Josef Pecinovský

PROBUĎ SE,
ARMÁDO!

Copyright © Josef Pecinovský, 2010

Cover © Jan Štěpánek & Lukáš Tuma, 2010

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2010

ISBN ISBN 978-80-7425-042-2

ČÁST PRVNÍ

PROBUZENÍ

1. Profesionálové

Plameny prosvištěly Berkovi nad hlavou a olízly zadní stěnu bunkru. Berko tiše hvízdl a v duchu projevil úctu k nepříteli, který se na vzdálenost půl druhé míle dokázal trefit do okénka o průměru patnácti centimetrů. Jeho soupeřem byl profesionál a profesionálem byl i Berko, byl proto schopen ocenit schopnosti nepřítele, vždyť ten mu neudělal nic zlého a měl smůlu v tom, že stál na druhé straně fronty. Ale barva plamenů byla Berkovi podezřelá. Jsou chvíle, kdy podvědomí pracuje naplno a reakce člověka jsou bezprostřední a těžko nějak racionálně vysvětlitelné. Jeden takový okamžik prožil Berko právě teď. Bleskurychle, ač kryt dvoumetrovou betonovou stěnou pevnůstky, se vrhl k zemi a vzápětí uslyšel nad svou hlavou doslova krupobití. To, co považoval za obyčejný výstřel z plamenometu, byl jemu zcela neznámý projektil, který se po dopadu roztříštil na tisíce tenkých jehliček. Ty pročistily vzduch v pevnůstce ve výšce půldruhého metru nad zemí tak dokonale, že tam nemohlo zůstat nic živého. Když Berko pozvedl oči, viděl, že nezničitelná betonová stěna připomíná kůži po neštovicích. Jehličky se zasekly do tvrzeného betonu tak, že vytvářely takřka symetrický vzorek.

Už už chtěl vstát, když si všiml, že na stole hned vedle otevřené konzervy s paštikou a láhve rumu leží cosi, co do tohoto bunkru zjevně nepatří. Malá červená bobulka, připomínající rajče, se plíživě pohybovala směrem k masové konzervě, vedena zřejmě neomylným čichem. Berko chvíli se zájmem sledoval počínání neznámého předmětu, neboť se zabýval pro něj nevyřešitelnou otázkou, jakým způsobem se vlastně to rajče po stole valí. Viděl, že se nekutálí, a současně nemá nic, co by připomínalo jakýkoli pohybový orgán. Teprve po chvíli si povšiml, že z jedné strany je kulička trochu zašpičatělá, takže připomínala ředkvičku, a trčí z ní vlasově tenký bičík, což patrně mohl být zdroj pohybu.

Vytušil, co to je. Biologická zbraň zcela neznámého charakteru. Její přesný účel mu zcela unikal, ale vzpomněl si na to, jak jim plukovník Cowpack kladl na srdce, aby k těmto zvláštním organismům přistupovali s maximální opatrností. Berko viděl, jak se kulička dotkla konzervy, bičík se vymrštil a pak tělíčko proniklo dovnitř plechového krunýře, zatímco bičík se mrskal nadále venku. Vzápětí se ozvalo hlasité mlaskání.

Rajče si zjevně pochutnávalo na Berkově paštice, na té konzervě, kterou před pěti minutami s takovou dychtivostí otevřel a stačil do jejího obsahu ponořit špičku svého nože pouze jednou. To Berka spravedlivě rozhořčilo. Nikdo, ani jeho přítel, natož nějaká posraná kulička si nebude pochutnávat na jeho svačině!

Zcela zapomněl na to, že jeho úkolem je střežit prostor kolem pevnůstky a bránit tak průniku nepřítele přes minové zátarasy. Tento týden to byl už sedmnáctý nepřátelský útok na tomto úseku fronty, a sedmnáctkrát se ten zběsilý nápor podařilo odrazit. Berko na tom měl nemalý podíl, jednou dokonce dokázal sundat letoun střemhlav útočící proti jejich linii, a to pouhým ručním paprskometem, za což byl plukovníkem Cowpackem pochválen, a dověděl se, že bude navržen na vyznamenání. Pokud přežiju, zabručel si pod vousy Berko, ale svěřený úsek střežil dál, ve dne v noci, bez nejmenšího odpočinku. A vskutku mu zatím neproklouzla ani myš, až teď se mu tady po stole potuluje jakési rajče a pochutnává si na jeho přesnídávce.

Pomalu zvedal hlaveň paprskometu a pečlivě zamířil na plechovku. Jediná rána a rajče bude na kaši. Pak ale zbraň opět poklesla. Ano, rajče bude na kaši, ale na kaši bude i paštika. A další menáž bude až večer. To mu zase za to nestojí. Ale když to rajče tak ohavně mlaská! Berko dostal lepší nápad. Sáhl do pouzdra a vytáhl malou ruční pistoli střílející kovové projektily. Byl jí vyzbrojen vlastně jen pro parádu, aspoň se tak domníval; vždyť tato zbraň byla použitelná prakticky jen pro boj zblízka, tím spíš, že se muselo velmi pečlivě mířit. Účinnost projektilů byla prakticky nulová a pancíře i neprůstřelné vesty proti nim dobře chránily. Ale teď, když je terčem pouhé rajče v tenké kovové plechovce, jeden náboj určitě postačí. Berko pozvedl ruku se zbraní, která mu připadala neobyčejně lehká, a jen chvilku mířil, tak, jak ho to učili v přípravce. Tyto automatizované pohyby nikdy nedokázal zapomenout. Na okamžik strnul jako kamenná socha, a pak vyšlehl z hlavně nepatrný plamínek doprovázený zcela neadekvátním zvukovým doprovodem, který dosud tiše vedenou válku proměnil v příšerný bengál. Berko viděl, jak plechovka na stole poskočila, dvakrát se převrátila a pak se zase postavila dnem dolů. Zřetelně poznal, že projektil pronikl plechovkou, protože v ní byl kulatý, jakoby vysoustružený otvor. Ale když utichl hluk výstřelu, pochopil Berko, že mlaskání neustává, ba co víc, zvýšila se jeho intenzita.

Neváhal a udělal dva kroky. Pohlédl do nitra plechovky. Konzerva byla zcela plná, ale paštiky už v ní viděl pramálo. Celý vnitřek totiž zaujímala dvě rajčata…

„Do prdele,“ povzdechl si Berko a zcela bezmyšlenkovitě namířil znovu pistoli.

„Co tady blbneš?“ slyšel výkřik od vchodu.

Ohlédl se a spatřil spravedlivě rozhořčeného plukovníka Cowpacka.

„Pane plukovníku, hlásím proniknutí neznámého objektu biologického charakteru!“ Vymrštil se Berko do pozoru, tak, jak to vyžadovaly vojenské předpisy, a tak, jak mu to přikazovalo jeho podvědomí, v němž podobné pohyby byly už zcela zautomatizovány. V přítomnosti velitele nedokázal lhát, nebyl ani schopen se na cokoli vymlouvat. Jakákoli lež, výmysl, zkreslení skutečnosti ve styku s velitelem mohly mít negativní vliv na výsledek boje, na úspěšnost akce, a v důsledku tedy i na výsledek celé války, která se skládá z miliard podobných epizod, bojů muže proti muži, úhybných manévrů, výstřelů, zásahů, ale i zranění a úmrtí. Válka byla přesně vypočítána a nesmělo v jejím chodu vůbec nic skřípat, proto také nesměl nastat jediný zádrhel v toku informací.

„Nic nevidím,“ zahřměl Cowpack.

„Tady, pane plukovníku,“ ukázal dost nejistě Berko prstem, protože sám dobře nevěděl, jak na plukovníka bude něco tak podivného a neznámého působit. „V plechovce. Mám tam paštiku, ale…“

„Ukaž,“ zavrčel Cowpack a vzal konzervu do ruky. Pak se rozesmál.

„Berko, já se nedivím, že se ti občas ostatní vojíni posmívají, že jsi stále ještě čerstvý bažant. Kolikátou bitvu už s námi svádíš? Sedmou nebo osmou? A pořád s tebou ještě nepřítel dovede dokonale vyjebat. Biožrout, obyčejný biožrout. Když si nedáme bacha, sežere všechny zásoby, dovede se zatraceně rychle množit. Jinak je neškodný.“

Vytáhl jedno rajče za bičík. Držel je vysoko mezi prsty, bičík se svíjel a rajče rotovalo jako pingpongový míček. Pak je hodil na zem a došlápl na ně okovaným podpatkem. Berko uslyšel zřetelné křupnutí, podobné, jako když se zašlápne šváb. Ještě jeden hmat a druhé rajče následovalo příkladu prvního. Během deseti vteřin přestala záhadná biologická zbraň existovat.

„No, a je to tady!“ vykřikl plukovník, když poznal, že zvenku doléhá do vnitřku pevnůstky bojový pokřik z velkého množství cizích hrdel.

„Na tvém úseku, Berko! Na tvém úseku! Tos nepoznal, že střílejí ze vzdálenosti pouhých sta metrů?“

Plukovník už ležel u střílny a třímal mezi prsty spoušť malého příručního kanónu, schopného vystřelovat samonaváděcí projektily. Berko zaklekl u druhé střílny. Úzkým průzorem spatřil ke svému zděšení nejméně dvacítku nepřátelských vojáků, kteří nevysvětlitelně pronikli drátěnými zátarasy, minovými poli a plynovými nástrahami a nyní se blížili právě k jeho pevnůstce.

Berko s povděkem kvitoval, že první čtyři muži klesli pod svistotem plamenů z plukovníkovy zbraně. Cowpack zahodil kanón, který byl k boji zblízka zbytečný, a vytáhl z kapsy pistoli. Sám Berko se konečně vzpamatoval a rovněž projížděl zátarasy a hluboký výkop před jejich bunkrem paprskem, který vyhladil šedé balvany doběla a zapálil poslední zbytky trávy. Kromě čtyř mrtvol se však celá dvacítka těch odvážlivců jakoby náhle propadla do země.

Celá situace Berka nesmírně překvapila. Nebyl v bojích skutečně žádným nováčkem, a proto věděl, že nepřítel se skutečně nemohl proplížit dvoumílovým pásmem nikoho, prošpikovaným nástrahami, jež s nesmírnou pečlivostí instalovali ženisté obou stran. Častokrát byl svědkem toho, jak obyčejné krysy, poplašené bitevní vřavou, zabředávaly do tenat určených lidem a odpalovaly nástrahy, byť jejich tělíčka dosahovala pouhého zlomku hmotnosti lidského protivníka. A jistota, profesionální jistota, s jakou se ta dvacítka mužů dostala přes toto izolované pásmo, Berkovi natolik imponovala, že by těm mužům nejraději poklepal na rameno, místo aby do nich šil plameny o teplotě 2000 kelvinů.

Brzy však pochopil, že toho asi zanedbal víc, než mu nyní vyčítá plukovník Cowpack. Z obou stran pevnůstky se totiž ozvaly dva prudké výbuchy, které Berka na chvíli ohlušily a oba muže v pevnůstce zasypaly solidní vrstvou sutin. Pevnůstka se otřásala v základech, ale kromě povrchních škrábanců zatím neutrpěla větší škody. Berko však už věděl, že oba mají právě odříznut přístup do obou podzemních kanálů a patrně je rovněž přerušeno spojení. Jen tak pro formu se pokusil zvednout sluchátko telefonu, ale spatřil, že mu zůstalo v ruce. Šňůra byla čistě odříznuta kusem střepiny.

„Hajzlové!“ zařval. „Syčáci!“

Pak se zastyděl, že dal průchod svým pudům, ale nic ho nemohlo zadržet před tím, aby nevystrčil hlaveň z okna a neproklál nejbližší okolí křižujícími se blesky. Brzy zjistil, že má prázdný zásobník. Nelenil a vrhl ven z okna ještě tři granáty. Hluk jejich výbuchu na něj působil uklidňujícím dojmem.

Pak se pokradmu ohlédl.

Strnul.

Viděl, že plukovník Cowpack leží na podlaze v troskách polního nábytku a obličej má zbarven jasně červenou krví vytékající z nezřetelné rány na hlavě. Nad jeho tělem stály ve dvou pečlivě vyleštěných holínkách sloupovité nohy, jež se o kus výš proměňovaly ve svalnatý trup se dvěma chlupatými prackami, svírajícími paprskomet tak, že osa jeho hlavně protínala přímo Berkovo čelo.

Tak tohle by mohl být konec, blesklo Berkovi hlavou, ale konec nějak nepřicházel. Konečně se odhodlal podívat své smrti přímo do tváře. Kdoví, co očekával, zda něco hrozného, zkřížené hnáty a vyceněné zuby… Nic takového. Tuctová tvář profesionála, který měl jen to štěstí, že byl právě na opačné straně téže fronty a zastihl Berka neozbrojeného. Vypadalo to, že se jeho oči přímo pasou na Berkově bezmocnosti, jako by tu agónii a ten překrásný zážitek prodlužoval a stisknutí spouště si ponechal jako úplné vyvrcholení dramatu.

Berko v tom vycítil jakousi šanci. Pokud má však nepřítel nařízený paprskomet na rozptyl, nepomůže mu tady ani svěcená voda. Paprsky šlehající do všech stran pod úhlem třiceti stupňů olíznou celou stěnu jako obří jazyk a sežehnou vše, Berka samozřejmě na prvním místě. Ale něco by bylo třeba udělat. V prstech ucítil chlad zásobníku, který před okamžikem vytrhl z pouzdra, aby jej vyměnil… Lehce sebou cukl, takový malý nepatrný pohyb, a zásobník letěl nepříteli přímo k nohám.

Vyšlo to. Berko hodil před chvílí střílnou několik granátů a jeho sok si to dobře pamatoval. Vůbec neměl chuť se podívat tváří v tvář dalšímu výbuchu a praštil sebou o zem tak rychle, že ten pohyb Berko ani nestačil postřehnout. Snad sám doufal, že granát udělá z Berka sekanou stejně spolehlivě jako jeho paprskomet. Ležel a nehýbal se. Když už mu konečně bylo divné, proč granát mlčí, odvážil se pozvednout hlavu a musel konstatovat, že situace se podstatně změnila, protože snad ani ne deset centimetrů před jeho očima končila hlaveň paprskometu, který třímal ve svých prstech Berko.

„No tak, pracky k nebesům, hochu, a ten plamenomet nech v klidu.“

Hoch rozuměl až příliš dobře. Paprskomet odhodil dobře dva metry daleko, vzepřel se na rukou a se slovy „Stejně tě dostaneme“ se toporně postavil a rukama se téměř dotkl nízkého stropu pevnůstky.

A Berko cítil v rukou chlad kovu a přitom hřejivé teplo z pocitu, že se dostal z té neuvěřitelné šlamastiky takovým hloupým triviálním trikem. A teď, když před ním stál bezmocný nepřítel s rukama nad hlavou a on vnímal jen jeho vyděšenou tvář a vlastní ukazovák na spoušti, začal uvažovat nad tím, co má dělat dál. Pravda, mohl by jej vzít do zajetí, ale tam venku teď zuří bitva a nejméně patnáct podobných chlápků si dělá zálusk na tuto pevnůstku a tím si chce vytvořit předmostí k dobytí celé fronty, protože linie jednou narušená se už velmi těžko brání. Ale zabít ho? To se Berkovi docela příčilo, byť se zdá, že ten zlosyn téměř jistě zlikvidoval plukovníka Cowpacka. Velitelovo tělo leželo na haldě sutin a Berkovi se zdálo, že plukovník už skoro nedýchá, ale pak se náhle ruka raněného pohnula a prsty se lehce sevřely, stiskly kousek betonové drti a zase se rozevřely. To by mohla být smrt, napadlo Berka, a dostal na toho ničemu nesmírný vztek. Zabít plukovníka v takové bezvýznamné přestřelce, to se přece vůbec nehodí! Berkův vztah k nadřízenému byl smíšený, ale teď, když cítil, že se blíží neodvratný konec, nechápal, jak se to mohlo tomuto vojáku tělem i duší stát. A Berko si v té chvíli uvědomoval, že k tomu vlastně mohlo dojít pro jeho hrubou nedbalost ve službě a jen se divil tomu, že ho pro tento hrubý přestupek Cowpack na místě nezastřelil.

Neměl ostatně vůbec představu o situaci na frontě, to byla záležitost, která Berka naprosto nezajímala. Byl vojákem, profesionálním vojákem, a žil jen pro válku. Mír pro něj byl pouze únavnou, ale nezbytně nutnou dobou příprav k dalším bitvám. Když dostal úkol, byť by byl sebenesmyslnější nebo mu připadal naprosto nesplnitelný, jal se jej plnit bez nejmenších odmluv. Jakékoli lidské city by mu snad mohly být cizí, ale tváří v tvář smrti toho muže, kterého vlastně znal od první chvíle, co se dostal do první bojové akce, mu připadal jeho konec jako nespravedlivý, a dostal na toho drzého chlápka z opačné strany nebetyčný vztek.

Jistě, mohl by ho zajmout, během dvou vteřin může bezmocnou oběť omotat mikroskopickými vlákny a tak ho zneškodnit, ale on má pořád po ruce zbraň.

Berko cvakl závěrem a jeho sok pochopil, k jakému rozhodnutí Berko dospěl. I on byl profesionálem, a věděl, že v podobných případech obvykle nepřipadá výstřel v úvahu, ale těžko se dokázal vžít do role toho mladého, až velmi mladého protivníka, který ho pozoroval s prudce bušícím srdcem, široce rozevřenýma očima a s nenávistným výrazem ve tváři. Bezmocně ležící důstojník, mohl to opravdu být motiv tak nepříčetného jednání? Navíc tu nebyli žádní svědkové, kteří by dosvědčili, že se nejednalo o žádnou přestřelku, ale o obyčejný zákeřný výstřel na bezmocného soupeře.

„To přece neuděláš,“ sykl. Berko měl vlastně poprvé šanci hovořit s příslušníkem nepřátelské strany a velmi ho udivilo, že hovoří stejnou řečí. Nechápal, jak je to možné, protože civilisté z opačné strany hovořili naprosto nesrozumitelně. Vysvětlil si to po svém. Je to zrádce, přeběhlík, který se dal k nepříteli, a dopustil se tím nejohavnějšího zločinu. Ve své zmatené mysli si ani neuvědomil, že civilisté jejich strany hovoří rovněž jazykem, kterému Berko naprosto nerozumí, pokud vůbec nějací civilisté na obou stranách ještě existují, protože nesourodá fronta o délce přesahující tisíc pět set kilometrů a hloubce místy víc než tři sta kilometrů dokázala během těch několika měsíců, co tato válka zuří, stavy civilistů řádně zdecimovat.

A jeho prst se pevně přitiskl k chladné spoušti.

Zbývala vteřinka.

Cosi zapípalo v Cowpackově kapse.

Byl to melodický akord, a Berko, ač byl ve válce teprve potřetí, jej okamžitě poznal. A pochopil, že ten, kdo stojí teď naproti němu, jej také zná. Nepřítel se usmál a sundal ruce dolů. Věděl, že Berko je právě takový voják jako on a že se teď už vystřelit neodváží. Oba slyšeli, jak v témže okamžiku obrátky bitvy, kterou už vnímali jako nepřetržitou a zcela nutnou zvukovou kulisu, začínají zvolna klesat. Dopadávají poslední granáty, poslední plameny šlehají z hlavní, poslední paprsky prozařují členitý terén, vzplanou poslední požáry a poslední mrtvý této války právě klesá k zemi.

Ten signál, který slyšeli, měl jen jediný význam. Šířil se rychlostí světla celou frontou, od severu k jihu, od západu k východu, a oznamoval každému bojujícímu, v jakékoli situaci, že právě nastal neodvratně okamžik míru.

„Zasraný mír,“ ulevil si Berko. Mrštil paprskometem o stěnu, a tam, kde dopadl, zůstala v měkké omítce hluboká neforemná díra.

Sklonil se k plukovníkovi. Poznal, že ještě dýchá, a tak vytáhl ze zdravotního balíčku testhealth. Přiložil mu jej ke spánku a údaj osmačtyřicet hodin ho uspokojil. Minimálně tolik života ještě vězelo v plukovníkovi, než dojde k totálnímu kolapsu. Do té doby budou všichni v bezpečí a budou moci pokojně regenerovat.

A pak si uvědomil, že ho strašlivě bolí uši. Po tom nepřetržitém rámusu, trvajícím dlouhé měsíce, nastalo naprosté ticho, a to je zvuk, který voják považuje za naprosto nepřirozený. Zatímco před chvílí proklínal okamžik, kdy nastal mír, nyní jej přímo nenáviděl.

„Co tady ještě hledáš, ty hajzle?“ osopil se na svou potenciální oběť, která teď nevypadala nijak nespokojeně. Utekla smrti z oprátky a bylo zjevné, jak se těší na to, že v budoucnu vybojuje ještě nejednu bitvu. Místo toho, aby nepřátelský voják vyklidil Berkův bunkr, docela pokojně si sedl na zbytky toho, co ještě před chvílí bylo židlí.

„Hej, ty, co děláš?“ zlobil se Berko. „Tohle je moje pevnůstka a já ji hájím. Koukej vypadnout.“

„Hele, neroztahuj se tady moc,“ opáčil nepřítel. „To sis měl rozmyslet dřív, ostatně měl jsi dost času to do mě našít dřív, než zatroubila polnice. Teď už se nehnu.“

„Che?“ divil se Berko. „A co tady budeš dělat? Za chvíli je tady sběrná loď. Jdi si ke svým!“

„Ke svým?“ vykulil oči neznámý. „Já si mám jít ke svým? Copak jsi opravdu vylezl právě z prvotního tvarohu?“

Berko nerozuměl vůbec ničemu.

„Tak hele, frajere,“ pokusil se znovu opanovat situaci. „Jestli se teď z tady tý díry nevyhrabeš, tak se přisámbůh neznám.“

„Prosím tě, neblbni, už je po všem. Za chvíli je tady sběrná loď.“

„To je, ale bude to naše sběrná loď.“

Nepřítel vykulil oči.

„To slyším poprvé,“ podivil se. „Naše a vaše sběrná loď. Pokolikáté jsi v boji?“

„Je to moje třetí válka!“ chlubil se Berko.

„Jasně, ale dvakrát jsi v ní byl jako týlák, že?“

„No…,“ zaváhal Berko, a nakonec mu nezbývalo než se přiznat.

„A takovéhle nedoškolené bažanty posílají na frontu,“ zubil se nepřítel. „Copak ty o ničem nevíš? Copak ty si myslíš, že my tam, na druhé straně, jsme z jiného těsta než vy?“

„Jo, máš jiné výložky…,“ Berkovi se začaly znovu zamotávat mozkové závity. „Chápu, všechno chápu!“ vykřikl. „Ty jsi zrádce, který přešel k nepříteli a teď, když vypukl mír, se znovu chytáš posledního stébla, abys nepřišel před polní soud.“

„Poslyš,“ zavrčel nepřítel. „Nemám chuť se vybavovat s někým, kdo nezná základní pravidla našeho soužití. Copak nechápeš, že i tobě se mohlo docela dobře stát, že bys byl se mnou na druhé straně fronty a před chvílí dobýval právě tuhle pevnůstku? Stačilo, aby los rozhodl jen trochu jinak…“

„Los?“ divil se Berko. „Jaký los?“

„Copak ty nevíš, že každý voják je losem po narození přidělen červené nebo modré straně, a to podle toho, jaké jsou ztráty z poslední války? Ostatně vidím, že líheň se tentokrát bude muset činit, byli jsme na obou stranách až příliš pilní. Ten, kdo si tuhle válku zaplatil, si své peníze zasloužil, odvedli jsme pořádnou práci. Bylo už možná na čase, že ten mír propukl, protože jinak bychom se mohli navzájem úplně vymlátit.“

„Počkej, počkej, ničemu nerozumím. Ze které jsi líhně?“

„Formator,“ opáčil neznámý. „Právě tak jako ty…“

„Počkej, vždyť ty jsi nepřítel…“

„Tebe měli hned, jak ses vyklubal z tvarohu, uškrtit. To bylo vidět už z toho, jak jsme se ti dostali snadno do zad. Mně bylo hned divné, že jsme tu pevnůstku dobyli docela snadno…“

„Tak opatrně. Kdo se to málem posral strachy před odhozeným zásobníkem?“

Neznámý se zarazil, pak sáhl do kapsy a vytáhl placatou láhev.

„Hele, nech toho, kámo, a napij se se mnou.“

Berko ještě chvíli váhal. Pak natáhl ruku po láhvi.

„Poslyš, a jak se vlastně jmenuješ?“

„Sahor,“ odpověděl ‚nepřítel‘. „A koukej pít, nebo tu flašku zlikviduju sám.“

Berko nezaváhal a ochutnal. Zjistil, že druhá strana byla vybavena alkoholem podstatně lépe než jejich, protože až do včerejška měl k dispozici jen levný rum a od večera vlastně už vůbec nic, protože byli nepochopitelně odděleni od trénu.

„Víš, jsem sice nasranej jako ty, že už je konec,“ řekl Sahor, „ale naproti tomu už jsem rád, že se zase trochu vyspím.“

„Myslíš?“ řekl Berko a vychutnával lahodnou chuť jemného koňaku. „Mě to nebaví. Já nejradši ležím v zákopu.“

„To je na hovno,“ podotkl Sahor. „Nejlepší je strážní služba, v dešti nebo ve sněhu. Taky rád stavím mosty, ale to musí být pod palbou.“

Berko pokrčil rameny.

„V tom žádné zalíbení neshledávám,“ namítl. „To už mám radši první linii…“

Nedomluvil, protože v tu chvíli plukovník Cowpack těžce vzdychl a otevřel oči.

„Vojíne Berko!“ vykřikl plukovník.

„Co je?“ Obrátil se k němu otráveně Berko.

Plukovník se těžce zvedal, a přesto, že jeho blůza byla silně zakrvácená, zdálo se, že jeho zranění není tak těžké, jak se původně zdálo.

„Vojíne Berko!“ vykřikl plukovník Cowpack. „Půjdete před válečný soud!“

„Hele, a pročpak, plukovníčku?“ rozesmál se Berko.

„Nechám vás zastřelit!“ křičel Cowpack. „Za velezradu! Vy se tady bratříčkujete s nepřítelem!“

„Jdi do prdele s nepřítelem, Cowpacku,“ zamručel Berko a zavdal si znovu s láhve, kterou pak s úsměvem podal Sahorovi.

„Ne, já tě nepostavím před soud!“ řval nepříčetně plukovník Cowpack. „Já tě nedám zastřelit. Já tě zastřelím sám!“ a šátral v pouzdru na opasku, opasek však měl roztržený a jeho ostatky ležely mimo dosah jeho ruky.

„Nevím, proč se vzrušuješ, starej,“ smál se Berko. „Před deseti minutami vypukl mír.“

„Cože?“ zasípěl Cowpack a klesl. „Mír? Zase je mír? Do prdele.“ Zdálo se, že Cowpack téměř vzlyká. „Hele, Sahore, dej mi taky cvaknout,“ natáhla se plukovníkova roztřesená ruka.

Sahor mu podal poloprázdnou polní láhev.

„Cože, vy se znáte?“ divil se Berko.

„Jak by ne,“ podotkl Sahor. „Proti Cowpackovi jsem už vybojoval dvě války. Vždycky ho rád vidím. Ale tentokrát jste měli na mále, Cowpacku, málem jsem tě dostal,“ smál se Sahor.

„Však počkej příště, ty posero,“ ušklíbl se Cowpack. „Já se postarám, aby tě degradovali, pokud tě rovnou neoddělám.“

„Takových bylo, co se mi snažili dostat na kůži,“ smál se Sahor.

Do pevnůstky se pomalu trousili další chlapi, a Berko viděl, že přicházejí pěkně promísení, přítel i nepřítel, a všichni v družné zábavě. Většina uvítala, že plukovník je ještě naživu, protože všichni viděli, že pevnůstka je v troskách a je ometena ohnivými jazyky ze všech stran lépe než pekařská pec.

Pak se ozvalo hučení, a když Berko vyhlédl střílnou, spatřil lesklou příď vrtulníku. Vypotácel se z pevnůstky a nastoupil v řadě s ostatními do útrob obří lodě.

Když za nimi zaklaply dveře, už toho příliš neviděl. Kolem něj seděly natlačeny stovky mužů, páchnoucích potem, střelným prachem a mnozí i spáleninami, někteří tiše sténali, ale většina zraněných už byla pod vlivem drogy, kterou do všech postupně píchal doktor Laverney. Berko věděl, že brzy po konzervaci dojde k regeneraci, a když viděl, že bylo naloženo i několik mrtvých, pochopil, že i těm dává doktor Laverney jistou šanci.

Vnímal lehké přetížení a cítil páchnoucí obvazy, ale neviděl ven, a tak mu zůstal zcela utajen obraz strašlivě zničené krajiny, která vypadala, jako kdyby ji převálcovaly gigantické nestvůrné stroje, neviděl zpřerážené stromy, vypálené lesy, zničená pole, nedověděl se o troskách milionových měst. V jeho mysli zůstal jen obraz malé pevnůstky, do které ho dopravili před deseti měsíci a kterou od té chvíle, bez jediné vteřinky odpočinku, hájil před nepřítelem, aniž by se zajímal o to, proč tato válka propukla, v čím zájmu, a zda je spravedlivá či nikoli, nezajímalo ho nic kromě bitevní vřavy, netoužil po ničem jiném než svírat v ruce svou zbraň a zlikvidovat pokud možno největší počet nepřátel, a nezajímalo ho, zda tím přispěje k vítězství své strany.

Byl profesionálem.

Po čtyřech hodinách letu se vrtulník prudce propadl k zemi a tvrdě přistál. Znovu se odklopila boční stěna, muži postupně vstávali, procházeli úzkým tunelem, kde se podrobili očistnému dotyku záření, a Berko pocítil, jak mu vláčnějí svaly, a současně poznal, že tento návrat je zatím ze všech tří nejbolestnější, protože to předtím, to byla jen týlová služba, ale teď byl skutečně unaven.

A možná, že byl v hloubi duše i rád, když se před ním rozevřela prostorná skleněná kóje a on mohl ulehnout do přesně vytvarovaného lůžka, které ho přijalo měkce jako peřina a přitisklo se k němu pláštěm vyhřívaným na teplotu těla. Ucítil jen několik lehkých bodnutí do paže a vnímal, jak mu tělem jako horká míza prostupuje uspávači droga, a za chvíli už nevěděl o ničem.

Nemohl proto ani vědět, že mužů se vrátila z boje pouhá desetina původního počtu, a že líheň se bude mít co činit, aby doplnila stavy na bojové počty. Pokud však se budou dějiny vyvíjet konstantním tempem, za dvacet let budou opět plné všechny tři miliony sarkofágů.

Berko, Sahor i plukovník Cowpack teď budou spát, právě tak jako ostatní statisíce vojáků. Budou čekat na okamžik, kdy skončí mír a kdy si je opět zavolá některý z vládců této planety.

2. Geologové

„Nesouhlasím!“ vykřikl profesor Zambor. „Zásadně nesouhlasím! Výzkumy v tomto terénu musejí být okamžitě zastaveny!“

Geoložka Nira pohodila krátce ostříhanou hlavou. Nechápala vzdor toho zapšklého starce. Cítila v tom, k čemu se chystala, jedinečnou šanci.

„Já vám nerozumím, profesore,“ řekla vlídně, aby ještě víc nepopudila rozdurděného vědce. Snažila se, aby její hlas zněl klidně, aby do něj nepřenášela nervozitu, a uvědomovala si význam této chvíle. Věděla, že profesora musí přesvědčit, tady nijak nepomohou žádné hádky. „Detektory naznačují, že hluboko dole, v podzemí, je velké ložisko vzácných kovů. Sám přece dobře víte, jak je naše země chudá na suroviny. Vše musíme na náš ostrov dovážet. Pohonné hmoty, potraviny, dřevo. Máme jen pískovcové skály, vyprahlý písek a slabé zdroje vody. Jsme závislí na ostatním světě. A teď považte. Titan, germanium, olovo, velká ložiska železa… Při soudobém stavu techniky nepochybuji o tom, že těžba z tak velké hloubky bude rentabilní.“

„Nesdílím vaše nadšení, Niro,“ uklidnil se už trochu profesor Zambor. Byl pamětníkem, mnozí říkali, že se mu blíží stovka. Už dávno nebyl aktivně činný ve vládě, přesto měl však značnou moc v akademii věd, kde sice měl jen titul čestného předsedy, ale fakticky ji stále ještě řídil. S Nirou se znal od jejího příchodu na studia. Obdivoval se tomu mladému nadanému děvčeti nejen pro jeho půvab, který možná už s ohledem na věk nebyl schopen ocenit, ale hlavně pro její lásku k přírodním vědám a ke geologii, což byl i jeho koníček. Výzkum ostrova z hlediska hlubinných ložisek, to byl cíl, který si před lety profesor vytýčil sám pro sebe a který nyní převzala jeho žačka. A teď, k jejímu velkému údivu, jí sám profesor Zambor začal odporovat. „Nemyslete si, že je to nějaká stařecká pomatenost. Vím dobře, co dělám, v této oblasti nikdy kopat nebudeme.“

„Tak proč jsme to místo usilovně tři týdny zkoumali?“ vyptávala se Nira.

„Mýlíte se, Niro. Vy jste se při výzkumech odchýlili dobře o padesát kilometrů od vytyčené oblasti.“

„Ovšem, profesore, ale jak jsem pochopila z literatury, v Dunách nikdo nikdy žádné výzkumy neprováděl. Celá dlouhá léta je ten prostor kdoví proč neosídlený, přestože je stejně úrodný či spíš neúrodný jako ostatní části naší země. Proto jsme tam minulý týden odbočili. Vím, sešli jsme z trasy, ale hned po dvou dnech jsme měli neslýchaný úspěch. Pane profesore, tam je nesmírné bohatství, tam můžeme těžit dlouhá léta.“

„Niro, prosím, abyste mne ve vlastním zájmu pochopila. Víte, v té oblasti nebude nikdy nikdo těžit… Neměl bych vám to možná říkat, ale už tím, že jste do té oblasti pronikla, jste se vystavila možná velkému nebezpečí. Copak jste nikde neviděla ty velké výstražné tabule? Proč myslíte, že je veškerá doprava z té oblasti odkloněna, proč železnice končí slepě v písku, proč silnice objíždějí oblast Dun velkými oblouky tam, kde by ji mohly protnout přímo. Proč myslíte, že jste narazili na trosky měst?“

„Já… nevím, profesore, opravdu nevím. Nikdy jste se o oblasti Dun nezmiňoval a na mapě je zobrazena jako jedno velké bílé pásmo.“

„Je to prokleté místo, Niro. Naše vláda se o tom nerada před lidem zmiňuje a dobře ví, jak lidé respektují její nařízení. Náš lid je uvážlivý a pověsti, které se o oblasti Dun vyprávějí, každého odradí. Tvrdí se, že tam žijí strašlivé pouštní stonožky, které pohltí každého vetřelce, a mohou je ochránit jen těžké drátěné zátarasy. Naproti tomu se také tvrdí, že ty stonožky jsou natolik vzácné, že by bylo škoda je vyhubit. Nikde jinde na naší planetě prý nežijí. Nevím, zda jste se s nějakou tou stonožkou setkala, ale patrně ne, protože vás tady vidím živou a zdravou. Ale museli jste přece prorazit drátěné zátarasy.“

„Ne, my ne,“ řekla Nira vzdorovitě.

„Jak to, že ne? A kdo tedy?“

„Tam, kde jsme do oblasti pronikli, už byla bariéra povalena. Udělal to někdo před námi…“

„Nevíte kdo?“

„Ne, to nevím,“ pokrčila rameny. Slabě se zarděla. Profesor předstíral, že to nevidí.

„Tak musíte teď jen doufat, že policie neobjeví na místě vaše stopy. Pokud se tak stane, pokusím se vaše nerozvážné počínání obhájit bohulibými úmysly a nadšením z nových objevů, ale ani já nejsem všemocný. Musím vám teď říct, co vlastně o tom místě vím. Kdysi dávno, snad před pěti, snad před šesti sty lety, uprostřed té uzavřené zóny, oblasti Dun, došlo ke strašlivé katastrofě. Tvrdí se, že tam tenkrát byly sváženy odpady z jaderných elektráren z celé naší planety a tehdejší vláda ochotně propůjčovala plochu našeho ostrova za mrzký peníz těm, kdo se potřebovali těch otřesných škodlivin zbavit. A tehdy, když se nahromadily tisíce tun jaderných odpadů ve velkých haldách jen ledabyle zakrytých zeminou, došlo ke strašlivému výbuchu, který pozměnil podobu našeho ostrova a zničil vše, co na něm kdy rostlo a žilo. Po celou stovku let byl ostrov neobyvatelný a teprve potom se na něj mohli nastěhovat lidé, ale do oné zakázané oblasti už nikdy nikdo nevstoupil. Došlo zde k zvláštním mutacím rostlin i zvěře. Víte, co jste vlastně provedla? Jak jste tam vlastně byla dlouho? Pokud uniknete policii, jen těžko uniknete radiaci.“

„Ale profesore, vždyť záření jsme proměřovali na každém kroku, a v celé zóně jsme nenarazili na zvýšenou radioaktivitu… Musela bych se samozřejmě podívat do záznamů, ale jsem přesvědčena, že místy byla dokonce nižší než na pobřeží.“

„To nic neznamená. Copak nevíte, že se může projevit latentní záření? Nikdo neví, co vše se mohlo přihodit. Musíte se okamžitě nechat vyšetřit.“

„Hm, a co řeknu doktorovi? Byla jsem v zakázaném pásmu a jsem tedy radioaktivní. Udělejte s tím něco.“ V jejím hlase zachytil profesor značnou dávku ironie.

„To už nechte na mně, zařídím vše potřebné. Ještě mám nějaké styky. Vyšetříme vás i toho vašeho přítele…“

Profesor chvíli přemýšlel.

„Jmenuje se Comar, pane profesore. Inženýr Comar.“

„Ano, toho Comara.“

„Co se dá dělat,“ pokrčila Nira rameny, pak se ale zeptala:

„Profesore, jak ale víte, co se stalo před dávnými lety? To přece neví nikdo…“

„Kde jsou ty vaše záznamy, Niro?“ zeptal se profesor, jako by neslyšel její otázku.

„Mám je tady s sebou…“

„Dejte mi je.“

Nira přitiskla tenké desky k hrudi.

„Co s nimi uděláte?“ zeptala se celá pobledlá.

„Nemějte obavy. To nejlepší, co budu moci.“

Zavrtěla hlavou.

„Profesore, vy ty záznamy zničíte.“

„Nenuťte mě, Niro, k tomu, abych vám je odebíral násilím.“

„Profesore, myslela jsem si, že jste mým přítelem!“ vykřikla Nira, když náhle uviděla ve dveřích člověka v černé uniformě. „A vy jste zatím zavolal čer –“

„Niro, vždy jsem byl a stále jsem vaším přítelem. A vězte, že jen z přátelství k vám dělám to, co právě dělám. O den dva později by už mohlo být opravdu pozdě. Vydejte mi ty desky, a on odejde…“

„A když ne?“

„Pak jste sama odpovědná za své činy.“

Hodila desky na zem a necelá desítka papírů se rozlétla po místnosti. Lehké střevíčky klapaly na naleštěné podlaze, jak Nira urychleně opouštěla profesorovu pracovnu.

„A nezapomeňte navštívit lékaře,“ volal za ní profesor, jehož nálada se nyní podstatně zlepšila. Nira se ani neohlédla, když ji černá uniforma nechala projít kolem, aniž by se po ní podívala.

Profesor se těžce sehnul a začal sbírat pohozené papíry, které se na červeném koberci rozložily jako vějíř karet. Nečetl, co na nich bylo napsáno, jen urovnal jednotlivé archy a vložil je zpět do desek. S námahou vstal.

Hleděl zblízka do tváře muže, kterého před chvílí sám zavolal na pomoc.

„Co… ještě chcete?“ zeptal se udiveně.

„Jsem povinen zadržet podezřelý materiál, o němž jste se tu zmiňoval,“ odvětila téměř se nerozevírajícími ústy bílá maska.

„Nerozumím vám,“ podivil se profesor. „Proč bych vám měl dávat ty materiály?“

„Sám jste naznačil, že jejich obsah není v souladu se zákony této země, profesore. Vzpomeňte si na svá slova, která jste použil při rozhovoru s onou ženou. Na vaše výslovné přání jsem tuto ženu nezatkl, ale materiály škodlivého charakteru nemohu, jak jistě uznáte, ponechat vám.“

„Vy se mýlíte, mýlíte se,“ koktal profesor. „Ano, máte pravdu, povolal jsem vás, abyste mi pomohl to děvče trochu postrašit, protože… protože naťukla cosi, co může být nebezpečné…, ale v těch materiálech nic není. Určitě ne.“

„O tom už se přesvědčíme sami,“ řekl rozhodně tajný a natáhl ruku. Profesor neviděl východiska a tak mu Niřinu zprávu neochotně podal. Černý muž sklapl desky, strčil je pod paži, uklonil se a bez pozdravu odešel.

Profesor Zambor stál chvíli jako zkoprnělý a přemýšlel o tom, co se to vlastně stalo. Teprve pak si uvědomil, že možná jednal unáhleně. Tím, že chtěl Niru trochu důrazně varovat, uvrhl ji ještě do většího nebezpečí, než kdyby ji nechal při jejích bláznivých smyšlenkách. Uchopil do ruky sluchátko telefonu a vyžádal si spojení. Pak dlouho čekal, ale Nira se neozývala.

Nira sice slyšela vyzvánějící bzučák, ale měla tak mizernou náladu, že se prostě rozhodla, že nikoho nechce slyšet. Seděla na sedadle svého vozu, hlavu složenou na volantu, a tiše plakala. To, co udělal profesor Zambor, považovala za zradu. Byla jeho jednáním krutě zklamána, nerozuměla tomu, co jí říkal, protože se to tolik odlišovalo od jeho názorů, že se skoro o tohoto laskavého starce bála. Copak je vše způsobeno skutečně tím, že pronikli do pásma Dun? Nikdy o něm neslyšela nic víc než obyčejné bajky, báchorky a výmysly, a to, že by pásmo mohlo být nebezpečné, se dověděla vlastně až dnes od profesora. Vždy tomuto muži bezvýhradně věřila, ale nyní nebyla ochotna se smířit s tím, že by oblast měla být radioaktivní. Vždyť radioaktivita je přece první, co geologové na každé lokalitě proměřují… A to tedy znamená, že jí profesor lže! Ale proč, proč to všechno? Výsledky její třítýdenní práce jsou nenávratně pryč, Nira nepochybovala o tom, že zpráva teď už někde hoří v plamenech. Jak jen to řekne Comarovi?

Telefon neustával v pípání a unavoval svou vytrvalostí. Konečně jej vzala do ruky a stiskla tlačítko, ale ten, kdo ji tak vytrvale sháněl, právě zavěsil. Nira pokrčila rameny, a ani nehledala, kdo jí to vlastně volal. Pokusila se o spojení s Comarem, aby zjistila, v jaké je náladě a zda bude schopen strávit to, co mu chce říct.

Bylo to zvláštní, ale ani Comar se nehlásil.

Hodila telefon na podlahu vozu a prošlápla pedál až k podlaze. Vůz se tiše sunul poloprázdnými ulicemi a Nira nevěnovala ani příliš pozornost řízení. Když viděla, že v tuto večerní hodinu je provoz minimální, přepnula vůz na automatiku, ať ji sám veze k předem udanému cíli.

Zavřela oči a přemýšlela nad tou krutou nespravedlností. Vždyť odvedla svou práci, jak nejlépe dovedla, a do zakázaného pásma pronikla spolu s Comarem jen díky zdravé ctižádosti mládí, té vlastnosti, která tak často vede k úspěchu tam, kde by zkušený člověk beznadějně ztroskotal.

Pojednou cítila, jak vůz prudce zpomalil, kola zabrala naprázdno, motor zavyl ve vyšších obrátkách a pak se zastavil.

Rozhlédla se. Kolem vozu byla úplná tma. Netušila, kam ji automat mohl zavézt, ale když se pokusila motor znovu nastartovat a odlepit stroj z místa, pochopila, že kola se protáčejí naprázdno a vozidlo beznadějně zapadlo.

Nerozuměla tomu, nebylo jí jasné, proč automat svedl vozidlo ze silnice, a jak teď viděla, hodně daleko, protože nikde kolem neviděla žádné světlo. Jen chvíli přemýšlela nad tím, co má dělat, pak otevřela dveře a vystoupila na měkkou půdu.

Dýchla na ni poměrně chladná noc přikrytá bílým popraškem hvězd na velkolepé klenbě oblohy, kdesi tam vysoko, kam oko jen stěží dohlédne. A pod nohama jí skřípěl písek. Zhasla světla a snažila se zorientovat. Poznala, že vůz ji dovezl tam, kde strávila krásné dva týdny v Comarově přítomnosti. Vzápětí si uvědomila, že automatika ji sem dopravila podle jejího příkazu, protože poslední cíl nebyl ještě zrušen.

Kdyby se nezasnila, mohla ještě včas obrátit. Teď tu byla sama s nepojízdným vozem, opět hluboko v oblasti Dun, v pásmu, jak říkal profesor Zambor, normálnímu smrtelníku zakázaném.

Samozřejmě mohla sáhnout po telefonu a během půlminuty by přivolala záchranu, a v deseti minutách by byla v bezpečí, ale po tom, co jí řekl profesor, neměla moc chuti k tomu, aby se někdo dověděl, kde vlastně je. Ale pokud odejde pěšky, zůstane tady její vůz… Každý pozná, komu patří. Znovu, teď už zoufale, se pokusila přivolat Comara, ale sluchátko unavovalo svou chladnou němotou.

Hodila zbytečný přístroj zpět na podlahu vozu, kam dopadl s tichým třesknutím. Pak se lekla, že se možná rozbil, ale zatím se neodvažovala jej vzít do ruky.

Teď jí vlastně zbývá jediné – vydat se na pěší túru zpět, když už ne do města, tak aspoň k dálnici. Promítla si na palubní desce vozu mapu tohoto kraje. Nebyla dokonalá, pásmo Dun zobrazovala pouze vnější hranicí, vnitřek byl bílý. Věděla, že do pásma pronikla s Comarem do hloubky asi šesti kilometrů, vracet se musela západním směrem, ale cestou projeli asi dvěma hlubokými kaňony a stoupali do strmého svahu. Místo, kde se usídlili, jí připadalo jako dno velkého rozlehlého kráteru s průměrem snad jednoho kilometru. Hvězdy ji povedou, toho se nebála, ale potom, když se dostane z pásma Dun, jí zbývá možná patnáct, možná dvacet kilometrů k nejbližšímu osídlenému místu. Pochybovala o tom, že se tam do rána dostane, ale kdyby zůstala na místě, nic by tím nevyřešila. Sebrala znovu telefon, strčila jej do kabelky, potom vytrhla z palubní desky zapalovač, chvíli ještě uvažovala, a pak zvedla kapotu a vyjmula plastikový pytlík s vodou k ostřikovači. V tuto chvíli byla ráda, že jej neplnila saponátovými prostředky, jak doporučovaly četné příručky. Domyslela si, co může znamenat jeden litr vody v této podivné oblasti; žila tady s Comarem čtrnáct dní a měli veškerý komfort, a přesto byly někdy ty žhavé dny úžasně kruté.

Teď je všechno pryč. Comar se někam ztratil, profesor jí zklamal, a ona sama v důsledku vlastní hlouposti uvízla kdesi v poušti. Kdo ví, možná měla být opatrnější, určitě neměla profesorovi říct hned naplno, co všechno objevili.

Kráčela pozvolna k západu, tam, kde před necelou hodinou zapadl velký měsíc, a uvědomovala si s lítostí, že tam dole, v kilometrové hlubině, leží báječná ložiska vzácných kovů. Věděla, že šlape po milionech, které by mohly přinést tomuto zaostalému ostrovu novou prosperitu.

Po půlhodině pochopila, že daleko nedojde. Byla obuta jen do tenkých, téměř plesových střevíčků, a neuvědomila si, jak dovedou být některé kameny ostré, jak dokážou některé oblázky změnit těžiště právě ve chvíli, kdy na ně noha došlápne. Seděla na drobném štěrku a potlačovala slzy, protože ji před chvílí zdánlivě pevný podklad zradil a ona se bolestivě udeřila při pádu na zem.

Vzala do ruky kámen, který jí provedl tu nepravost, a chtěla jím vztekle mrštit proti nedaleké skále, pak se ale zarazila. Ten kámen, to byl skutečný oblázek, pravidelně zakulacený valounek… Jak tady mohou být oblázky, v této vyprahlé oblasti, kde se člověk s vodou nemůže setkat, v místech, kde snad nežijí ani písečné zmije? Kdysi tu tedy byla hojnost vody… Kdysi. Proč tu není, kam se ztratila? Proč je právě tato oblast neúrodná, a hlavně, proč je zakázaná? Jak ráda by Nira věděla o všem, co se tu kdysi odehrálo, ale musela svou zvědavost potlačovat.

Nikdo na ostrově nehovořil o minulosti, nikdo se neodvážil zmiňovat o událostech, které se staly. Všichni mluvili o přítomnosti, a jen zřídka o budoucnosti. Pamatovala si ještě na ty četné fráze, které neustále vytyčovaly cestu vstříc šťastné budoucnosti, jako by každý toužil uniknout strašlivé přítomnosti a na minulost si při tom vůbec nechtěl vzpomenout. Proč si nesmí připomínat svou matku, která zemřela? Proč nesmí hovořit o tom, co se odehrávalo v prvních letech studií? Proč neví nic o tom, kdy bylo založeno město, kdy a jak byl ostrov osídlen? Neví, kdy byly postaveny jednotlivé stavby, neví, proč se nepočítají roky, ale dostávají podivné přídomky, jako je rok Temné oblohy nebo rok Větrných mlýnů. A mnozí, aniž si to uvědomovali, bezděčně vyslovovali ve vztahu k roku jakousi cifru, značně vysokou, kterou si však ona nepamatovala. Neznala souvislosti.

Teprve teď se plně podivila profesorově odvaze a otevřenosti, s níž jí před necelou hodinou připomněl události dávno minulé tak dobře, že se jí zdálo, jako by se skutečně odehrály v této přítomnosti. Pochopila, že se toho všeho odvážil vlastně jen proto, aby chránil ji, a připomněla si ten strašlivý bezkrevný typ, který se dostavil na profesorovo zavolání. Ano, důvod, proč jí profesor zabavil zprávu, byl asi skutečně velmi závažný, když byl ochoten obětovat vlastně i svou kariéru jen kvůli ní. Vždyť ten špicl musel slyšet, že se profesor ve své řeči vrací do minulosti…

A tu Nira cosi zaslechla. Podivný, neznámý zvuk, a zdálo se jí, že se do tohoto tichého, až malebného temného prostředí vůbec nehodí. Když tábořila s Comarem tam dole, v kráteru, nikdy nic takového nezaslechla, a tady, ve skalách, byli vždy jen ve dne. Teď však zřetelně slyšela cosi strašlivě skřípět a syčet a připadalo jí, že se země otřásá pod dotyky snad desítek gigantických nohou, a znovu si vzpomněla na profesorova slova. Zmiňoval se o nějakých gigantických stonožkách, a to, co se ozývalo zpoza záhybu mělkého kaňonu, mohlo připomínat dusot desítek párů obrovských nohou. Nevěděla, jak by ten bájný tvor mohl být veliký, ale z toho dusotu a skřípotu, který skály svým odrazem zmnohonásobovaly, soudila na tvora zdéli snad stometrového, a její strach byl v té chvíli umocněný i stísněným prostředním, temnou nocí a prožitým stresem.

Sice trochu pochybovala o možnosti existence tak podivné formy života, protože podvědomě tušila, že v této poušti, kde není nic jiného než písek a kamení, nemůže skutečně nic žít, a když zde nežijí ani písečné zmije, není tu vlastně nic, čím by se tvor i větší než třeba jen pes mohl živit. Tu a tam trs trávy, občas přeběhne nějaký ten odolný exemplář hmyzu, jen zřídka drobná ještěrka, to byla veškerá fauna celé oblasti Dun. Kde by se tu vzala nějaká písečná stonožka?

Ale dusot neustával a sílil a Nira podlehla panice. Vstala a nedbajíc bolesti v kotníku, rozběhla se do strmého svahu, aby se skryla před neznámým hlasitým nebezpečím pod skalním převisem. Sotva však uběhla jen dva kroky, noha ji znovu zradila. Kotník se zvrtl, Nira vykřikla, padla znovu na zem a svezla se po svahu dolů až tam, kde před zhruba hodinou její vůz vyryl do písečného podkladu mělké koleje. Zůstala bezmocně ležet a udiveně hleděla do dvou velkých širokých zářících očí, které se k ní blížily za ohlušujícího hřmotu. Chtěla vstát a utíkat, ale stonožka jí svým ohnivým svitem přímo ochromovala a její ušní bubínky přímo zalehly hřmotem připomínajícím zemětřesení.

A pak náhle obrátky toho hluku poněkud poklesly a světlo se ztlumilo, a brzy nastalo téměř úplné ticho. Nira, která si zakryla oči i uši v předtuše neodvratné smrti, se odvážila zvednout hlavu, aby se podívala, proč ji ta neznámá zrůda přestala ohrožovat, a uviděla jakousi temnou hmotu, která se tyčila hned vedle skály, několik kroků od ní, a jen dvě slabá téměř skomírající světélka, a pak uslyšela tiché kroky. Kdosi se k ní blížil, a protože mluvil, musel to být člověk.

Niře už bylo jedno, kdo to bude, byla jen ráda, že ji vysvobodí z toho vyprahlého pekla plného nebezpečných příšer. Zvedla se na rukou a zavolala o pomoc.

„Niro,“ ozval se náhle udiveně hlas, který ji byl tak důvěrně známý, že všemu najednou přestala rozumět.

„Comare?“ uniklo jí. „Comare, to jsi ty?“

„Niro, prosím tě, jak ses sem dostala?“

Comar k ní poklekl a pohlédl v tlumeném světle do její ušmudlané tvářičky. Spatřil, že dívka pláče.

„Ne, nedívej se na mne,“ šeptla. „Jsem hrozně ošklivá, když brečím.“

O pět minut později už seděla v kabině podivného stroje, tiskla se ke Comarovi a neměla vůbec chuť plakat. Exkavátor pronikal dál do hlubin pouště řízen zkušenou rukou geologa.

„Kašlu na toho tvého profesora Zambora,“ říkal. „Může si říkat, co chce, může tě strašit stonožkami, radioaktivitou, může volat i tajnou policii. Může ti zabavovat výzkumné zprávy, může tě vyloučit ze studia. Podívej se, co mám. Vidíš? To je moje pýcha, tahle mašinka. Koupil jsem ji dnes odpoledne, hned, jak jsme se vrátili z Dun. A to bude argument, proti kterému nikdo nic nezmůže.“

„Proč ses se mnou neporadil?“ divila se Nira.

„Popravdě řečeno, neměl jsem na to čas. Byl to takový okamžitý nápad. Uvědomil jsem si, co všechno dole leží. Byl jsem také na úřadech. Napřed měli všichni, kdoví proč, hrozný strach, a nikdo mi nic nechtěl říct, dokonce chtěli volat policii. Tak jsem se do archivů podíval sám. Zjistil jsem, představ si, že ta půda tady kolem vůbec nikomu nepatří. Rozumíš? Zdá se, že je na prodej, a pokud bych tady skutečně našel ložisko, mohu si snadno udělat zábor. Niro, to je jedinečná šance.“

„Kolik sis vypůjčil?“ ptalo se to starostlivé děvče.

„No, víš, určité procento, samozřejmě jsem si musel půjčit v bance.“

„Jak velké procento?“

„Je to důležité?“

„Myslím, že je. To číslo se blíží stovce, viď?“

„No, tak nějak. Ale něco jsem měl uloženo.“

„Comare, není to příliš velké riziko? Co když profesor na nás skutečně poštve policii? Co když…“

„Drahá, tak v tomhle ohledu jsem klidný. Tam dole je nejméně tisíc tun titanu, a patrně i stokrát víc. Když tohle nabídnu našim továrnám, víš, co se stane?“

„Vím, co se stane, když brzy policie přijde na to, kam jsi vlastně se svým exkavátorem zmizel. A pak – jak víš, kde hledat, vždyť mi profesor celou zprávu zabavil…“

„Nikdy nedělám výzkum, aniž bych si pořídil rezervní kopii,“ přitiskl Comar Niru k sobě. „Mohl ti ji zabavit třeba desetkrát po sobě.“

„Profesor není hlupák, Comare…“

Telefon ostře zapípal. Byl to jiný signál, to nebylo obyčejné zavolání. Comar stiskl tlačítko, ale nic neříkal.

„Hlásím, že čtyři muži vnikli do vašeho bytu, pane,“ ozval se hlas automatického vrátného, „a to přes moje výhrady. Vysílám vám tuto informaci, právě začali prohledávat obývací pokoj. Hledají papíry. Jeden z nich právě demontuje mne a…“

Nira zbledla.

„Comare, to je…“

„Popravdě řečeno, čekal jsem to. Bojím se, že brzy budou také u tebe. Proč si myslíš, že jsem nebral telefony. Nikdo nesmí vědět, kde jsme, dokud se neprokopeme do té kilometrové hlubiny.“

„A co moje noha,“ ptala se udiveně Nira. „Myslím, že mám vymknutý kotník.“

„Až budeme na místě, tak se na ni podívám. Snad s tím něco půjde udělat.“

„Podívej, tady je můj vůz,“ ukázala Nira před sebe, kde se zpoza malé duny vynořila ještě před několika hodinami naleštěná karosérie, nyní jí však připadal celý vůz téměř jako vrak. Stál ostře nakloněn, zapadlý v písku, a zdálo se, že je tady ukotven navěky.

„Ano, to je místo, kde jsem chtěl začít kopat,“ usmál se Comar. „Budeme ho muset zaházet pískem…“

„Cože, moje auto?“

„Ovšem, Niro. Kdyby ho někdo uviděl z letadla, pak by brzy našli i nás.“

„Tudy přece letadla nelétají!“

„Bojím se, že budou. Hned ráno začnou. Ale to už oba budeme pěkně hluboko pod zemí.“

„Oba?“ vyděsila se Nira. „Snad si nemyslíš, že s tebou zůstanu tady v té vrtačce, až se zakousne do země?“

„A co chceš dělat, Niro? Chceš zůstat tady, na povrchu? Chceš zalézt do svého auta a zavolat telefonicky o pomoc? Prosím, udělej to, ale počkej aspoň dvě hodiny, dokud nebudu mít nad hlavou aspoň padesát metrů horniny. Pak se nech klidně zatknout, nebo si zavolej rovnou toho svého profesora.“

„Comare,“ řekla Nira tiše, takže ji téměř nebylo přes hluk motoru slyšet. „Comare, já tě nepoznávám.“

3. Pronásledovaní

Šest a půl hodiny už se zakusoval exkavátor do tvrdé horniny a vyhlodával vnitřkem pevného masivu spirálově vedenou chodbu o průměru tři a půl metru, která současně měla být dopravní komunikací i šachtou, pokud by se prokázalo, že nalezené horniny nebude možno těžit odkryvem svrchních vrstev. Za tu nedlouhou dobu vznikla chodba o délce větší než tři kilometry a stroj postoupil do hloubky čtyř set metrů.

Comar seděl na svém místě pilota nepohnutě, jako socha, a zdálo se, že je jaksepatří pyšný na to, co právě koná. Měl dobře stavěnou postavu s vyvinutými svaly, protože denně několik hodin trénoval a již během studií byl přeborníkem v plavání. Docela pohledná hranatá tvář byla jen jedním z faktorů, které upoutaly Niru. Krom toho jí připadal neslýchané odvážný. Byl o dva roky starší než Nira, a zatímco dívka se chystala teprve ke státnicím, on už studium absolvoval a nyní se potýkal s prvními problémy vlastní praxe. Trochu ji mrzelo, že ji po vystudování zanedbával, a proto tolik uvítala možnost účastnit se průzkumné expedice právě s ním.

Comar nemluvil, soustředěně pozoroval přístroje a jen zřídka zasahoval do nastavení parametrů automatu. Nira napůl seděla, napůl ležela v křesle vedle něj, ostatně víc míst v kabině nebylo. Dávala odpočinout své zraněné noze, kterou si stáhla tejpovacím regeneračním obvazem z příruční lékárničky svého vozu – Comar ve svém silostroji neměl nic, co by připomínalo zdravotnické vybavení první pomoci, přestože s ním mohl pobývat v hlubinách dlouhé hodiny. Ostatně Comar se na celou tuto akci vybavil velice mizerně. Neměl téměř žádné potraviny a jen minimum vody. Asi až příliš spěchal, aby se dověděl, co se skrývá v hlubinách země. Bylo zřejmé, že po několika hodinách se stroj jednoduše bude muset vynořit. Když to Nira zjistila, skoro zalitovala, že se pustila do toho podniku s tak nerozvážným člověkem, ale přesto jí cesta s Comarem do hlubin byla milejší než pobyt v horkých píscích o samotě a v naději, že bude odhalena hlídkou všemocné antimilitaristické ochrany.

Neseděla v takovémto stroji poprvé, během studií prodělávala výcvik na exkavátoru a sama se s ním dokonce odvážila proniknout do třicetimetrové hloubky. Samozřejmě se nepředpokládalo, že by sami geologové obsluhovali tyto složité stroje, na to byli cvičeni speciální dělníci, ale základní minimum ze znalostí obsluhy nemohlo nikdy uškodit. Netušila však, že Comar vládne řídicím pákám s takovou virtuozitou. Když se ho na to zeptala, zprvu ji odbyl, po chvíli pak ale již vlídnějším tónem prozradil, že se kdysi několik měsíců, ještě předtím, než se dostal na studia, živil právě tímto řemeslem.

Chodba za nimi rychle tuhla a pokrývala se křemičitou blankou. Byla hladká jako sklo, ostatně prakticky ze skla byla. Postup byl zatím neobyčejně klidný, detektory sond mapovaly nejbližší okolí a signalizovaly zatím jen čediče, ale občas mezi tím probleskla informace o těžších prvcích.

„Nerozumím tomu, Comare,“ řekla náhle Nira. „Nelíbí se mi tady něco. Ty sám máš přece také jisté zkušenosti, takže dobře víš, že v přítomnosti čedičových masivů zpravidla nebývá ani stopy po titanových rudách. A pokud ano, ne v té formě, jakou nám signalizují přístroje. Očekávala bych spíše rutil, anatas nebo brookit, ale tady jsou signály o titanu v přítomnosti železa. Vypadá to téměř jako ferrotitan…“

„Hlouposti,“ namítl Comar. „Nenech se mýlit údaji přístrojů, jsou ostatně přesné zhruba z osmdesáti procent.“

Nira pokrčila rameny, trochu se pohnula a zasténala. Noha přece jen bolela.

„Tady, podívej!“ vykřikla najednou.

Na obrazovce sondy, která tvrdým paprskem zkoumala půdu před exkavátorem, náhle naskočil nějaký světlý bod, podobající se nejspíše kamenu odlišného složení než má okolní čedič.

„Co má být?“ divil se Comar.

„Copak nevidíš? Je to symetrické.“

„To se ti jen zdá,“ podotkl Comar, ale přesto zpomalil rychlost pohybu, až nakonec zastavil.

Tvrdé záření teď netryskalo jen směrem vpřed, ale do všech stran kolem exkavátoru, stroj se na chvíli zahalil do tekutého magmatu, které však paprsky rychle vytvrzovaly, až se stroj ocitl uprostřed velké kulovité jeskyně o průměru asi deseti metrů. Stěny chladly.

„Hm, měla jsi pravdu,“ řekl Comar. „To, co támhle trčí ze skály, je nepochybně umělého původu.“

Otevřel vstup ze stroje a seskočil na hladký povrch skloviny. Comar se jen s obtížemi po kluzkém povrchu vydrápal až téměř k místu, kde asi tři metry nade dnem sluje trčel ze stěny pravidelný vřetenovitý předmět s kulovitým průřezem, na straně vyčnívající ze stěny opatřený jakýmsi vějířkem.

„Je to kovové, to je zvláštní. Nechápu, jak se mohlo něco takového octnout uprostřed čedičové vrstvy… Jak jsme teď hluboko, Niro?“

Nira, která zůstala v kabině a teď napjatě sledovala Comara v namodralém světle oslnivě se odrážejícím od hladkých stěn, vyčetla údaj z obrazovky terminálu.

„Pět set sedmnáct…“

„Nechápu,“ bručel Comar, ale pomocí malého zářiče poměrně rychle vydoloval předmět ven ze stěny.

Když vřeteno vychladlo, přinesl je do kabiny.

„Ocelový plášť se směsí železa, a podle váhy mi to připadá, že je dutý,“ pokračoval udiveně. „Nechápu, jak v této hloubce můžeme nalézt stopy člověka.“

„Nevím, co to může být,“ pozorovala Nira štítivě asi čtyřicet centimetrů dlouhý předmět, který jí připadal úplně nový.

„Coby. Konzerva,“ usmál se Comar snad poprvé od chvíle, co Niru naložil na palubu exkavátoru.

„Zakopaná tak hluboko v zemi?“

Neměla smysl pro Comarovy žerty.

„A co je tohle za zvuk?“ polekala se Nira.

Teď, když byl exkavátor v úplném klidu, byla jejich podzemní jeskyňka doslova vyplněna absolutním tichem, kterého se Nira téměř obávala, a proto se snažila co nejvíc mluvit. Ale teď k nim odkudsi z dálky začalo doléhat jakési vytí, zprvu slabé, teď však už se podobající přímo hřmotu, a stále sílilo, až pochopili, že ten nepříjemný zvuk se k nim blíží z chodby, kterou jejich stroj vymodeloval ve skále.

„K sakru,“ ulevil si Comar. „Zdá se, že po mně jdou.“

Chtěl naskočit do kabiny, ale jeho pohybu zabránil ostrý pronikavý hlas.

„Nenamáhej se, Comare. Dostihli jsme tě. Je zbytečné, abys pokračoval dál. I kdybys narazil na ložisko, nebude registrováno.“

Comar se prudce otočil. V ústí chodby stálo malé pásové vozidlo, ještěrka určená pro pohyb na poušti. Zlověstné logo na karoserii naznačovalo Comarovi, že se asi dostal do pěkné bryndy.

„Který špicl mě udal?“ zasyčel Comar. „Niro, to musel být ten zatracený Zambor.“

„Tos neměl, Comare,“ vykřikla Nira. Comarův tón ji děsil a pobouřila ji jeho snaha svádět vinu za zpackanou výpravu na všechny ostatní.

„Tak profesor Zambor o tom taky ví?“ pokračoval nezvaný návštěvník. „To je pěkné, že i čelní vědci jsou zapojeni do největšího spiknutí, s jakým se antimilitaristická ochrana měla tu čest kdy se setkat.“

„Zambor o ničem neví!“ vykřikla Nira.

„Tak moment,“ vložil se opět do děje Comar. Udělal pár kroků a obešel svůj exkavátor. „Co mi to tady chcete namluvit? Exkavátor jsem řádně zakoupil a až narazím na to ložisko dole, tak si nahlásím zábor, a nic vám do toho není, rozumíte, i kdybyste byl policajt.“

„Tak především, já jsem policajt, Comare,“ pokračoval onen muž a Comar mohl vidět, že je tady ještě ve společnosti dalších tří mužů. „A za druhé, jedu sem za vámi jen proto, abych vás zatkl.“

„Zatkl? A jaký zákon jsem porušil?“

„Vstoupil jste do zakázaného území.“

„To připouštím, ale to není důvod k zatčení. A navíc, už dávno v zakázaném území nejsem. Přečtěte si řádně příslušný zákon, příteli. Nikde se nepíše nic o tom, že by se nesměl provádět průzkum v hloubce pěti set metrů, byť na povrchu by byl zákaz čehokoli.“

„Nepoučujte mne o zákonech, Comare,“ odvětil klidně policista, který byl zjevně zběhlý v jednání s tvrdohlavými lidmi Comarova typu.

„Comare, prosím tě, nehádej se s ním, bude to ještě horší,“ prosila Nira.

„Ty mlč, kdybys nelezla za tím profesorem, nikdo by nic nevěděl, rozumíš? A kdybys neměla ten druhý praštěný nápad a nejela vozem do pouště, nemuseli tě stopovat a nenašli by mě tady!“

„Comare, co si to o mně myslíš?“ vyděsila se Nira. „Vždyť jsem ti přece říkala, jak to bylo?“

„Kdoví, jestli jsi ty policajty nepozvala ty!“

„Ale ne, to přece ne,“ rozplakala se Nira. To už bylo příliš kruté.

„Ptám se vás, Comare, zda se mnou půjdete dobrovolně?“ ptal se klidně policajt, ale všichni čtyři zůstávali stát těsně u ústí chodby.

„Táhněte, odkud jste přišli. Jsem zvědav, jak mě budete tahat z obrněné kabiny. Rozumíte, teď nastoupím a za půl minuty startuju exkavátor. Nemusím vám říkat, jaká teplota je v jeho okolí za plného provozu. Dávám vám však dostatek času na to, abyste se vzdálili do bezpečné vzdálenosti.“

„Comare, opakuji, jste zatčen!“

„Když si to myslíte?“ řekl Comar, rozmáchl se a mrštil proti hlídce tím podivným předmětem, který stále ještě třímal v ruce. Nezajímal se o to, zda někoho zraní ani kam předmět dopadne, otočil se a udělal dva kroky podél svého stroje. Chytil se madla a chtěl se vytáhnout do kabiny.

Ohlušující výbuch ho smetl k zemi.

Ta exploze měla mít nedozírné následky.

* * *

Byl to zvláštní neurčitý pocit, vědomí se probouzelo pomalu a jakási clona bránila tomu, aby začalo vnímat naplno. Přesto si Berko začal upomínat smysl své existence a poznal, že je stále ještě naplněn pocitem hnusu a rozhořčení z vypuknutí toho odporného nechutného míru. Teď však věděl, že už to dlouho nepotrvá.

Několik málo fotonů se prodralo až k sítnici Berkova oka a uvedlo do činnosti mozek, do této chvíle absolutně utlumený. Berkův organismus, dlouhou dobu odpočívající hluboko v podzemí v kamenné kryptě, byl v několika vteřinách připraven k akci.

Berko otevřel oči a uviděl nad sebou průhledné víko sarkofágu. Bylo to totéž víko, a přece se mu zdálo, že je úplně jiné, nebyl však schopen v té chvíli pochopit, v čem spočívá ten rozdíl. Viděl ciferník hodin odpočítávající neúprosný čas. O kousek dál svítila červená kontrolka a Berko věděl, co to znamená. Kdyby svítila zelená, byla by to příprava k boji bez nutnosti vyjíždět na pozice, možná jen cvičení. Mír je ohrožen.

Modrý signál už znamenal naprostou jistotu konce toho ohavného míru a nejvyšší pohotovost, bylo by třeba nastoupit na palubu transportérů. Mír už skončil, ale ještě nedošlo k otevřenému konfliktu.

Červený signál však znamenal, že válka je v plném proudu, a proto je nutný okamžitý nástup na pozice.

Zatím se Berkovi ještě nikdy nestalo, aby byl probuzen červeným signálem. Vždy stačila ta z bojujících stran, která si jejich jednotku najala, dodat objednávku natolik s dostatečným předstihem, aby vojsko mohlo být na pozicích včas a plně připraveno čelit případnému náporu nepřítele, respektive samo schopno vyrazit do útoku. Od probuzení až po začátek bojových akcí uplynuly zpravidla dva nebo tři dny. Berko věděl, jak jsou pro bojovou morálku a schopnosti jednotlivce tyto tři dny důležité. Děj se co děj, v prvních hodinách a někdy i dnech neměl nikdy nejlepší pocit, jeho organismus reagoval na vnější podněty opožděně a v tomto období také hrozilo největší nebezpečí zranění či dokonce smrti. Ze smrti strach neměl, bral ji jako naprostou nutnost, ale jeho smrt mohla ohrozit bojeschopnost jednotky a následně i případné vítězství, a proto se smrti vyhýbal.

A teď je tu červený signál. Během dvou minut musí být jednotka nastoupena, se sumkami plnými ostrého střeliva, s přilbami těsně přimknutými k hlavám, s rukama položenýma na chladnou ocel smrtících zbraní. Během dalších deseti minut bude proražen tunel na povrch, jako první vyrazí do terénu průzkumné jednotky a za nimi hned výsadkové čety, aby vytvořily předmostí k ochraně před kterýmkoli nepřítelem. Teprve potom přijme velení armády pokyny od představitelů moci, kteří mají touhu bojovat s nepřítelem a mají na to, aby mohli armádě zaplatit a zajistit její životní potřeby po celou dobu války.

„Jupííí!“ vykřikl radostně Berko a prudkým pohybem nohy rozrazil víko sarkofágu. Rozevřelo se sice, ale s podezřelým skřípěním. Neodklopilo se úplně, a Berkovi dalo dost práce, aby pronikl tím úzkým otvorem.

Rozhlédl se.

Okolí svého sarkofágu nepoznával. Očekával, že spatří stovky svých nejbližších spolubojovníků vyklouzávající z těsných klecí a hotovící se ke splnění jejich nejvlastnější povinnosti, poslání, k němuž byli stvořeni. Pohlédl vedle k sousedovi. Sarkofág se neotvíral. Víko bylo jaksi zakalené. Když setřel tu silnou vrstvu prachu, která na víku ulpěla, vyděšen pohlédl do prázdných očních důlků lebky už jen symbolicky potažené zbytky kůže.

Vyděšeně zvedl oči ke kamenné klenbě, aby spatřil, že svítí snad jen každé desáté světlo a že celá hala, která se teď měla hemžit stovkami mužů v plné zbroji, je tichá, potemnělá a prázdná. Žalostně prázdná. Ten tam byl očekávaný klokot, nekonečný pohyb života, který Berko mohl sledovat vždy, když byl probuzen proto, aby šel nasazovat svůj život tak, jak mu velela profesionální čest. Ale profesionálem zůstat i teď, v této situaci, která mu připadala mnohem bezvýchodnější než ta, kterou prožíval těsně před vypuknutím posledního míru. Doufal, že nezůstane sám, že se brzy otevřou i víka ostatních sarkofágů, že ten, který tady vedle zemřel, je pouhou výjimkou, ale žádný další sarkofág se neotvíral a Berko tu stál sám, uprostřed chodby, na níž z kamenné klenby v nepravidelných intervalech dopadaly velké kapky vody, které jediné rušily to posvátné ticho.

Překontroloval svou výzbroj, pak doplnil náboje, vyzkoušel uzávěr zbraně, a trochu ho znepokojilo, když poznal, že akumulátor není plně nabit. Ale zbraň byla schopná střelby alespoň po omezenou dobu a Berko už si navykl bojovat i s horšími střepy. Vydal se na shromaždiště, ale ne poklusem, jak měl nařízeno, nýbrž volnou nepředpisovou chůzí, a co chvíli se zastavoval, aby překontroloval, zda se některý ze sarkofágů neotvírá, ale vše bylo marné, celá jejich rota v počtu více než patnácti set mužů buď nadále spala, nebo podlehla zkáze podobně jako Berkův soused. Berko se podíval jen do jednoho sarkofágu, který se takto proměnil v rakev. Neměl už náladu zkoumat další.

Odsunul těžká vrata, která přesto, že byl poplach nejvyššího stupně, zůstávala zavřena. Šlo to špatně, válečky pískaly a mnohatunová masa se rozevřela jen natolik, aby se voják štíhlý jako Berko mohl jen těsně protáhnout. Berko vstoupil do líhně.

V polotmě se mamě blyštěly tisíce prosklených inkubátorů, v nichž se měl zrodit během míru nový život určený k tomu, aby ničil posléze sám sebe. Berko procházel kolem nádob naplněných kalnou kapalinou a viděl, že z nahnědlé olejovité břečky se občas prodírá ke světlu tu malá ručka, tu noha, tu temeno hlavičky, a poznal, že se asi stalo něco nenapravitelného. Věděl, že z poslední bitvy se jich vrátila jen pouhá desetina, a proto během předpokládaných průměrných patnácti let míru má právě tato líheň doplnit stavy roty na bojové počty. Teď už pochopil, proč muži nevstávají ze svých lůžek. Neměli možnost se nikdy narodit. Většina sarkofágů je tedy prázdná, ale kam se podělo těch sto padesát mužů, kteří přežili válku společně s Berkem?

Jako šílený se Berko vrátil zpět do haly, proběhl dlouhou chodbou až k opačnému konci, kde byly rozmístěny luxusní sarkofágy velitelského sboru.

A tu něco zaslechl. Tlumený klapot, jako by někdo bušil kladivem do dřevěné desky, tiché supění, a když se ohlédl, spatřil, jak se pod jedním zaprášeným víkem cosi pohybuje.

Byl tam další živý voják, který však neměl dostatek síly, aby dokázal zvednout víko svého sarkofágu.

Berko se zaradoval, vždyť teď už nebude sám. Vsunul čepel útočného nože pod plastikové víko a prudce zapáčil.

Víko se pomalu zvedalo, ozýval se skřípot, Berko se opřel celou silou obou paží. Víko se rozlomilo vejpůl, ale to stačilo, aby nocležník mohl ze sarkofágu vylézt ven.

„Zaujměte předpisový postoj, vojíne Berko!“ zahřměl plukovník Cowpack. „Jak to vypadáte?“

Berkovy podpatky scvakly k sobě. Ruka vylétla ke štítku čepice a Berkova ústa automaticky spustila:

„Pane plukovníku, hlásím, že šestá rota jedenáctého pluku nastoupila po vyhlášení bojového poplachu. Počet…“ Tady se Berko trochu zadrhl, protože uvažoval, zda má do celkového počtu zahrnout plukovníka Cowpacka nebo zda postačí mužstvo. „…počet jeden!“

„Co to tady žvaníte, Berko? Snad jste se nepomátl za těch pár let? Chápu, zdržela mne závada na výstroji, to se stává, rota je zatím na povrchu a bojuje. Děkuji vám za to, že jste mne vyprostil, to vám budiž přičteno k dobru a v rozkaze o vás bude zmínka, ale proč se tady flákáte v době plné bojové pohotovosti?“

„Pane plukovníku,“ řekl rozhodně Berko, ale pak se zarazil, protože nebyl zvyklý plukovníkovi odporovat, teď ho však k tomu nutila objektivní pravda. „Pane plukovníku, rota nebojuje, z celé roty jsem zůstal naživu pouze já. Nováčkové nebyli konstruováni, a mužstvo se… neprobouzí. Podívejte.“ Berko překonal v sobě všechen odpor a otevřel víko sousedního sarkofágu. Oblak prachu se lehce snesl k zemi a užaslý Cowpack zíral do dutých očí toho, co zbylo z poručíka Slancka.

„Poslyšte, Berko, já tomu nerozumím,“ přešel plukovník na poněkud vlídnější tón, když si uvědomil, že on mohl docela dobře ležet na Slanckově místě. „Takhle vypadají… všichni?“

„Nevím, plukovníku, ale nikdo nevstává. A líheň je odpojena.“

„Nevadí, Berko,“ urovnal si plukovník opasek a překontroloval osobní zbraň. „Je vyhlášena válka a jsme povoláni do boje. Budeme bojovat, jak nám velí povinnost, na kterékoli straně, za jakoukoli věc. Jsme profesionálové a profesionály zůstaneme. Nemohu připustit, aby se nahoře odehrávala bitva, k níž byla povolána naše rota, a my se jí neúčastnili. Roto, na můj povel, pozor!“

Berkovi chvíli trvalo, než pochopil, že tou rotou je míněn on. Pak se postavil do předpisového postoje, což spočívalo v tom, že cvakl podpatky o sebe, protože po celou dobu rozhovoru s Cowpackem v pozoru stál.

„Za mnou, k zničení nepřítele, vpřed!“

Tomu už Berko rozuměl lépe. Vyrazil za plukovníkem, ale dělalo mu potíže, aby s ním držel krok, protože plukovník dost těžce napadal na jednu nohu. Ani za nic by však před mužstvem nepřipustil, že je jakkoli handicapován.

Konečně doklopýtal Cowpack k hlavní propusti, s Berkem v patách. Lamelový uzávěr byl obrostlý plísní, obrazovky radarů slepé.

„Co to znamená?“ divil se Cowpack. „Kde je vyslanec státu, v jehož prospěch máme pracovat? Proč je skořepina uzavřena?“

„Nevím, pane plukovníku,“ odpověděl Berko, který si vysvětlil Cowpackovu samomluvu jako vážně míněný dotaz.

„Nevadí,“ řekl si Cowpack, a Berko, který i tato slova zaslechl, tentokrát mlčel. „Válka už vypukla, panovník je v tísni. Roto, vpřed!“ vykřikl a stiskl tlačítko uzávěru. Irisový průvlak se ani nepohnul.

„Vojíne Berko!“ zvolal plukovník.

„Zde!“

„Otevřete uzávěr ručně!“

„Provedu!“ odpověděl předpisově Berko a chopil se rumpálu. Nemohl proto vidět, jak se Cowpack opřel o stěnu, protože ho ten krátký běh zcela vyčerpal. Usilovně točil klikou a lamely vstupu se počaly zvolna se strašlivým skřípěním rozevírat. Když odkryly vstup asi na průměr necelého tři čtvrtě metru, kdesi za otvorem se zablesklo a dovnitř bunkru se vsypala halda suti.

Celý prostor byl na okamžik zahlcen ohlušujícím výbuchem.

„K zemi!“ zavelel Cowpack, ale zcela zbytečně, protože celá jeho armáda vedena zákonem sebezáchovy ležela na podlaze o dobrou půlvteřinu dřív než on.

* * *

Comar měl štěstí, že udělal ty dva kroky a v okamžiku výbuchu byl před bezprostředními účinky kryt konstrukcí exkavátoru. Střepiny, které se rozletěly po celé bublině, nasekaly do skleněných stěn stovky drobných otvorů, prostora se zaplnila ohlušujícím hřmotem drtícím bubínky i nervové systémy, déšť střepin dopadl i na korpus exkavátoru, a těžký stroj přímo nadskočil pod tlakem plynů. Nira byla napůl ukryta v kabině, a proto jí jen zalehlo v uších, Comar byl však smeten k zemi a když konečně otevřel oči, zjistil, že leží těsně u pásu svého vozidla a přímo před očima má jednu z plasmatických trysek. Podle šikmého postavení stroje poznal, že jakási mocná síla poponesla exkavátor možná o půl metru dál. Oděv měl potrhaný a krvácel z několika ran, téměř neslyšel, ale podařilo se mu vstát.

„Comare, Comare,“ slyšel vzlykat ze dveří exkavátoru Niru. „Comare, co to bylo?“

„Nevím,“ řekl Comar a divil se, jak podivně zní jeho hlas.

Pak pohlédl do ústí tunelu. Vozidlo, kterým přijeli na místo policisté, hořelo, a to, co se válelo o kus dál, byly krvavé ostatky velitele. Jeden z jeho mužů odlétl daleko do chodby a nyní se potácel od stěny ke stěně, zdálo se, že je slepý, druhého, který předtím seděl za volantem, nebylo vidět, ale Comar si domyslel, že zůstal ve vozidle a že mu tedy už nic nepomůže.

„To byla snad… ta věc, co jsem našel…,“ koktal. Vylezl pomalu po schůdcích nahoru a zjistil, že se mu točí hlava. Měl nepřekonatelnou touhu zvracet. „A co, aspoň nám pomohla.“

„Comare, co to říkáš?“ děsila se Nira. „Vždyť je to zabilo.“

„K sakru, tak sem neměli lézt, kdo jim říkal, aby nám překáželi. Máme volnou cestu, můžeme dolů, rozumíš, už jsme nedaleko od ložiska.“

„Comare, slyšíš, já tě nenávidím!“ volala Nira. „Nenávidím tě. Já nepotřebuju tvoje zatracené rudy, nepotřebuju tvoje peníze! Slyšíš? Musíš jim pomoct, ten muž tam přece uhoří!“

„Je už po něm. Kdyby neuhořel, tak by nás zatkl.“

„Ne, já ti nerozumím,“ vzdychla Nira, a sama seskočila se schůdků. Strašlivě jí zabolelo v noze a okamžitě klesla k zemi.

„Nejde, Comare, nemůžu na nohu. Copak nevidíš, co se stalo? Ty jim opravdu nepomůžeš?“

„Ne, a zůstaň si tady s nimi, jestli chceš, já jedu dál.“

Prostora se začínala plnit čpavým dýmem, skoro se nedalo dýchat. Potácející se policista se rozkašlal.

Comar zaklapl skleněný přiklop a sáhl po řadicí páce. Stroj však už nenastartoval, protože spatřil, že stěna před ním se náhle zbortila a on hleděl přímo do dlouhého matně prosvětleného tunelu. A v něm uviděl dvě nejpodivnější postavy, jaké se mu kdy podařilo spatřit.

Vzápětí hleděla i Nira přímo do kulatého ústí jakési podivné duté trubice, kterou držel v ruce člověk oblečený ve zvláštních neuvěřitelně strakatých šatech. Tvář toho muže, napůl skrytá pod podivnou kovovou čepicí, zůstávala ve stínu síťované masky, a neviditelná ústa vykřikovala hlasitá slova, jež jí připadala jako parodie na její rodnou řeč. Přesto však vyrozuměla, že po ní ten zvláštní tvor požaduje, aby se okamžitě vzdala a dala to najevo zvednutím paží.

O kus dál postával druhý, oblečený se stejnou rafinovaností, a navíc se mu blyštěly na hrudi tři zlaté hvězdičky. I z jeho úst vycházela slova vedená podobným zrůdným nářečím.

„Drž ho v šachu, Berko, já si zatím vezmu na mušku toho nahoře.“

„Co je to za šaškárnu?“ rozesmál se Comar. „Kde se tady vzaly ty dvě atrapy z panoptika?“

Plukovník Cowpack udělal dva kroky, čímž prakticky prošel celým volným prostorem a ocitl se u schůdků do exkavátoru. Namířil ústí paprskometu přímo na Comara.

„Prohlašuji vás za zajatce!“ volal. „Vzdejte se a budou vám zachována všechna práva stanovená běžnými konvencemi.“

Comar se podíval na Niru, která nechápala, proč jí ten skrček strká podivnou trubičku před nos, a pak se rozesmál.

„Nevím, co to meleš, ty kreaturo, ale tvůj výstup je skvělý. Rozhodně lepší, než nám tady předvedli ti tři policajti.“

A zvedl ruce, aby naznačil symbolický potlesk.

Tento posunek si Cowpack mohl samozřejmě vysvětlit jen jedním způsobem. Comarovým štěstím bylo to, že plukovník neviděl nic, co by tady připomínalo jemu známou zbraň. Ten cizinec sice stál ve vstupu do jakéhosi tanku, ale ten byl jen směšně obrněn, a navíc v pozici, v jaké mladík postával, neměl žádný přístup k palubním zbraním. Proto Cowpack trochu zvedl ústí zbraně a lehce stiskl spoušť.

Oslňující, neuvěřitelně žhavý proud prolétl Comarovi kolem očí a donutil ho bezděčně zavřít víčka.

„Tak co, ještě se budeš vzpouzet?“ ptal se plukovník, a kdyby mu to profesionální čest dovolila, rozesmál by se, když viděl, jak ten civilista poděšeně uskakuje před proudem taveniny ze stropu jeskyně. Plamen zasáhl i exkavátor, ale vůči stroji byla zbraň zcela neškodná. Plukovník si to však vůbec neuvědomil.

„Co chcete?“ zeptal se Comar, když viděl, že argumenty toho člověka jsou míněny vážně.

„Vzdejte se!“

„Co to znamená a jak se to dělá?“

„Jsou to nějací pitomci, plukovníku,“ odvážil se promluvit vojín Berko bez svolení nadřízeného, ale v této situaci pochopil, že si to může dovolit.

„To vidím!“ odsekl plukovník. Vystoupil o dva schůdky výš a dotkl se žhavým ústím paprskometu Comarovy hrudi.

„Stačí, příteli, když teď dáš obě ruce pěkně nahoru, podobně, jako už to udělala tamhleta slečna, což budeme považovat za závazek, že přestaneš klást odpor.“

„Nemáme je rovnou oddělat, plukovníku?“

„Kušte, Berko. Co když náhodou ti dva patří k naší straně?“

„Ale vždyť to do nás našili těžkým granátem!“

„Zdá se, že to nebyli oni, ale tamhle ti tři, co to už mají za sebou. Zatím nejsem schopen se orientovat v lokální situaci i v politických poměrech tohoto systému. Ti dva nám o tom mohou leccos užitečného prozradit. Navíc se mi líbí ten jejich tank, bude možná dobré, když nás jej naučí ovládat. Ale vyslanci vlády to, jak vidno, nejsou.“

Mezitím už Comar váhavě uposlechl plukovníkova příkazu.

„Tak, teď ze schůdků dolů, a jdeme. Pochodem vchod. A oba.“

„Tak, poklade, vstáváme!“ křikl Berko na Niru, která se dívala vyděšeně na jednoho i na druhého, a už tušila, že ti dva podivní chlapíci by dokázali klidně Comara nebo ji zabít.

„Nemohu, mám vymknutou nohu.“

„Zavoláme ti doktora, děvenko, co?“ smál se škodolibě Berko a rýpal Niru do zad hlavní.

„Nežertujte, vojíne, když je nepřítel raněn!“ zahřměl Cowpack. „Hej, mladíku,“ zavolal na Comara, „budeš ji podpírat, a teď pěkně capkat před námi tam dolů. Budeme si s vámi muset popovídat.“

* * *

Trvalo šest hodin, než se omámený a napůl oslepený, jinak však nezraněný příslušník policejní služby Hagram doplazil ke vstupu do šachty, kterou vykutal se svým exkavátorem v hlubinách pouště Comar. Hagramův telefon vzal při záhadné explozi za své, ale policista si dobře povšiml, že nedaleko vchodu do šachty je zamaskován automobil.

Byl už jasný den, když konečně otevřel dveře luxusního vozu a těžce dopadl na sedadlo. Přesvědčil se, že vůz je v naprostém pořádku, a pak po paměti sáhl po palubním telefonu. Chvíli váhal, pak ale stiskl tlačítko nejvyšší nouze.

Udal souřadnice, a musel je zopakovat, protože dispečer na opačném konci signálu nemohl dlouho pochopit, že místo s těmito souřadnicemi vůbec existuje.

„Co tam vůbec děláte, člověče?“ řičel dispečer do telefonu.

„Jsem policista,“ zasténal Hagram. „Plním své povinnosti. Ohlaste to na mé velitelství, a spojte mne… Ne, zavolejte přímo Awentera…“

Víc už dispečer neslyšel, protože Hagram omdlel.

4. Zajatci

Comar podpíral Niru, a ta brzy úplně zapomněla, že ji bolí noha, protože se dostali do míst, o nichž nikdy neměla tušení, že by mohla existovat. Měla sice strach z těch podivných lidí, kteří ovládali zvláštní síly, ale o to víc byla ohromena tím, co kolem sebe viděla.

Pod zemí se nacházely ohromné rozlehlé haly nikterak se nepodobající jeskyním, jejichž výskyt by se tady dal nejspíše předpokládat. Připomínaly jí tovární haly, avšak s tím rozdílem, že sem nepronikl jediný paprsek denního světla. Vůbec se světlem tady byli na štíru, jen asi každá desátá svítilna marným světlem rozháněla tmu a tak mohla Nira jen těžko rozpoznávat, kolem čeho se vlastně pohybují, protože všechny haly byly plné. Plné čehosi, čemu nemohla nikdy porozumět, protože nikdy v životě neviděla tanky, obrněné transportéry, mostové soupravy, děla, houfnice, lehké protipěchotní rakety, minomety. Ostatně do skladu zbraní jen letmo nahlédli, prošli kolem nich v několika minutách, o to déle je vedli oba ozbrojenci intendančním skladem. Ve vysokých regálech ležely tuny a tuny výstroje, připravené vybavit desetitisíce vojáků vším potřebným.

A tu ji bleskla hlavou myšlenka. Měla tady být ložiska rud, a zatím tu stojí desítky těžkých strojů. Jsou kovové. Je možné, aby detektory odhalily právě tyto stroje? Titan, železo, chrom, olovo, germanium, hliník… Mohli jsme se mýlit?

Když se konečně probelhali i tímto skladem a menší z obou mužů těžce otevřel mohutná vrata, vešli tam, kde se to přece jen podobalo lidskému sídlišti.

Velká půlkruhová prostora s desítkami monitorů a velkými ovládacími panely spala zdánlivě věčným spánkem, a uprostřed v nevelkém otáčivém křesle seděl jakýsi muž a vyzpěvoval si.

Nira byla udivena chováním jejích průvodců, protože ti je oba rázem strhli k zemi nedbaje na to, že by se tím stav jejího komiku mohl zhoršit.

Oba vojáci, přitisknuti k zemi, se co chvíli vztyčili a popoběhli o několik metrů, ten mladší přece jen o něco čiperněji, než se oba vztyčili těsně před křeslem a mohli konečně pohlédnout neznámému do tváře.

„Laverneyi!“ zvolal plukovník a sklopil ústí paprskometu. „Kde vy se tady berete?“

Doktor Laverney se ve svém křesle pozvolna otočil, podíval se do tváře oběma mužům a nedal najevo, že vidí Comara a Niru, kteří leželi v objetí nedaleko dveří a nechápali vůbec nic.

„Žiju, Cowpacku, jak vidíte, žiju. A zdá se mi, že z toho nejste příliš nadšen.“

Lékař byl svérázný člověk, operoval na bojišti s chladným cynismem a odmítal používat narkózy, řka, že tento obřad jen zdržuje při práci. Ostatně vojáci, s nimiž měl zpravidla tu čest, přemáhali bolest velice statečně. Nyní se zabýval zcela prozaickou činností – vyprazdňoval láhev kdysi jistě výtečného alkoholického nápoje, nyní však podezřele kalného a rezavé barvy, která sice mohl nasvědčovat tomu, že by mohlo jít o koňak, ale nebylo to tak docela jisté.

„A co děláte, k čertu, tady, když je bojový poplach?“ řval plukovník Cowpack.

„Bojový poplach?“ smál se Laverney. „Bože, do čeho jsi to vsadil rozum? Jaký bojový poplach? To já jsem vás probudil, rozumíte? Já. Včera večer mě vyhnaly z rakve nějaké podivné otřesy, kdosi se klubal dolů, sem, k nám, rozumíte, bez předchozího ohlášení. Vstal jsem a viděl jsem, co jsem viděl. A tak jsem probudil ty, co zůstali ještě naživu, a jak vidím, všichni jste tady.“

„Laverneyi, co to plácáte, chcete snad říct, že jste ten poplach samovolně vyhlásil vy? Za to půjdete před soud!“

„Che? A kdo mě bude soudit? Vy nebo ten potrhlý Berko? Rozumíte, vy jste celá armáda! Vy dva, a pak ještě já, ranhojič na penzi.“

„Poslyšte, Laverneyi,“ přiblížili se vojáci těsně k lékaři a Cowpack mu šermoval hlavní přímo před nosem, „jestli nekápnete božskou, tak je z vás během minuty mrtvola.“

„To by bylo mým jediným štěstím. Beztak tady chcípneme brzy všichni, my tři, rozumíte, to, co zbylo ze slavné armády! Víte vy, co máme k dispozici? Snad tisíc tun konzerv, s tím můžeme jeden každý sedět v zákopu snad dvě stě let, a tolik střeliva, že můžeme každých pět minut pořádat ohňostroje. Máte zájem o projížďku? Dvě stovky tanků v plné bojové pohotovosti. Chce se vám zničit nějaké město? Prosím, je tu k dispozici pět desítek raket. Chcete vyhubit obyvatele nějaké vesnice jako mravence? Několik stovek chemických granátů čeká na vaše laskavé svolení vybuchnout. Ale nemáte lidi, Cowpacku, ani nohu! Všichni vám pomřeli a za ty stovky let se z nich staly jen kostry.“

„Co to tady žvaníte, Laverneyi. Jaké stovky let?“

Doktor vstal, odstrčil plukovníkovu ruku, která před doktorovýma očima visela už jen symbolicky, a nepravidelným krokem, když se ani nesnažil zastírat svou opilost, přistoupil k panelu a dotkl se jednoho tlačítka.

„Tady to máte, velký veliteli. Zelené na černém. Od okamžiku posledního zazimování uplynulo do této chvíle sedm set dvacet osm let, jedenáct měsíců, šest dní a devět hodin.“

Plukovník polkl.

„Sedm set…,“ dál nedomluvil. „To je nesmysl, absolutní nesmysl. To nutně musí znamenat zkázu lidstva. Přece se nemohlo stát, že by nás po tak dlouhou dobu nikdo nepotřeboval!“

„Jak vidíte, plukovníku, lidstvo ke zkáze nedospělo, aspoň tak soudím z toho, že jste odkudsi přivedl dva živé vzorky. A že vás po tu dobu nepotřebovalo, to je nadevše jasnější, a navíc, jak se zdá, vás ani potřebovat nebude.“

„To ale odporuje všem zvyklostem, co zvyklostem, to odporuje všem zákonitostem!“ rudl Cowpack. „My jsme přece zárukou progresivního vývoje lidstva! Války jsou absolutní nutností, maximální interval mezi nimi je dvacet let. Jinak lidstvo, pokud nebude podrobeno přirozené selekci, bude stagnovat, a vývoj dospěje k nezadržitelnému konci!“

„Deklamujete ty poučky neobyčejně skvělým způsobem,“ pronesl jízlivě Laverney a přihnul si z láhve.

„K čertu, půjčte to sem,“ vytrhl mu Cowpack nápoj z ruky a přiložil jej k ústům. „Fuj, jak tu břečku můžete pít?“

„Musím něco pít, abych se nezbláznil.“

„Budiž, to je vaše věc. Když jsem viděl ten obdivuhodný stroj, kterým se ti dva prohlodali až sem k nám, musím konstatovat, Laverneyi, že lidstvo se vyvíjelo, alespoň po technické stránce. Nutně to tedy znamená, že… Hrome, oni se na nás vykašlali, oni použili konkurenční vojska! My jsme jim byli k ničemu!“

„Nechte si své bláznivé teorie, Cowpacku,“ zabručel Laverney. „K ničemu to nevede. Máte zajatce, tak je vyslechněte.“

„Hej, vy dva,“ obrátil se Cowpack ke Comarovi a Niře. „Pojďte sem.“

Nira i Comar už se vzpamatovali a zaposlouchali se do hádky mezi oběma prapodivnými individui. Chvíli si šeptali a shodli se na tom, že z jejich hovoru vlastně nerozumí vůbec ničemu, a to nejen proto, že oba mluvili zvláštním žargonem, ale proto, že nebyli vůbec s to pochopit téma rozhovoru.

Comar pozvedl Niru a přišourali se k panelu. Tam si bez jakéhokoli svolení sedli do volných křesel.

„Zajatce, okamžitě vstaň!“ vykřikl Cowpack. „Jsi ve štábu nepřátelské armády!“

„Nebudu skákat, jak se komu zlíbí,“ zašklebil se Comar, který to vše považoval za dobře zinscenované divadlo. Věděl už sice, jaká síla je ukryta v těch podivných trubičkách, které ti chlapíci neustále třímali v rukou, ale byl rozhodnut zachovat za všech okolností důstojnost a dát najevo, že je významným členem společnosti. Takhle by s ním nezacházeli ani policajti, kdyby ho chytili v zakázaném pásmu.

„Nechte toho, Cowpacku, chcete se něco dovědět, nebo ne?“ zasyčel Laverney. „Kdybyste přenechal výslech mě, pak byste viděl, jak nenásilně –“

„Nic vám nepřenechám, felčare!“ zařval Cowpack. „Vyslechnu si ho sám, a když nebude mluvit, tak vám dovolím, abyste ho potom dal dohromady, pokud ještě vůbec bude co. Jiné pravomoci tady nemáte!“

Doktor pokrčil rameny.

„Jak jsem pochopil, pane, vy jste lékař,“ ozval se náhle Comar. Plukovník zrudl a chystal se zakročit, ale doktor se mu postavil do cesty.

„Ovšem, jsem. Vidím, že máte víc rozumu než ten prchlivý Cowpack. Zdá se, že budete ochoten hovořit. Potřebujete ode mne něco?“

„Ovšem, má společnice… je raněna.“

„Hele, mastičkáři,“ zabručel Cowpack. „Nechte mě jednat.“ Odstrčil doktora dost hrubým způsobem, takže ten se trochu zapotácel.

„Nu, pane, zdá se, že si něco přejete,“ obrátil se Comar s úsměvem k plukovníkovi.

„Oslovujte pana plukovníka, jak se patří!“ vstoupil do hovoru Berko, ale Cowpack na něj vrhl takový pohled, že vojín už od té chvíle ani nemukl, jen neustále hlavní paprskometu sledoval každý Comarův pohyb.

„Ovšem že si něco přeji,“ obrátil se Cowpack ke Comarovi. „Vyslechl jsi celý náš rozhovor, takže ses stal nositelem vojenského tajemství nejvyššího stupně.“

Doktor škytl.

„Já vám nerozumím,“ řekl Comar.

„Není třeba, abys mi rozuměl. Jsi naším zajatcem a své postavení znáš. Jakou máš hodnost?“

„Hodnost? Nerozumím vám.“

„Chceš tím říct, že nemáš žádnou hodnost?“

„Nevím, co to je.“

Cowpack ztrácel trpělivost, ale ovládal se.

„Podívej. Já jsem plukovníkem, tenhle felčar má hodnost kapitána a tady ten páprda je vojín. Jak vidíš, každý z nás má nějakou hodnost. A co ty?“

„Jsem geolog.“

Teď pro změnu lapal po vzduchu Cowpack.

„Vidím, že si neporozumíme. Ty jsi tedy nebyl ve válce?“

„Ne, nebyl. Nevím ani, kde to je.“

Cowpack se rozesmál.

„Takového blbce svět snad ještě neviděl. On neví, co je to válka!“

„Nesmějte se mu, pane,“ řekl doktor, který prosahával Niřin kotník. „Všechno nasvědčuje tomu, že nebude o válce vědět vůbec nic.“

„Jak by nemohl vědět vůbec nic o nejblahodárnějším prostředku, kterým je možno působit na lidi? Copak ty jsi nikdy nebyl v bitevní vřavě?“

Comar zavrtěl hlavou a nechápal, co se tady po něm vlastně žádá.

„Tak se podívej, mladej,“ řekl Cowpack. „Tady tohle, to je paprskomet. Lehká pěchotní zbraň. Je určena k zabíjení, rozumíš, k zabíjení. Vezmou se dvě skupiny lidí, nejlépe vojáků, každému se dá do ruky paprskomet, a vyšleme je proti sobě. Jdou jeden proti druhému a zabíjejí se. Ti, kteří zbudou, jsou vítězové, rozumíš mi už?“

Comar se podíval na Niru, ale ta neposlouchala, protože právě lehce zasténala. Doktorův dotyk zabolel.

„Rozumím, ale nechápu. K čemu je to dobré?“

„Není třeba uvažovat nad smyslem všeho. Důležité je, že něco existuje. My jsme tu od toho, abychom bojovali, a vy jste tu od toho, abyste využili našich služeb. Jsi představitelem jistého státu, viď.“

„Nejsem žádným představitelem. Jsem obyčejným geologem.“

„Ale jsi příslušníkem jistého národa?“

„Ovšem, to ano.“

„A váš národ má nepřátele.“

„Co je to nepřítel?“

„Do prdele, to už je na mně moc!“ zařval Cowpack, stiskl spoušť paprskometu a přejel protější stěnu. Ta byla ohnivzdorná, takže na ní nezanechal skoro žádné stopy. Přesto však omítka povážlivě zčernala.

„Mírněte se, plukovníku, ať nám tady to naše poslední útočiště nezničíte,“ usmál se doktor. „Tak, děvenko, hotovo, můžeš zase chodit.“

„Jak to, hotovo?“ divila se Nira. „Vždyť jste mne neléčil.“

„Zkus se na tu nožku postavit. No vidíš, jde to. Zase můžeš mašírovat na pozice…“

„Na jaké pozice?“ zeptala se Nira, ale zkusila vstát. Noha skutečně přestala bolet, otok splaskl a komik byl jako dřív.

„Vypadá to, že se budete muset smířit s tím, že tihleti dva o nějakých válkách vůbec nic nevědí,“ popichoval Laverney dál Cowpacka.

„Dobře, tak na to půjdeme z jiné strany. Podíváme se trochu na zoubek historii. Budu chvíli věřit, doktore, tomu vašemu bludnému údaji o sedmi stech letech. Kdy byl založen váš stát?“ obrátil se znovu ke Comarovi.

„Založen?“ pokrčil rameny Comar. „Nemohl být založen, je tu přece odjakživa…“

„Odjakživa?“ žasl plukovník. „Chlapče, před sedmi sty lety se tady, nad našimi hlavami, rozkládalo království Makbar. My jsme podléhali jeho králi, který nás propůjčoval každému, kdo potřeboval armádu. Když skončila válka, zalézali jsme zpět dolů, protože my, vojáci, bez války nemůžeme žít. Teď, jak slyším, je po království Makbar veta. Chceš mi ještě tvrdit, že váš stát je tu odjakživa?“

Comar nevěděl, co na to říct.

„Nikdy jsme se touto otázkou nezabývali, pane,“ řekla náhle Nira, která byla příjemně překvapena z náhlého vyléčení svého zdánlivě vážného zranění. „Aspoň se nás na to nikdo nikdy takhle neptal.“

„Který teď máte rok?“ udeřil plukovník znovu.

„Jaký rok?“

„Cože, vy nevíte, co je to rok? Časový údaj, letopočet!“

„Udáváme rok Temné oblohy, jestli chcete slyšet tohle…“

Cowpack se zatvářil velmi znechuceně.

„Jsem mezi divochy, měl jsem pravdu!“ jásal Laverney. „Neumějí počítat.“

„Moment, moment, pane,“ zastavil ho Comar. „Matematiku ovládám výborně. Cokoli chcete, diferenciální rovnice, integrály…“

Teď už tento slovní souboj začal zajímat i doktora.

„Tohle je civilizace plná rozporů.“ řekl Laverney. „Vy tedy neměříte čas?“

Comar se usmál.

„Nač se zabývat takovými malichernostmi?“

„Ale přece víte, že Země obíhá kolem Slunce, že?“

„Ovšem.“

„A jak říkáte době, za kterou oběhne Země kolem Slunce právě jedenkrát?“

„Pane, tohle období se nejmenuje nijak.“

„Ale říkal jsi, že máte rok Temné oblohy!“

„To ano, ale to nesouvisí s obíháním Země kolem Slunce.“

„Doktore, nechte toho,“ strčil Cowpack do děje svůj nos. „Zdržujete mě.“

„Ničemu nerozumíte, plukovníku,“ podotkl Laverney. „Ten svět nahoře je úplně jiný. Oni neznají dějiny, oni neznají čas.“

„Jo, to by mi tolik nevadilo. Horší je, že neznají války…“ Trochu se zarazil. „Nevadí, tak je poznají,“ dodal rozhodně tónem, při němž Niru trochu zamrazilo.

* * *

„K zemi! Vztyk! K zemi! Vztyk! K zemi! Vztyk!“

Zvláštní a nepochopitelný tělocvik teď provozovali Nira a Comar na betonové podlaze v posádkové věznici. Jejich těla dopadala na kluzkou vlhkou podlahu, které by se štítily i krysy, a jejich dosud čistý oděv byl zaneřáděn různými produkty svérázného kasárenského prostoru.

Nad nimi postával Berko a zaměstnával své hlasivky; takto dával projít svým vnějším pudům i touhám. Vždy toužil po tom být velitelem, ale osud ho předurčil do role vojína, kterou trpělivě snášel po celé tři války, které úspěšně přežil, a ač jiní byli povyšováni, on stagnoval s prázdnými výložkami.

V služební místnosti velitele strážní čety a tím pádem i velitele věznice se zatím radili doktor Laverney a plukovník Cowpack.

„Prověřil jsem všechny sarkofágy, plukovníku, tak, jak jste mne požádal.“

„O výsledku není pochyb, že?“

„Nemýlíte se. Přežili jsme vskutku jen tři, a co je nejhorší, celá líheň je mimo provoz. My tři svět nezměníme, i kdybychom vyjeli ven se všemi zbraněmi, co tu máme. Co vám budu povídat. Já umím manipulovat jen se skalpelem. Kdybyste mne požádal, abych vám uřízl nohu, udělám to bez nejmenších rozpaků. Ale paprskomet jsem v ruce v životě neměl.“

„Nechte toho filozofování, doktore. Pokud se vám mohu soukromě přiznat, nejraději bych zalezl zpátky do té rakve a počkal tam dalších pár set let, ale ten svět nahoře se patrně zbláznil. My jsme zbyteční, chápete tu hrůzu?“

„Chápu, plukovníku,“ poznamenal doktor a znovu sáhl po láhvi. Plukovník vytrhl od pasu pistoli a rozstřelil mu ji na kusy.

„Tak abychom si rozuměli, doktore, chlastat se nebude. Aspoň dokud jsem tady velitelem já.“

„A co se tedy bude dělat, pane veliteli?“ řekl dost ironicky doktor a otevřel skříňku, kde byly uloženy další lahve. Plukovník na ten pohyb nereagoval.

„Musíme najít spojence,“ poznamenal.

„A kdepak asi?“

„Kde?“ usmál se plukovník. „Tady vedle,“ a ukázal severním směrem.

„Tam? Ale tam jsou červení.“

„Ovšemže tam jsou červení, doktore. Oni jsou červení právě tak jako my jsme modří.“

„Ale to jsou nepřátelé!“

„Byli, doktore, byli. Společný osud z nás udělá přátele. Budou tak dlouho našimi přáteli, jak budeme potřebovat. Měsíc, týden, rok, léta. Tak dlouho, dokud ze sebe neudělají nepřátele ti nahoře. Pak opět budeme my modří a oni červení. Jde nám přece o společnou věc. Ostatně, jakýpak nepřítel, doktore. Muniční skladiště, intendanční sklady, zbrojovky, to všechno máme společné. Lišíme se jen barvou výložek a pak tím, že si nás objednává k boji pokaždé jiná strana. A mně se už stýská,“ plukovník zavřel oči, „po bitevní vřavě.“

Chvíli mlčel, a doktor ho nechal rozjímat. Pak k nim dolehl křik z cely.

„Co to znamená, vojíne Berko?“ vykřikl plukovník, když spatřil Berkovy hrátky.

„Snažím se zlomit nepřítele, pane plukovníku, aby vyzradil postavení svých jednotek!“

„Jsi hlupák, Berko, a vždycky jím zůstaneš. Jsou to zajatci a budeš s nimi jako se zajatci zacházet. Zamkni je do cely a půjdeš s námi. Večer se o vás zmíním v rozkaze trochu méně lichotivě, než si myslíte, vojíne!“

„Provedu, pane plukovníku,“ řekl Berko a zachrastil klíči. „Tak vážení, do klece.“

Comar a Nira rezignovaně poslechli.

Malý průvod v čele s plukovníkem se vydal na pochod. Prošli velkým hangárem, kde byla uskladněna nejméně stovka proudových letadel.

„Umět tak létat,“ vzdychl si plukovník. „Proč já musím být od pěchoty a tady ten debil,“ ukázal na Berka, „pouhým strážným v předsunuté četě. To nemohl přežít raději aspoň jeden letec?“

Nikdo plukovníkovu řeč nekomentoval a doktor raději mlčel, protože byl rád, že si plukovník nevzpomněl na to, že ani on neumí létat. V této trojici ovšem žádný boj vést nemohli. Plukovník uměl jen velet, doktor jen léčit a Berko jen střílet z paprskometu. Plné sklady bojové techniky mohly klidně zůstat nadále zakonzervovány.

Došli k malému zabetonovanému průchodu. Plukovník odklopil malé sklíčko po straně a udeřil do něj pěstí.

„K zemi!“ zařval, když si uvědomil, co způsobil. Dveře se s rachotem rozlétly a kolem se navršila halda suti.

Všichni tři přežili násilný přechod stěnou téměř ve zdraví, jen plukovník utrpěl bouli na hlavě. Protáhli se nově vzniklým otvorem a octli se na „nepřátelském“ území.

Pronikli do prostor podobně ponurých, jako bylo jejich zázemí. Polotma, vlhké stěny, voda kapající se stropu, temné sarkofágy.

Doktor se sice snažil do některých rakví nahlédnout, ale plukovník ho okřikl: „Není třeba dělat zbytečně rozruch, doktore. Nerad bych, aby nás někdo předčasně zajal. Potřebuju, aby přežil někdo z důstojníků.“

Vešli do dispečinku, kde byl panel o poznání živější než na modré straně. Teď se chopil vesla doktor a chvíli si hrál s malým terminálem. Z ničeho nic se v sále prudce rozsvítilo a panel ožil. A na velké tabuli naskočilo velké množství hvězdiček, a když je spočítali, mohli konstatovat, že na červené straně ještě dýchá sedmdesát šest vojáků, a že nejvyšší důstojník, který přežil to kataklysma, má hodnost poručíka a jmenuje se Sahor.

Plukovník si oddychl a pověřil doktora, aby vzbudil jen poručíka.

Trvalo dvě hodiny, než se podařilo přivést motající se postavu. Spánek zanechal na mužstvu na červené straně, soudě podle poručíkova vzhledu, sice krutější stopy na jednotlivcích, jako celek však z toho červená strana vyšla lépe.

„Dávám vám na vybranou, poručíku,“ řekl Cowpack, když se Sahor trochu rozkoukal. „Buď se budete považovat za zajatce, nebo se stanete mým podřízeným.“

Sahor patřil mezi mimořádně chápavé vojáky. Ohodnotil situaci, bez komentáře přijal informaci o době, která uplynula od jejich poslední bitvy, a pak přijal plukovníkovy podmínky s tím, že on bude jeho zástupcem, proti čemuž Cowpack samozřejmě nic nenamítal. Jen Berko protáhl tvář, protože si myslel, že druhým po plukovníkovi zůstane zase on.

„Poplach!“ vykřikl náhle Sahor, který i v tom stavu, ve kterém byl, kontroloval přístroje. Než tomu mohl plukovník zabránit, otočil Sahor červenou pákou, která znamenala jediné. V tom okamžiku začal vtékat vitální roztok do krevního oběhu jeho mužů.

„Zrada!“ vykřikl plukovník a zamířil na Sahora zbraň.

„Nebojte se, plukovníku, podívejte se sem,“ ukázal Sahor na obrazovku, která snímala dění na povrchu. Spatřili, že přímo k jejich působišti se blíží vrtulník, s největší pravděpodobností ozbrojený.

„Poručíku!“ zařval plukovník a Sahor se mechanicky postavil do základního postoje. „Nařizuji vám všemi způsoby zneškodnit nepřátelský letoun a pak zaujmout obranu v okruhu půl kilometru kolem základny.“

Tomu Sahor velmi dobře rozuměl.

„Provedu!“ vykřikl a odběhl.

Víka sarkofágů se zvedala sice sporadicky, ale přece jen se brzy několik desítek mužů vyhouplo ze svých hermeticky uzavřených lůžek a povzbuzeno červeným signálem se co nejrychleji hnalo pro zbraně. Některé postavy jen vypadly ze sarkofágů a pak nebyly schopny dalšího pohybu, u některých se zvedlo jen víko a bylo vidět kostnaté paže, které se křečovitě snažily vytáhnout ven bezmocné tělo, odsouzené patrně už jen k zoufalému konci, ale většina byla schopna vzít zbraň do ruky.

Poručík Sahor své věrné nepočítal, shromáždil skupinu mužů pod výtahem a pak otočil startovacím kolem.

Uslyšeli hromový rachot. Tuny a tuny kamene navršené nad jejich hlavami se začínaly tavit, mocné vývěvy, popoháněné zbytkovou energií, která ještě zůstala v akumulátorech, nyní již jen sporadicky každodenně přiživovanými slunečními paprsky, nasávaly taveninu a odváděly ji do hlubin, a pět set metrů hluboká šachta, hladká ve svých stěnách jako dělová hlaveň, byla po pěti minutách volná, ale v té chvíli už téměř skomírala všechna světla v podzemí a vlastně jen připomínala bludičky.

Čtyři desítky mužů usedly do katapultovacího stroje, všichni se skrčili do kozelce a nechali se uzavřít do kovových nábojů, které byly jeden po druhém vystřelovány na povrch.

Všichni se okamžitě rozběhli do rojnice, několik minut potom co vrtulník, jenž přivolal nešťastný Hagram, přistál.

* * *

„Víte, Hagrame,“ řekl velitel záchranného oddílu, „to, co mi tady líčíte, odporuje zdravému rozumu. Jak vás a vaše muže mohl zneškodnit malý kovový váleček, kterým po vás ten… ehm… geolog hodil?“

„Nevím, pane,“ řekl Hagram, kterému se už dostalo první pomoci. Seděl zabalen v přikrývce na nízké duně, rány měl ovázány, ale třásl se chladem po celém těle, přestože byl horký slunečný den. Opodál stál vrtulník s nastartovaným motorem a Hagram prahl po tom, aby už mohl být na jeho palubě. Velitel však nedal jinak, než že Hagrama vyslechne, protože tušil, že tady možná jde o vážné porušení zákona o boji proti militarismu. Každá násilná smrt byla zkoumána z hlediska působnosti tohoto zákona, a tady šlo hned o dvě úmrtí, pokud do toho nezapočte ty dva geology, o nichž mluvil Hagram a o jejichž osudu zatím není nic známo.

„Jak ten předmět vypadal?“ ptal se neúnavně velitel, a Hagram se snažil už nejméně pošesté vysvětlit, že nic neví. Viděl toho mnoho, velmi mnoho, usuzoval velitel. Jsme tady uvnitř zakázaného pásma. Promítal si v duchu před oči tvary předmětů, které mu byly vtloukány do hlavy v době přípravy na toto důležité a dobře placené povolání. Rozhodl se, že zkusí riskovat. Vzal klacek a narýsoval do písku obrys válce zakončeného oblou špičkou.

„Vypadal takhle?“ strčil do Hagrama, který začal usínat.

„Já nevím… ne, takhle ne.“

Velitel namaloval jiný náčrt.

„Co takhle.“

„Takhle taky ne.“

„Tak ksakru, jak to vlastně vypadalo?“ zařval velitel, když pochopil, že Hagram to sice ví, ale není schopen vlastními slovy popsat tvar předmětu v dnešní době slovy nepopsatelného. Strčil mu do ruky klacek.

„Nakreslete to!“

Hagram, kterému se dělalo nevolno, se chopil klacku a roztřesenou rukou vypodobnil vřetenovité těleso s čímsi podobným vrtulce na konci.

„Minometný granát…,“ zašeptal velitel, ale nikdo ho neslyšel, ani Hagram. Velitel měl štěstí, že ta slova nepronesl nahlas, protože by se dopustil jednoho z nejvážnějšího porušení zákona o boji proti militarismu, zákona tak důležitého a tajného, že nebyl nikdy veřejně publikován.

„Občane Hagrame!“ vstal velitel a vyslovil důrazně úřední formuli. „Zatýkám vás pro podezření z porušení zákona o boji proti militarismu!“

Hagram se probral z letargie.

„Ale proč?“

„Mlčte, zatčený. Nasaďte mu pouta a odveďte ho do letadla!“ obrátil se k posádce.

Muži z hlídky okamžitě provedli příkaz.

Hagram musel být do letadla doslova odnesen. Dost se vyděsil, věděl totiž dobře, že kdokoli byl obviněn z porušení tohoto zákona, zmizel a nikdy už se neobjevil zpátky mezi lidmi.

„Ale já jsem nic neprovedl, já nic nevím!“ volal zoufale, ale to už byl na palubě vrtulníku.

„Nasaďte mu roubík!“ zavolal ještě velitel za svými muži, když si uvědomil, že Hagram je schopen i mezi nimi šířit škodlivé myšlenky. „A my se teď budeme věnovat tady té díře v zemi,“ řekl, když vrtulník odstartoval, aby nešťastného Hagrama odvezl na neznámé místo.

Sotva však stroj dostoupil do výšky necelé stovky metrů, stalo se náhle něco neuvěřitelného. Pilotovi připadalo, jako kdyby se otevřela země. Všude kolem se náhle zvedal písek v podobě malých i velkých gejzírů, až se zdálo, že v zemi ryjí nějací ohromní krtkové, ze země se náhle nořily jakési podivné lesklé kovové předměty a poušť se začala hemžit malými postavičkami mužů, kteří se vynořili z hlubin jako mravenci ze svých chodbiček.

Pak se několikrát zablesklo a pilot cítil, že vrtulník ztrácí výšku a rotor prudce zpomalil své otáčky. Ještě stačil křiknout dozadu na své muže, aby se drželi, ale to už stroj začal nekontrolovatelně klesat k zemi, a pilot se nikdy neměl dovědět, že byl sestřelen, protože vrtulník ihned po dopadu začal hořet a spolu s ním i to, co pouhou náhodou ještě v troskách mohlo zůstat živé.

Právě tak velitel jednotky rychlého zásahu nestačil žasnout, když spatřil, že je obklopen snad desítkou mužů ve zvláštních strakatých šatech a dívá se do ústí podivných trubiček, o jejichž smyslu se přesvědčil ve chvíli, kdy jeden z jeho mužů klesl mrtev k zemi. Pak už si on i zbývající jeho lidé celkem ochotně dali nasadit pouta a roubíky a nechali se odvést kamsi do podzemí.

5. Ochránci zákona

„Jistě nám ochotně vysvětlíte jednu věc, profesore Zambore,“ řekl podsaditý muž s nevelkou pleší. Zambor ho znal, aspoň podle popisu těch, co měli možnost ho vidět a kteří ještě o tom byli schopni podat informaci, byť jen tajně a s největší ostražitostí. Nebylo vůbec pochyby o tom, že se jedná o Awentera, nejvyššího představitele Úřadu pro potírání militarismu, jak se tato instituce jmenovala oficiálně, a Úřadu pro povznesení osobnosti, jak se vzletně nazývala pro veřejnost. Dva tisíce mužů pracovalo v Awenterových službách, aniž kdo z nich věděl, oč vlastně jde, protože každý z nich znal jen minimální díl poslání celého kolosu, a měl pod přísnými sankcemi zakázáno o nich hovořit s kýmkoli jiným. Awenter byl jediný, kdo znal poslání celého úřadu, ale ani on nebyl seznámen se všemi jeho podrobnostmi. Ústav byl prakticky řízen Velkým centrálním mozkem, do něhož byly zakódovány všechny možné alternativy přestupků Zákona o boji proti militarismu. Kdokoli se kdykoli mohl dopustit porušení paragrafů tohoto zákona a ústřední mozek tady byl od toho, aby viděl, slyšel a informoval. A tak se Awenterovým úředníkům slétala na stůl hlášení o přestupcích jednotlivých občanů, a všichni tito pak byli povoláni do úřadu, aby bylo prověřeno, zda se porušení zákona dopustili nevědomky či úmyslně, a pokud úmyslně, pak s jakým úmyslem, a pokud byl úmysl zvlášť zavrženíhodný, nestalo se, že by tento občan kdy opustil tuto budovu. Leccos by o činnosti tohoto úřadu mohl vyprávět i inženýr Comar, kdyby v něm léta přísné internátní výchovy nevybudovala pocit nenávisti k vlastnímu otci, který porušil zákon o boji proti militarismu tak závažným způsobem, že ho Comar už nikdy nespatřil, a vlastně na něj teď už i zapomněl.

Právě tak se toho kritického rána, poté, co měl vážný rozhovor s Nirou, dostal do spárů Úřadu pro povznesení osobnosti profesor Zambor. Probudil se náhle, obklopen čtyřmi maskovanými muži, a ti ho odvedli z bytu a posléze i z domu chodbami, o nichž neměl tušení, že existují, a na jejichž rozložení dokázal opět bleskově zapomenout.

Profesor Zambor byl významnou osobou, a proto si jeho výslech vzal na starost sám Awenter.

„Rád bych věděl, jak se muž tak vážený jako jste vy, profesore, dokáže během několika minut prohřešit přinejmenším proti šesti paragrafům zákona pro potírání militarismu.“

„Já vám nerozumím, pane Awentere,“ pronesl profesor Zambor a bylo vidět, jak mocného úředníka potěšilo, že ho profesor zná. „Nejsem si vědom jediného přestupku proti zákonu,“ pokračoval profesor, ale jeho slova zněla dost nejistě.

„Pak si jistě připomenete včerejší večer, profesore. Měl jste jeden dost důležitý rozhovor.“

„Měl jsem včera několik důležitých rozhovorů, pane,“ odsekl profesor. „Mimo jiné i s náměstkem ministra kultury a prezidentem akademie věd. Který z těchto rozhovorů máte na mysli?“

„Neodvádějte pozornost jiným směrem a nesnažte se kličkovat, profesore,“ zasáhl Awenter. „Pokud vím, od devatenácti hodin sedmnácti minut do dvaceti hodin jedenácti minut jste o samotě rozmlouval s jistou dívkou jménem Nira.“

„Prosím, když to víte tak přesně.“

„My musíme vše vědět přesně, profesore. Šťastný život naší společnosti je nám nade vše.“

„Nira je mou žačkou, a přinesla mi výsledky svého průzkumu.“

„Ovšem, to víme,“ pronesl Awenter a položil na stůl světle šedé desky. Profesor ke svému úžasu poznal Niřinu zprávu. „Výsledky tohoto průzkumu byly, profesore, neobyčejně zajímavé.“

„Ovšem, vím. Narazili na ložiska titanu, tak mocná, že by naše země mohla na jeho vývozu pěkně zbohatnout.“

„Profesore, považoval jsem vás za soudnějšího muže. Vy nevíte, kde byla ta takzvaná ložiska objevena?“

„Ovšemže to vím.“

„A co jste učinil, když jste zjistil, že se ti dva zločinci pohybovali v zakázaném pásmu?“

„Okamžitě jsem informoval nejbližší stanoviště hlídky boje proti militarismu. Přišel ke mně jistý pan Hagram… Nepochybuji, že ho znáte. Své povinnosti jsem učinil zadost.“

„Mýlíte se, profesore!“ zahřměl Awenter a vstal. Pozvedl tenké desky a udeřil jimi o hranu stolu. „Vůbec jste své povinnosti neučinil zadost. Podle paragrafů dvacet sedm, šedesát dva a sedmdesát jedna jste byl povinen při tak závažném porušení zákona, k jakému tady došlo, okamžitě informovat předsednictvo Úřadu pro povznesení osobnosti, nejlépe přímo mou osobu. A to se nestalo!“

„Měl jsem za to, že Hagram je vaším agentem…“

„Ovšemže je, profesore. Ovšemže je. Ale velmi neschopným, a to vy jste dobře věděl. Vy jste nechtěl, aby se mi ta informace dostala na stůl příliš brzy. Vy jste potřeboval čas pro to, aby ti dva mohli uniknout z dosahu spravedlnosti.“

Profesor Zambor už nevydržel to neustálé, z jeho hlediska nespravedlivé obviňování.

„Nezlobte se, pane Awentere,“ pokusil se o odpor, „ale vysvětlete mi, jak se mohu držet ustanovení nějakého zákona, který, jak jsem už měl často příležitost si ověřit, nikdy nebyl veřejně publikován. Jak jsem to mohl tušit, když jsem do té zprávy nemohl ani nahlédnout, vždyť Hagram mi ji doslova vyrval z ruky! Jak jsem tedy mohl vědět, že porušení zákona je natolik závažné, že se jím chcete zabývat vy sám?“

„Dost těch výmluv, profesore, dost. Usvědčuje vás útěk jak slečny Niry, tak i provinivšího se geologa… ehm… Comara. Krátce poté, co Nira odešla od vás, zmizela z dosahu našich detektorů neznámo kam. A ten Comar si dokonce zakoupil exkavátor… Nevíte na co? Nevíte. Já to vím. Oba zmizeli v zakázané oblasti. Porušili zákon podruhé! Pochopitelně už na ně byl vydán zatykač, a s nimi půjdete před soud i vy, profesore. Napomáhání zločinu je trestné stejně jako sám zločin.“

„Jakému zločinu, pane Awentere?“ podivil se upřímně Zambor, který snad až v této chvíli pochopil, do jaké kaše zabředl. „Ta dívka je mladá, a pokud já neznám znění zákona, jak je může znát ona? Ano, udělala chybu, ale napravila ji tím, že mne o všem informovala.“

„Zločinec informoval zločince, jak pěkné,“ smál se provokativně Awenter, jist si svou věcí. „A pak, pane profesore, mohl byste při svých zkušenostech už dávno dobře vědět, že neznalost zákona ještě nikdy nikoho neomlouvala. Kam bychom to přivedli, kdyby si každý porušoval nejdůležitější zákon, pilíř naší společnosti, jak ho napadne?“

„Odmítám tyto řeči dále poslouchat, pane Awentere,“ řekl rozhodně profesor Zambor. „Těšilo mne a to na dost dlouho. Poroučím se.“

„Nikam nepůjdete, profesore. Jste zatčen!“ vykřikl Awenter.

„Nic jsem nespáchal,“ řekl profesor a odebíral se ke dveřím.

„Stůjte!“

Profesor neposlechl.

Awenter v tu chvíli ztuhl na místě a jeho rysy ztvrdly do kamenné masky. Oči téměř vystoupily z důlků a bez jediného mrknutí sledovaly profesorovu postavu, která už už sahala po klice. Profesorovi v tu chvíli náhle připadalo, jako by kolem něho zhoustl vzduch, chtěl udělat krok, ale nešlo to, noha uvázla na místě a nebylo možné ji položit na podlahu, protože tlačila na nějakou houževnatou rosolovitou překážku, a pak začalo cosi profesora nutit, aby couvl zpět. Teprve když znovu usedl na židli, kamenná maska z Awenterovy tváře zmizela, ale obličej zůstal ještě dlouho krvavě zbarvený.

„Tak si k těm vašim zločinům přičteme ještě kladení odporu zástupci zákona,“ pronesl chladně Awenter a profesor mlčel, protože pochopil, že vůči tomuto tupému vykladači nesmyslných zákonů nemá jedinou šanci.

* * *

„První bitvu jsme vyhráli, plukovníku!“ postavil se hrdě do pozoru poručík Sahor. Plukovník seděl na rozvrzané židli a podpatky svých okovaných bot drtil řídící panel bitevních operací, nyní žalostně pohaslý jako splasklá tykev. Váhal s odpovědí. To, co mu hlásil Sahor, samozřejmě už věděl, a hlášení bylo jen formalitou. Plukovník Cowpack byl v té chvíli neuvěřitelně bezradný, ale bál se před svými podřízenými přiznat, že neví, co dělat dál.

„V pořádku,“ odhodlal se konečně promluvit, aniž změnil svou polohu. „Své povinnosti jste splnil dokonale, poručíku. Zmíním se o vás v rozkaze.“ Ještě chvíli zaváhal. „Teď bych rád od vás slyšel, jak byste postupoval dál.“

„Čekám na vaše rozkazy, plukovníku!“

Idiot, pomyslel si plukovník, nedomysliv, že Sahor je navyklý přesně stejnému mechanickému uvažování jako on. Pokud mu někdo stanoví cíl, jde za ním přes všechny překážky. Problém je s tím stanovením cílů. Oba dva jsou vojáky, a ne politiky. Teď po nich doba chtěla, aby se začali zabývat politikou.

„Chtěl jsem od vás slyšet, co byste podnikl, kdybyste vy stál v čele armády, Sahore,“ řekl rozhodně Cowpack a doufal, že Sahor nepozná, že právě on je na tom, co se týče strategie, úplně stejně.

„Obsadili jsme všechna předsunutá stanoviště v okruhu dvou kilometrů, plukovníku,“ spustil Sahor kanonádu, aby něco říkal, a plukovník ho zatím nepřerušoval. „V písčitém terénu jsme zbudovali devět pevnůstek, každou pro šest mužů posádky, a zásobili je proviantem na tři týdny obléhání. Pevnůstky jsou zatím obsazeny… každá dvěma muži, protože… ehm… víc jich zatím nemáme. Ženisté zřizují do okruhu pěti kilometrů minová pole. Stanoviště nepřítele zatím nebyla zjištěna.“

Vědět tak, kde je nepřítel, pomyslel si zoufale Cowpack, ale něco ho přece jen během Sahorova výkladu napadlo.

„Vaše neschopnost hraničí s ignorantstvím,“ pustil se Cowpack do svého obvyklého jednání s podřízenými, a Sahor nic nenamítal, protože byl podobnému drilu navyklý. „Neptal jsem se vás na současnou situaci, ale na to, co byste podnikl dál.“

„Požádal bych o posily,“ vyhrkl najednou Sahor, aniž tušil, kde se to v něm vzalo.

„To není tak nejhorší nápad,“ podotkl Cowpack. „Má jednu vadu. Posily nejsou. Je otázka, zda budou. To ale bude váš problém, doktore.“

„Prosím, plukovníku, k službám,“ pokusil se vztyčit doktor Laverney, který krátce před tím v marné snaze udržet se na nohou padl na podlahu hned vedle plukovníkova křesla a zůstal tam ležet v kaluži zvratků. Plukovník do něj kopl.

„Vy prase, jakmile skončí tato operace, postavím vás před válečný soud a doufám, že vás pak dostane popravčí četa. Teď ale poslouchejte můj rozkaz. Uzdravíte sám sebe a za dvě hodiny, opakuji, za dvě hodiny mi budete hlásit, že líheň je v provozuschopném stavu.“

Doktor Laverney škytl. Marně hledal rovnováhu. Nakonec vstal, ale musel se držet opěradla židle.

„Rozuměl jste rozkazu, vy prase?“

„Rozuměl, plukovníku,“ snažil se Laverney urovnat myšlenky. „Ale líheň je… nefunguje stovky let, plukovníku, a pak… nemám dostatek energie…“

„O rozkazu se nediskutuje!“ pištěl plukovník, který se teprve teď, když měl dostatek podřízených, dostával do ráže.

„Provedu,“ řekl Laverney, zasalutoval, i když neměl na hlavě čepici, a vypotácel se z dispečinku. Jakmile zaklaply dveře, slyšel plukovník pád těžkého tělesa. Nepochyboval o tom, že Laverney, když už nyní nebyl motivován plukovníkovou přítomností, definitivně padl na zem.

„Doufám, že to čuně nechcípne, budeme ho ještě potřebovat,“ zamručel Cowpack. „Co vy to tam máte, Berko?“

„Válečnou kořist,“ mumlal Berko a žmoulal v ruce jakýsi papír. Cowpack pochopil, že si do něj hodlá Berko utřít ruce zamazané od mastnoty z vyjedené konzervy.

„Nech toho!“ zařval Cowpack. „Zbláznil ses?“ vztyčil se v celé své výši. „Kdo tě mohl povýšit na vojína, ty hovado? Víš, co to máš v ruce?“

Papír přešel do plukovníkova vlastnictví.

„Hlásím, že je to mapa, plukovníku,“ oznámil poručík Sahor a Cowpack jeho repliku nekomentoval. Rozprostřel na stole mapu, kterou Berko vyhrabal v exkavátoru, když se pokoušel najít něco k snědku.

„Výborně, výborně. Kdybyste nebyl takový debil, Berko, zmínil bych se o vás v rozkaze. Poručíku, pojďte se podívat. Je tu celé okolí našeho stanoviště. Nepochybuji o tom, že my jsme tady,“ a zapíchl hrot tužky tam, kde Comar udělal křížek. „Tamhle vidím nějaké město… Ale co bychom přemýšleli. Berko, přiveďte zajatce!“

„Provedu,“ ozval se Berko, který byl rád, že se na jeho přestupek, který nebyl schopen si uvědomit, zapomnělo. Vtrhl do cely a nemilosrdně probudil Comara i Niru.

„Tak právě tyhle jsem neměl na mysli,“ zasyčel plukovník, když viděl, koho Berko vede. Ale pak mávl rukou. „Nevadí, oni nám doufám řeknou totéž, ostatně ta mapa je jejich. Hej, ty,“ mávl rukou na Comara.

„Nejsem žádný hejty,“ ohradil se Comar. „Jmenuji se inženýr Comar a jsem geologem. Prosím, abych byl oslovován ve vší slušnosti.“

„Vaše Excelence inženýre Comare,“ zasupěl Cowpack. „Byl byste tak laskav a podal mi několik informací o této mapě?“

Comar pokrčil rameny.

„Prosím, ale nevím, co je na ní nejasného.“

„Všechno, pane inženýre,“ začal si dávat Cowpack záležet na oslovení. „Prosím, abyste pochopil, že jsme v této krajině cizinci a neorientujeme se tady.“

Comar viděl, že ten podivně oblečený člověk je ochoten konverzovat a doufal, že by mohl této příležitosti využít, aby zjistil, jaké je vlastně jejich postavení. Zatím se od těch zvláštních lidí dočkal jen projevů hrubého násilí, byť dokázali i věci opačné, důkazem čehož byla Niřina vyléčená noha.

„Říkáte, že jste tady cizinci,“ řekl Comar. „Hovoříte zvláštním dialektem, kterému je někdy těžko rozumět. Objevili jste se tady, v podzemí zakázané oblasti, o které vlastně nikdo z nás neví, proč je zakázaná. Chováte se na naše poměry… nu, řekněme, že neobvykle. Nikdo z nás by nebyl schopen nebo ochoten používat násilí jen proto, aby si vyžádal poslušnost jiného člověka. Bojím se, že si asi neporozumíme.“

Plukovník kupodivu v klidu vyslechl Comarovu poměrně dlouhou řeč, a pak znovu ukázal na mapu.

„Rád bych, mladý muži, abyste mě seznámil s tím, s jakou krajinou se můžeme setkat nejen tady, v té oblasti pokryté bílou barvou, ale zejména tady, když tuto oblast opustíme.“

„Co tam chcete dělat?“

„To už není vaše starost,“ opáčil Cowpack. „Nyní prosím, abyste zodpověděl můj dotaz.“

Comar vzdychl, vzal si mapu do ruky a spustil. Popsal Cowpackovi, jak nejlépe uměl, celou písčitou a neúrodnou zakázanou oblast a seznámil ho s poměry v normálním terénu.

„Ostrov, říkáte, ostrov, to je velmi zvláštní. Před sedmi sty lety tady byla poměrně velká pevnina.“

„Kdy?“ podivil se Comar.

„O to se nestarejte. Mne teď zajímá toto město,“ zapíchl Cowpack prst tam, kde byla mapa pokryta šedým jemným rastrem zobrazujícím pravoúhlou síť stovek ulic.

„Obyčejné město, pane. Má asi dva miliony obyvatel.“

„Dva miliony…“ Cowpack se zamyslel. „Myslím, že nás tam čeká dostatek válečné kořisti. Sahore, poslyšte, už známe strategický cíl. Dobudeme toto město, svrhneme tamní vládu a dosadíme takovou, která bude opět potřebovat našich služeb.“

Comar se nevěřícně díval na jednoho a pak i na druhého důstojníka, ale z toho, co říkal Cowpack, nerozuměl jedinému slovu.

„Co chcete dělat s naším městem?“ zeptal se tiše.

„Co uznáme za vhodné. Máme k tomu všechny prostředky. Lidi, schopnosti, zbraně, moc i touhu to udělat. Připouštím však, že se můžeme vyhnout krveprolití, po němž netoužíme, protože toto město není naším potenciálním nepřítelem, nýbrž spojencem. Východiskem by bylo, kdyby se nám vzdalo bez boje.“

„Bez boje?“ nestačil se divit Comar. „Co tím myslíte?“

Nira mezitím zcela bezděčně stanula po jeho boku. Zatím nic neříkala, ale tušila, že se schyluje k něčemu velmi závažnému. Viděla skrz malé zamřížované okénko, jak vojáci přivlekli asi šest sténajících mužů, a všichni měli na sobě služební stejnokroje policie. Nevěděla, co to znamená, a tady, v této chvíli, se jí měla ta skládačka dát dohromady. Ten podivný člověk začínal vyjevovat své plány. O tom, že by je pustil na svobodu, však zatím nemohlo být řeči.

„Ovšem, bez boje. Vyšleme parlamentáře k vašim vládcům a předáme ultimatum a dobu na rozmyšlenou. Pokud vláda přijme naše podmínky, obsadíme město bez jediného výstřelu. Pokud ne, budeme bojovat.“

„Bojovat?“ neudržela se Nira. „Pořád používáte těch zvláštních slov. Mluvte s námi srozumitelně. Prosím, abyste nám vysvětlil, co znamená to podivné slovo boj.“

„Jste skutečně tak zabednění nebo tak nechápaví? Do jaké doby jsme se to probudili?“ divil se Cowpack. „Vy opravdu nevíte, co je to boj, co je to válka?“

Zavrtěli hlavami, ta slova nikdy neslyšeli.

„Pak vás s tím musím seznámit. Je to důležité, ba přímo nutné. Mám s vámi dvěma jisté plány.“

Stiskl tlačítko a jedna z obrazovek se sice matně, ale přece jen rozžehla.

„Tak se dívejte.“

* * *

„Cože? Vrtulník havaroval?“ podivil se Awenter. „V zakázané oblasti?“

„Ano, v zakázané oblasti.“

Před Awenterem postával světlovlasý muž v černé uniformě rozvědky. „Sledovali jsme jej z družice. Posádka splnila beze zbytku úkol a naložila hledaného člena hlídky Hagrama. Sotva však stroj vzlétl, stalo se něco nevysvětlitelného. Vrtulník prokazatelně neměl žádnou poruchu, a přesto se zřítil jako kámen. Přes všechny blokády, které měly zabránit smrti posádky, nikdo nepřežil. A co je zajímavého, šest mužů, které vrtulník vysadil v terénu, zmizelo, a kolem toho podezřelého místa se objevily záhadné stavby.“

„Ukažte,“ zasípěl Awenter a vytrhl mládenci z ruky balíček snímků. Rozprostřel je na stole.

„Zvětšete to, zvětšete. Na maximum, jak jen to půjde. Zejména mi jde o snímky sedm, čtyřicet šest a padesát sedm. Tady, kolem té díry. Je tam nějaký vrak vozu, a vedle něj několik černých teček. Vypadá to, jako by to byli lidé. Mnoho lidí. Jedná se patrně o závažné spiknutí.“

„Rozumím, pane,“ uklonil se muž a chtěl odejít.

„Ještě něco,“ podotkl Awenter. „Od této chvíle považuji budovu Úřadu pro povznesení osobnosti za zcela izolovanou od světa. Nikdo ji nesmí bez mého vědomí opustit. Rozumíte, vůbec nikdo.“

Muž srazil podpatky a odešel, za dveřmi pak rozpačitě pokrčil rameny. Awenter zděšeně dopadl do křesla a začal si pečlivě prohlížet jeden snímek po druhém. Vytáhl ze stolu lupu a nakonec zjistil, co potřeboval.

Zavyl jako zvíře, jeho tvář zrudla hněvem, a tep jeho srdce dosáhl frekvence nebezpečné pro jeho zdraví.

Pak se uklidnil a nechal si zavolat profesora Zambora. Věděl, že to je patrně jediný člověk, který mu může pomoci překonat nastávající krizi. Bál se však jedné věci. Bál se toho, že lavinu, která se právě spustila, nezastaví už nic.

* * *

Dívali se. Dívali se a ničemu nerozuměli. Před nimi se valila pochodující vojska. Obrněná vozidla, naprosto stejná, jaká mohli před několika hodinami vidět v arzenálu, drtila barikády z lehkých vozidel a plivala plameny proti bezbranným civilistům. Zaprášení a špinaví vojáci se vrhali svými těly proti betonovým pevnůstkám, z nichž byli koseni smrtonosnou a neviditelnou palbou. Štíhlé letouny s šípovitými křídly rozsévaly smrt mezi obyvateli malé vesničky a shazovaly zápalné bomby na les, v němž nemohlo zůstat nic živého. Vysoké skleněné budovy se v několika vteřinách proměňovaly v ohnivé trosky. Stovky výsadkářů klesaly z velké výšky na zmučenou zem, kterou však dříve dostihlo letadlo, z něhož právě vyskákali. Viděli stovky mrtvých těl, hořící města, zbořené mosty, zčernalé stromy…

„Ne, proboha, ne!“ vykřikla Nira. „Zastavte to, prosím vás, zastavte to, to není pravda, to nemůže být pravda!“

Vrhla se na Cowpacka. Bušila do něj svými maličkými pěstičkami a neuvědomovala si, že se sama pokouší o jakýsi svérázný akt násilí, že v té chvíli z ní vymizela veškerá důstojnost člověka moderní doby, pěstovaná v ní dlouhá léta přísnou výchovou, a projevily se staré přirozené pudy, u moderního člověka zcela potlačené.

Cowpack dívku snadno setřásl a zastavil projektor.

Nira vyděšeně oddychovala, Comar mhouřil oči a nic neříkal, jen svíral ubohou dívku v náručí. Na Comarovi nebylo znát, jaký v něm ta zrůdná podívaná zanechala dojem.

„Vidím, že jste seznámení se starou dobou prožili obzvlášť důkladně,“ podotkl Cowpack. „Tak právě ten osud bude očekávat vaše velké město, pokud vaši vládcové nebudou mít rozum.“

„Tohle? Právě tohle? Chcete říct, že chcete zabíjet lidi tak, jak jsme to viděli v tom filmu? Tak, jak byli zabiti ti dva policisté těsně předtím, než jste nás zadrželi?“ ptal se klidně Comar. „To vy jste je tedy zabili a to, co jsme tam našli, to byla…“

Marně hledal slovo, které chybělo v jeho slovníku.

„Ano, to byla zbraň. Nástražná mina, která měla chránit náš úkryt před nezvanými vetřelci. Pronikli jste až k nám a spustili jste ji. To vy jste ty dva muže zabili,“ použil Cowpack argumentů, o nichž zdaleka nebyl přesvědčen, ale o nichž věděl, že budou účinné. „To vy jste spustili tuto válku. Kdybyste sem k nám dolů nelezli, mohli jsme tady spát ještě další stovky let.“

Zahrál na lechtivou strunu.

„Ne, my jsme přece nikoho nezabili, to ne,“ vyděsila se Nira. „Já bych přece nikdy nic takového nedokázala…,“ a hlas se jí zadrhl, protože si vzpomněla na roztrhaného velitele policie a řidiče, který uhořel v plamenech. Opravdu je zabil Comar, jak tady tvrdí tenhle podivný chlápek? Ale copak může člověk zabít člověka?

„Copak může člověk zabít člověka?“ řekla nahlas.

„Není nic snadnějšího,“ podotkl Cowpack. „Smrt je přece nutnou součástí života, a je neodvratným koncem každého jednotlivce. Co na tom, zda přijde dříve nebo později. Násilná smrt je součástí selekce, přirozeného přírodního výběru, zbudou a přežijí jen ti nejsilnější a nejmocnější…“

„Ne!“ vykřikla Nira. „Ne a ne! Už chápu, proč je tato oblast zakázaná. Profesore Zambore, omlouvám se vám. Vy jste to musel vědět, a když ne vy, tak ti, co tuto oblast prohlásili za zakázanou. Oni věděli, co tady v podzemí dřímá, a báli se toho. Profesore, omlouvám se vám, na místě jste mě měl nechat zavřít. Já jsem to zavinila, já a ty, Comare… My budeme příčinou zkázy celého města.“

Padla na zem a dala se do hlasitého pláče.

„Tak dost těch citových výlevů,“ řekl rozhodně Cowpack. „Poslyšte můj rozkaz číslo jedna. Do města bude vyslán parlamentář, který oznámí tamním vládcům, co jejich město očekává, a vyzve je, aby se vzdali naší ozbrojené moci. Lhůta bude činit čtyřicet osm hodin od doručení vzkazu, v opačném případě zaútočíme. Parlamentář nepůjde sám. Půjde s ním jeden z těchto dvou zajatců, druhý zůstane u nás jako rukojmí, kdyby náhodou někoho napadlo našeho parlamentáře zneškodnit. To bude úloha doprovodu, vysvětlit každému, co by se stalo, kdyby parlamentář jakkoli přišel k úhoně. Úlohou parlamentáře pověřuji poručíka Sahora. Jako doprovod mu bude sloužit inženýr Comar, dívka Nira zůstává u nás jako rukojmí.“

Za sebou slyšeli hlasité cvaknutí. Ohlédli se. Stál tam nespokojený Berko.

„Zase on, zase on,“ odvážil se nahlas porušit kázeň. „To ne on, to já mám být zástupcem pana plukovníka. Jen já jsem přežil z naší jednotky, Sahor je přece nepřítel, je červený!“

„Držte hubu, Berko!“ zařval Cowpack.

„Proč vždycky já musím být odstrčený na vedlejší kolej,“ fňukal Berko, který si dokázal docela dobře představit město, které mu leží u nohou, a jeho vládce, kteří mu snášejí ty nejvybranější lahůdky a pečují o něj jako o nejdůležitější návštěvu. „Já jsem schopen donést ten vzkaz právě tak spolehlivě jako tenhle kretén,“ nezdržel se osobních výlevů proti poručíkovi. „Měl jsem ho na mušce a jen ten zasraný mír zabránil tomu, abych ho neodkrágloval. Měl jsem to udělat. Měl,“ skuhral. „Tak mě dejte k němu aspoň jako ordonanc, plukovníku, určitě bude někoho potřebovat.“

„Tak dost!“ zahřímal Cowpack a švihl Berka hřbetem ruky přes tvář. Vojín se zapotácel. „Kdyby to bylo možné, vojíne Berko, nechal bych vás degradovat. Takto vás trestám jen deseti dny tuhého vězení!“ dodal a měla následovat další rána. Nedopadla.

Překvapenému plukovníkovi se postavila do cesty Nira.

„To přece nemůžete,“ vykřikla zděšeně. „Přece nemůžete takhle ubližovat jinému člověku.“

„Ale mohu, děvenko, mohu,“ řekl Cowpack a další rána dopadla tentokrát na její tvář. Nira vyděšeně upadla a vykřikla: „Comare, pomoz mi přece!“

Comar stál jako zmrazený a ani se nepohnul.

Děvče se znovu dalo do pláče.

Cowpack přehlédl celou situaci a pak rozvážně řekl: „Měním původní rozhodnutí. Poručíka Sahora ponechávám v jeho funkci parlamentáře. Místo inženýra Comara však s ním půjde slečna Nira. Jsem přesvědčen, že ona má pana Comara mnohem raději než pan Comar ji, a tak bude schopna mnohem lépe popsat vše, co by město čekalo v případě odmítnutí, protože dobře ví, co by čekalo pana Comara, kdyby se parlamentáři přihodilo něco nemilého.“

ČÁST DRUHÁ

JEŠTĚ JE MÍR

6. Vyslanci

Nira musela přivřít oči před tím přívalem světla. Neviděla slunce ani denní světlo po dlouhé dva dny, během nichž ji ti záhadní a strašliví lidé drželi v podzemí. Chvíli trvalo, než se její oči přizpůsobily a ona se chvíli marně snažila poznat, kam ji to vlastně ten podivný maličký dopravní prostředek, do něhož ji poručík Sahor násilím vtlačil, vynesl. Během jízdy vzhůru cítila strašlivou závrať, zdálo se jí, že s ní ta maličká kovová kulička, do které ji násilím vtlačili, rotuje, a prudké otřesy zmítaly jejím tělem. Bála se, že ta dlouhá cesta nikdy neskončí, a přesto to byla jen necelá minuta, než ji výsadková kapsle vynesla z podzemního centra na denní světlo.

Teď se dotýkala svými lehkými střevíčky velké betonové plochy a nesměle se rozhlížela. Nemohla najít ani písečné duny, ani zaprášené pouštní rostlinstvo. Nikde neviděla ty malebné skály, do nichž opíralo slunce a ony mu odpovídaly rudým odleskem; podle nich se během výzkumu orientovala. Byla však stále přesvědčena, že se nachází ještě v zakázané oblasti a dokonce v pásmu Dun, ale teď toto místo vypadalo úplně jinak. Kolem sebe viděla několik nízkých zajímavě řešených budov, které výškou nepřesahovaly dospělého muže. Okénky, která se černala ve výšce asi půl metru nad zemí, by prolezl možná potkan, ale větší zvíře určitě ne. Nikde ta svérázná budova neměla žádné dveře. Překvapena byla také tím, že se v nevelké výšce nad ní vznáší jakási lehká síť, do níž jsou vpleteny kusy textilu i plastiku, to vše v barvě písku.

Lidi neviděla žádné, prostranství bylo neuvěřitelně prázdné, jen nedaleko postávalo asi šest záhadných vozidel, která působila neobyčejně robustně, a dlouhými rourami trčícími na všechny strany připomínaly osmy dikobraza.

Zatím tady stála sama, až po chvíli spatřila, že v té matné pískové barvě se cosi zablýskalo, a zanedlouho poznala v řadě divných vozidel i svůj automobil. Neváhala a rozběhla se k němu, přičemž s uspokojením konstatovala, že její komik drží. Doktor Laverney tedy odvedl vynikající práci a je to zatím jediný užitečný člověk z těch, co se tady v poušti právě probudili. Když dorazila na místo, zůstala zaražena stát.

Ovšem, byl to její vůz. Přesněji řečeno jeho karosérie. Jinak připomínal vykuchaného krocana – motor, sedadla, nápravy, kola i řízení byly roztahány na velké ploše kolem a vedle této hromady šrotu posedávali dva podivní podsadití chlapíci v jednotvárných stejnokrojích a hráli si s těmi součástkami.

„Chtělas pláchnout, co?“ ozvalo se za ní. Ohlédla se a poznala toho úlisného chlápka, kterého měla doprovázet při jeho diplomatické misi do města. Doufala, že se na tuto důležitou výpravu ten člověk alespoň lépe oblékne, ale on nadále vězel v tom kožnatém skvrnitém obleku s plandavými šosy, s pasem staženým koženým opaskem a s kovovou rourou, přehozenou lajdácky přes rameno; Nira teď už věděla, že se tomu říká paprskomet a že ta věc je schopna během vteřiny proměnit člověka na uhel.

Tam dole, v podzemí, se jí zdálo, že Sahorovo oblečení je spíše zelené barvy, teď však viděla, že se zmýlila, protože stejnokroj hrál jednotvárnou šedí, a kdyby si čistě náhodou poručík lehl na betonovou plochu, nepochybně by s ní dokonale splynul. Sahor byl Niře nesmírně odporný. V plném slunečním jasu, jen omezeně tlumeném nataženou sítí, viděla, že jeho tvář je ohavně bílá, barvou připomínala voskovaný papír, a jen lehká přilba, ledabyle nasazená na hlavě, dodávala tomu obličeji jakési kontrasty, protože vrhala temný stín, který rozděloval tu masku na dvě odlišné poloviny. Svým chováním jí právě Sahor připadal ze všech vojáků nejhrubší a ona se nadála nejhoršího, jakmile s ním bude o samotě. A že s ní brzy o samotě bude, tím si už mohla být naprosto jista. Rozkazy, které vydával plukovník Cowpack, byly plněny neodkladně.

„Ne, to ne, nechtěla jsem utéct,“ odpověděla ustrašeně. „Ale tady tohle, to je… moje auto, poručíku.“

„Válečná kořist,“ ušklíbl se Sahor a Nira cítila, jak mu tato dvě slova působí škodolibou radost.

„Ale jak se teď dostaneme do města?“ projevila zbytečnou obavu.

„Milá dámo, naše armáda je vybavena desítkami lepších dopravních prostředků než to vaše auto, které je vyrobeno z plechu, co se dá prostřelit obyčejnou malorážní pistolkou. Pojedeme tamhle tím,“ a ukázal směrem, kde postávalo neobyčejně nízké jakoby placaté vozidlo s housenkovitým podvozkem.

* * *

Vojín Berko byl nesmírně rozhořčen. Seděl v místnosti určené pro velitele stráže, tedy v poměrně luxusní místnosti, kde měl dokonce i vlastní kavalec a vlastní telefon, ale tato jeho nová funkce ho nijak neuspokojovala. Navíc se vůči němu plukovník Cowpack dopustil zjevné nespravedlnosti a vůči vlastní armádě i zrady. Bylo nepochybné, že v běžné válce by plukovník za své jednání přišel před polní soud, tady však, za okolností, které byly přinejmenším výjimečné, nebylo nikoho, kdo by ho pohnal k odpovědnosti. A přesto to bratříčkování s nepřátelskou armádou, které Cowpack zavedl, bylo zradou od samého počátku, a on, Berko, to pocítil ze všech první a také nejhůř. Vždyť kdo tvořil Cowpackovu armádu? Laverney, který byl v každém boji k ničemu, a pak on, Berko, který nepochybně měl na tuto přechodnou dobu dostat propůjčenu přinejmenším hodnost poručíka, pokud ne majora. On a jen on měl zastupovat Cowpackovu armádu při tak závažné akci jako je předložení ultimáta nepříteli. A tak Berko netušil, že se sám pomalu dobírá toho, co se snažil přišít plukovníkovi. Nebylo myslitelné, aby vojín odmítl rozkaz kteréhokoli nadřízeného, to se v této armádě nestávalo. Pokud velitel nařídil, aby voják skočil pod pásy tanku, ten to bez nejmenšího rozmýšlení udělal, protože věděl, že velitel je schopen vyhodnotit bojovou situaci lépe, a tedy jeho rozkaz a následný, zdánlivě i nesmyslný čin, přispěje k vítězství, které je jediným cílem jejich činnosti a které každému z nich přináší neobyčejné uspokojení.

Berkovi teď uspokojení nepřinášelo nic. Otevřel si malou láhev alkoholu, kterou vyhrabal v proviantním skladu, napil se, pak ale s odporem vyprskl tu břečku na podlahu a podivil se, jak to prase Laverney může něco takového pít. Byla to škoda, protože Berko se potřeboval napít, aby zapomněl na to, co se mu přihodilo, ale nic jiného k pití už tu nebylo a zpátky do skladu se Berkovi nechtělo, nehledě na to, že by tam patrně nic lepšího nenašel. A ten ničema Sahor, kterého měl v poslední bitvě zabít a ne šetřit jeho život, si teď jede na výlet do jakéhosi bohatého města, a Berko nepochyboval o tom, že to pro něj budou dva dny dovolené, které ten padouch ukradl jemu, právoplatnému zástupci Cowpackovy armády. Ale vojín Berko to tak nenechá. Má tady vězet dole, v té špinavé díře, a hlídat pár potrhlých zajatců, kteří jsou nebezpeční jen sami sobě? Všichni, doslova všichni vojáci červené strany teď už jsou dávno na povrchu, leští zbraně, dobíjejí zásobníky a těší se na chvíli, kdy si budou moci vystřelit proti nepříteli. Jen Berko smrdí tady v díře.

Vojín udeřil pažbou zbraně do stolu, ale obojí bylo zhotoveno z pořádného materiálu a proto se mu nic nepodařilo zničit. Svůj vztek tedy pořádně nevybil, proto vstal a rozhodl se, že se podívá po něčem, co by mohl rozbít.

* * *

Doktor Laverney se konečně trochu probral. Pomalu uznával, že jeho chování bylo v kritické situaci neomluvitelné a dost se divil, že ho plukovník Cowpack nedal zastřelit. Pomalu se odebíral tam, kde bylo jeho místo už dávno. Pokud nebyl nikdo nemocen, byla jeho jedinou starostí líheň.

Bohužel, jakmile znovu otevřel dveře do líhně modré strany, kde už nesvítila skoro ani ta bludička, která ještě nedávno rozháněla pracně tmu, brzy poznal, že tady se toho už moc dělat nedá. Když se probudil, do této místnosti jen nahlédl, ale teď měl dostatek času prohlédnout si tu apokalypsu, která měla způsobit, že jejich armáda už nikdy nezvýší své počty na válečné stavy. Kapesní svítilnou, která činila z ponuré jeskyně přece jen trochu místo přijatelné k žití, projížděl po jednotlivých částech ještě nedávno živého systému a stále víc se utvrzoval v tom, o čem byl už dávno přesvědčen. Teprve teď ucítil, že celý prostor je přímo prosáklý neuvěřitelným zápachem. Brzy pochopil, že systém líhně je mrtev tak dlouho, jak oni sami spali ve svých sarkofázích, že jistě odumřel krátce poté, co dozněly výstřely poslední bitvy a oni ulehli v blahém očekávání nové zkázy. Tady, právě tady byl počátek konce, odsud se do celého podzemí rozlézala ta zhoubná smrtící infekce. Laverney pochopil to, co Cowpack zatím nechtěl vědět. Toto vše je jejich labutí píseň. Armáda již nikdy nepovstane ve svém původním lesku, už nikdy nepotáhnou tisíce mužů na bojiště pro šíření věčné slávy kohosi, kdo už je dávno zapomenut. Historie je nezvratná, a ta jejich dávno skončila. Oni jsou pohrobky starých časů, živoucími fosiliemi, které snad mohou nadělat trochu rozruchu, ale nemají už na to, aby někomu vážně uškodily.

Zhasl světlo a opustil líheň, v domnění, že se do ní už nikdy nevrátí. Měl ještě jednu naději, že by se mu mohlo podařit splnit plukovníkův příkaz. V opačném případě upadne do nemilosti, ale to je u lékařů této jednotky obvyklé. Jeho štěstím je, že je v současné situaci nenahraditelný, a snad na to Cowpack bude brát ohledy.

Vstoupil do nocleháren červených, kde přece jen přežilo víc mužů. I energie se tady vzpamatovala a hala byla osvětlena o poznání lépe. Několik desítek sarkofágů otevřených, zbytek zatím neprodyšně uzavřen. Bude potřeba je vyklidit, pomyslel si Laverney, a to nebude práce na jeden den. Bude potřeba učinit tyto prostory znovu obyvatelnými, a pokud nebude Sahorova mise úspěšná, znovu zazimovat a počkat na období pro válku příznivější. To jen Cowpack si namýšlí, že se podaří vzbudit válkychtivost v těch lidech, kteří o válce nemají ani potuchy. Ne, tam venku je už jiný svět, a Laverney je dobrým psychologem, ten se v lidech vyzná. Ale dějiny se točí ve spirálách. Postačí dvacet, třicet let, a na vládnoucí místa dosedne nová generace. Teď je třeba zasít semínko nešváru, nechat je klíčit a růst. Až doroste, může se armáda znovu probudit. Důležité však je neukvapit se. A tady na Cowpacka nemůže být právě spolehnutí. Bohužel, velitelem je právě tenhle zrzoun.

Ale je nás málo. Laverney zkoumá druhou líheň. Byla náhradní, nebylo jí za normálních okolností potřeba, proto nejsou jednotlivé nádoby plné odporných pozůstatků embryí, která se nestačila vyvinout. Vitalizátor, zdá se, pracuje bez závad, biologické roztoky jsou v pořádku. Laverney spatřil paprsek naděje. Usedá k panelu, startuje řídící mozek a dychtivě načítá jednotlivá data do své paměti a porovnává je se svými chabými znalostmi. Není genetikem, i když v tomto ohledu jisté znalosti má, a nikdy proces zrození osobně neřídil. Ale teď je jediným, kdo něco podobného může dokázat, genetici nepřežili. Nový genetik se však může narodit tady, za necelých šestnáct měsíců tu může být dospělý jedinec, kterému je možno do paměti přehrát vše, co je o genetice známo, a pak líheň pojede bez závad. Jen ji uvést do chodu, třeba na automatiku, ale je třeba vytvořit aspoň toho jednoho a možná lépe dva genetiky. Na vojáky bude čas později.

Po půlhodině už Laverney ví, že tato líheň je schopna provozu, ale že mu k jejímu oživení chybí jediné. Všechen biologický materiál, cenná surovina, které je nezbytně potřeba k vývoji nových jedinců, za ty roky beznadějně zdegeneroval a rozpadl se. Nejsou k dispozici žádná lidská vajíčka, a Laverney právě proklel toho tupce Cowpacka, který nepřímo zavinil, že mu právě ten biologický materiál, co potřebují, unikl.

Za těch pár hodin Laverney pronikl hluboko do duše té zajímavé dívky a věděl, že ona udělá vše pro to, aby jejímu milému, který si tu lásku vůbec nezasloužil, nikdo neublížil.

Šel za Cowpackem, aby mu oznámil uklidňující zprávy. Plukovník byl ochoten diskutovat a i když neuznal svou chybu, pokusil se ji napravit. Vydal příkaz, aby se Sahor s Nirou okamžitě vrátili, a byl rozhodnut nahradit Niru jiným zajatcem, ale byl nemile překvapen, když mu spojař hlásil, že s obrněným transportérem, kterým Cowpack a Nira vyjeli k městu, se už půl hodiny nedaří navázat spojení. A vůbec, celé město mlčí jako ryba, do této oblasti nepronikne jediná radiová vlna, přestože před půlhodinou byl éter těmito signály přímo přesycen.

„Nevadí, ona se vrátí, Laverneyi,“ pronesl Cowpack, „a pokud ne, nebude jistě problémem najít jiný materiál.“

* * *

Awenter se celý život připravoval na okamžik, o němž doufal, že nikdy nenastane, a který se právě stal skutečností. Byl na celém ostrově jediným člověkem, který věděl, co se v hlubinách zakázané oblasti ukrývá. I když osobně byl přesvědčen, že po stovkách let už tam dole v té neuvěřitelné hlubině nemohlo zůstat nic živého, ani na okamžik nepolevil v ostražitosti, ani na jediný den nepřestal dbát nad neprostupností zakázaného pásma, ani jednou nepominul potrestat ty, kteří se jakýmkoli způsobem pokusili do této oblasti proniknout.

Musel být připraven na všechno, co se s ohledem na výskyt svérázného života v podzemí mohlo přihodit, a měl pro všechny případy připraveny podrobné instrukce. Byly dokonalé, přesto však měly jedinou vadu. Byly sepsány před dlouhými stovkami let a od té době se s nimi nikdo nesměl seznámit, a pak, dostaly se do rukou právě Awenterovi, tedy člověku, který při vzestupu na společenském žebříčku víc než své schopnosti prokazoval své ostré lokty, a teď, když měl samostatně jednat, musela se nutně projevit jeho neschopnost cokoli operativně zorganizovat.

Informaci o tom, že vrtulník byl neočekávaně zničen, přijal s úplným klidem, více méně tak, jako kdyby něco takového očekával. Po pravdě řečeno si v té chvíli oddechl. On, právě tak jako desítky jeho předchůdců, kteří si tu tajnou a neznámou informaci předávali jako štafetu, žili celý život v neuvěřitelném napětí a strašlivé nejistotě, kdy se konečně něco stane. Jeho nejistota právě skončila a jeho úřad měl dojít praktického uplatnění poněkud jinak, než to dělal doposud.

Teď mohl konečně jako první po staletích stisknout tajné červené tlačítko ve své kanceláři, protože nepochyboval o tom, že hydra se probudila a dala se na pochod. Ale ani on neměl přesné informace o tom, co vlastně dřímá tam dole. I on byl pouhým idealistou, přesvědčeným o tom, že se tohoto potenciálního nebezpečí, o jehož rozsahu neměl nejmenší tušení, podaří zbavit mentálními zbraněmi. Awenter žil ve světě, ve kterém zbraně už neexistovaly a existovat nikdy neměly. On však nemohl za to, že úřad, který byl založen v dobrém úmyslu, postupem let zcela změnil své poslání a účel, k němuž byl zřízen, zůstal v průběhu dějin zcela zastřen v neoficiálním názvu. Nemohl vědět, že je zcela bezmocný vůči tisícovkám mužů, které mohou vyrazit z podzemí. Nemohl vědět, že se i jeho trůn povážlivě otřásá. Neměl ani tušení, co vlastně ten „militarismus“ je.

Svět však už byl takový, jaký byl, Awenter byl Awenterem a nikým jiným, a jednal podle svého nejlepšího svědomí. Automat, který spustil červeným tlačítkem, vykonal prvotní kroky zcela bezchybně, aniž Awenter věděl, že se něco takového děje. Celá zakázaná oblast byla rázem pokryta radiovým stínem a na jejím pokraji se začala z hlubin země nořit minová pole, neprostupná pro všechny, ať zevnitř nebo zvenku. Smůlou bylo, že o existenci těchto minových polí Awenter nic nevěděl, a navíc Sahor s Nirou už dávno touto oblastí projeli.

Rozkazy, které měly probudit domobranu a rozptýlit tisíce obránců kolem oblasti, vyzněly naprázdno. Nebylo obránců, neměl kdo střežit bezpečnost světa. Awenterovi předchůdci nikoli ve zlém úmyslu zlikvidovali vše, co mohlo v lidech vzbudit pocit násilí, a zanechali tak své potomky vůči každé armádě zcela bezbrannými, aniž by si toho oni byli vědomi. Osudný okamžik nastal, Awenter byl přesvědčen, že je vše v nejlepším pořádku a že se s potenciálním nebezpečím už dávno vypořádal, protože systematicky likvidoval lidi, kteří projevili jakékoli militaristické smýšlení, či spíš jeho potenciální příznaky, a protože je nikdo neznal, dalo se tímto způsobem vyložit vlastně každé jednání. Na celém ostrově nebylo nikoho, kdo by byl s to pochopit, co z hlubin země vyleze, a pokud takový člověk žil, dělily ho od reálného světa mříže.

* * *

Nira nebyla zvyklá na vozidla, která na každé terénní nerovnosti poskakovala jako splašená koza. Obrněný transportér, výsadkové vozidlo pro osm vojáků, vskutku nebylo nejlépe odpérováno, a pokud Nira mohla soudit, dokonce nebylo odpérováno vůbec. Tvrdé sedadlo navíc zcela postrádalo bezpečnostní pásy, a co bylo nejzajímavější, ten voják za maličkým volantem prokazatelně řídil vůz sám a neuznal vůbec za vhodné svěřit tak odpovědnou činnost automatu. Tam, kde Niřin osobní vůz projel bez nejmenších problémů, se tento těžký obrněnec nakláněl ze strany na stranu a Nira se musela křečovitě držet madel, aby nespadla. Sahor na ni vůbec nebral ohledy, v jeho očích bylo možné snad spatřit jen radost z toho, že může týrat bezmocný stroj, jehož motor děsivě vrčel přímo v nepříčetných otáčkách a navíc protivně a nesnesitelně páchl. Aby měla cestu co nejrychleji za sebou, nezbylo Niře nic jiného než Sahora provést přímo celou zakázanou oblastí, prakticky ve stopách Comarova exkavátoru. Teď, za bílého dne, sálala kamenitá pláň neuvěřitelným žárem a paprsky bušily i do kovového pláště obrněnce, který nebyl vevnitř vybaven čímkoli, co by připomínalo klimatizaci. Sahor stáhl i větrací okénka a sledoval cestu jen úzkou vodorovnou spárou, řka, že se takto musí bránit proti nenadálým nepřátelským útokům, a po pravdě řečeno, měl docela strach, že zpoza kterékoli skály na něj spustí neznámý protivník kulometnou palbu. Nira jeho slovům vůbec nerozuměla, a brzy přestala ty žvásty poslouchat, protože jí bylo nesmírné horko a její žaludek, nenavyklý podobným pohybům, projevil touhu se vyprázdnit, čemuž se dívka statečně bránila.

Konečně projeli drátěnými zátarasy, které pro toto vozidlo nemohly představovat žádnou překážku, vyjeli z pouště do přece jen zelenější krajiny, i když stejně liduprázdné, pak projeli hustým lesíkem a brzy se před nimi objevil šedý pruh dálnice, připomínající na pohled stříbřitou nitku s navlečenými barevnými korálky rychle se pohybujících vozidel.

„Po této dálnici se dostaneme do města,“ řekla Nira s ulehčením, že je těm bláznivým poskokům konečně konec.

„Kterým směrem?“ ptal se Sahor.

„Tudy, doleva, asi padesát kilometrů.“

„V pořádku, tak se drž, děvenko,“ řekl Sahor a jakmile se pásy transportéru dotkly asfaltu, zařadil nevyšší rychlost a vozidlo se rozjelo maximální rychlostí, pohříchu však čtyřikrát nebo pětkrát nižší než kolona automobilů.

„Tudy ne!“ vykřikla zděšeně Nira. „Jedeme v protisměru!“

„V protisměru?“ rozesmál se Sahor, kterému bylo zjevně jedno, po které straně vozovky jede. „Aspoň bude legrace.“

Řidič osobního automobilu, který se jako první měl střetnout se Sahorovým obrněncem, nikdy takovouto překážku v cestě čekat nemohl, a nemohl ji čekat ani automat, který automobil vedl po předem stanovené trase. Náraz rozmetal naleštěný vůz na tři kusy a mrtvé tělo řidiče se smýkalo po vozovce ještě padesát metrů daleko, zatímco pásy obrněného transportéru rozdrtily to, co z krásného vozu zbylo.

Celý ten náraz obrněný transportér v nejmenším nepocítil, a to, co naplnilo Sahorovy uši blahem, byl výkřik, který se vydral z Niřiných úst.

„Jen křič, děvče, křič, dělá mi to dobře,“ ohlédl se Sahor po dívce, která si zakryla oči a nechtěla už vidět na cestu.

„Zastavte, proboha, zastavte, zabil jste člověka!“

„Ale to je dobře, ne?“ usmíval se Sahor. „Proto jsem na světě. Ať vaši vládci vidí, že ultimátum, které vezeme, je míněno vážně.“

„Zastavte, zastavte!“ křičela Nira.

Tím, že se roztrhl řetěz vozidel řízených automatikou, řídící centrum vydalo signál poruchy a jednotlivé vozy začaly zastavovat na okraji silnice s tím, že řidiči se mohli rozhodnout, zda budou pokračovat dál s ručním řízením nebo vyčkají odstranění závady. Ti, co se rozhodli vyčkat, učinili v té chvíli moudré rozhodnutí. Nira neviděla, jak Sahor srazil další tři nebo čtyři automobily, než se celou sítí roznesla zpráva, že se neznámé vozidlo, které se vymyká signálům, pohybuje po dálnici v protisměru a řidiči dostali příkaz zcela vyklidit silnici. Bohužel, mnozí, jak byli navyklí, podobné příkazy nerespektovali.

* * *

„Kampak?“

Strážný ta slova přímo vyštěkl. Berko nemohl tušit, že za těch pár hodin zavede Cowpack v podzemí takovou kázeň, že postaví stráž i k dopravním kapslím. Nejradši by mu ty červené výložky serval z ramen, ale musel se ovládat.

„Nahoru,“ zavrčel ledabyle Berko. „Mám rozkaz.“

„Papíry!“ odsekl strážný.

„Papíry?“ divil se Berko. „Jaké papíry?“

„Propustku přece, ty ignorante.“

„Nemám žádnou propustku, copak nevíš, v jakém je to tady všechno stavu?“

Strážný by možná neplnil své úkoly tak přesně, ale dobře viděl modré Berkovy výložky. Ať je to tak nebo tak, Berko patřil, nebo bude patřit k nepřátelské straně, a tady neuškodí nějaká ta troška buzerace. Strážný ani na okamžik nezapochyboval o tom, že Berko jde nahoru skutečně na rozkaz, ale ať si ten mladíček ty papíry obstará. Aspoň mu nikdo nebude nic zazlívat, když svou službu bude plnit důsledně.

„Jdi do prdele,“ zavrčel Berko. „Copak teď je čas na nějaké papíry?“

„Nikam!“ zařval strážný a vytáhl Berka za nohu z kapsle.

Berkova tvář se naplnila krví a měl sto chutí sáhnout po zbrani. Pak si však uvědomil, že by to nemusel stačit, neboť strážného paprskomet mu mířil přímo na hruď, a výstřel by navíc mohl vyvolat zbytečnou pozornost.

„Aby ses měsíc vysrat nemohl,“ odsekl Berko a pomalu se stahoval zpět. Poznal, že je v pěkné kaši. Tudy se ven zatím nedostane. Ale čím větší překážky se mu stavěly do cesty, tím větší měl chuť udělat tomu zatracenému Cowpackovi něco naschvál. V každém případě by měl Berko být tím, kdo odnese ultimatum do města, a také to udělá. Chvilku zápasil s myšlenkou odstřelit toho chlápka ze zálohy, ale pak si vzpomněl na něco jiného. Tiše se plížil chodbami, kde nemohl nikoho potkat, až prošel do páchnoucí líhně, kde se na poslední chvíli ukryl před všetečnými zraky doktora Laverneye, a dostal se tak až k průlomu, kde spolu s plukovníkem zatkl ty dva zvláštní záškodníky.

To podivné vozidlo podobající se průzračné kouli stále ještě svými reflektory prosvětlovalo nevelkou kulovou prostoru se stěnami podobnými sklu. V pozadí Berko zahlédl dlouhou chodbu s kruhovým průřezem, a ač neměl právě nejvyšší inteligenci a jeho schopnost uvažovat byla přirozenou cestou omezena na jednoduché rozhodování v jednoduchých situacích, poznal, že kruhová chodba je právě tak velká, aby jí ono podivné vozidlo přesně projelo. A že je to vozidlo, o tom nepochyboval, protože v kabině spatřil něco jako stanoviště řidiče. Nikdy nebyl cvičen ve znalosti řídit vozidlo, toto umění mu bylo dáno do vínku už uvnitř líhně, kdy se jako embryo musel prodírat všemi možnými kursy počínaje znalostí řeči přes ovládání pěchotních zbraní až po znalost čtení jednoduchých textů. Víc nebylo zapotřebí. Předpokládalo se, že obyčejný vojín nepřežije víc než jednu, nanejvýš dvě války. Vojín, který přežil delší dobu, byl vzácností, a pak v jeho mozku docházelo k nenadálým zkratům, čehož byl právě Berko jasným dokladem.

Mohl pohodlně vstoupit do chodby, která by ho jistě dovedla na denní světlo, ale Berko domyslel pohodlnější způsob. Jistě nebude problémem toto jednoduché vozidlo ovládat, a jeho diplomatické poslání bude určitě působit lepším dojmem, pokud na místo přijede vozem a ne pěšky. Otevřený vstup ho doslova lákal.

Nemusel se rozhodovat dlouho. Naskočil dovnitř a zaklapl za sebou plastikový kryt. Teprve potom si uvědomil, že přece jen řízení vypadá úplně jinak, než jak jej líheň naučila. Chvíli tahal za páky, a když se nic nedělo, znechucen se chystal vozidlo opustit. Tušil další nepříjemnosti, i když věděl, že se tou chodbou na povrch musí dostat. Tam se bude muset zmocnit přinejmenším džípu.

Do cesty se mu však postavila další překážka. Nedokázal otevřít vstupní dveře, které tak nerozvážně zabouchl. Nebyl úplně nešikovný, ale plastikový kryt dokonale splynul s trupem a Berko nikde neviděl žádnou spáru ani žádnou kliku nebo podobný mechanismus. Byl však mužem činu. Vytáhl paprskomet, zamířil proti stěně a stiskl spoušť.

Když dozněl odlesk žáru a Berko měl trochu ožehnutou tvář, seznal, že cestu ven má zahrazenu právě tak jako předtím.

„Tak to je teda v prdeli,“ řekl si sám pro sebe, aniž by tušil, že může dostat od stroje odpověď.

„Přejete si, pane?“ ozvalo se náhle odkudsi z neznáma a Berko se jen podivil, protože tady nikdo nebyl a neviděl ani nic podobného rádiu, ale to už byl přístroj, který přesahoval jeho znalosti.

„Hergot, chci, aby to jelo!“ zařval Berko, a stroj se k jeho údivu rozjel. Ovšem poněkud jiným směrem než měl Berko v úmyslu. A protože Berko nic podobného nečekal, složil se záhy vedle sedadla na podlahu a nemohl proto vidět, jak exkavátor v mžiku rozmetal hromadu trosek a pronikl do podzemní prostory. Když se vojín opět vydrápal na sedadlo, spatřil, jak se mohutný stroj prodírá řadou obrněnců uskladněných pro nejhorší případ ve skladu nedotknutelných zásob a drtí ty obrovské pancéřované kolosy ohněm oslnivých plamenů, které tryskají neznámo odsud.

„Ne, tam ne, tam ne!“ zaječel Berko, a stroj se poslušně začal obracet a ničil pro změnu vozidla na opačné straně uličky. Do kabiny doléhal křaplavý zvuk, to jak se hroutily ocelové pláty, a Berko nevěděl, jak by to podivné vozidlo dokázal zastavit, už proto, že si nebyl schopen připamatovat to prosté slovo stůj. A ve chvíli, kdy se před ním ocitla kolmá betonová stěna, pochopil Berko, že je konec, protože ve chvíli, kdy stroj tuto stěnu také rozmetá, bude vzápětí zavalen tunami horniny, a odsud nebude úniku.

Stěna se skutečně svalila, ale jen proto, aby zatarasila cestu zpět, což Berko samozřejmě vědět nemohl. V té šťastné chvilce předtím, než se pln strachu schoulil na podlaze, se mu podařilo vykřiknout, že si přeje, aby se vozidlo pohybovalo nahoru, tam, kde cítil světlo, svobodu a válku.

* * *

V ulicích metropole vládl nepopsatelný zmatek.

Awenter dostával co chvíli zprávy z různých zdrojů, které se navzájem popíraly, doplňovaly i vylučovaly, přesto mu nakonec daly v hlavě neúplný obrázek o tom, že se směrem k centru blíží podivné vozidlo, které svými pásy drtí vše, co se mu postavilo do cesty. Nakonec zaslechl nezvyklý rachot z pootevřeného okna, a když pohlédl z výšky stovky metrů do ulice, uviděl cosi šedého, jak se pohybuje ulicí a za ním zůstává spoušť v podobě skládky plechu vytvořené ze zaparkovaných automobilů.

To už také věděl, že všechna jeho opatření byla neúčinná a že tedy došlo k nejhoršímu. Teď, když všechno skutečně záleželo jen na něm, dokázal jen trapně stát u okna a dívat se ven, aniž by chápal, co se vlastně na ulicích děje. Marně hledal ve své hlavě jakýkoli předpis, jakýkoli postup, jak účinně zasáhnout vůči tomu monstru, které se chovalo způsobem zcela nevídaným, a nechápal, proč policisté, kterých stálo na každém roku nejméně pět, nedokážou zlikvidovat tohoto podivného záškodníka mentálními zbraněmi. Jen si dokázal v duchu přeříkávat podivná a současnému světu nic neříkající slova: „OT 666…“

K jeho úžasu však běsnění toho vozu skončilo přesně před vchodem do Úřadu pro povznesení osobnosti. Hlasitě vyjící motor rázem ztichl, chvíli sebou vozidlo ještě cukalo, pak se však úplně zastavilo a v jeho střeše se objevil kulatý poklop. K Awenterově údivu se z něj vynořilo obyčejné, prostě oblečené děvče.

7. Parlamentáři

„Tohle je ta kůlna?“ vyštěkl Sahor, když mu konečně Nira dala pokyn, že má zastavit.

Nira měla z vozu velmi špatný výhled, přesto však zřetelně poznávala květinovou výzdobu na náměstí Míru… Co je to ten mír, blesklo jí v tu chvíli hlavou. Dlouhé roky chodila po tomto náměstí, těsně kolem Úřadu pro povznesení osobnosti a nenapadlo ji, že náměstí nese název, které nemá žádný konkrétní význam…

„Ano, je to tady,“ přikývla.

Sahor se naklonil k ní a přitiskl ji horkou hlaveň paprskometu k bradě.

„Tak teď mě dobře poslouchej. Za pět minut vystřelím jednu raketu, za deset minut druhou. Pokud během patnácti minut pro mne nepřijde oficiální představitel, aby mne uvedl k audienci, spustím takový ohňostroj, o jakém se tady kolem nikdy nikomu nesnilo.“

„Dobře, dobře,“ koktala Nira, „ale jak poznám, co je to ta… raketa?“

„Bože, dostal jsem se to já do světa pitomců,“ zašklebil se Sahor a stiskl malou páčku na panelu. Jasná světlice vylétla do výšky snad tří stovek metrů, přesto však ještě nedosáhla úrovně střechy Úřadu pro povznesení osobnosti.

Nira se poprvé po dlouhé době usmála:

„Jé, to je hezké…“

„Tak dost!“ zařval Sahor, kterému se vůbec nelíbilo, že může někomu působit také potěšení. „Koukej mazat,“ pootevřel dvířka transportéru. „Jo, ještě něco. Jak se jmenuje váš… vládce?“

Nira zaváhala, protože si nebyla jista, co míní oním slovem vládce. Pak si však vybavila nejvyššího úředníka města a domyslela, že by to mohl být on.

„Awenter, pan Awenter.“

„Takže chci mluvit jen a jen s tím Awenterem. Malé ryby mě nezajímají.“

Vystrčil Niru na ulici. Přestože byl horký den, pocítila Nira zář slunečních paprsků jako chladný vánek, takový byl rozdíl mezi peklem uvnitř transportéru a klimatem na ulici.

Pozvedla hlavu nahoru a snad poprvé v životě se odvážila pohlédnout až do výšky, kam se dostanou jen ptáci, letadla a střecha Úřadu pro povznesení osobnosti. Teď do té budovy měla vstoupit. Ta podivuhodná masa ze skla a oceli se tyčila mezi nízkou městskou zástavbou jako vztyčený prst, jako memento čehosi výjimečného. Odtud bylo město řízeno záhadnými osobnostmi, které nikdy nepředstoupily před lid, a jméno Awenter, které před chvílí vyslovila, pro ni bylo zcela abstraktním pojmem, vyslovovaným lidem jen tak mimochodem nikoli ve smyslu jména, ale úřadu, který ten člověk zastával. Nejvyšší úředník města byl awenterem, právě tak jako před ním se tento úřad jmenoval novak a předtím parkinson, ale to Nira vědět nemohla. Dějinami se nezabývala, bylo to ostatně tak dokonale zakázáno, že ani nevěděla, že by se jimi mohla zabývat.

Měla smíšené pocity – strach i jakési vzrušení zároveň, když se před ní rozjely do stran skleněné dveře a ona stanula tváří v tvář člověku, který snad mohl zastávat funkci vrátného, ale byl oblečen v nejlepším večerním obleku.

Protože byl svědkem podivného způsobu, kterým Nira přibyla na místo, nebyl si jist, zda ji nemá na místě zatknout. Byl by to ostatně i udělal, kdyby se mezitím nevzpamatoval Awenter a nedal pokyn, aby tu ženu okamžitě uvedli k němu. A tak zatímco Nira jela vzhůru výtahem, jehož rychlost jí připadala hlemýždí při představě toho, co se má za patnáct minut strhnout, kolem obrněného transportéru venku se jako kolem vzácné šelmy začal shromažďovat mnohasethlavý dav a desítka policistů si marně mezi lidmi klestila cestu, aby rozehnala tuto spontánní demonstraci zvědavosti.

* * *

Plukovník Cowpack byl v tutéž chvíli postaven před další problém, se kterým původně vůbec nepočítal. Dostavili se k němu desátník Grower a seržant Masney, kteří měli právě nejvyšší hodnost v celé armádě, neboť poručíka Sahora, jediného živého důstojníka, poslal Cowpack s ultimatem k nepříteli. Cowpack se díval nelibě na ty dva hrubé neotesance s červenými výložkami a snadno si představil, jak by z nich jako ze zajatců stahoval při výslechu kůži. Teď musel vyslechnout jejich hlášení. Dověděl se však jen to, že mužstvo má hlad.

„Co má být, já mám taky hlad,“ rozčílil se Cowpack. „Jsou snad důležitější věci na světě, než je prázdný žaludek! Naše armáda je v takové krizi, že se dokonce dokázala spojit i s nepřátelskou stranou, a situace je natolik vážná, že hrozí věčný mír. A vy tady otravujete velitele armády s žádostí o proviant. Otevřete si probůh proviantní sklad a sežerte, co můžete, jen berte na vědomí, že na alkohol bude čas až po vyhrané bitvě.“

„Ona se čeká bitva?“ roztáhl se úsměv tupého desátníka Growera od ucha k uchu.

„Kuš!“ křikl na něj seržant. „Je tu problém, pane plukovníku,“ pokračoval směrem k veliteli, který už považoval rozhovor za skončený a chystal se je propustit.

„No, co ještě?“ divil se Cowpack.

„Takto vypadá všechen náš proviant,“ řekl seržant a vyklopil na stůl před překvapeného plukovníka obsah torny.

Plukovník chvíli přehlížel tu hromadu podivného rezivého prášku.

„Co to je?“ řekl potom.

„Tohle jsme našli v proviantním skladu, pane plukovníku. Je to obsah bedny, v níž mělo být padesát kusů půlkilových konzerv se suchou stravou typu KD. Jejich trvanlivost má být podle proviantních předpisů dvacet let. Zdá se, že předpisy měly pravdu.“

Cowpack vzal štítivě mezi prsty malý plátek zkorodovaného železa, a ten se rozpadl na prášek.

„Dobře, dobře, a co ostatní konzervy?“

„Otevřeli jsme snad stovku beden. Jsou plastikové, proto částečně vydržely, i když i některé z nich se roztekly. Nemáme jedinou konzervu. Nemáme ani gram zásob.“

„Hergot, tak co to chlastal ten zatracený Laverney?“ divil se Cowpack.

„Tohle,“ řekl Masney a předložil plukovníkovi malou čtvrtlitrovou láhev. „Není kovová, proto vydržela. Obsah alkoholu zůstal na padesáti procentech, ale nejsem si jist, zda ten zbytek je voda.“

Plukovník poznal láhev, z níž si už sám přihnul a dosud měl v ústech tu odpornou pachuť.

„Tak z toho živi nebudeme,“ konstatoval smutně a bylo zřejmé, že problém je hlubšího rázu, než se původně zdálo. „Co navrhujete?“ zeptal se obou poddůstojníků, ostatně tak, jak bylo zvykem, když si s nějakou situací nevěděl rady. A takových situací tady bylo požehnaně, a zdálo se, že jejich příval hned tak neskončí.

„Vydáme se k nepříteli a vyrabujeme jeho proviantní sklad,“ vychrlil ze sebe geniální myšlenku desátník Grower.

„Ke kterému nepříteli, ty pitomče?“ nevydržel poslouchat ty žvásty seržant Masney.

„No přece k modrejm,“ zubil se Grower.

„U těch právě jsme, ty idiote. Mají stejný hovno jako my,“ rozčílil se Masney.

„K sakru,“ skřípěl zuby Cowpack, „právě jsme vyhlásili osmačtyřicetihodinové příměří. Po tu dobu nemůžeme pro proviant k nepříteli… Tedy, k potenciálnímu nepříteli. Mohl by to brát jako provokaci.“

„K jakému nepříteli?“ pokračoval ve svých vývodech Grower.

„Který debil vás povýšil na desátníka, vy idiote?“ rozkřikl se Cowpack.

„Podplukovník Semelnak,“ opáčil s nevinným výrazem ve tváři Grower, a Cowpack si maně připomněl toho malého plešatého mužíka, který by si v dané situaci určitě věděl rady. Věru, nebylo nic snazšího než nařídit, že mužstvo se bude osmačtyřicet hodin postit, ale nemohl tušit, co tu ti tupci s červenými výložkami za ty necelé dva dny provedou, když je nechá hladovět. A poslat je pro zásoby do města, to by nebyl takový problém, ale dobře věděl, jaké rabování by mohlo nastat, a stále ještě netušil, jakými prostředky disponuje místní moc, přestože dle svědectví zajatců měla být zcela neozbrojená.

„Poplach!“ ozvalo se náhle z dispečinku.

Plukovník Cowpack zapomněl na to, že mužstvo má hlad.

„Co se děje?“ vymrštil se v celé své výšce a vběhl do dispečinku jako velká voda.

„Útočí, oni útočí,“ vyhrkl ze sebe službu konající poddůstojník a ukázal na jediné čtyři fungující obrazovky. Protože pracovaly i mikrofony, mohl Cowpack slyšet četné výbuchy a spatřit ohnivé gejzíry, zdvihající zeminu vysoko do vzduchu. Ve vzdálenosti deseti kilometrů od jejich centra se rozpoutalo na poušti pravé peklo.

* * *

Nira stanula s úklonou před mužem, o němž se vyprávěly legendy. Ne, nikdy předtím ho neviděla, jen slýchala jeho jméno, ale jakmile spatřila nevysokou, ale vzpřímenou postavu, hranatý obličej ještě bez příznaků stárnutí, tvrdý a rozhodný pohled, pochopila, že to musí být on. Stála pak se sklopenýma očima a čekala, co jí poví, a nemohla věřit tomu, že se právě k němu dostala tak snadno.

„Uklidni se, děvče,“ řekl konečně Awenter, klidně, až neuvěřitelně klidně, přestože by se byl v té chvíli nejraději rozkřikl a zavolal stráže, aby tu troufalou dívku co nejpřísněji potrestali. Ostatně, její osud byl už zpečetěn, teď šlo jen o to, jak dlouho bude trvat tato agónie, kdy se pan Awenter potřebuje dovědět co nejvíc o tom, k čemu vlastně došlo a co znamená ta óté šestšestšestka tam dole pod okny a proč se střílejí světlice do výšky osmdesátého patra. „Raději mi pověz všechno, co se v poslední době událo, a proč jsi přišla právě za mnou.“

Ostatně, právě to byla jediná otázka, na kterou chtěl dostat odpověď, o všem ostatním byl přesvědčen, že už je dobře informován.

„Tam dole… pane Awentere, tam je jeden muž… poručík Sahor… Říká, že je voják. A on chce s vámi hovořit, pane Awentere, a posílá mne za vámi.“

Awenter se zachmuřil. To děvče samozřejmě poznal a věděl, že tady na velmi neúrodnou půdu padlo sémě profesora Zambora. Ale netušil, že komplikace dojdou až takhle daleko. Nenapadlo ho nikdy, že by si ty podzemní krysy, které se tam dole teď probudily, mohly přát rozmlouvat hned a právě s ním.

„Nebudu mluvit s žádnými vojáky, kteří ničí naše krásné město. Niro, ty se teď vrátíš dolů a vyřídíš tam tomu pořízkovi, aby otočil to své plechové vozidlo a zalezl s ním pěkně hluboko zpátky pod zem. Oznámíš mu, že ho nepotřebujeme a nechceme ho tady vidět. Pokud se bude řídit mými pokyny, budeme považovat naše vzájemné kontakty za skončené. Ty se potom vrátíš sem ke mně a o tvém dalším osudu rozhodne zvláštní rada.“

Awenter opět získal už pomalu ztracenou půdu pod nohama. Tady před ním stála oběť, slabá dívka, on cítil svou nadřazenost, mohl jí poroučet, a ona se podřizovala. Opět mohl použít své nekontrolovatelné moci, opět mohl uplatnit svůj všemocný zákon.

„Ne, nemohu to udělat, pane Awentere,“ slyšel náhle vládce ke svému překvapení podivná slova z úst drobné dívky. Udiven si ji teprve teď pořádně prohlédl. Maličká, ušmudlaná, v rozedraných šatečkách, napůl bosá, s krvavým šrámem na ruce, zplihlé vlasy, uplakané oči, úplně propocená. Musela toho zkusit v posledních hodinách dost, a není proto zřejmé, kde se v ní bere ten vzdor, když už to všechno pro ni skončilo.

„Já ti nerozumím,“ řekl udiveně Awenter a nechápal, proč se na ni nerozkřikl.

„Pokud do patnácti minut nebude poručík Sahor přijat Vaší Milostí, vrátí se zpět do podzemí, a pak zahyne můj přítel… inženýr Comar. Ale předtím, jak poručík Sahor říkal, spustí na náměstí ohňostroj.“ Nira se rozplakala. „Pane Awentere, já nevím, co to ten ohňostroj je, ale měla jsem možnost vidět film… Ukazovali mi film. Hořela města. Byly tam mrtvé děti, padaly domy, létaly ohnivé koule. Byla to neuvěřitelná zkáza a já nechci, aby se to stalo taky tady u nás.“

Awenter pochopil, že je znovu řeč o válce a on jako hlavní mírotvůrce byl povinen z ní tyto myšlenky a vzpomínky okamžitě vymýtit. Přesto to neudělal.

Venku cosi zasyčelo, a když pohlédl z okna, spatřil rozzářenou červenou světlici.

„Zbývá ještě deset minut, pane Awentere,“ šeptla Nira. „Bojím se, že pak i tam dole na ulici bude řádit smrt.“

Awenter neodpověděl. Přistoupil k oknu a podíval se dolů. Jako rozšlápnuté hračky z dětské stavebnice se povalovaly na ulici převrácené vozy. Obrněný transportér OT 666 stál uprostřed vozovky a kolem něj se tísnilo snad tisíc lidí, hlava na hlavě. Každý chtěl vidět, co to je, každý si chtěl sáhnout na ten rozpálený kov. Nikdo nepociťoval strach ze smrti, která mohla každou chvíli vyšlehnout z malého kanónu na přídi vozidla, nikdo nevěděl, že vozidlo je opatřeno dvěma kulomety, každý s tisícovkou nábojů v zásobníku, nikdo nevěděl, že ta tenká hůlka, co míří nahoru, je lehký protiletadlový kanón. Awenter si se zachvěním v srdci uvědomil, že hlaveň je namířena právě proti tomuto oknu.

Pokud udělá to, co měl v úmyslu, pokud tu dívku pošle okamžitě do izolace, je ten šílenec tam dole schopen během minuty zabít tisíc lidí. A tuto tisícovku by měl na svědomí on, Awenter, a to jen proto, že nejednal diplomaticky. Policisté stojí bezradně na chodníku, je jich hrstka, a nepodnikají už vůbec nic, prostě proto, že je nikdo nebere vážně. Ale i kdyby chtěli zasáhnout, záškodník je ukryt pod pěticentimetrovou vrstvou oceli, a tam je zcela v bezpečí. Zdálo se, že nezbude nic jiného než zatím přistoupit na jeho podmínky. Až se ten… poručík Sahor dostane sem, bude už proti Awenterovi bezbranný. A že drží v rukou nějaké rukojmí? Inženýr Comar? Dostal se tam vlastní vinou, a pokud jde o mír, je třeba přinášet nějaké oběti. Vždyť i tato dívka brzy na jeho smrt zapomene, zapomene na svět stejně jako všichni, kteří si zahrávali se zákonem o potírání militarismu.

Dlouho, velmi dlouho stál Awenter u okna a uvažoval. Po celou tu dobu klečela Nira na zemi a vzlykala, a když uviděla další světlici, poznala, že je to konec, protože tenhle člověk je neoblomný. Vstala a vrhla se k němu. Ještě chvíli ho chtěla přemlouvat, a byla odhodlána snad použít i násilí, prostředku v tomto světě nevídaném, aby si vynutila to, co považovala za nezbytné.

Awenter zaznamenal její mozkové impulsy a obrátil se.

„Děvče, čtu ti myšlenky a vidím, že tvůj mozek potřebuje rekonstrukci. Jak si vůbec můžeš myslet něco takového? Vždyť ty snad ani nepatříš do tohoto světa! Vidím, že ti vojáci jsou skutečně nebezpeční, když dokázali během jedné noci zcela zničit to, co v tobě vypěstovala dvacetiletá výchova. Ale protože mám soucit s tvým přítelem, dám toho chlapíka povolat. Doběhni pro něj.“

„Díky, díky, pane Awentere,“ vyhrkla Nira a ani nevěděla, co ji to napadlo, když se vrhla Awenterovi kolem krku a políbila ho.

* * *

Poručík Sahor třímal v ruce bílou vlajku a působil na červeném koberci v kanceláři pana Awentera velmi neorganicky. Nira pro něj doběhla vskutku v poslední chvíli, kdy odťukávaly na jeho chronometru poslední vteřinky ze stanovené lhůty. Popravdě řečeno, sám poručík Sahor se v té chvíli rozmýšlel, zda má uskutečnit ty výhrůžky, které nerozvážně pronesl, protože si byl jist tím, že vzápětí bude jeho obrněnec proměněn na kaši. Nedokázal si totiž představit, že by mohla existovat neozbrojená moc, i když to Nira a Comar svorně tvrdili.

Poručík Sahor prošel po vyleštěných parketách a jeho okované boty zanechaly ve struktuře dřeva hluboké rýhy. Zastavil na koberci tři kroky před Awenterem a srazil podpatky. Jeho ruka vyšvihla nedbalý pozdrav.

Nira zděšeně zírala na proměnu, která se s poručíkem stala. Oděv, který jí v podzemí připadal zelený a na betonové ploše šedý, teď na červeném koberci získal červenou barvu…

Awenter stál důstojně vedle svého stolu, kolem něj dva důvěrníci, a byl velmi nesvůj. Netušil totiž, co se dál může dít, a ten chlapík, co k němu právě neurvale vtrhl, se mu pranic nelíbil. Červený oděv, hrubá neoholená tvář, velká ústa nepřetržitě přežvykující, a zvláštní zápach, snad zatuchlina, to byly hlavní průvodní jevy toho, co vtrhlo do klidné místnosti jako velká voda.

Sahor přehlédl situaci a byl nespokojen. Čekal něco jiného.

„Kde je ten Awenter?“ optal se rovnou.

„To jsem já, pane…,“ řekl Awenter a očekával, že se i jeho protějšek představí. Ten však nadále kroutil hlavou ze strany na stranu a k ničemu se neměl. Pak vybuchl:

„Nemohu jednat s nikým, kdo má nižší hodnost než podplukovník,“ zněla jeho podivná slova. „A tady kolem to je samý civil.“

„Budete si muset, pane, zvyknout na to, že jsou tady kolem jen samí cihlové,“ řekl Awenter. „Pokud mi něco chcete, tak to vyklopte, pokud ne, račte se obtěžovat pryč. Nemám příliš času.“

„Chm, času budeš mít, chlápku, až dost,“ zaskuhral Sahor. „Jsem tedy nucenej věřit tomu, že právě ty jsi velitelem tohoto města.“

„Ano, dá se to tak říct,“ podotkl Awenter. „Tak spustíte už?“

„Jo, jo,“ řekl Sahor, přehodil žvanec tabáku z jednoho koutku úst do druhého, vytáhl z kapsy zamaštěný svitek papíru, rozlomil pečeť a začal pomalu předčítat, přičemž bylo zřejmé, že čtení není jeho nejsilnější stránkou.

„Určeno veliteli neznámého města.

Veliteli tohoto města se dává na vědomí, že čtyřicetitisícová armáda byla vyrušena z klidu několika obyvateli tohoto města. Není známo, zda šlo o vyrušení záměrné či nikoli, ale pro další vývoj událostí to nemá naprosto žádný význam.

Tuto skutečnost bere velitel armády jako objednávku služeb. Velitel města je žádán, aby do osmačtyřiceti hodin od této chvíle označil nepřítele, který město ohrožuje, informoval předběžně o síle jeho armády a o způsobu, jakým se má být proti nepříteli zakročit.

Veliteli armády je známo, že současná politická situace na světě je poněkud neobvyklá, ale nemůže na to brát ohledy. Armáda, která je probuzena ze spánku, je nucena splnit svůj úkol, jinak může dojít k neodvratným škodám. Pokud nebude označen nepřítel či objednávka nebude jinak blíže specifikována, cítí se velitel armády oprávněn zaútočit na město a převzít v něm veškerou moc.

Podepsán plukovník Cowpack, velitel armády.“

Awenter stál a přemýšlel. Nira polovině toho, co tady říkal tím strašlivým jazykem poručík Sahor, nerozuměla, chápala však, že se jedná o něco strašného, a ztotožnila si jeho slova s tím, co viděla ve filmu.

„Tak takhle je to,“ říkal pomalu Awenter. „Války se jim zachtělo. A kolikpak vás vlastně je, vojáčkové, kolikpak? Smrt byste chtěli rozsévat, a máte na to prostředky, jak říkáte?“

„Pane Awentere,“ spustil znovu Sahor svůj kolovrátek. „Ultimátum, které jsem přinesl, je míněno naprosto vážně. Prosím, abyste je za takové považoval.“

„Války se jim zachtělo,“ pokračoval Awenter, jako by Sahora neslyšel. „Máme poslat objednávku, budiž, pošleme ji. Ale abych si mohl něco objednat, potřebuju, milánkové, vědět, co všechno dokážete. Zatím jsi dokázal jen nadělat škody v našich ulicích. To je dost málo. Potřebuji vidět vaši sílu. Potřebuji přehlédnout celou armádu.“

„Pak nám ukážete nepřítele?“

„Ovšem,“ usmál se Awenter, „pak vám ukážu nepřítele.“

Nezdálo se však, že by to Sahorovi bylo po chuti. Dobře věděl, že když Awenter uvidí těch pár desítek odrbaných demoralizovaných vojáků, bude po nějaké objednávce veta. Cowpack je idiot, pomyslel si Sahor. Měl vzít tohle město útokem přímo.

„Ne, to není možné,“ odpověděl Sahor. „Informace o našem vojsku máte ve všech věstnících. A reklamu, tu si snad dělat nemusíme. Tu za nás snad udělala historie.“

„Historie?“ řekl Awenter. „Ach ano, ovšem, historie.“

„Ano, naše armáda přece bojovala ne méně než v sedmi globálních a jedenácti lokálních válkách. Od okamžiku jejího zřízení vybojovala sedmdesát dvě bitvy, při nichž zničila…“

Už už se zdálo, že bude Awenter doslova zahlcen tisícovkami statistických údajů, ale nestalo se tak. V té chvíli se totiž budova Úřadu pro povznesení osobnosti otřásla v základech. Tlaková vlna rozklepala všechna okna v budově tak, že hrozilo, že se vysypou.

Všichni v tu chvíli vrhli pohledy k oknu, kromě Niry, která si opět promítla před očima onen hrůzostrašný film a s nářkem se zhroutila na koberec.

Daleko na obzoru, tam, kam stěží dohlédli, mohli spatřit oslnivé záblesky, a jejich dozvuk dolétl k oknům Úřadu pro povznesení osobnosti po dlouhých vteřinách. Vysoké sloupy ohně se zvedly od země a braly s sebou tuny zeminy, přeorávaly neúrodnou půdu, ničily skaliska a překrásná údolí, a šířily se prstencovitě kolem zakázané oblasti. Ani Awenter, ani Sahor v té chvíli nevěděli, oč jde, a každý z nich byl přesvědčen, že se jedná o nenadálou, překvapivou a proradnou akci druhé strany.

„Zrada!“ vykřikl Sahor, který byl v té chvíli přesvědčen, že jejich armáda přestala existovat. „Neslýchaná zrada. To jste neměl, pane Awentere, to jste neměl,“ dodal a vytrhl od pasu malý příruční paprskomet.

„Nevím, co znamená ta vaše předčasná akce,“ říkal Awenter klidně, pohlížeje do ústí paprskometu, z něhož však smrtící oheň stále nevyšlehával. Svým tvrdým pohledem se díval přímo do očí poručíka Sahora, který náhle zcela zapomněl na to, co chtěl udělat, zapomněl i na to, že jejich armáda je právě sevřena v drtícím ohnivém kruhu, zapomněl na to, že přinesl nějaké ultimátum. Cizí myšlenky mu v tu chvíli deptaly jeho mozek natolik, že nevydržel tu sílu a zhroutil se na koberec.

V tu chvíli jeho oblek opět převzal přirozenou barvu – barvu khaki.

* * *

Vojín Berko se v první chvíli strašlivě polekal a každým okamžikem očekával konec. Když však zjistil, že ta průhledná plastiková koule, jíž se stal v tuto chvíli téměř pevnou součástí, drží nadále pohromadě a on je nucen jen přivírat oči před nezvyklým proudem podivných plamenů, které kolem něj taví horninu, ale že je nadále naživu a ty kusy žhavé lávy, kterými si stroj klestí cestu, mu nijak neubližují, poněkud se upokojil.

Nebyl příliš vysokého intelektu, ale pochopil, že ti dva záškodníci se dostali dolů právě tímto způsobem, to jest průjezdem roztavenou horninou. A když se oni takto dostali dolů, právě tak se musí Berko dostat nahoru; dalo mu dost práce, než tuto logickou úvahu dokončil. A když do té chvíle dokázal vozidlo řídit svými slovními příkazy, byl by čert v tom, aby ho neposlechlo i teď.

„Nahoru, příteli, nahoru,“ řekl několikrát a vlastně ta slova opakoval po celou tu dobu, co se exkavátor neúnavně probíjel čedičovým masivem. Comar řídil stroj po spirále, aby se dostal pokud možno co nejkratší cestou dolů, Berko směr vozidla nikterak neovládal a bylo vskutku jen náhodou, že se obrátilo směrem, kterým se blížilo k městu.

Berko neměl žádné představy o vzdálenostech a o tom, v jaké hloubce se jejich posádka nachází. Kdykoli vlezl do dopravní kapsle, byl nahoře během jediné minuty, a kromě nepříjemného pocitu v žaludku způsobeného přetížením v něm tato cesta zanechala jen mlhavou vzpomínku na to, jak byla rychlá. Teď se ale exkavátor prokusoval horninou půl hodiny, hodinu, a Berko pomalu ztrácel trpělivost, protože si začal plést současně i strany, takže nevěděl, zda se vozidlo pohybuje směrem, který mu určil, nebo na opačnou stranu.

Byl navyklý přespávat dlouhé roky v sarkofágu, ale ta doba pro něj byla okamžikem. Byla navyklý cestovat uzavřenou kapslí na povrch, ale to byl také okamžik. Byl navyklý cestovat v uzavřených obrněných transportérech, ale tam nikdy nebyl sám, a pak, vždy měl aspoň jakýs takýs výhled do terénu. Tady však, v prostředí zcela neznámém, v čase, který nebral konce, obklopen oslňujícími plameny, pocítil strašlivý strach a touhu proniknout do otevřeného prostoru, a nevěděl, že tomu, co pociťuje, se říká klaustrofobie.

Panicky vyl a válel se po podlaze, jeho boty kopaly do těch průhledných stěn, ale nic nebylo plamě, stroj na jeho neartikulované zvuky nereagoval, a tak se nakonec Berko schoulil do klubíčka a žalostně kňučel, zatímco exkavátor se otřásal a ukusoval další a další metry na jeho cestě ke svobodě, o čemž on ovšem vůbec nic nevěděl.

A pak náhle Berka obklopil úplný klid, podivné ticho, ustaly i otřesy, a kabina se zaplnila jiným, příjemnějším svitem, a Berko se odvážil otevřít oči.

Uviděl poušť.

Nevěděl, co to je, a proto řekl:

„Bojiště! Já jsem na bojišti! Hurá! Vpřed! Do útoku!“ zavelel v nenadálé euforii. Na slovo „vpřed“ jako na jediné dokázal exkavátor zareagovat a znovu se rozjel.

Jedno z kol na cosi narazilo a před strojem se otevřela země, z níž se vysunulo cosi nesmírně podivného. Do výšky asi deseti metrů vyskočil velký, snad v průměru půl metru široký válec, a na okamžik se zastavil.

A Berko, znalý všech fíglů, které na něj mohli připravit nepřátelští ženisté, zděšeně vykřikl: „Skákavý Jack!“ protože poznal tu nejzrádnější minu. První dávka výbušniny vymrštila nálož nad terén a druhá jej měla rozmetat do okolí, a soudě podle velikosti náboje, měla se nadělat sekaná ze všeho do vzdálenosti nejméně půl kilometru a Berko dobře věděl, že ani některé pancíře nechrání pod průraznou silou gigantických střepin.

Tak tohle je smrt, řekl si ve chvíli, kdy Skákavý Jack začal rozsévat svůj smrtonosný obsah po okolí.

Ale smrt nepřicházela, protože takový směšný náraz exkavátorem ani neotřásl, a kupodivu exkavátor i Berko byli v tu chvíli jedinými objekty v celém širokém okolí, které neutrpěly žádnou úhonu.

8. Mírotvůrci

„Co jste to udělal?“ vyhrkla zděšeně Nira, a ani si neuvědomovala, že mluví s mužem, k němuž ještě před několika minutami projevovala posvátnou úctu. „Vy jste ho zabil! Proč jste ho zabil? Proč? Teď oni ublíží Comarovi.“ Dala se do pláče.

„Cos to řekla, Niro?“ zarazil se překvapeně Awenter nad nehybným tělem. „Odkud znáš to strašlivé slovo?“

„Já… nevím,“ zašeptala překvapeně Nira, a skutečně nevěděla, kde se sloveso vzalo v její slovní zásobě. Ve skutečnosti donedávna vůbec nevěděla, co to znamená někoho zabít, protože nikdy předtím nic podobného neviděla. Film, který jí promítl plukovník Cowpack, přímé zabíjení lidí neukázal, ale začala si domýšlet.

„Jsi prolezlá strašlivou nákazou, děvče,“ řekl Awenter. „Věděl jsem to už dávno, od té chvíle, co ses vrátila i s tím Comarem ze zakázané oblasti. Tehdy mnoho lidí zanedbalo svou základní povinnost, všichni ukolébáni tím, že dlouhá léta už nedošlo k žádnému porušení zákona. Váš případ bude podrobně prošetřen. Budeš samozřejmě izolována a o tvém dalším osudu bude rozhodnuto po…“ Chvíli uvažoval, než našel správný výraz. „… po skončení této trapné záležitosti. Na osudu svého přítele nemůžeš nic změnit.“

„Ale když se nevrátí poručík Sahor do osmačtyřiceti hodin, ten plukovník, ten velitel splní svou hrozbu.“

„Když se poručík Sahor vrátí, dojde k událostem daleko otřesnějším než je smrt jednoho odpadlíka,“ konstatoval suše Awenter. „Odveďte tu nešťastnici, doufám, že se s ní vidím naposled.“

Nira vzlykala, křičela, ale Awenter, podobný skále, se už ani nepohnul a klidně počkal, až zmítající se dívku odvedli z jeho kabinetu. Nechápal, kde se v řádně vychované občance města může vzít takový odpor proti moci představované Úřadem pro povznesení osobnosti a jím samým.

Zůstal o samotě s ležícím tělem. Sehnul se k němu a uchopil do ruky zbraň, kterou s sebou poručík Sahor přinesl. Pak ji zamkl do stolu, přestal si paralyzovaného vojáka všímat a začal telefonovat, aby se dověděl, co má znamenat ten nenadálý přepad ze strany potenciálního nepřítele, nepřítele, o jehož síle byl informován zatím vlastně jen on sám. Ale i když dostával informace z několika míst, dospěl nakonec k závěru, že vlastně nikdo nic neví. V zakázané oblasti není pozorován žádný pohyb lidských bytostí, jen nepřetržitá série výbuchů uzavírá neprodyšný kruh kolem místa, kde se probudila ta podivná a nepochopitelná zkáza.

Po pěti minutách kanonáda utichla a v poušti se od té doby nepohnulo ani smítko, jen slunce spalovalo svým žárem žalostně sténající zemi.

* * *

Vojín Berko ležel na podlaze kabiny luxusního vozidla a očekával každým okamžikem smrt, ta však k jeho údivu nepřicházela. Dokonale průhlednými stěnami mohl sledovat tu zkázu, která přeorávala zemi kolem něj, slyšel údery desítek střepin, které bušily do průzračné kopule, ale vozidlo nadále pokračovalo v pohybu směrem, který mu před chvílí určil svým příkazem, a neuhnulo od daného kursu ani o milimetr.

Jeho panika se pozvolna začínala měnit v údiv nad tím, kdo toto obdivuhodné vozidlo, schopné pronikat zemským nitrem i odolávat nejprudší dělostřelbě, postavil. Cítil se po chvíli nejmocnějším mužem ze své jednotky, měl chuť obrátit se zpět a ukázat plukovníkovi Cowpackovi, zač je toho loket, protože se svým obrněncem se mohl projíždět podzemím, aniž mu cokoli mohlo ublížit, pak si ale připomněl své poslání. Věděl, že ten červeno výložkový ničema Sahor v této chvíli určitě někde plní poslání, kterým měl být pověřen on, a jednosměrné Berkovo myšlení nepřipustilo nic jiného než vyhledat Sahora, zabít ho a zaujmout jeho místo.

Poslední Skákavý Jack se vynořil před Berkovýma očima a déšť střepin zabušil na čelní sklo, pak už se začínal ryk výbuchů vzdalovat a Berko tancoval po těsné kabině, tleskal rukama a plácal se do stehen. Teprve po chvíli, když se rozhostilo v poušti úplné ticho, usedl opět na místo řidiče a sledoval cestu před sebou.

Nevnímal krásu okolní krajiny, jeho receptory nedokázaly vnímat nic, co nesouviselo s jeho úkolem, a jakýkoli smysl pro estetiku byl bojové činnosti naprosto cizí. A tak se pro něj úžasné skalní útvary proměnily v pouhou kulisu, která sloužila jen k tomu, aby mu překážela v přímé cestě.

Rychleji, rychleji, v Sahorových stopách, do města…

Stroj sice nerozuměl všemu, co měl Berko na mysli, ale povel „do města“ mu byl zcela jasný. Jen slůvko „rychleji“ nedokázalo v elektronickém mozku probudit žádnou vyšší aktivitu – exkavátor už se rychleji pohybovat nedokázal.

Konečně se před Berkovýma očima rozestřelo úchvatné panorama nevídaného města. Berko se ve svém životě vlastně neměl příležitost do žádného skutečného města podívat, a pokud některé z nich navštívil, bylo v takovém stavu, že by je nebyl ochoten označit za místo vhodné k obývání, kdyby byl vůbec věděl, že město se hodí k bydlení. On, navyklý obývat podzemní dutiny, kde měl vyčleněn vlastní sarkofág, nebo v případě aktivní fáze života bunkr, zemljanku či v nejhorším případě zákop, on, který v bdělé fázi života nepotřeboval spánek, se nedokázal vžít do postavení člověka z jiného světa. Nedovedl si představit, že by člověk mohl toužit po něčem jiném než po vojenské kariéře, že by také mohl nezabíjet či případně nevědět, k čemu jsou určeny zbraně. Proto pojem „město“ pro něj představoval jen vojenský cíl, který bylo záhodno obklíčit, vyplenit, zničit, případně bránit.

Nejel v Sahorových stopách, nebylo to možné. Cesta do města se prakticky shodovala s dráhou, kterou Sahor projel, až na to, že exkavátor se ukázněně nezařadil na dálnici, ale pokračoval podle ní, takže si Berko nemohl ani povšimnout zmatku, který vládl na druhé straně svodidel. Viděl jen létat rychlé vrtulníky záchranné služby, které odvážely zraněné po masakru, který Sahor způsobil svým neodpovědným jednáním, a domyslel si, že tady před nedávnem došlo k pěkně ostré bitvě. Zamrzelo ho, že se nemohl aktivně zúčastnit.

Konečně se pásy těžkého stroje dotkly betonové plochy sevřené vysokými stěnami nepochopitelných budov, pak se zastavil a na další Berkovy pokyny nereagoval. Berko ještě chvíli zkoušel popohnat exkavátor k dalšímu pohybu, neboť nevěděl, že stroj zajel na parkoviště strojů jemu podobných a do centra města neměl přístup. Rozčílil se tak, jak jen se dokázal rozčílit řadový voják Cowpackovy armády, a chvíli používal výrazů, které v civilizovaném světě už dávno ztratily jakýkoli konkrétní význam. Nakonec zjistil, že kletby nepomohou, a pokusil se zacloumat s některou z těch četných pák, které tady trčely z podlahy, ale výsledek byl z jeho hlediska nulový. Otevřel průlez a poprvé se dotkl nohou toho divného světa, který ho přivítal neobyčejným klidem. Neznal takové ticho, které teď vládlo kolem něj, a raději se přitiskl k rozehřátému betonu, protože za každou vysokou stěnou tušil nejméně jednoho ostřelovače. Nic se však nestalo, kolem jeho uší nehvízdla jediná kulka, záře plamenometu se nepokusila překonat tepající sluneční paprsky. Berko pomalu vstal a hluboce sehnut přeběhl k nejbližší stěně a přitiskl se k ní. Ve svém oděvu šedé barvy byl teď dokonale maskován, jen jeho prsty svíraly těžkou zbraň, nesoucí ve svém nitru smrt, která měla brzy ohrozit ty, kteří naprosto nevěděli, že by něco podobného mohlo existovat.

* * *

Profesor Zambor se ani příliš nedivil, když ho podruhé v krátké době předvedli před nejvyššího představitele města. Zambor už ve chvíli, kdy se s Awenterem naposledy setkal, vytušil, že se děje něco neobvyklého, něco nepředvídatelného, a možná i něco nenapravitelného. Neměl rád toho samolibého chlapíka, o němž byl přesvědčen, že se opájí mocí. Zambor byl zkušeným člověkem a dobře věděl, že svět je v jistém smyslu klamán. Dá-li se to tak říct, byl znalcem historie. Věděl mnohé z toho, o čem nikdo z obyvatel města, a mnohdy i sám Awenter, neměli ponětí. Oficiální mocí byly jeho výzkumy trpěny a nikdo mu nekladl do cesty žádné překážky, pokud se nebrala v úvahu skutečnost, že vše, co bylo v minulosti svěřeno papíru, bylo nemilosrdně prověřováno speciálními kontrolními četami. Nejednou přepadla profesora v jeho bytě razie, zabavila veškerou papírovou dokumentaci a vrátila mu ji po jednom, dvou týdnech, zdánlivě sice netknutou, ale ve skutečnosti poopravenou tak dokonale, že nikdo nedokázal zjistit, že z ní zmizela fakta týkající se historických událostí. Profesor byl už s podobnými akcemi smířen a nereagoval na ně tak jako za mlada, kdy často takto přišel o rozhodující studijní materiály. Aby komisi ukojil v jejím fanatismu, nastrčil vždy několik novinek, v nichž se daly při jisté námaze najít náznaky zakázaného čtiva, a příslušné odstavce pak vždy zmizely ze světa, zatímco profesor se potutelně usmíval, protože písemnosti, které nezbytně nutně potřeboval, byly před chmatáckými prsty novodobých Koniášů ukryty daleko mimo jejich dosah.

Střípek po střípku tak dal profesor dohromady historii posledních sedmi set let jejich ostrova, znal jména všech vládců, znal jména všech, kteří se pokusili o odpor, znal i jména těch, kteří se pokusili prosadit historii zpět do školní výuky, a byl seznámen s jejich truchlivým osudem, kdy jejich mozky byly proměněny v tupé orgány schopné řídit činnost nanejvýš tak na úrovni umývání nádobí.

Ani profesor nevěděl nic o tom, co se odehrálo na ostrově před tou kritickou hranicí, věděl však dobře, že informace o tom má kdesi hluboko ve svých trezorech ukryty sám Awenter. A tu často proklel svou jednoduchost, svou malou ambicióznost, sám se divil tomu, že před patnácti lety, když byl volen nový představitel města, se o tuto funkci sám neucházel, když si mohl být jist tím, že pravděpodobně on a ne Awenter by byl do této funkce zvolen, protože ten podivný samolibý člověk nebyl oblíben snad u nikoho, kdo měl v tomto městě jakýkoli vliv. Brzy poté, co byl Awenter zvolen, se nepochopitelně změnil, a podivuhodnými náhodami se postupně zbavil všech, kteří ho do čelného místa protlačili, a on jim za to měl být vděčen. Nehody, náhlá úmrtí, šílenství, dokonce i náhlé vystěhování do jiné části světa, které mohlo být považováno za zradu, nebo znechucení a odchod do ústraní, to všechno bylo zapsáno na účtu těch, kteří tak překvapivě, ale nikoli náhodně zmizeli z veřejného života, aby po sobě zanechali dědice už na Awenterovi zcela závislé. Inu, stalo se, a nedá se nic změnit. A Awenter má potíže, proto potřebuje profesora. Tím si byl Zambor jist. Jinak by ho ten samolibý panák nevolal.

Teď to byl úplně jiný Awenter než ten, který ještě včera k večeru nechal profesora Zambora zatknout, který mu metal do tváře ta nejzávažnější obvinění, která také mohla pro profesora znamenat ztrátu identity. Ta tam byla jeho suverenita, ten samolibý pohled, nehybné rysy samovládce. Za stolem seděl psychicky odrovnaný muž, kterému se během jedné noci muselo přihodit něco nesmírně závažného. Profesor byl v tu chvíli téměř ochoten zapomenout na to, co mu Awenter včera způsobil, i to, že ho, dle jeho názoru zcela bezdůvodně zadržel v této budově a obvinil ze zločinu.

„Stalo se něco?“ položil Zambor nevinnou otázku, když delší dobu hleděl do tváře toho, který tvořil dějiny, jež neměly právo na existenci. Awenter jen povzdychl.

„Věru, stalo, profesore, a bojím se, že to máte na svědomí vy.“

Zambor zrudl, ale Awenter ho rychle zarazil.

„Ne, teď není chvíle na spory, teď ne. To vše si vypovíme potom – pokud vůbec bude nějaké potom. Profesore Zambore, dnes dopoledne konečně došel Úřad pro povznesení osobnosti, či jak mu kdekdo říká, pro potírání militarismu, svého naplnění. Setkali jsme se s neznámou mocí, kvůli níž kdysi dávno naši předkové tento úřad vytvořili. Dnes nastává ten okamžik, který má rozhodnout o našem osudu. Proto bych vás chtěl, profesore, požádat, abychom aspoň na nějaký čas zapomněli na naše nepřátelství. Já vás prostě potřebuji. Vy jste jediný v tomto městě, kdo má příslušné znalosti, a já nejsem v této chvíli ochoten zkoumat, jak jste se jich dopídil. Rozumíte mi?“

„Přiznám se, že si nejsem docela jist, pane Awentere, co máte na mysli,“ podotkl neutrálně profesor a ač tušil, odkud asi vítr vane, nebyl v té chvíli schopen sám domyslet všechny důsledky posledních událostí, o nichž ostatně měl pouze útržkovité informace.

„Já sám bych vám nedokázal podrobně a přiměřeným způsobem vypovědět vše,“ podotkl Awenter. „Je tu jedno děvče, a vy je znáte. Ono ví vše, a ono nám přineslo tu strašlivou zprávu. Nemohu s ní jednat bez pocitu nesmírné záště a nenávisti, profesore Zambore, a přitom je zřejmě nositelkou nejcennějších informací. Zároveň ji nechci zatím podrobovat ostřejším metodám, protože se mi zdá, že je ochotná k dialogu. Proto jsem zavolal vás. Zjistěte, co všechno ví, a můžete jí slíbit, že její trest bude… ehm… může být i prominut, pokud se od této chvíle bude chovat jako řádná občanka.“

„Poslyšte, Awentere,“ pronesl profesor tónem, o němž netušil, že si jej vůči tomuto všemocnému muži může dovolit. „Nevím, oč jde, a zatím nejsem příliš nakloněn hrát s vámi vaši podivnou hru. Myslím si o vás už dlouhé roky své. Znám vás a vaše praktiky, a tuším, že vaše cíle jsou patrně ušlechtilé, ale prostředky, kterými se jich domáháte, jsou, mírně řečeno, mimo meze chápání obyčejného člověka. Vy patrně nevíte, že vaše jméno je dole v ulicích, mezi obyčejnými lidmi, které zřejmě už vůbec neznáte, synonymem pro strach, že lidé se bojí chodit po ulici a cokoli kdekoli říct, protože nikdo neví, kdy to uslyší uši vašich špiclů a vysvětlí si smysl jejich slov tak, jak se vám právě hodí. Vidím, teď jste v úzkých. Vím, mohl bych si klást ultimativní požadavky, protože je nabíledni, že beze mne se nehnete z místa a patrně brzy přijdete o svůj úřad, který zastáváte tak dobře, že při prvních potížích, které nastaly, nejste schopen samostatného jednání. Budiž, promluvím s tím vaším děvčetem, a dovím se, co má na srdci. Jsem ochoten s vámi spolupracovat, a nekladu si žádné podmínky, či spíš jen jednu. Poté, až bude celá záležitost vyřešena, a já nepochybuji o tom, že bude, vy se zamyslíte nad způsobem své vlády. Nemusím vám to zvlášť zdůrazňovat, protože vy to stejně uděláte. Až skončí tato nepříjemnost, už nebudete tím Awenterem jakým jste dnes. Bojím se však, abyste nebyl ještě horším.“

Během jeho proslovu v Awenterovi kypěla krev, přesto se však dokázal ovládnout a neskočil starému muži do řeči. Tohle by se mu dřív nestalo, uvědomil si posléze, a uvažoval nad tím, zda je to proto, že profesora tolik potřebuje, nebo proto, že skutečně začíná trochu měnit své myšlení.

„Tuto záležitost bych teď neřešil, profesore,“ podotkl po krátkém uvažování Awenter a snažil se dát do řeči co nejvíc diplomatického tónu. „Slíbil jste mi pomoc, a věřte, situace je skutečně vážná. Víc vám zatím neřeknu, nechci ovlivňovat vaše názory svým stanoviskem, které může být…“ Chvíli váhal. „Nesprávné,“ dodal.

Dalo mu hodně přemáhání toto slovo vůbec vyslovit.

Pokynul profesorovi do sousední místnosti. Zambor strnul na prahu. Našel tam v křesle schoulenou a plačící Niru.

* * *

To nebyl vzduch páchnoucí střelným prachem. Marně Berko hledal jakékoli příznaky bitevní vřavy, a jen tuto zvukovou kulisu si jako jedinou dokázal spojovat s pobytem na povrchu světa. Teď, když opustil zemské hlubiny, tak přátelské a příjemné, hýčkající ho ve svém sarkofágu a poskytující mu pomyslné bezpečí, se cítil strašlivě nesvůj. Skoro začal litovat, že se pustil do tohoto bláznivého dobrodružství, věděl však už, že za sebou spálil všechny mosty. Pokud se nevrátí ke Cowpackovi s úspěšným výsledkem, půjde ke zdi.

Nikde neviděl žádný kryt, žádný okop, žádnou pevnůstku, široko daleko nebyl žádný zákop, a stěny domů kolem byly nezvykle vysoké a svislé a dosud nevytvořily sutiny, které mohly poskytnout Berkovi ochranu.

Stál na tvrdém betonu a potlačoval touhu přitisknout se co nejvíc k zemi. Podvědomě tušil za každým rohem nepřátelského vojáka, očima hledal miny, ale jeho infračervená čidla nezaznamenala široko daleko jedinou stopu po výbušnině, nikde necítil kus kovu opracovaný do tvaru úzké hlavně schopné chrlit smrt. Jediná zbraň, kterou mohl zaznamenat, se nacházela v jeho pravé ruce, a Berko ji bezmocně otáčel v rukou a hledal nějaký cíl, kolem se však vůbec nic nepohnulo.

Je přece mír, je přece mír, opakoval si. Je zasraný mír, a zdá se, že ten zatracený Cowpack se ani příliš nesnaží mír narušit. Jinak by přece s poselstvím neposlal toho zabedněnce Sahora. Poslal by Berka, a ten by už ukázal, jak se předává ultimátum. Ne, Berko nevěděl, co Cowpack do ultimáta vlastně napsal, ale docela přesně si dokázal představit, jak on sám osobně hází rukavici k nohám velitele místní armády, a ultimátum je tak peprné, že mír v žádném případě vlastně ani nepřipustí. Ať si zvolí nepřítel jakoukoli variantu, znamená to válku. Tu překrásnou, hlučnou, rytmickou, páchnoucí a horkou válku, v níž praskají kosti a létají šrapnely, země se třese a Berko může opět dojít naplnění svého osudu…

Ne, válka zatím není, ale Berko ví, že k ní dojde. Teď musí najít Sahora, zneškodnit ho a nastoupit na jeho místo. Proto musí jít. Nemůže zůstat tady, a ten ničemný vozík, který ho protáhl pekelným tunelem, ho dál nesveze. Nevadí, půjde pěšky. Bude sledovat zákopy, a pokud to nepůjde, tak i po ulici. Nikdo ho přece neohrozí, zatím je ještě mír, a i kdyby, Berko má zbraň.

Pevněji sevřel paprskomet a potlačil touhu vypálit do nedaleké zdi kulatý otvor. Ne, ještě není čas razit si přímou cestu, ještě je mír.

Prošel branou, o níž netušil, že je to brána, protože jeho měřítka byla nastavena na jiné dimenze, a vyšel na ulici, která tady, na periférii, ještě nebyla ulicí, ale prostou asfaltovou cestou místy zarůstající travou. Skládka stavebního materiálu na druhé straně vozovky mu připomněla rumiště a trochu se pousmál, protože to bylo už trochu známější prostředí, a dalo by se tady výhodně zamaskovat. Nemohl se však zdržovat. Obrátil se směrem, kde vytušil střed města, které by bylo potřeba dobýt. V dálce se skrz chvějící se horké vrstvy vzduchu bělala podivná jehle podobná budova, tam by mohlo být místní velitelství. Mrzelo ho, že ztratil Sahorovu stopu, ale vytušil, že poručík jinam jet nemohl.

Okované podpatky bušily do tvrdé cesty a Berkovy oči bedlivě zkoumaly terén. Dvakrát dokonce zalehl bleskově do příkopu, ale jednou byla příčinou poplachu divoká kočka a podruhé hejno vrabců.

Zatím neviděl lidi, a příliš po nich netoužil. Když však prošel křižovatkou a dostal se na širší vozovku, která ho, jak se zdálo, povede přímo k cíli, náhle se proti němu z oblaku prachu vyřítil nepřátelský stroj.

Jako chřestýš zmizel za velkým keřem a rychle zacílil. Už už jeho prst sahal na spoušť, když si uvědomil, že s tak velkým přepravním kamiónem jeho plamenomet nic nezmůže, protože je nanejvýš pravděpodobné, že vůz je silně obrněn. Co se pak stane? Osádka vyskáče z vozu, prohledá křoví a Berko se stane v nejlepším případě zajatcem, v horším pak Cowpack zaregistruje další ztrátu.

Zůstat nenápadný, zašeptal Berko, a dávka zůstala v hlavni. Netušil, že to vozidlo, které právě kolem projelo, by se po jediném zásahu proměnilo v sloup plamenů. Neměl nejmenší představy o tom, jak vypadají automobily sloužící pro civilní a tedy i pro mírové účely a nenapadlo ho, že jeho schematické uvažování právě zachránilo posádce život.

Nikdo si ho nevšiml, a to Berka uklidnilo. Pokračoval dál a vnímal jen horko. Cítil žízeň, ale zatím ne viděl jediný dům, který by mohl vyrabovat a ukojit tak své pudy. Berka nenapadlo, že by mohl o vodu prostě někoho požádat.

Blížil se k další křižovatce a brzy se tak přikrčil, že téměř splynul s plevelem rostoucím v příkopu. Na ulici vedoucí kolmo na jeho směr totiž zaznamenal čilý provoz. Ne, to nebyly obrněné transportéry, ani džípy, ani tanky, dokonce ani proviantní vozidla či raketové nosiče. Taková vozidla Berko nikdy nespatřil. Především nechápal, proč ani jedno nemá příslušné maskovací zbarvení. Ta šípovitá tělesa, krčící se u země a svištící kolem něj oběma směry, byla opatřena těmi nejpestřejšími duhovými barvami, a ty musely být viditelné dobře na deset kilometrů. Zastavil se ve vzdálenosti asi dvaceti metrů od vozovky, zbraň v pohotovosti, a čekal, co se bude dít, připraven odpovědět na každý útok. Brzy však jeho zbraň poklesla, protože nebylo po čem střílet. Ti lidé byli podivní. Buď jej vůbec neviděli, nebo jim prostě nevadil, nebo v něm neviděli nepřítele. Ale já přece jsem nepřítel, krčil Berko rameny.

Pravda, zatím je mír. Ale nebude. Brzy už nebude.

Nakonec stál téměř v cestě těm nesmyslným přepravníkům, které ostatně nedopravovaly žádný materiál, jen mužstvo. Mužstvo? Nebyli to spíš důstojníci? Berko to nechápal, protože se mu zdálo, že ti lidé jsou příslušníky snad stovky nejrůznějších armád, a nedovedl si srovnat v hlavě, že vidí najednou tolik stejnokrojů. Pak mávl rukou, paprskomet si přehodil přes rameno a vydal se po krajnici dál. Nikdo si ho nevšímal, a tak on si nebude všímat jich. Ale ten neklid v něm zůstal.

Pozor, tady jedno vozidlo stojí. Nepřátelský voják v černobílém stejnokroji stojí vedle a dívá se pod kapotu. Seřizuje palebnou sílu, o tom není pochyby.

Berko se plížil jako ohař vysokou travou, tak, jak se to naučil už v embryonálním stadiu. Za ním nezůstalo jediné stéblo trávy polámané, nikdo si neměl všimnout, že se tudy plazil nepřátelský zvěd. Měl štěstí, že křoviny ho přivedly až na místo, kde bylo předsunuté pozorovací stanoviště nepřítele.

„Tak pěkně ruce nahoru!“ vykřikl Berko s gustem jemu vlastním.

Propocený řidič malého automobilu, který právě hledal závadu na motoru, se jen maličko napřímil a podíval se, kdo ho to vyrušuje v jeho bohulibé činnosti. Ještě dotáhnout tuto matici, ano, to je ono, tady ten podivný trouba v zelených šatech může počkat…

„Co je, neslyšel jsi?“ zvýšil Berko hlas.

„Nejsem hluchej, hochu,“ podotkl řidič a kontroloval, zda jsou kontakty řádně upevněny.

„Mám ti vypálit celý zásobník do zad?“ řekl Berko už značně nervózně.

Konečně se řidič napřímil. „Je to zbraň, není to zbraň?“ přemítal Berko a pozoroval šroubovák, který skrývaly mírně otylé dlaně.

„Co blbneš, kamaráde?“ podivil se řidič a zkoumavě si prohlížel neobyčejnou trubičku, která se téměř dotýkala jeho hrudi. Pak se opět sklonil k motoru, utáhl dva šroubky a zaklapl kapotu.

„Tak zvedneš ty ruce nahoru nebo ne?“ zařval Berko.

„Proč?“ zazněla otázka, která Berka úplně uzemnila.

„Copak nevidíš, že na tebe mířím?“

„Kam míříš?“ zeptal se řidič. „Rád tě tam dovezu. A co je tohle za hračku?“ zeptal se docela nevinně a uchopil hlaveň paprskometu do rukou. Na toto jednání Berko naprosto nebyl připraven. Vlastně ani neznal modelovou situaci, podle níž by se zachoval. Nevěděl, co počít, když se nepřítel bezprostředně ohrožený na životě nevzdá. Chvíli zaváhal a paprskomet se v tu chvíli stal vlastnictvím… koho vlastně? Proboha, vždyť je to nepřítel!

„Ne, ne… nedělej to,“ zbledl Berko, když viděl, že hlaveň paprskometu míří přímo na jeho břicho.

„Co nemám dělat?“! divil se řidič a obrátil hlaveň proti sobě. „To je divný. Vypadá to jako svítilna, ale je tam tma. Co je to? Snad letlampa?“

Berko nevěděl, co je to letlampa, ale pochopil, že ten člověk mu ublížit nehodlá.

„Poslyš, vrať mi to,“ řekl a paprskomet se opět octl v jeho rukou a Berko byl rád, že vyvázl se zdravou kůží. „Ano, máš pravdu, potřebuju odvézt.“

„Tak si vlez dovnitř,“ zahalekal rozradostněný řidič. „Takového kunčofta jsem ještě neměl, víš,“ a otevřel pravé dveře. Berko se nasoukal hadovitým pohybem dovnitř. „Kam to bude?“

Berko ještě jednou zkusil namířit paprskometem, ale k ničemu to nevedlo.

„Považuj se za zajatce,“ řekl.

„Co je to?“ zněla strašlivá odpověď a Berko nechápal, co je to za svět.

„Tak dobře, jeď.“

„Kam?“

„Tamhle, jak je ten velkej bílej barák,“ ukázal Berko hlavní paprskometu do zamlženého centra.

„Jak si pán přeje, jak si pán přeje,“ řekl řidič a taxík se rozjel.

* * *

„Zacházejte s tím opatrně!“ porušil Awenter. Už se mu trochu vrátila jeho ztracená sebedůvěra. Styděl se za to, že ho profesor Zambor zastihl v tak strašlivém okamžiku. Teď, když byl přesvědčen o tom, že získal v profesorovi dobrého spojence, opět se pokoušel uplatňovat svou autoritu.

Muž z výzkumu třímal v ruce osobní Sahorovu zbraň, kterou vytáhl z náprsního pouzdra.

„Paprskomet typu NC 222 AH,“ konstatoval suše. V tomto směru měl mnohonásobně větší znalosti než běžný obyvatel, který nesměl mít o existenci zbraní nejmenší tušení.

„Projevujete podivuhodný přehled, Megmete,“ řekl sarkasticky Awenter.

„Sám jste mne tomu v přípravce učil,“ odsekl Megmet.

„Oba jste hlupáci,“ rozesmál se poručík Sahor, který se mezitím už vzpamatoval ze šoku, který mu uštědřil Awenter. „Rozumíte hovnu.“

Megmet znejistěl. „Co jste to říkal?“

„Rozumíte zbraním jako prase kobercové palbě,“ usmíval se nadále Sahor a nevadilo mu, že je spoután, což byl způsob násilí v tomto světě běžně zcela nepoužívaný. „Tahle ta mašinka je o dvacet sedm let novější, s rychlopalným uzávěrem a dvojnásobným dostřelem.“

„To snad teď není podstatné,“ podotkl Awenter, ale více méně byl rád, že právě on nebyl tím, kdo nesprávně určil typ a druh zbraně. „Odložte ten podivný předmět do trezoru, později jej zlikvidujeme… stejně, jako zlikvidujeme všechny ty, kteří sem tyto předměty chtějí přinést.“

Megmet přikývl.

„Co dál, pane?“

„Podrobím tohoto muže výslechu. Budete tu se mnou… jako osobní stráž, dejme tomu.“

Sahor se znovu rozesmál.

„Poslyšte, vy padavkové, jestli vám to dlouho potrvá, spustí plukovník Cowpack překrásnou kanonádu. Viděl jsem toho dost a dost jsem také slyšel. A mnohé jsem pochopil. Uděláte nejlépe, když mě pustíte. S naším starým se dá mluvit, ale nesmí ho nikdo moc nasrat.“

„Výborně,“ podotkl Awenter. „Zadržený se sám rozpovídal. Vaše jméno?“

„Poručík Sahor, a to je všechno, co ze mne dostanete.“

„Jste si tím tak jist? Ujišťuji vás, že máme prostředky, jak každému rozvázat ústa.“

„Seru vám na ně,“ podotkl Sahor. „Můžete si to zkusit.“

„Mám začít, pane?“ zeptal se tiše Megmet.

„Ne, počkejte, ještě to není nutné. Záhadou je to, že tento muž neměl s sebou nic jiného než tady tuhle malou příruční zbraň, a potom obrněný transportér… Zařídil jste už, aby byl ten stroj odklizen z ulice?“

„Ano, pane, pracuje na tom jedno družstvo specialistů. Není to jednoduché, brání nám v tom davy zvědavců.“

„Pusťte mě tam a ty vaše davy se rozběhnou během jedné minuty,“ smál se až drze Sahor.

Awenter zesinal. Přiskočil k Sahorovi a zacloumal s jeho oděvem.

„Dovedu si dobře představit, jakým způsobem byste asi rozehnal ten dav, vy vrahu! Vy umíte jediné, vy vykopaná mumie…“

Awenter náhle zastavil ten příval, v první chvíli už se zdálo, že se začal ovládat, pak ale Megmet spatřil, že se nepříčetně třese. Jeho prsty, které dosud pevně svíraly límec Sahorovy blůzy, povolily křečovité sevření a Awenter klesl na kolena.

Megmet k němu přiskočil a vyděšen pohlédl do zmodralé tváře.

„Pane Awentere, co se vám stalo?“

„Nic, nic,“ šeptal Awenter. „Mně nic, to bude v pořádku, ale on, ten voják… on není oblečen… to nejsou šaty, to…“

Awenter nebyl schopen svému podřízenému vysvětlit, že to, co všichni považovali za maskovací oděv, je pevnou součástí poručíkova těla.

9. Učitel a žákyně

Místnost neměla sloužit jako vězení. Ti, kteří se provinili proti zákonu o potírání militarismu, byli zadržováni jinde a odváženi neznámo kam. Awenter si Niru zatím ponechal v kanceláři svého sekretariátu, jen ke dveřím postavil jednoho svalnatého muže a zajistil je dvěma zámky. Nira na útěk nepomýšlela. Z toho, co se s ní v posledních dnech odehrálo, byla stále vyděšena a nyní jen plakala. Nechápala, jak je to možné, vždyť se přece dostala z rukou lidí, pro něž už nyní nacházela ve svém slovníku výraz nepřátelé, a teď s ní stejným způsobem jedná ten, k němuž vlastně přišla žádat o pomoc a ochranu.

Profesor Zambor byl nucen ukázat žalářníkovi propustku podepsanou samotným Awenterem. Ten zvláštní chlapík ji šestkrát obrátil kolem dokola, než sám sebe přesvědčil, že může skutečně vpustit toho podivného bělobradého staříka dovnitř, kde je pečlivě střežena žena, která se dopustila zločinu ve smyslu toho nejdůležitějšího zákona.

Svýma zesláblýma rukama objímal třesoucí se dívčí tělo. Nira nebyla k utišení a plakala profesorovi na rameně, a kdykoliv ji chtěl Zambor od sebe odtrhnout, sevřela ho svými pažemi ještě pevněji.

„Profesore, profesore, proboha, pomozte mu, proboha, oni ho tam… oni ho tam zabijí…“

Trvalo dlouho, než Zambor pochopil, že Nira neprosí za sebe, ale za toho, kdo zůstal tam kdesi daleko, v podzemí, u těch podivných lidí.

Dlouho trvalo, než se Nira utišila, a než byla schopna profesorovi vysvětlit, co se vlastně stalo a s kým se potkala, a proč tam Comar zůstal.

„Profesore, prosím vás, vysvětlete mi to. Co je to vlastně za lidi? Co je to tam v podzemí za zvláštní jeskyni? Myslela jsem, že jsou to ložiska rud, a zatím… Nerozumím tomu. Kde se tam vzali? Proč nám chtějí ubližovat?“

Profesor ještě chvíli váhal. Pochopil, že to děvče už se dovědělo mnohé, ale pokud se s ní pustí do otevřeného rozhovoru, riskuje, že se Awenterova nepřízeň obrátí i proti němu, nepochyboval totiž o tom, že jejich rozhovor je odposloucháván. Awenter se tak doví, že i profesor Zambor se dopátral mnohých informací o hydře ukryté v podzemí a že tím vlastně hrubým způsobem porušil zákon o potírání militarismu… Pak se zastyděl. Tady jde o víc než jen o něj. Tady není na nějakou pštrosí politiku čas. Ovšem ani on sám mnohé nechápal. To, co jim oběma chybělo, byla znalost historie.

„Jsou to vojáci, Niro.“

„Vojáci? To neznám. Jací jsou to lidé?“

Trvalo snad hodinu, než profesor dokázal Niře vysvětlit význam armád v historii lidstva.

V tu chvíli si opět vzpomněla na záběry, které jí a Comarovi promítl plukovník Cowpack a pokusila se je popsat Zamborovi jak nejlépe dovedla. Chyběla jí slova, ale profesor brzy pochopil, že skutečnost je patrně mnohem horší než si představoval. O válkách, bitvách, vojácích a armádách měl jisté představy, ale nikdy netušil, že by za těmi dlouhými nudnými pasážemi z tajné literatury, které se mu podařilo prostudovat, může být především – zabíjení…

Teprve teď pochopil, že existence Úřadu pro potírání militarismu má jakési opodstatnění, ale nebyl si jist tím, zda právě Awenter je mužem na svém místě a že opatření, která učinil, budou účinná.

„Niro, prosím tě, soustřeď se. Pokus se přesně určit, kolik jich je.“

Pečlivě mu popsala ty, které už znala, uznale pohovořila o lékařském umění doktora Laverneye, ale z jejích slov vyplynulo, že podzemní prostory jsou tak rozlehlé, že vlastně v těch skleněných rakvích mohou vojáků spát doslova miliony.

„A přitom stačí vlastně jeden obrněný transportér,“ řekl smutně Zambor, „a mohou zničit naše město.“

Ale ani on neměl úplně jasnou představu, jak by toto ničení probíhalo.

* * *

„Tak jsme tady, šéfe,“ zahlaholil taxikář a obrátil se ke svému podivnému zákazníkovi, který během celé té půlhodinové jízdy nepromluvil ani slovo a na přečetné řidičovy narážky nereagoval. K sakru, snad se mi to nezdá, pomyslel si udiveně taxikář, když viděl, že Berkův oděv je přesně stejné barvy jako tmavohnědé potahy jeho sedadla.

Berko pokýval hlavou a pokusil se vystoupit, neuměl však otevřít dveře.

„Moment, moment, co bude s placením?“ zeptal se udiveně taxikář. „Dělá to přesně osmatřicet padesát.“

Berko byl ochoten do té chvíle tolerovat rozmary toho rozverného chlapíka, teď však, když dveře začínaly vzdorovat jeho úsilí a navíc k němu ten propocený tlouštík natahoval ruku a zjevně něco chtěl, probudily se ve vojínovi jeho skryté vášně. Byl to nepatrný pohyb, který tak neznalý člověk, jakým byl obyčejný taxikář, vlastně nemohl ani postřehnout. Zbraň se jen trošku pootočila a udivený mužík ucítil vedle své hlavy nesnesitelný žár, který jej přinutil slabě vykřiknout a přikrčit se až k podlaze svého vozu. Když pak se odvážil pozvednout oči vzhůru, aby zjistil, co vlastně ožehlo jeho kštici, s údivem seznal, že čelní sklo jeho téměř nového vozu stéká ve velkých kapkách dolů a co chvíli se dotkne jeho obuvi. Na víc nečekal, rozevřel dveře a se šíleným výkřikem zmizel na ulici.

Berkovi ta situace připadala neobyčejně směšná a byl v té chvíli docela rád, že toho drzouna nezabil. Pohled na mrtvolu by mu rozhodně nepřivodil tolik veselí. Cesta byla volná, taxikář za sebou zanechal rozevřené dveře. Berko se prosmekl přes sedadla, podobný pohyb mu byl vrozenou přirozeností.

Octl se na ulici.

Poprvé ve svém životě se tento stroj na zabíjení, profesionální voják, navyklý se pohybovat pouze v zákopech a ve frontové linii, octl ve světě, který obývali normální lidé. On, voják tělem i duší, který dokázal přežít už tři války, se náhle octl tváří v tvář chronickému míru, který nechápal, a ani neuměl pochopit. Rozhlédl se.

Především viděl, že si ho vůbec nikdo nevšímá, jen několik jedinců se udiveně rozhlédlo, když taxikář prchal provázen nesrozumitelnými skřeky pryč z tohoto místa hrůzy. Berko působil neobyčejně nenápadně. Jeho oděv nebyl ani příliš výstřední, protože zejména ženy v této době rozverných mravů směly na sebe navěšet cokoli. A tak zatímco Berkova uniforma přejímala šedý nádech betonové plochy, na níž spočívaly jeho nohy v těžké obuvi, jeho oči se stáčely tam, kde se za hradbou domů tyčila vysoko k nebesům budova Úřadu pro povznesení osobnosti. O kus dál postával hustý dav a Berkův průzkumnický čich neomylně zaznamenal čidla obrněného vozidla. Brzy je poznal, samozřejmě, až sem se dostal ten ničema Sahor. Onen směšný mužík tedy dovezl Berka na správné místo. Teď půjde jen o to vyřadit Sahora z činnosti a nastoupit na jeho místo.

Berko se stával neuvažujícím strojem. Překontroloval, jak měl ve zvyku, zda má ještě plný zásobník, a vykročil vpřed, vstříc velkým skleněným dveřím, u nichž postávali dva chlapíci, kteří mohli docela dobře být strážnými. Berka jen trochu překvapilo, že neměli žádnou zbraň.

* * *

Comar se neklidně převaloval na svém tvrdém lůžku. Uplynulo už dvacet čtyři hodin od chvíle, kdy poručík Sahor s Nirou vyrazili směrem k městu. Podle jeho propočtů měli být dávno zpátky, ale zatím se nedělo vůbec nic. Skrz silné stěny svého zatuchlého vězení slyšel jakési zběsilé výkřiky, než si uvědomil, že to jsou jen jakési úsečné povely. Tu a tam zaslechl dupot okovaných bot, šoupání jakéhosi těžkého materiálu, a pak dokonce hukot motorů. Slyšel rozhořčený hlas plukovníka Cowpacka, kterým důstojník dával na vědomí, že toho ničemu Berka postaví ke zdi. Vydal rozkaz k jeho pronásledování, ale od té doby už o něm Comar nezaslechl nic a cela se utopila v tiché temnotě. Měl jedinou jistotu. Ten motor, který slyšel, byl motorem jeho exkavátoru, a byl by špatným geologem, kdyby po chvíli nepoznal, že se tento výtečný stroj opět zakusuje do tvrdé horniny a mizí kdesi hluboko ve skále. Nechápal však, kdo a proč s ním odjel. Pravda, mohla to být Nira, ale jak ji znal, ta by nejdříve rozbořila tady tu pitomou stěnu a vzala jej s sebou do kabiny… Ale Nira odjela s tím podivným poručíkem a Comar zůstává tady a užírá se společně se svou samotou v trapné nejistotě.

Konečně světlo, po dlouhé době. Comar nevěděl, zda si mezitím zdříml či zda pro něj plynul čas nadále svým neměnným tempem.

„Vstávej,“ rýpl mu do žeber kovový předmět.

Vmžiku byl na nohou. Poznal doktora Laverneye, člověka, který mu z těch, co mu tady už dva dny hýbali žlučí, připadal jediný alespoň trochu sympatický. Jeho chování se přece jen poněkud odlišovalo od mechanické tuposti ostatních vojáků, a snad i to, že byl svědkem toho, jak rychle uzdravil Niře nemocný kotník, donutilo Comara, aby se doktorovi alespoň částečně obdivoval.

„Co se děje?“

„Nevím. Plukovník Cowpack projevil přání hovořit se zajatcem.“

Comar pokrčil rameny a nechal se odvést z cely.

Plukovník Cowpack byl v mizerné náladě. Zatímco doktor Laverney vedl zajatce hangárem plným rozbitých strojů, musel plukovník diskutovat se seržantem Masneyem a desátníkem Growerem. Už podruhé v krátké době si vynutili přístup k nyní jedinému veliteli. Cowpack byl rozhořčený na nejvyšší míru škodami, které napáchal Berko, rozzuřený marným stíháním tohoto dezertéra, neklidný z toho, že se Sahor stále ještě nevrací, a měl teď ještě na krku ty dva neurvalce, kteří zopakovali svůj návrh a nenápadně naznačili, že jejich hladové žaludky odmítají nadále snášet toto podivné příměří.

„Držte hubu!“ řval Cowpack na Masneye, ale ten se mu drze vysmíval do očí a jeho ruka cukala směrem k pouzdru s paprskometem. „Držte už tu svoji nevymáchanou hubu! Jestli jste mi řekli všechno, co jste chtěli, táhněte zase zpátky do těch svých smradlavých kotců! Nikdo nedostane dva dny do huby ani drobek, to už jsme si snad vyříkali. Tady velím já!“ a udeřil do stolu, až se ten staletý kus nábytku povážlivě naklonil.

„Ovšem, ještě tady velíte vy, plukovníku,“ usmíval se nadále až příliš ironicky seržant Masney. „Já osobně si myslím, že Sahor udělal velkou chybu, když přistoupil na spojenectví s vámi.“

„Co si to dovolujete vůči důstojníkovi?“ pištěl Cowpack.

„Pane plukovníku, pokud do dvou hodin nezačne útok, nebudete už naším velitelem!“

„Chcete mi vyhrožovat?“

„Ne, jedná se jen o přátelské upozornění,“ dodal Masney a plukovník, který měl sto chutí sáhnout po paprskometu a ukončit předčasně život toho drzého individua, musel své přirozené pudy ovládnout, protože Masneyova ruka se pohybovala natolik blízko pouzdra, že o jeho úmyslech nemohlo být pochyb. Byl si jist tím, že ten výtečník čeká jen na to, až plukovník sáhne po zbrani. On je tu jediný modrý, ostatní jsou červení… Prokletý okamžik, kdy jsem poslal pryč Sahora, s tím se dalo aspoň trochu jednat.

Armáda, když se probudí, potřebuje válku. Pokud ji nemá, dochází k nekontrolovatelným stavům u nejvíc citlivých jedinců, a zdá se, že tenhle Masney k nim patří.

„Hoši, podívejte se,“ zkusil to Cowpack trochu klidněji. „Já bych také nejraději zavelel do útoku, ale jak vidíte, je nás tady s bídou čtyřicet. Proti nám stojí město s miliony obyvatel a já neznám vůbec sílu jejich armády. Chcete, abych zničil i to poslední, co z naší slávy ještě zůstalo? Já, rozumíte, já teď odpovídám za to, že naše armáda bude obnovena v plném rozsahu, abychom mohli nadále nabízet své služby každému, kdo o ně požádá. My přece nemůžeme bojovat sami za sebe, seržante, copak to nevíte?“

„Toto je dogma, které je nutné změnit,“ zasupěl seržant Masney. „Jak jsem pochopil, stovky let naše služby nikdo nepotřeboval. Měli bychom udělat všechno pro to, aby nás zase potřebovali. Jinak máte pravdu, v opačném případě vyhyneme.“

„Ale já mám jakousi profesionální čest, seržante,“ zavrčel Cowpack. „Vyslal jsem parlamentáře s ultimatem. Zbývá ještě dvacet čtyři hodin, než vyprší. Ještě mají čas.“

„Neuškodí, když ultimatum podpoříme nějakou malou demonstrací síly,“ podotkl Masney. „Oni přece už zaútočili.“

„Pitomče, to ten mamlas Berko vjel do minového pole…“

„A odkdy je naše útočiště obklopeno minovým polem? To je přece zjevný akt nepřátelství!“

„Už mě nebavíte, Masneyi. Kdybych neměl tak velký nedostatek mužstva, tak vás zastřelím na místě,“ dostával se opět Cowpack do ráže. „Ale pokud se pokusíte o nějakou potřeštěnou akci, jste už teď mrtvým mužem. Vypadněte!“

Masney chtěl ještě cosi říci, ale z plukovníkova pohledu pochopil, že audience definitivě skončila a dále je možno ji vést jen hlavněmi paprskometů, k čemuž zjevně ještě neuzrál čas.

„Do prdele!“ zařval Cowpack a mrštil o zeď popelníkem, aby aspoň trochu uvolnil kotel páry soustředěný v jeho nervovém systému. „Proč jsem radši nezůstal ležet v té zkurvené rakvi?“

Doktor Laverney kopl do dveří. Neobtěžoval se nějakými zásadami slušného chování či dokonce vojenskými předpisy. Pohyboval se ve štábu suverénně a Cowpackovu autoritu zcela ignoroval.

„Tady vedu toho ptáčka,“ zavrčel a sedl si, aniž by k tomu byl vyzván. Inženýr Comar působil dost vyděšeně, když pohlížel do brunátné plukovníkovy tváře. Přemýšlel, co po něm vlastně tady ten podivný chlapík může chtít, když už si myslel, že jim řekl všechno. I když, uvědomil si náhle, oni toho zas tak moc ani vědět nechtěli.

„Posaďte se,“ řekl co možno nejvlídněji plukovník Cowpack a nabídl Comarovi to, co se ještě dalo považovat za židli. Vykání a projevy slušnosti, to tu ještě nebylo, napadlo Comara.

„Považujeme vás za rozumného člověka, pane inženýre. Za ten den, co jsme v kontaktu s vnějším světem, jsem leccos pochopil. A zjistil jsem, že vůbec nic nechápu. Nerozumím tomu, co se to stalo s lidmi tam venku. Zprávy průzkumníků jsou zmatené, poručík Sahor se nehlásí. Ale co je nejhorší, aktivita nepřátelské armády je zcela nulová. Původně jsem očekával, že poté, co váš velitel obdrží ultimátum, okamžitě se spojí buď s námi, aby zažehnal nebezpečí, nebo si objedná zásah u jiného vojska, ale ze záhadných důvodů jsem dosud nezaznamenal přesun byť jen jediné čety.“

Comar byl dvoudenním vězněním téměř v úplné tmě už pěkně zpracován a fyzické násilí ze strany věznitelů mu také příliš odvahy nedodalo. Cítil z těch podivných lidí jakési nebezpečí, naproti tomu se zdálo, že mu plukovníkovo chování začíná imponovat. Rozhodl se však, že ještě nějakou chvíli si bude hrát na uraženého.

„Nevím, co bych vám na to řekl, pane,“ suše odtušil a zůstal stát ve vzdorovitém postoji.

„Podívejte se, pane inženýre,“ pokoušel se Cowpack dodržet jakési zásady slušného chování, které mu nebyly vrozeny. „Vůbec po vás nechceme, abyste zrazoval své větrné. Za ty dva dny, co jsme vzhůru, jsme zjistili, že mnohému nerozumíme. Je docela dobře možné, že tím, že nám tady teď povíte vše, můžete dokonce své město zachránit. Jen si vzpomeňte na to, co jsem vám včera promítal. V podobné trosky se může změnit i vaše město, pokud se prokážou ze strany jeho velení nepřátelské úmysly. A to byste asi nechtěl, že?“

„Hergot, proč jste poslali s tím poručíkem tu pitomou cácoru?“ rozhořčil se náhle Comar, a plukovník pochopil, že asi tady lze narazit na citlivou strunu jeho pýchy. „Nic tam nevyřídí, rozumíte? Bude jim tam plakat na rameně a vyprávět hrůzostrašné zvěsti, kterým vůbec nebyla schopna porozumět. Já jsem měl být na jejím místě, rozumíte, já. Samozřejmě, ona udělá všechno pro to, aby se ten váš poručík dostal až k Awenterovi, ale tím to taky skončí. Nikdy se už nevrátí, ani ona, ani ten váš poručík.“

„Chcete tím říct, že vás ten… ehm… Awenter obětuje?“

„Obětoval by klidně celé město, jen aby se na světě neobjevila jediná zbraň. Leccos jsem už slyšel o Úřadu pro povznesení osobnosti, či spíš o potírání militarismu, jak se tajně říká, a teprve teď vím, co dělá. Dělá všechno jiné jen než to, k čemu je určen. Nikdy jsme neslyšeli o tom, že by mohly existovat nástroje na zabíjení lidí. To, čím tady disponujete, může jistě dost lidí poslat na onen svět, ale jste úplní břídilové proti tomu, co dokáže Awenter se svými společníky. Denně mizí z města padesát až sto lidí. Žijeme ve věčném strachu, že to potká kdekoho z nás. Každý z nás může být obviněn z porušení zákona o potírání militarismu, a zatím ho nikdo z nás nikdy ani nečetl, nikdo ho neviděl. Můj otec takhle jednoho dne zmizel a už se nevrátil, a nikdy jsem se nedověděl, kam se ztratil. Jen jsme dostali do schránky malou cedulku, s razítkem Úřadu pro povznesení osobnosti a vlastnoručním Awenterovým podpisem, a to si ještě nejsem jist, že to nebylo jen razítko. Nikdy jsem se nedověděl, čeho se otec dopustil, prý porušil ten pitomý zákon. Teprve teď se mi otevřely oči, když už konečně vím, co je to ten militarismus. To vy jste těmi zločinci, to už je mi jasné, a můj otec s tím neměl nikdy nic společného. Ale než žít s takovým zákonem, který nám nabízí pan Awenter, to budu raději žít s vámi.“

* * *

„Vraťte se zpátky,“ vykřikl jeden strážný. Naprosto mu nebyl nápadný Berkův oděv ani to, že třímá v rukou smrtící zbraň.

„Nechte mě projít, nebo z vás udělám mastnej flek,“ procedil Berko drsňácky mezi zuby, stejným tónem, jakým hovořil k zajatcům. Oba strážní se na sebe udiveně podívali.

„Nemám zavolat na psychiatrii?“

„Ne, nebude to nutné, tohle zvládnu,“ odpověděl druhý a soustředil svou mysl.

Berko, když viděl nulovou reakci, se rozhodl, že už dál nebude vyčkávat. Jen lehce pozvedl hlaveň a strážný, který se právě chystal použít proti Berkovi mentální zbraně, ucítil vedle své hlavy nesmírný žár. Když oba dva muži utekli a po chvíli se ohlédli, mohli spatřit, že celý portál budovy je úplně roztavený a v jednom plameni, a ten podivný muž kamsi zmizel.

„Tak tohle si vypijeme,“ řekl strážný, který tak neúspěšně zaútočil proti Berkovi.

Vojín zatím pokojně, přikryt kouřovou clonou, pronikl do budovy, a zatím se rozhlížel ve vestibulu. Před chvílí ještě skrz skleněné dveře viděl nějaké lidi, ti se ovšem teď rozprchli a ječivý tón sirény naplnil Berkovu mysl zvláštním uklidňujícím pocitem. Byl vybaven smysly, které dokázaly objevit živého tvora uprostřed přírody. Proto dobře věděl, že jedna osoba se skryla za masivní rádoby mramorový pult ve vrátnici, a nedalo mu příliš práce vytáhnout odtamtud za límec ustrašeného mužíka.

Vrátný se cukal, ale Berkovy svaly si nezadaly se svalstvem orangutana. Zkroutil tomu člověku ruku za záda a zasípěl.

„Teď mě povedeš.“

„Ano, pane, ano, ale kam?“

„Nahoru, ke svému veliteli.“

„Nahoru, to ano, to ano,… ale já nevím, co je to velitel, my tady nic…“

„Drž hubu. Velitel, vládce, důstojník, prostě ten nejdůležitější, rozumíš. Je tady snad někdo nejdůležitější, ne?“

„Ano, ano, to je.“

„Jak se jmenuje?“

„Já… já nesmím.“

„Cože nesmíš?“ přitlačil trochu Berko.

„Jo, už vím, už ano, jmenuje se Awenter.“

„Tak k tomu Awenterovi.“

„Pojedeme výtahem…“

„Ne, půjdeme pěšky. Kde jsou schody?“

„Po schodech, ne, to nedokážu…“

„Ale dokážeš, a rád,“ nakopl Berko s gustem toho zbabělce, a aby mu dodal trochu morálky, přejel svým paprskometem jeho kukaň. Vrátnice stála rázem v jednom ohni a poplašné signály se zdvojnásobily.

„Ale my nemůžeme nahoru, pane, budova hoří.“

„On už ji někdo uhasí,“ odsekl Berko.

Kdyby byl věděl, jak špatnou fyzickou kondici má jeho zajatec, patrně by přistoupil na návrh, aby vyjeli nahoru výtahem. Od dvacátého poschodí musel Berko na každém schodu do vrátného kopat, a když dosáhli třicátého, zhroutil se mu ten muž k nohám se zmodralou tváří a nemohl popadnout dech, a dokonce nepomohl ani další výstražný výstřel paprskometem.

„Do prdele, to jsem si vzal s sebou patrona. Hej, ty dusící se mrtvolo, kde má kancelář ten tvůj Awenter?“

„Osmdesáté sedmé poschodí, číslo dveří… číslo dveří 100…“

Vrátný zavřel oči.

Berko do něj ještě jednou kopl a pak se vydal do schodů sám, bezvládné tělo se skutálelo o tři schody níž. Když však vojín vystoupal o jedno patro, cosi mu začalo vrtat hlavou. Pomalu se vrátil a zamířil na nehybné tělo.

„Probudí se a půjde Awentera varovat. To nemůžu připustit.“

Po této logické úvaze stiskl znovu spoušť, poprvé od chvíle, kdy se probudil z mnohasetletého spánku, proti živému člověku. Ležící tělo sebou ještě naposledy cuklo a pak se oči vrátného doširoka rozevřely.

Berko se ušklíbl a hodil paprskomet na záda. Teprve teď cítil plné uspokojení ze svého chování.

Prudce se rozběhl do schodů.

* * *

Až sem, nahoru, do sedmaosmdesátého poschodí, bylo možno zaslechnout kvílení sirén z přízemí. Profesor Zambor, který už delší dobu seděl bez jediného pohybu a soustředěně přemýšlel, vstal a přistoupil k oknu.

„Něco se děje, Niro. Zatím tady budeš muset zůstat. Vrátím se k Awenterovi. Niro, je to strašné, ale on vůbec nic nechápe. Začínám lecčemu rozumět. On věděl, co se ukrývá tam hluboko v podzemí, a neudělal nic pro to, aby se připravil na nenadálý útok. Namísto toho se soustředil na uplatňování zákona o potírání militarismu, a dělal to vskutku neobyčejně důsledně. Vím o něm mnohem víc než ty, a vím také, že člověk mohl být odsouzen i za použití slova, které souviselo s válkami, které už dávno ztratilo svůj smysl a dotyčný ani nevěděl, co řekl… Teď se nám to všechno může vymstít. Vidím jediné řešení. Musíme se vypravit tam dolů, do podzemí. Ne, ty tam už nepůjdeš, půjdu tam já. Ne Awenter, ten by všechno pokazil. Jediným řešením bude přesvědčit ty… vojáky,“ to slovo šlo profesorovi velmi špatně z úst, „aby znovu zalezli do svých mrazicích boxů a spali a spali a čekali, až je někdo bude potřebovat. Sice vím, že je jich málo a nemusíme se proto dnes bát jejich útoku. Já se ale, Niro, bojím něčeho úplně jiného.“

Přestala plakat. Konečně slyšela rozhodná slova, konečně se našel někdo, kdo bude ochoten vysvobodit jejího Comara ze zajetí a z velkého nebezpečí.

„Bojím se, Niro, toho, aby někdo nezačal potřebovat jejich služeb. A tuším, že takoví lidé by se našli. Jeden z nich má bohužel kancelář tady vedle.“

Profesor téměř šeptal, a Nira chvíli nechápala dosah profesorových slov, než si uvědomila, z čeho vlastně nařkl profesor Awentera.

„Ano, před tebou se to nebojím říct. Bohužel bude záležet na tom, zda mne tam dolů pošle nebo ne. On totiž naštěstí zatím neví to, co my.“

Dal znamení a strážce mu zvenku otevřel dveře.

Profesor vystoupil na chodbu a zůstal stát jako zkoprnělý.

Podivná postava ve flekatém obleku třímající v ruce předmět, o jehož účelu strážce nevěděl nic, ale profesor už téměř všechno, stanula dva kroky od nich.

„Awenter,“ vykřikl vojín Berko. „Kde tady najdu štáb, kde sedí váš velitel Awenter?“

Kdyby byl strážce plně informován o tom, před kým má vlastně tuto budovu střežit, možná by dokázal ještě proti Berkovi zasáhnout svým mentálním útokem. Ale takto, nejsa si vědom, že tento zvláštní člověk by je mohl nějak ohrozit, klidným hlasem oznámil:

„Pan Awenter teď nikoho nemůže přijmout, má velmi závažné jednání.“

Všechno teď záleželo na tom, jak se vojín Berko zachová vůči člověku, který se mu zjevně postavil na odpor, a jeho reakce byla pochopitelně zcela přirozená. Oba teď zírali do temného ústí hlavně, strážce posměšně a profesor s hrůzou.

„Okamžitě mě dovedete k Awenterovi,“ zařval Berko.

„Odveďte ho tam,“ zašeptal Zambor a téměř automaticky zvedl ruce ke stropu.

„Proč?“ divil se strážný, a byla to jeho poslední slova na tomto světě.

„Vy jste rozumnější, jak je vidět,“ podotkl Berko a přistoupil k Zamborovi. „Půjdeme k Awenterovi, ano?“

Bledý profesor přikývl.

Ještě však nestačil zavřít dveře místnosti, kde byla vězněna Nira a Berko dívku zahlédl.

„Aha,“ usmál se vojín. „Nepůjdeme sami. My se přece známe, děvenko, a jsem rád, že se spolu opět setkáváme. Myslím, že i plukovník Cowpack bude mít z našeho setkání radost.“

A Nira, která znovu zahlédla tu strašlivou uniformu a slyšela nenáviděné jméno, propukla opět v zoufalý pláč.

10. Vojáci

Plameny požáru strávily větší část buňky vrátného, koberce i květinovou výzdobu a pronikaly už do větracích šachet. Automatické systémy pozvolna zastavovaly klimatizační systém, ohnivzdorné přepážky se zasunuly a zabraňovaly dalšímu šíření ohně do vyšších pater. Přízemí budovy však už bylo zcela neprostupné a skleněný mrakodrap věznil ve vyšších patrech tisíce osob, z nichž mnohé začaly mít tušení o tom, že se něco děje, až ve chvíli, kdy kvílivý zvuk sirény rozčeřil dosud poklidnou hladinu denního únavného rytmu stereotypní práce, jejíž výsledek byl od prvopočátku zcela pochybný. Automatický hasicí systém začínal chrlit na kritické místo tuny hasicí směsi, ale plameny živené snadno vznětlivou hmotou se zatím houževnatě bránily.

Dav lidí, který se shromáždil před Úřadem pro povznesení osobnosti, obrátil teď svou pozornost k samotné budově, jež sice byla nadále nepřetržitě střežena kordonem goril, ale ty teď nyní znejistěly a uvažovaly, zda přece jen nemají začít hasit a přestat si všímat toho tisícihlavého davu. Nakonec právě tento dav byl příčinou toho, proč hasičský sbor, který vyjel ihned po zaznění poplašného signálu, se dostal na místo neštěstí přece jen později, než by bylo v dané chvíli žádoucí.

Nikdo si v té dramatické chvíli nevšiml, že vysoko na obloze, až tam, kam dolétnou jen ptáci a pokojně se vznášejí mírumilovné beránky, se objevil letoun v této době rozvinuté biotechniky nikým dosud neviděný. Jeho rachot zcela zanikl v hluku, který způsobil ten nenadálý zmatek.

I obrněný transportér zůstal zapomenut, jen dva neposlušní kluci lezli po jeho pancíři a marně se snažili bušením kameny nadzvednout těžký poklop.

V nejvyšších patrech Úřadu pro povznesení osobnosti zatím požár neměl na průběh událostí žádný vliv. Vojín Berko se pásl na strachu, který nepokrytě projevovala jeho nová zajatkyně. Pouta měl vždy při sobě a neváhal jich použít. V tomto řemesle se dokonale vyznal. V průběhu třetí války svého života takto obratně dokázal zajmout a spoutat tři po zuby ozbrojené rozvědčíky červených, aniž stačili cokoli říct a použít svých zákeřných zbraní. Téměř neviditelná vlákna, svou tloušťkou podobná pavučině, bránila spoutanému v jakémkoli rychlejším pohybu, zatímco pomalým a vláčným pohybům se zcela podvolovala. Navíc, pokud se zajatý vzpouzel, vypouštěla ze svých mikroskopických pórů palčivou kapalinu, která dokázala na lidské kůži vypálit velké krvavé rány, než chemická reakce dozněla. S gustem poučil oba své zajatce o výhodách těchto vláken a pak je vedl, vrážeje jim nešetrně hlaveň paprskometu do zad, dlouhou chodbou.

„Tady je to,“ řekl pobledlý profesor Zambor, který byl s takovýmto obratem situace krajně nespokojen.

Berko zabušil na dveře. Nikdo neotvíral.

Zkusil dveře vyrazit pažbou. Zanechávala v ostění hluboké díry, ale paprskomet byl přece jen lehký a dveře příliš mohutné. Při těch ranách se ozýval se podivný zvuk. Kov a jemná plastická hmota.

„Odstupte trochu,“ sykl Berko a namířil na dveře. Musel vypálit dvě dávky, než zámek povolil a proměnil se ve žhavou lávu. Vzápětí plameny požáru ozářily i toto poschodí, zde však protipožární systém fungoval dokonale. Dřív než mohla oblaka neproniknutelného dýmu učinit chodbu neprůhlednou, vyvalily se z nitra systému oblaka chladicí pěny a oheň žalostně pohasl. Dveře přestaly existovat, cesta do Awenterovy pracovny byla volná.

Nikdo v ní však nebyl.

„Kde je váš velitel?“ zasípěl Berko a v té chvíli vypadal téměř nepříčetně. Profesoru Zamborovi nezbylo než pokrčit rameny. Berko přejížděl hlavní z jednoho zajatce na druhého, jako by se nemohl rozhodnout, koho z nich má jako prvního poslat na onen svět. Nira se mezitím už trochu vzpamatovala, přítomnost profesora Zambora jí dodávala odvahy.

„Říkal, že toho vašeho vojáka, toho poručíka Sahora, odvede do laboratoře,“ pokusila se zachránit situaci.

„Do laboratoře?“ Hlaveň se zastavila snad pět centimetrů před Niřinýma očima. „Kde to je?“

„To vím já,“ řekl tiše Zambor. „Pojďte, dovedu vás tam.“

Sestoupili o dvě poschodí. Prostředí zde nepřipomínalo úřad. Celé patro bylo zatemněno, stěny dýchaly kovem. Dveře, které měly být za normálních okolností střeženy Awenterovými důvěrníky, nikdo nehlídal. To už se celou budovou rozeznívala požární signalizace a není divu, že každý, kdo věděl, jakou je tento palác pastí, vzal okamžitě nohy na ramena a zmizel, dokud byl čas. Ostatně zajatci i Berko mohli slyšet, jak ze všech kanceláří vybíhají desítky osob a začínají se v neorganizovaném zmatku strkat u výtahů. Brzy se i schodiště pod nimi zaplnilo prchajícími. Nikdo z nich nevěděl, jaký má požár rozsah, ani kde zuří. Každá zmínka o ohni však v normálním účastníkovi provozu paláce způsobovala naskakování husí kůže na zádech.

„Co vy jste to za pitomce,“ meditoval Berko, když vstoupili do temné chodby. „Z paprskometu nikdo z vás strach nemá, a sotva tady někdo udělá ohníček, aby se ohřál, můžete se všichni posrat.“

Nikdo na jeho repliku neodpovídal.

„Tady to je,“ zastavili se před těžkými dveřmi, které byly označeny pouhým číslem. Nikdo nesměl tušit, co se za nimi skrývá.

„Tak jdeme,“ prskl Berko a strčil do Zambora, což byl pokyn, aby stařec otevřel dveře. A kupodivu se mu to po značné námaze podařilo.

„Jděte první, kdyby si tam vevnitř někdo usmyslel spustit kanonádu,“ neodpustil si Berko uvažovat podle svého archaického způsobu smýšlení.

Nikdo nevystřelil, nikdo v předpokoji nebyl. Ostatně první laboratoř připomínala skutečně spíše učebnu než prostor, kde se měly provádět závažné medicínské experimenty.

Ne tak druhá místnost, kam už Berko vešel jako první.

I on strnul na prahu.

Možná toho příliš neviděl, ale i to málo mu stačilo. Dvě postavy se skláněly nad úzkým operačním stolem, na němž leželo strašlivě znetvořené rozpitvané tělo. Dvě osoby v bílých pláštích a s chirurgickými rukavicemi odložily nástroje a s překvapením zjistily, že jsou vyrušovány ve své bohulibé činnosti. Neměly masky, a tak je profesor Zambor snadno poznal. Sám Awenter se účastnil této nechutné operace, muž vedle něj byl jedním z předních patologů města.

Nira si chtěla zakrýt oči, ale poutači vlákno jí zabránilo v tom prudkém pohybu. Snažila se je proto zavřít, ale cosi jí v tom zabránilo, a tak musela neustále hledět na to, co zbylo z poručíka Sahora.

Jeho tělo bylo rozevřeno od hlavy až k rozkroku a všechny vnitřnosti, dosud pevně spojeny s krevním oběhem, visely nedaleko upevněny ve zvláštním stojanu. I hlava byla otevřena a oslnivé světlo vykreslovalo každičkou křivku jeho mozku. Cosi na něm neladilo, a Nira netušila, že je to ta podivná tmavě zelená barva. Právě tak byly rozpitvány obě paže i obě nohy, a pouze obličej dosud unikl patologově nožíku.

Co však na tom bylo nejstrašlivější – poručík Sahor zjevně ještě žil. Jeho oči se pohybovaly a plíce, jimž pomáhal nevelký přístroj, nadále nasávaly příslušná kvanta vzduchu, aby srdce, jež vypadalo jako rozježený dikobraz obklopený desítkami cév, mohlo nadále tepat a živit to, co zbylo z hrdého vojáka.

Berkovi ten pohled nevadil. Pohrávaje si s paprskometem došel až k oběma udiveným mužům, kteří byli zjevně informováni o tom, co jsou to zbraně a k čemu slouží, protože automaticky pozvedli ruce.

„Kdo z vás je Awenter?“ zeptal se Berko.

Vládce města lehce pokynul hlavou.

„Jak se mohlo stát, že si osobujete právo disponovat tělem jednoho z nejlepších vojáků, kterého naše armáda kdy měla?“ vykřikl Berko a v duchu byl docela rád tomu, že nastaly poslední Sahorovy vteřinky. Teď on předá ultimátum, ale napřed těm dvěma tady musí vysvětlit, zač je toho loket. „Plukovník Cowpack tušil zradu, když sem vyslal parlamentáře, a chtěl se přesvědčit, kolik cti je v lidech, kteří by si měli považovat za čest chtít potřebovat naše služby.“

Tato slova zjevně nevyžadovala odpověď. Awenter už se trochu vzpamatoval. Muž, kterého teď měl proti sobě, byl ze zcela jiného těsta než poručík, kterého právě podrobili detailnímu zkoumání. Zdaleka ještě neměli jistotu, jaké že to bytosti se měly vyrojit z podzemního sklepení. Se Sahorem zatočil snadno, ten byl jeho telepatickým vlivům velmi náchylný. Na jeho návštěvu byl také připraven a mohl se předem soustředit. Čím déle bude tenhle chlápek mluvit, tím lépe.

Hlaveň paprskometu teď mířila Awenterovi přímo na hruď. Potřebuji dvě, tři vteřiny, říkal si Awenter, a nechápal, proč na Berka má tak malý vliv. Viděl, jak se tvář toho vojáka, který byl přece jen trochu jiný než jejich rozpitvaná oběť, zkřivila, ale to bylo vše. Jiný účinek na něj neměl. A vzápětí Berko propukl v hlasitý smích, a Awenter si uvědomil jednu strašlivou skutečnost. On, všemocný vládce města, který dokázal před několika hodinami zneškodnit jiného podobného muže, dostal tváří v tvář smrtící zbrani strašlivý strach, takový strach, který zcela paralyzoval jeho mentální zbraň. Uvědomil si to ve chvíli, kdy byl beznadějně omotán poutacím vláknem a zoufale se cukal v marné snaze vysvobodit se.

„Tak ty sis usmyslil, že budeš kuchat mé přátele,“ obrátil se k patologovi. Ten nevěděl, jak se zachovat, a i když věděl, že tito vojáci jsou nositeli smrti, nebyl ochoten uvěřit tomu, že se ocitl v ohrožení života až do chvíle, kdy se tato hrozba vyplnila. Berko překročil mrtvé tělo a podíval se nebohému Sahorovi do očí.

„Tak vidíš, poručíku, už jsi dosloužil,“ řekl a jedinou ranou ukončil i jeho trápení.

„Co jste to udělal?“ otevřela se náhle Awenterova ústa. „Proč jste zničil tak cenný biologický materiál?“ pokračoval, když už se trochu vzpamatoval. Bezcitný vojínův čin ho rozhořčil. Nemohl pochopit, jak může někdo tak chladnokrevně a bez nejmenšího zaváhání zabít člověka, byť by to byl i takový unikát jako byl poručík, člověk v mnohém člověka už nepřipomínající.

„Máme takový dobrý zvyk, pane veliteli,“ pohrával si Berko s paprskometem. „Plukovník Cowpack tvrdí, že je neobyčejně humánní, a doporučuje nám jej používat na každém kroku. A pak, zraněné se přece nevyplatí léčit, je lépe nechat si odlíhnout nové mužstvo.“ Vlastně opakoval jen to, co pochytil od doktora Laverneye.

„Jaképak zraněné?“ rudla pomalu Awenterova tvář. „Byl to člověk, a byl živ.“

„Tahle vykuchaná mrtvola?“

„Jaká mrtvola?“ divil se Awenter. „Byl živ a nic mu nechybělo.“

Berko poněkud znejistěl. Je docela možné, že ten svéhlavý člověk má pravdu, ale to přece odporuje všemu, co kdy viděl a co se dověděl od svých nadřízených v kvalifikačních kursech.

„Dost těch keců,“ řekl tak, aby to vypadalo co nejrozhodněji. „Jdeme!“

„Kam?“ optal se Awenter. Epizoda se zabitím poručíka Sahora ho vrátila opět do reality. Strach, který zcela zahltil před minutou jeho osobnost, začal ustupovat. Věděl, že musí něco podniknout dřív, než tento šílenec začne vraždit i normální lidi. Snažil se znovu soustředit svou zdrcující vůli, jež v jeho podání byla zbraní mocnější než všechny paprskomety, ale Berko jej rýpl hlavní do zad, a přestože neměl o síle mentálního Awenterova výboje ani tušení, dokázal jej svým chováním dokonale eliminovat.

„Ke schodům,“ naznačil Berko směr, když opět vyšli na chodbu.

„Cítíte to?“ ozval se náhle profesor Zambor.

„Hubu držet!“ vykřikl Berko.

„Hoří,“ nedbal Zambor jeho varování. „Tady někde hoří.“

Nira se těsně přimkla k profesorovi a pomalu kráčeli tam, kam ukazovala prodloužená osa hlavně jeho zbraně a prsty neklidně se dotýkající spouště.

Sotva otevřeli dveře k širokému schodišti, vyvalil se do chodby oblak štiplavého dýmu.

„Profesore, ono opravdu hoří.“

„Tak je to jenom správné,“ podotkl jízlivě Berko. „V každé pořádné bitvě musí hořet. Doufám, že naše strana vítězí.“

„Jaké bitvě, jaká vaše strana?“

„Nepochybuji o tom, že plukovník Cowpack dostal rozum a vytáhl do města s celým svým kontingentem. Tahle budova je nutně prvním cílem útoku. To jistě musíte pochopit.“

Berkova tvář se začínala zbarvovat do ruda. Nira si původně myslela, že je to vzrušením, když se však obrátila, spatřila hustý sloup plamenů valící se vzhůru schodištěm. Požární automaty v této části budovy pokojně dřímaly. Berkova tvář se zbarvovala odleskem plamenů a maskovací mimikry byly schopny se přizpůsobit každé situaci.

„Jak daleko je dolů?“ zeptal se vojín, který rovněž nesdílel nadšení z toho, že jsou uvězněni tři sta metrů nad úrovní ulice.

Awenter mu to řekl.

„K výtahu,“ velel Berko. „Jsou to pasti, ale jiné cesty není. Buď prorazíme, nebo hrdinně položíme životy za naši velkou armádu.“

K překvapení všech výtah jezdil a na přivolání se zastavil v tomto poschodí.

„Profesore, já se bojím. Hoří, a nevím, co bude tam dole.“

„Buď klidná, děvenko,“ uklidňoval Nira profesor Zambor. „Pokud je budova v plamenech celá, nemáme jinou šanci se odsud dostat než právě tímhle výtahem. Doufejme, že hoří jen v některých patrech výš nad zemí, a pak můžeme projet. Jinak tady zůstaneme uvězněni a nikdo mrakodrap neuhasí. Věř mi, už jsem něco podobného zažil.“

Nastoupili do výtahu, v šachtě byl čistý vzduch a jen z chodby za nimi pronikaly spárami ve dveřích tenké proužky dýmu. Nira začínala kašlat.

Zdviž sebou cukla a rozjela se dolů. Ta minuta, kterou potřebovala k překonání téměř devadesáti podlaží, připadala všem třem civilistům jako věčnost, zatímco voják, muž bez nervů a bez jakéhokoli pudu sebezáchovy, si jen pohvizdoval.

Berko nerad riskoval život a bál se bolesti. Ale ve vypjatých životních situacích, do kterých ho přiváděly bitvy, se tato blokáda, pozůstatek po druhu humanoidů, z něhož byli vojáci vyvinuti, vypínala. Právě tak se stalo i teď. Věděl, či spíše tušil, že pokud se oheň šíří právě z přízemí, po otevření dveří z něj také může zbýt jen spečený koláč.

Konečně klec zastavila.

Před nimi zbyly jen dvojité neprůhledné dveře a Nira od nich podvědomě odstoupila. Obě křídla se začínala rozevírat.

Dívka zděšeně vykřikla, padla k zemi a marně se snažila ukrýt před tou planoucí stěnou, která stravovala koberce, záclony, tapisérie i nábytek a vůbec vše, co bylo v přízemí rozmístěno. Plamenná nestvůra tady měla potravy dostatek a hasicí systémy dávno vyčerpaly své možnosti. Požární čety poté, co se konečně dav rozestoupil, obklíčily budovu a zatím symbolicky kropily požár slabými proudy vody, zatímco osoby uvězněné v budově prchaly směrem ke střeše, pokud neuvízly v nižších patrech nebo ve výtahových šachtách. Zdviž, kterou sjeli Berko i jeho tři zajatci dolů, byla osobním dopravním prostředkem pana Awentera, ale ani ona nedokázala svého pána v kritické chvíli ochránit.

„Dej pryč tu ruku!“ zařval Berko na Awentera, který reflexivním pohybem zavřel dveře a dal výtahu pokyn k jízdě vzhůru. „Jsi na frontě a budeš poslouchat rozkazy.“ Rázný úder pažbou způsobil na jeho čele krvavou podlitinu a zcela eliminoval poslední zbytky jeho mentální síly.

„Co chcete dělat?“ zašeptal rovněž vyděšený profesor Zambor. „Tamtudy přece neprojdeme,“ dodal, když klec znovu klesla na dno šachty.

„Voják projde všude, rozumíte? Hovno vydržíte, vy zasraný civilisti. Dívejte se na mě, a až zařvu, tak budeme běžet, co jen umíte, jinak tady zhebnete. A to bych nerad,“ dodal napůl líbezně a sevřel mezi dvěma prsty Niřinu bradu. Nira se otřásla hnusem.

Dveře se pomalu rozevíraly a oslepující žár donutil všechny tři zajatce, aby odvrátili zrak. Ne tak Berko. Ve chvíli, kdy Niře už žár připadal nesnesitelný, kdy si myslela, že už jí šaty i tvář hoří, vojín Berko vykročil s chladným rozmyslem přímo proti ohni. Nira se přinutila dívat se za jeho siluetou, kterou pomalu pohlcovalo žhoucí plazma, a čekala, že jejich mučitel musí každým okamžikem klesnout, jeho nohy však nesly to útlé tělo dál a postava už téměř zmizela v ohni, jen ve chvílích, kdy náhlý průvan odvál plameny stranou, mohli spatřit, že Berko je stále ještě živ. Vojín prošel dobrých pět metrů, přímo doprostřed nejdivočejší změti plamenů, tam se zastavil, a stiskl malý přístroj u opasku. Z maličké bombičky ve zlomku vteřiny vytryskl oblak netečného plynu a plameny se odrazily od rozhraní dvou rozdílných atmosfér jako kulečníková koule. Mělo trvat jen tři nebo čtyři vteřiny, než se plyn rozptýlí a plameny se opět vrhnou na svou bezbrannou kořist.

„Běžíme!“ vykřikl Berko a všichni tři zajatci, vidíce, že cesta je volná, jej tentokrát bez rozpaků poslechli.

„Dveře, jsou zavřené dveře!“ zvolal vyděšený Awenter, který narazil do kouřového skla naprosto bez rozmyslu. V nesmírné panice, která zachvátila jeho nitro, se pustil svým tělem, protože ruce měl svázány za zády, do marných pokusů prorazit sklem pevnějším než pancíř.

Plyn se začínal rozptylovat a plameny se blížily.

„Uhni!“ zvolal Berko na Awentera a pak jednou udeřil.

Tisícovky střepů se zřítily k zemi a slyšet je nebylo jen proto, že oheň se opět rozpoutal se svou neskutečnou zuřivostí a navíc prudký průvan přiživoval požár čerstvým kyslíkem. Bylo však štěstí, že plameny sály vzduch dovnitř budovy, takže mohli vyběhnout ven, aniž kdokoli z nich utrpěl vážnější zranění.

Nakonec klidným krokem vyšel ven Berko a vlekl za sebou jako pytel zcela smyslů zbaveného Awentera.

Na terase a schodišti vládl neuvěřitelný zmatek, proudy vody stékaly v kaskádách, braly s sebou velké kusy skleněných střepů a obtékaly velké pokřivené nosníky, které se před chvílí zřítily z čelní stěny budovy, kde ještě nedávno tvořily velký nápis oznamující světu mírumilovný smysl existence této budovy.

„Pane Awentere, pane Awentere,“ vykřikl náčelník požární čety, když udiven spatřil, jak se z neprostupného sloupu plamenů vynořily čtyři nezraněné postavy. Běžel k němu, aby se pokusil vládce města přivést k vědomí.

„Zpátky, všichni zpátky!“ vykřikl Berko a namířil proti kordonu požárníků svou zbraň. Nikdo se nezastavil, nikdo z nich nevěděl, jaký smysl má jeho výzva, nikdo nevěděl, co může napáchat ten kousek železa, který ten podivně oblečený člověk, o němž hasiči nevěděli nic, třímá v rukou.

Když dospěli k tomuto poznání, bylo pro většinu z nich pozdě.

* * *

„Budova úřadu pro povznesení osobnosti je tady,“ říkal Comar a jeho prsty rejdily po improvizované mapě. Byla sestavena na základě snímků průzkumného vrtulníku, který se před deseti minutami vrátil ze své cesty.

„Jak je budova opevněna?“

Comar se udiveně podíval na plukovníka Cowpacka.

„Já vám nerozumím. Co je to – opevněna?“

„Jak je zajištěna proti vojenskému přepadu. Kde jsou kulometná hnízda, kde kryty, jak silné jsou stěny…“

„Já… nevím, nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

„Kolik má Awenter v domě vojáků?“

„Vojáků? Ani jednoho…“

„Co mi to tady povídáš, inženýrku? Každý vládce má přece ve svém sídle desítky vojáků, každý vládce proměňuje své sídlo v pevnost. Pak je ovšem radost takovou pevnost dobývat. To ovšem bývá až vrcholná fáze války, a k té bohužel málokdy přijde…“

„Vy chcete vést… válku?“

„Co tě nemá, holobrádku,“ uklidnil Comara Cowpack. „Vidím, že se nedohodneme. Pokračuj, potřebujeme o městě vědět všechno.“

„Tady jsou ministerstva.“ Comarova ruka se znovu zapíchla do mapy. „Generální prokuratura, hlavní soud, centrální banka, tady je ústřední náměstí.“

Mapa se zaplňovala nečitelným Cowpackovým písmem, aspoň nečitelným pro Comara. Cowpack se ve svých hieroglyfech vyznal výborně.

„Kde je ministerstvo obrany?“

„Takové u nás není, aspoň jsem o ničem takovém neslyšel.“

„Myslím, že má pravdu,“ řekl Laverney. Listoval v telefonním seznamu, který byl jednou z četných kořistí z malého průzkumného výpadu. „Je tady všechno možné, ale žádné ministerstvo obrany.“

„Inženýre, já tomu nerozumím. Jak vy si tam vlastně žijete. Kde je Napoleonova ulice?“

„Nevím, nikdy jsem nic takového neslyšel…“

„Dobře. Tak třeba Kutuzovova, Nelsonova, Bismarckova, Žukovova, Guderianova, Pattonova nebo Eisenhowerova?“

„Žádné takové jméno neznám…“

„Máte aspoň hrob neznámého vojína?“ chytal se stébla plukovník Cowpack.

Comar si připadal jako v jiném světě.

„Začínám tomu rozumět,“ podotkl ke Cowpackově nelibosti Laverney. „V tomto světě není jediný voják, a mám pocit, že nikdo vůbec neví, co je to voják.“

Cowpack chtěl něco říct, pak si ale bezděčně uvědomil, že ten hoch tady před ním nehraje žádné divadélko. Na Laverneyova slova neodpověděl, ale chvíli přemýšlel a pak si nechal zavolat seržanta Masneye.

„Poslyšte rozkaz, seržante. Vy s deseti muži ve dvou obrněných transportérech během dnešního večera obsadíte město. Hodina H – 18.00. Předpoklad odporu nepřítele – nulový.“

A Comar pořád ničemu nerozuměl.

„Tohohle protivného civilistu vezmete s sebou. Ukáže vám cestu, pochybuji, že byste byl schopen se podle této mapy pohybovat.“

Masney spolkl narážku, protože byl sám rád, že se začne vůbec něco dít, a zdálo se, že by mohl uklidnit i svůj žalující žaludek, vyšponoval se do předpisového postoje a zařval:

„Provedu!“

V tu chvíli se v místnosti rozezněl telefon. Cowpack strhl sluchátko z vidlice a chvíli naslouchal. „Zajmout!“ vykřikl vzápětí a položil sluchátko. Jeho tvář byla zalita hněvem. Pomalu se blížil ke Comarovi.

„Tak ptáček si myslel, že na nás vyjede s pohádkami, a my jsme mu je málem zbaštili.“

Zatím nikdy nebyl Comar svědkem tak bleskového pohybu paží, a popravdě řečeno, moc si z něj nepamatoval, protože skončil v kotrmelcích.

„Právě mi hlásí nepřátelský útok!“ dodal jakoby na vysvětlenou plukovník, a přestal se nehybnou postavou zabývat.

* * *

„Neznámý cíl směr 188!“ vykřikl seržant Masney, což desátníka Growera probudilo z letargie.

Oči znásobené optikou dalekohledu se vpíjely do terénu, kde se zpoza vysokých skal vynořilo jakoby k zemi přišpendlené vozidlo, pohybující se v členitém terénu neobyčejnou rychlostí.

„Nepřátelský výpad!“ vykřikl Grower. „Čekám na vaše rozkazy, seržante.“

„Neznámé vozidlo – zlikvidovat… okamžik. Ne bez výstrahy. Myslím, že budou stačit dva varovné výstřely z minometu. Já zatím informuji velitele.“

Dva projektily svištěly vzduchem, a v krytu plukovníka Cowpacka začal vyzvánět telefon.

„Starej se zbláznil, chce, aby sme ten pancéřák zajali, ale už neříká jak.“

„Kurva, co blbnou,“ vyjekl vojín Berko, když přímo před obrněným transportérem dopadla s jekotem malá mina a rozmetala po okolí malou hromádku kamení. Začal s transportérem kličkovat, ale nebylo to nic platné. Přímo smršť granátů předem odsoudila jeho snahu k nezdaru. Devátý projektil ukončil nepříliš dlouhé putování tohoto pásového dopravníku. Neublížil mu příliš, ale roztržený pás znamenal, že transportér se zabořil nosem do písčité půdy a vypadal v té chvíli nejspíš jako rozšlápnutý chrobák.

„Opustit vozidlo!“ vykřikl Berko a sám šel příkladem. Přestože vydržel dost, náboje s inertním plynem už neměl a vůbec si plamenů dnes užil dostatek. Cítil, že potřebuje regenerovat, a docela rád by se uložil k několikaleté hibernaci. Teď však k tomu nebyla šance.

Pružně seskočil dolů, ale jeho zajatcům se dařilo hůře, protože měli svázané ruce. Berko jim nepomáhal, byli to přece zajatci, ale nakonec se dostali ven všichni.

„K zemi!“ zařval Berko, který jediný věděl, co znamená ten pisklavý zvuk. Když Awenter neposlechl, pomohl mu kopancem, což neomezenému vládci města zachránilo život. Stovky střepin se rozlétly platonicky po okolí.

Byl to poslední náboj. Berko vstal a oprášil se.

„Jdeme dál pěšky,“ velel, ale Awenter a Zambor se nezvedali, pouze zcela ohlušená Nira pozvedla hlavu.

Divoký pokřik se vynořil ze štěrku pouště a blížil se.

„Červený. Kurva, jsou to červený,“ prskal Berko. Vypálil směrem k blížícím se postavám několik výstřelů a donutil je zalehnout, pak chytil Nira v podpaží a vlekl ji ke skalám.

Nepronásledovali je. Četa vojáků se spokojila s tím, že se zmocnila profesora Zambora a Awentera.

„Seru na vás, seru!“ řval zcela nepříčetný Berko. „Nevlezu vám do chřtánu, vy zrádci!“ mumlal a vztekle střílel proti skále, která za nic nemohla.

Pak spoušť cvakla naprázdno.

Berko vystřílel poslední zásobník.

ČÁST TŘETÍ

JDI SPÁT, ARMÁDO!

11. Nepřátelé

Svět se probudil do podivného rána. Slunce vyšlo do mlhy a jen těžko se prodíralo oparem ke svým zářným výšinám. Štíty strmých skal ostře čnící k zarudlé obloze lemovaly blízký obzor jako svérázný náramek. Nekonečná pláň zakázané oblasti, pustá a prázdná jako vždy, poskytovala bezútěšný obraz, který však dvě bytosti, ploužící se na kamenité stráni, jen těžko mohly vnímat.

Ta drobnější a útlejší, s nepřirozeně skloněným tělem, s hlavou sklopenou k zemi a s neposlušnými dlouhými vlasy, měla možná smysl pro poezii přírodní krásy, ale události, které prožila v posledních třech dnech, zanechaly na její duši nesmazatelné stopy a její utrpení, které se neustále stupňovalo, zcela změnilo její osobnost. Druhá postava, kráčející o poznání lehčeji, vzpřímená a stále plná sil, sice byla schopna vnímat oční sítnicí přírodní krásy naplno, ale její mozek měl vzhledem k zvláštnímu původu jakýkoli smysl pro poezii zcela potlačený.

Celou noc vlekl vojín Berko svou zajatkyni pryč od místa, kde se dočkal tak krutého zklamání a kde dle jeho mínění právě skončila jeho slibně se rozvíjející kariéra. Ač byl jeho mozek stimulován drogou netečnosti vůči ostatním, ač nemíval pocit strachu, jen zvláštní pud sebezáchovy, cítil nesmírnou křivdu a ta v něm probouzela neskonalou zášť. Nevěděl, proč s sebou vleče tu dívku, byla mu teď jen přítěží, břemenem, díky kterému ztrácel drahocenný čas, který mohl využít užitečněji. Nevěděl, jakým způsobem se pomstí těm, kteří nedokázali ocenit jeho hrdinský čin, kteří jeho jedinečnou bojovou akci byli schopni označit za zradu, kteří ho chtěli hnát před válečný soud, kteří v okamžiku, kdy vlastně dobyl nepřátelské město a zajal jeho vládce, pro něj měli jen výsměch a v ruce oprátku. Byl teď už sám, a neměl nic, ani zbraň, a vytušil, že zbraní mu nebude ani to, že má s sebou rukojmí. Nikomu přece nezáleželo na tom, zda ta křehká bytůstka, která by jen ronila slzy, kdyby mohla, bude ještě žít. Divní lidé to žijí v tomhle světě, pomyslel si Berko. Nemohl pochopit, co se to vlastně se světem stalo. Jak rád by se teď vrátil do své sarkofágu a strávil tam dalších několik let, tolik by si přál probudit z toho strašlivého snu, stanout znovu v bitevní linii a střílet jeden náboj za druhým tam na druhou stranu, kde vystrkují své hlavy ti neřádi s červenými výložkami. Toužil po válce a zcela opomněl, že by také měl ohodnotit své jednání. A proto náhlé poznání znamenalo pro jeho primitivní mozek mocný úder.

Berko si uvědomil, že jeho počínání skutečně může vypadat jako zrada, a nikdo, vůbec nikdo nemůže ocenit jeho chvályhodné úmysly. Ze všech nejméně pak ten hnusný plukovník Cowpack.

Nira se vlekla za Berkem už patnáctou hodinu. Celou noc, neuvěřitelně chladnou noc, jakou by nikdo neočekával po tak horkém dni. Ve zničených šatech, poškozených ohněm, s několika spáleninami na nohou i na těle, s rukama neustále spoutanýma za zády, bosá, protože boty už dávno ztratila, s chodidly do krve rozedřenými. Její vyschlé rty prahly pouze po vodě a neuvěřitelně se bála nastávajícího dne, protože věděla, že už pronikli hluboko do zakázané oblasti, daleko od nejbližšího lidského sídla, daleko od jakéhokoli zdroje pitné vody, a brzy, až slunce protrhne mlhavý opar a začne naplno žhnout na písčitou pláň, bude už žízeň nesnesitelná. A ten strakatý panák, který teď má na sobě oděv barvy písečné zmije, vypadá, že je neunavitelný.

„Hej, ty.“ Sotva se rozevřely Niřiny rozpraskané rty. „Vojáku, Berko, rozumíš, nech mě tady, já už nemůžu dál.“

„Drž hubu a krok,“ zaskuhral Berko a nestálo mu za to se ani ohlédnout. Když to konečně asi po padesáti krocích udělal, zjistil, že za ním Nira už nejde. Trucovala už večer, a pak znovu kolem půlnoci, pokaždé ji přivedl k rozumu dobře mířenou ranou pěstí. Sprostě zaklel. Skoro měl chuť ji tady nechat na pospas vedru, slunci a suchu, ale cosi mu stále v mozku pracovalo zvláštním způsobem a říkalo mu, že tu bytost, podivnou, línou, slabou, křehkou bytost potřebuje, i když nevěděl na co.

Vrátil se.

„Vstávej, jdeme dál.“

Nira, ležící bezmocně na zemi, s tváří zabořenou do dosud chladivého a tudíž osvěžujícího písku, se ani nepohnula. Věděla, že vzápětí na ni znovu začnou dopadat rány, ale už jí to bylo jedno.

Rána však nedopadla.

„Po čtyřiceti hodinách na poušti nastává smrt,“ konstatoval suše Berko. Vzpomněl si na mladá léta a tedy na kursy bojových akcí. „Takhle to dál nepůjde.“

Nira se podvědomě přikrčila, ale rána nedopadla. Namísto toho pocítila, že má náhle volné ruce.

Udiveně se obrátila a po dlouhé době se odvážila na toho podivného člověka podívat.

Má tvář, normální lidskou tvář, říkala si. Tak proč se chová jako zvíře?

Netušila, že ta slova říká nahlas.

„Nejsem zvíře,“ řekl tiše Berko. Ani on netušil, co se to s ním v té chvíli děje. „Jsem voják a jdu do boje.“

„Tak proč musím jít já s tebou? Do včerejška jsem tě neznala, a nechci s tebou nikam jít, a vlastně tě ani nechci znát.“

„Proč?“ divil se Berko. „Mám za sebou tři úspěšné války.“

„Ano, a chtěl bys do čtvrté.“

„Chtěl,“ pookřál Berko a sedl si vedle Niry. „Nepřeji si nic jiného. Toužím po vůni střelného prachu, chci, aby kolem mne létaly granáty a svištěly kulky. Tady je ticho, nic se tu nehýbe, jenom ty a s tebou se bojovat nedá. Ty jsi civilista, rozumíš, ohavný civilista a zajatec.“

„To si tolik přeješ – zabíjet?“

„Zabíjet? Ovšem, to je přece lidská přirozenost, podívej.“

Vzal do ruky kámen a prudce jím mrštil. Oblázek ostře klapl asi třicet metrů daleko. Tam, kde Nira nic neviděla, se mihl ocásek malé ještěrky.

„Vedle,“ řekl smutně Berko. „Netrefil jsem se. Už jsem dlouho na pochodu, včera večer by byl zásah jistý.“

„Proč jsi ji chtěl zabít?“

Berko nechápal otázku. „Tomu nerozumím, na co se ptáš.“ Na chvíli se zamyslel. „Asi proto, že žije.“

„A to vy všichni – vy vojáci – zabíjíte všechno jen proto, že to žije?“

„Ne, všechno ne, všechno nezabíjíme. Nemůžu třeba zabít Cowpacka, i když bych to nejradši udělal. Ale stojí na mé straně, není mým nepřítelem.“

„A proč si myslíš, že já jsem tvým nepřítelem?“

„Přece to řekl Cowpack.“

„A všechno, co řekne Cowpack, to je pravda?“

„No… Ne, to ne, ale o tom jsem nikdy nepřemýšlel. Ne, Niro, to musí být pravda. Jak by velitel mohl tvrdit něco jiného?“

„Víš, my máme taky takového… velitele. Znáš ho, zůstal přece tam, je to Awenter. Ten nám říkal nepravdu, co o něm vím. Nikdy nám neřekl o tom, že existujete vy, i když dobře věděl, co se ukrývá uprostřed zakázané oblasti. Nevím, proč to dělal, ale tím, že to udělal, napáchal hodně škod, a kdoví, jak to s námi dopadne. Ty jsi přesvědčen, že tvůj velitel vám říká všechno.“

„No, ovšem,“ řekl Berko, ale zarazil se. Vzpomněl si na to, jak se v Cowpackovi zklamal. „Snad… ano.“

„Jak se vůbec pozná, že je někdo – nepřítel, pokud mám vůbec použít tohoto slova?“

„Má červené výložky,“ vyhrkl Berko.

„Copak já mám červené výložky?“

„Ne, to nemáš, to ne, ale Cowpack říkal…“

„Pořád ten tvůj Cowpack!“ vykřikla Nira. Až se sama vyděsila toho, co si vůči Berkovi dovolila, ale pak se uklidnila, protože viděla, že voják nereaguje. Bylo zjevné, že z toho, co mu tady říká, je silně zmaten. Uplynulé dny ho ale poučily, že není všechno tak jednoduché, červené a modré, jak se mu doposud vždycky zdálo.

„Pochop to, až do včerejška jsem nevěděla, že existuje nějaký Cowpack, že existuješ ty, a že tam dole, hluboko v podzemí, jsou nějaké prostory a v nich spíte vy. Vždyť vy jste vykopávka, vy do našeho světa nepatříte. To, co děláte, je křeč, nic nezmůžete. Sám říkáš, že je vás jen čtyřicet. Všiml sis přece, že se vás lidi nebojí.“

„Ne, nebojí,“ usmál se Berko. „Ale my je naučíme, aby se báli.“

„Ale proč? Proč to všechno děláte?“

„Aby byla válka.“

Kruh se uzavřel. Berkův mozek nebyl ochoten vstřebat cokoli jiného než to, co mu do něj natloukla oficiální doktrína.

„Dost, jdeme dál,“ rozhodl Berko.

„Kam?“ zeptala se rozhodně Nira.

Ovšem, kam? To byla zásadní otázka, která se mu už dlouho honila hlavou.

„Kamkoli. Pryč od Cowpacka. Vždyť na světě jsou určitě stovky armád. Někde najdu nějakou jinou…“

„Nikde na celém světě není jediná armáda, vojíne Berko,“ řekla Nira a podařilo se jí úspěšně zvládnout i Berkovu hodnost.

„Jak to – nejsou armády? Já přece potřebuju armádu. Já nemohu bez armády být.“

„Tak to se budeš muset vrátit zpátky. Jsem si jista tím, že ta tvoje armáda je jediná a poslední na celém světě.“

„Tam nemůžu, ke Cowpackovi ne, tam se nesmím vrátit.“

„Pak tedy nemáme kam jít.“

„Něco už se najde.“

Vstal a zamířil k jihovýchodu. Když ušel asi dvacet kroků, ohlédl se.

„Tak jdeme.“

„Nemůžu,“ řekla skoro neslyšitelně Nira. Berko se vrátil. Když viděl, že její nohy jsou celé od krve, pochopil, že to děvče má pravdu. Něco se v něm zviklalo.

Sehnul se. Nira s úděsem sledovala jeho lopatám podobné ruce, ty ji ale uchopily jako pírko a hodily si ji na rameno.

Pak, stejným strojovým tempem, stejnou rychlostí, jako když šel bez nákladu, pokračoval Berko původním směrem.

* * *

Jsou okamžiky, které jsou v životě neomezeného vládce rozhodujícími, jsou chvíle, kdy i diktátor pochopí, že jeho moc je u konce. Podobné pocity měl Awenter, když sjížděl malou kapslí dolů temnou šachtou, když byl vyvlečen dole ve vlhké sluji, když byl veden nekonečným černým tunelem s blikajícími kontrolkami a nakonec postaven tváří v tvář muži, který vypadal jako vystřižený z Lexikonu zla, nejtajnější knihy, ukrývané v hloubce největšího trezoru, do něhož měl přístup jen Awenter a jeho pobočník.

Cowpack ještě nevěděl, jakou velkou rybu mu osud přihrál do rukou, ale měl se to brzy dovědět. Profesor Zambor, který byl při přepadu napůl omráčen, byl vnesen do plukovníkovy kanceláře hned za Awenterem. Pomalu se probouzel k vědomí, ostatně doktor Laverney, kterého Cowpack ihned povolal, přivedl brzy profesora k vědomí.

„Nebojte se, zajatec to přežije,“ konstatoval Laverney.

„Zajatci, jen zajatci,“ křičel Cowpack. „Já už nepotřebuji zajatce, já chci znát výsledky bitvy!“

„Vojsko proniklo do ulic města, to je poslední informace, kterou máme,“ podotkl seržant Masney, která osobně řídil likvidaci Berkova transportéru.

„Mne by spíš zajímalo, kdo sem ten transportér přivezl.“

„Obávám se, plukovníku,“ řekl suše Laverney, „že to nemohl být nikdo jiný než ten zrádce Berko.“

„Berko? Kde je, ať ho mohu postavit ke zdi?“

„Ta modrovýložková krysa prchla, jen nás spatřila,“ ušklíbl se Masney.

„A kde je? Vy jste ho nechali běžet?“

„Bylo nás málo,“ pokrčil rameny Masney.

„Málo… Vás bylo málo, a největší zrádce, jaký kdy pode mnou sloužil, si volně běhá po světě. Chytit, zajmout, postavit před soud!“

Konečně se obrátil k zajatcům. Mezitím se vzpamatoval profesor Zambor a udiveně přehlížel skupinu postav, stojící proti němu.

„Comare,“ řekl překvapeně, „co vy tady děláte?“

Comar pokrčil rameny.

„Jsem na geologickém průzkumu,“ řekl jízlivě.

„Uvědomujete si, co všechno jste napáchal?“

„Proč mě hned obviňujete, profesore?“

„Cože, to je ten zločinec, který otevřel bránu zla?“ podotkl Awenter.

„Nejsem žádný zločinec, pane Awentere,“ odvětil rozhodně Comar. Dobře věděl, že za normálních okolností by po takovémto výroku nenávratně zmizel z lidské společnosti, ale cítil, že tady, pod ochranou Cowpacka a jeho vojáků, si může dovolit vystupovat vůči tomu člověku, o němž doposud jen slyšel, úplně jinak než tam nahoře.

Cowpack zbystřil pozornost.

„Cože?“ podivil se. „Tohle je Awenter?“

Comar mlčky přikývl.

Awenter se vzpamatoval a přestal se zabývat bezvýznamným mládencem. Postavil se a pohlédl Cowpackovi přímo do očí. V tu chvíli pocítil nezvyklou sebejistotu a cítil se úplně jinak než před tím obyčejným vojínem. Tohle byl plukovník, tedy velitel, člověk, který měl moc, sice mnohem menší moc než on, Awenter, ale přesto moc, a tudíž si byli postaveni na roveň.

„Dovolte, pane plukovníku, abych se vám představil. Jmenuji se Awenter a jsem ředitelem Úřadu pro povznesení osobnosti. S kým mám tu čest?“

„A už jste něco povznesl?“ zněla zcela nediplomatická Cowpackova odpověď, který se vzápětí rozesmál svému nepodařenému vtipu.

Awenter v klidu vyčkal, až se plukovník vzpamatuje.

„Pane plukovníku, nemýlím-li se, vyslal jste za mnou parlamentáře s ultimátem. Lhůta vámi stanovená dosud neuplynula, a přesto jste spustili ozbrojené akce. Myslím, že bychom si měli mnoho věcí vyříkat.“

„Ovšem, ovšem,“ podotkl Cowpack. „Vás sem tedy přivlekl Berko?“

„Ano, jistý vojín Berko mne a profesora naložil do obrněného transportéru a dopravil, i když nevím proč, na toto místo.“

„Vojín Berko bude jmenován v rozkaze a zaslouží si povýšení.“

„Přece jste před chvílí nařídil, pane plukovníku, abych ho postavil před soud…“

„Držte hubu, seržante!“ zařval plukovník. „Teď říkám, že bude povýšen!“

„Provedu,“ odpověděl kysele seržant Masney.

„Kde je poručík Sahor?“ obrátil se Cowpack k Awenterovi.

„Obávám se, plukovníku, že ho ten váš vojín úkladně zavraždil, a to těsně předtím, než nás dva násilím odvlekl sem.“

„Tak Sahor je mrtev?“ pokrčil rameny plukovník, což byla celá pohřební řeč za odvážným poručíkem.

„Berko patří před polní soud,“ vyhrkl Masney.

„Povídám, abyste držel hubu, Masney!“ vykřikl znovu plukovník. „Řekněte mi, kdo teď vlastně stojí na stráži?“

„No, tedy…,“ Masney se poškrábal na hlavě.

„A zpátky do přední linie! Jak můžete nechat podzemní centrum bez ochrany!“

Masney zasalutoval, obrátil se a vypochodoval z místnosti Těsně před tím, než zavřel dveře, mu však myslí projel blesk. Cowpack si ho nevšiml, jinak by poznal, co to znamená.

„Tak, to bychom měli, pane Awentere,“ řekl Cowpack. „Nepochybuji o tom, že jste nám přišel oznámit, že budete kapitulovat a tedy přistupujete na naše podmínky.“

„Nebudeme kapitulovat a na žádné vaše podmínky nepřistupujeme,“ odtušil Awenter a dobře si vrýval do paměti každý detail podzemní kobky. Zejména byl překvapen tím, že vojáků tady vidí pramálo, a když poznal, v jakém zchátralém stavu je celá pevnost, začalo se v jeho myšlenkách doplňovat jedno k druhému.

„Tak proč jste tedy vlastně za mnou přišel?“

„To se zeptejte vojína Berka,“ řekl kysele Awenter. „Žádám, abychom byli okamžitě propuštěni. Dále žádám, aby vaše armáda okamžitě zastavila všechny bojové akce a stáhla se zpět do tohoto objektu. Dále žádám, aby vaše armáda okamžitě složila zbraně a odevzdala je výkonným orgánům našeho města. A také žádám, abyste vy, jako velitel, se zítra osobně dostavil do Úřadu pro povznesení osobnosti, kde budou dohodnuty podmínky demobilizace vaší nevelké skupinky a její postupný přechod k civilnímu životu. Pak také skončí činnost Úřad pro povznesení osobnosti neboli pro potírání militarismu, jak se občas příhodně říká.“

„Vidím, že každá bestie, když chcípá, kouše,“ odtušil Cowpack sarkasticky.

„Prosil bych, abyste zanechal zbytečných urážek, pane plukovníku. Jsem dobře seznámen s vašimi způsoby a vězte, že vám je v žádném případě nebudu připomínat jen proto, abych se vás pokusil urážet. I kdyby za mnou nepřijel ten váš potrhlý vojín se svým obrněncem, hodlal jsem s vámi vstoupit v kontakt. Stalo se tak o několik hodin dříve a někde jinde, než jsem zamýšlel, ale budiž, výsledek bude stejný. Vy jste vyslovil vaše ultimátum, já jsem na ně odpověděl, myslím, rozumnou výzvou. Zajímá mne vaše skutečné stanovisko.“

Cowpack se zamyslel, a pak váhavě nabídl Awenterovi i Zamborovi židli. Sám si sedl za svůj psací stůl, pokrytý tlustou vrstvou map, které už nebyly k ničemu. Za ním na stěně visela mapa zemských polokoulí, kterou profesor Zambor se zájmem pozoroval. V mnohém totiž už neodpovídala současné realitě a Zambora by velice zajímalo, jak je stará. Nikdy netušil, že by mapa světa mohla vypadat jinak než v současnosti. Nikdo na Zemi nikdy nepřipustil jakýkoli náznak historického vývoje.

„Budiž,“ vstoupil do ticha přerušovaného jen pleskavými dopady kapek z vlhkého stropu plukovník Cowpack. „Situace je poněkud jiná než předevčírem, pane Awentere. Ve stručnosti: byli jsme násilně probuzeni a to je přípustné pouze v případě, že potřebuje někdo našich služeb. Jste tady ale jenom vy. Označte nám svého nepřítele, dohodneme se na náhradě, a budeme nejlepšími přáteli. Mám jedinou podmínku – jakýkoli mír je pro nás nepřijatelný. Mír je zhouba, mor, která ničí bojového ducha každého vojáka.“

„Já mám pro vás jiný návrh, pane plukovníku. To, co jsem vám řekl před chvílí, jistě nemusím opakovat. Mohu však k tomu dodat několik detailů. Vy mi tady slibujete služby statisícové armády, a zatím je vás sedmatřicet. Opakuji – třicet sedm. Takto velikou armádu vyzbrojenou zbraněmi, které vy máte k dispozici, si troufám zlikvidovat sám. Opakuji, sám. Nemáte jedinou naději, že byste své početní stavy zvýšili, protože systém vaší reprodukce dávno zanikl, právě tak jako zanikly tisíce vašich spolubojovníků. Vy sám jste vykopávka, a to doslova, a vykopávkami jsou i vaše zbraně. Nikdo na celém světě nepotřebuje vaše války. Máme zcela jiný pořádek, který vy se svým způsobem myšlení, a to vás nechci urážet, prostě nemůžete pochopit. Jste tu sami a máte zbraní vskutku pomálu, jsou zrezivělé, střelby neschopné, nespolehlivé. Máte mužstvo, které je demoralizované už tím, že se skládá ze dvou skupin běžně znepřátelených, nemáte zdroje potravin. To jediné byste snad u nás mohli opatřit, ale zbraně neseženete prostě nikde. Neexistují, rozumíte, ani v muzeu, protože u nás muzea nemáme. I kdybyste vyrazili do útoku, i kdybyste se zmocnili města, nic nepořídíte, protože lidé neznají sílu, která je obsažena ve zbraních, lidé neznají násilí. To je váš konec, rozumíte? Proto vám radím, abyste na naše podmínky přistoupil.“

Plukovník Cowpack se podobal sfinze, která v současnosti ovšem byla také zahrabaná a čekala na své nové objevitele.

„Odkud tohle všechno víte?“ vyhrkl náhle, čímž bezděčně připustil, že by Awenter mohl mít pravdu a přiznal slabost své armády.

„Samozřejmě od poručíka Sahora. Byl až příliš výřečný…“

„Ten zrádce, ten padouch!“ vykřikl Cowpack.

„Nesuďte předem. Kdybyste se octl v té situaci co on, pane plukovníku, také byste začal zpívat. Tam to udělá každý.“

„Porušili jste všechny zákony. Podrobili jste parlamentáře, který je nedotknutelný, násilnému výslechu!“

„Mír je nedotknutelný, plukovníku. Vše ostatní jde stranou.“

„K čertu s tím vaším mírem, Awentere. Je válka. Už hodinu trvá válka mezi vámi a námi. Naše vojsko právě dobývá vaše město a podle zpráv, které jsem dostal, neobyčejně úspěšně, protože se nestřetává s žádným odporem. Pokud se nevzdáte, do večera budou ulice města plny mrtvol. Jen vaší vinou, Awentere, jen vaší vinou. Vy si pak budeme moci jen sypat popel na hlavu, ale ne dlouho, protože až bude ustavena nová vláda, vy budete první, koho váš lid postaví před soud. A to bude váš konec.“

„Je to pravda?“ zeptal se vyděšeně profesor Zambor.

„Jistě. Chcete něco vidět?“ zeptal se plukovník a nečekal na odpověď. Spustil malý monitor. Trochu ho mrzelo, že nepracuje velká projekce, ale musel zatím šetřit energií.

Awenter i Zambor okamžitě poznali záběry z ulic města. Kamera byla umístěna na jedoucím vozidle, z něhož v blízkosti kamery čněly ven dlouhé hlavně, které neustále chrlily před sebe plameny. Spatřili hořící budovy, prchající lidi, ohořelé automobily.

Dokonalá spoušť.

„Proboha, zastavte to,“ zašeptal Zambor.

„Neproste se jich,“ odsekl Awenter. „Jsou to zločinci a za své zločiny budou pykat.“

„Mír je zločinem!“ zavřeštěl plukovník Cowpack. „A z toho se budete zpovídat vy!“

„Dost, dost těch sporů,“ ovládl se Awenter a nedbal na to, že profesor Zambor je ohromen zkázou svého města, kterou sledoval na obrazovce. „V ničem vám neustoupíme, plukovníku. Brzy vám dojde dech, a vy víte, že mám pravdu.“

„Awentere, zapřísahám vás,“ prosil Zambor, „Awentere, dejte souhlas se vším, co si pan plukovník přeje. Podívejte se, tam se děje něco nepředstavitelného, tam umírají lidé, pro nic za nic…“

„Ti lidé umírají pro pravdu, Zambore, tak jako byly zlikvidovány tisíce jiných, kteří se pravdy dopídili, a bylo jim zabráněno v tom, aby ji šířili. Když teď ustoupím, přivolám nejen na město, nejen na ostrov, ale i na celou naši planetu neslýchanou zkázu a smrt, proti které je to, co vidíte, ubohým laškováním. Pro pravdu je nutné umírat, profesore.“

„Copak jste nerozuměl, co vám profesor radil, pane Awentere?“ zeptal se klidně plukovník Cowpack, domnívaje se, že tento obraz by měl Awenterovi stačit, aby poněkud obrátil. Byl dost šokován tvrdostí jeho slov, a už vůbec nerozuměl tomu, že ve městě se nikdo jeho vojákům nestaví na odpor. Vskutku byl přesvědčen, že tuto četu posílá na sebevražedný boj, a teď s překvapením zjišťoval, že prakticky už dobyla město, v níž jsou schopni odporu snad jen toulaví psi.

„Tak já vám něco povím, Awentere!“ vykřikl náhle Zambor. „To ne tady plukovník, to vy jste tím zločincem, který ničí naše město. Jste to vy, který před námi dlouhá léta tajil pravdu, jste to vy, kdo ničí v lidech každý příznak agresivity, jste to vy, kdo posíláte nevinné do vězení, ne ty, kdo se dopídili pravdy, ale ty, kteří by vaší moci mohli být nebezpeční, posíláte je do převýchovných táborů nebo na šibenici. Kdybyste jen trochu počítal s tím, co se mohlo stát, měli bychom i my vyzbrojených pár vojáků, kteří by naše město mohli bránit.“

„Ksakru, vždyť si nic jiného nepřeji,“ podotkl Cowpack. „Objednejte si naše služby, a polovina naší armády půjde bránit město proti té druhé. A vězte, že žádnému civilistovi se nic nestane.“

„Nikdy!“ vykřikl Awenter. „Vaše zdroje už jsou vyčerpány. Do tří dnů vás pochytáme jako krysy, do tří dnů budete v převýchovném táboře.“

„Myslíte? A řekněte mi, kdo nás pochytá? Vaši lidé? Jen se dívejte, dobře se dívejte.“

Na obrazovce se objevily záběry z vrtulníku. Awenter překvapeně hleděl na dálnici, na níž se ve všech šesti proudech bez ladu a skladu kupila vozidla přeplněná lidmi, kteří se snažili v panice opustit ničené město, aby beznadějně uvízli v nekonečné zácpě.

„Pane Awentere, město tímto považuji za dobyté,“ podotkl plukovník Cowpack. „Vy, jak vidím, odmítáte kapitulaci podepsat. Nezbývá proto, než vás sesadit a na vaše místo dosadit člověka, který bude vůči svým lidem ohleduplnější než jste vy.“

„A kde byste ho našli?“ vzkypěl Awenter. „Mezi lidmi z města neexistuje nikdo, kdo by vůbec byl schopen pochopit, co žádáte, nenajde se mezi nimi nikdo, kdo by neuznával mou vládu, rozumíte. Já jsem jediným vládcem města a tak tomu zůstane. A já se vašemu hrubému nátlaku nikdy nepodrobím.“

„Jste si tím tak jist?“ ušklíbl se Cowpack. „Jste tady přede mnou dva a máte dost silné rozpory, nezdá se vám? Co kdybych nabídl vaše místo profesoru Zamborovi?“

Profesor pohlédl na Awentera a zbledl. Uvědomil si, jakou mocí disponuje tento člověk, a přestože se přechodně nacházel v poněkud podřízeném postavení, nebude trvat dlouho a opět uchopí vládu do svých rukou. Bude to stát stovky životů, to už je zřejmé, ale pořád z něho jde strach…

„Prosím vás, pane Awentere,“ řekl profesor. „Zapřísahám vás, začněte konečně vyjednávat…“

„Nikdy, Zambore. Vidíte, plukovníku, ani profesor Zambor není ochoten nastoupit na moje místo.“

„Počítal jsem s tím, Awentere. Teď se dobře dívejte.“

Zvedl sluchátko a něco do něj zamumlal. Laverney znovu přivedl Comara.

„Inženýre Comare,“ řekl plukovník. „Znáte tohoto muže?“

„Ovšem, pane plukovníku. Je to ředitel Úřadu pro povznesení osobnosti, pan Awenter.“

„Ovšem, ovšem. Pane Comare, oznamuji vám, že pan Awenter byl ředitelem Úřadu pro povznesení osobnosti. Od této chvíle na toto místo jmenuji vás.“

Comar sebou cukl, chvíli se nedůvěřivě díval na plukovníka a pak na Awentera.

„Ano, rozumíte mi dobře, pane Comare. Pan Awenter není schopen vykonávat svou funkci, není ochoten přistoupit na mé podmínky a raději nechá vybíjet obyvatele města po desítkách. Jakmile se ujmete úřadu, pane Comare, bude stačit jediné vaše slovo a vojska budou okamžitě stažena, až do doby, kdy se dohodneme na podmínkách další spolupráce.“

Comarův zrak sjel na plátno, kde pokračovala bitva, měnící se v obyčejné vraždění.

Těžko říct, co se honilo v hlavě tohoto mladého muže, ale jeho ambiciózní mozek nemohl reagovat jinak než reagoval.

„Neposlouchejte ho, Comare!“ vyštěkl Awenter. „Je to vrah.“

Comar obtížně rozuměl pojmu vrah, ale vzápětí se ozval profesor Zambor.

„Comare, ve jménu lidskosti, přijměte, prosím, plukovníkovu nabídku.“

„Padouchu! Zrádce!“ vyprskl Awenter. „Tebe jsem měl poslat do vyhnanství, tebe!“

Vztyčil se a zdálo se, že se na profesora vrhne, ale on zatím jen zkoušel použít své mentální zbraně proti plukovníkovi i všem, co byli přítomni v místnosti. Ale ve chvíli, kdy Comar se obrátil k plukovníkovi a řekl, že souhlasí s tím, aby byl jmenován vedoucím Úřadu pro povznesení osobnosti, Awenter poznal, že vztek tak zahltil jeho bytost, že není schopen jakýmkoli způsobem této zbraně použít, a navíc ucítil, že na jeho rukou zaklapla obyčejná kovová pouta a je odváděn kamsi pryč.

„Podívejte se, co chytili naši letci,“ vtrhl náhle bez zaklepání do místnosti seržant Masney.

Dva muži vlekli zmítajícího se Berka a nehybnou Niru, který byla v bezvědomí.

„A vida, máme tu konečně biologický materiál,“ usmál se doktor Laverney. „A to hned ten nejlepší.“

„Nu, bude pěkná popravička,“ usmál se Cowpack. „Zítra, hned zítra svolám polní soud. A vy, Masneyi, vezměte dalších pět mužů a jedno otéčko. Doprovodíte nás s panem Comarem do města. Pak trochu zkrotíte vášně té sebranky ve městě. Obklíčíte ten Úřad pro povznesení osobnosti a zakopete se. Rozumíte?“

„Provedu,“ cvakl seržant Masney podpatky.

12. Vládci

„Tak, pane inženýre,“ řekl plukovník Cowpack a zaujal svou oblíbenou pozici, to jest pololeže, polosedě v obyčejné židli, protože čalouněného nábytku se štítil, s nohama na stole a rukama za hlavou. Sídlem mu tentokrát nebyl jeho omšelý a vlhký bunkr, ale přepychová Awenterova kancelář v sedmaosmdesátém poschodí bývalého Úřadu pro povznesení osobnosti. Naproti němu seděl sice polovzpřímeně, ale napohled v podřízeném postavení inženýr Comar, který byl právě vyveden z iluzí, jež si ještě před několika hodinami dělal. Jeho představa o téměř neomezené moci, kterou disponoval Awenter, se rozplývala jako pára, když musel naslouchat žvástům toho zeleného panáka. „Vy nebudete svolávat žádnou radu, pane inženýre. Proto jsem si vás nevybral do téhle funkce, abyste sebou nechal cvičit nějakými byrokraty. O tom, co se bude dál dít, rozhodnete jen a jen vy!“

„Dobře, ale musím svolat aspoň poradní orgány…“

„Omyl,“ odtušil plukovník a odplivl si na koberec. „Prvním výnosem, který vydáte, rozpustíte všechny orgány, které doposud existují, především tedy tento úřad s podivným názvem, potom parlament, vládu a další orgány samosprávy, zakážete činnost všech politických stran, vyhlásíte výjimečný stav a noční zákaz vycházení, ustavíte stanné soudy s mimořádnými pravomocemi. Potom jmenujete novou vládu z lidí, kteří budou nové věci oddáni.“

„Já vám nerozumím, plukovníku. Co to je stanné právo? Co jsou to politické strany? O ničem takovém jsem nikdy neslyšel…“

Plukovník trochu zamrkal očima, chvíli přemýšlel. „Tím lépe, tím lépe,“ prohodil. „Politické strany nerozpouštějte, budiž,“ uvažoval nahlas.

„A kde vezmu spolupracovníky, z koho mám sestavit vládu?“

„Pane Comare, copak jste neslyšel vašeho předchůdce o tom, že posílal nepohodlné lidi do vyhnanství?“

„Ano, to ano, ale co to s tím má společného?“

„Velmi mnoho. Proč byli tito lidé odsouzeni do vyhnanství? Pro podporu militarismu, to jest pro podporu armády, tedy nás. Jsou to tedy lidé v principu souhlasící s naší doktrínou. Když jich povoláte takových padesát nebo sto, nebude problém si z nich vybrat takové, kteří vám pomohou a mohou se stát příslušníky vlády. I já bych vám mohl pomoci, protože jak pozoruji, v mnohých směrech nemáte praktické zkušenosti. Mohl bych se stát ministrem obrany. Nezdá se, že byste na toto místo sehnal někoho vhodnějšího. Kdo bude odporovat novému systému, toho pošleme do vyhnanství nebo postavíme ke zdi.“

„Ale pane plukovníku, co když se to lidem nebude líbit, co když budou mít námitky, protože je omezována jejich svoboda? Jak si potom poradím? Já nevím, jak to dělal Awenter, on na to měl poradce, ale teď?“

„Tak dost, Comare. Jestli míníte dělat drahoty a mít stále výmluvy, brzy si najdeme někoho vhodnějšího. Pokud byste měl problémy, a věřím tomu, že je mít budete, protože lid této země je strašlivě demoralizován, pak jsme tu my, abychom zakročili. Nehledě k tomu, že do té doby, než bude naše divize na plných stavech, budete si patrně nucen zřídit sbor ozbrojených civilistů, protože mí vojáci se nebudou zahazovat nějakými prkotinami. A teď mě až do rána neotravujte. Jdu zkontrolovat bojeschopnost svých chlapců.“

* * *

Prázdnota Awenterovy pracovny dusila Comara svou velikostí. Konečně tu byl chvíli sám, konečně ho ten odporný Cowpack nechal na pokoji, konečně mu někdo neustále přestal omílat, jaké má povinnosti vůči armádě, jaké má povinnosti vůči světu, jaké má povinnosti vůči národu. Copak má takový Cowpack ponětí o jeho národu? Pravda, hovoří stejným jazykem, ale nějak jinak, nějak podivně, vkládá do řeči nezvyklá slova, artikuluje pro jeho uši zcela nepřirozeně a Comar si marně lámal hlavu, čím něco takového může být způsobeno. Zbývá mu čas do rána, aby splnil Cowpackovy podmínky, a Comar ví, že to udělá, že mu stejně nic jiného nezbývá. Prozatím není tím mocným vládcem, jako byl Awenter, prozatím je jen loutkou v rukou toho zeleného chlapíka, a to je věc, která inženýra silně zklamala. Dokonce se zdá, že ani nikdo z lidí v městě, které na několika místech pořád ještě hoří, neví o tom, že inženýr Comar stanul na Awenterově místě. To je ovšem velké zklamání. Pamatoval si na ty rozjásané davy, které vítaly Awentera na pravidelných každoročních shromážděních… Pamatoval si, a to byl zločin. Nikdo si neměl pamatovat na to, co se odehrávalo před časem, a přesto Comar ví, že tato shromáždění ve velkém sále v přízemí této budovy se odehrávala vždy tehdy, když se začaly stromy obsypávat květy…

Teď stromy už dávno odkvetly a přesto Comar touží po tom, aby bylo svoláno podobné shromáždění, na němž by ty velké husté černající se davy aplaudovaly jemu a tisíce dlaní by jen jemu prokazovaly tu spontánní čest. On pak vystoupí na tribunu potaženou rudým suknem a spustí svůj obvyklý dvouhodinový projev, v němž lid seznámí s pokrokem, kterého jejich ostrov dosáhl, a vysvětlí jim, že neexistuje lepší společnost, než je ta jejich… Ale proč, proč musí lidem neustále vtloukat do hlavy, jak spokojeně si každý z nich žije? To přece každý vidí… Na co Awenter potřeboval tyto pravidelné sněmy, nač potřeboval informovat lidi o tom, co mohli odpozorovat? Je to patrně nutnost, jinak se asi vládnout nedá. A tady Comar zaváhal; copak dovede sám sobě napsat takový dlouhý projev, copak dovede dvě hodiny hovořit o tom, jak krásný je život na jejich ostrově, copak dovede krásnými slovy předestřít ty největší úkoly, které jsou před lid postaveny, copak dovede napsat tak krásnou oslavnou řeč na lidskou práci?

Ne, nedovede to… Awenter to, zdá se, dokázal, nebo snad měl někoho, kdo mu ten projev napsal.

Comar přecházel po měkkém koberci sem a tam a přemýšlel. Má na to celou noc, na spánek není ani pomyšlení, a plameny požárů mu do jeho mysli vnášejí jen zmatek. Kde začít a co podniknout? Měl by se snad s někým poradit, ale není tu nikdo než ten zatracený Cowpack, který si už během společné diskuse notně přihýbal z velké láhve, a pak stráž za dveřmi. V Cowpackově armádě není právě největší kázeň, je docela možné, že stráž zapomene na to, že tady Comara má hlídat.

Jsem to pěkný vládce, zatvářil se kysele. Ve své vlastní pracovně jsem střežen jako obyčejný vězeň…

Vzal za kliku a podivil se, když povolila. Pootevřel dveře a malou špehýrkou vyhlédl ven.

To, co viděl z dost nepříjemné blízkosti, bylo ústí hlavně paprskometu, a Comar si nemohl dělat žádné iluze o jeho obsahu.

„Tak mladej, couvneme zpátky,“ zaskuhraly červené výložky. Tvář, která k nim patřila, se vyznačovala podivuhodnou asymetričností. Comar dosud nikdy neviděl člověka s bradou vysunutou do strany a právě tak i dopředu, ještě nikdy neviděl člověka, jehož oděv by přejal hnědou barvu ostění, ještě nikdy neviděl člověka, který by měl tak kostnaté ruce s téměř vyhřezlými klouby.

Měl bych na něj zařvat, měl bych mu poručit podobně, jako to dokázal plukovník Cowpack, pomyslel si Comar, ale věděl, že to nedokáže. Že to zatím nedokáže. Pomalu zavřel dveře, s paprskomety není radno laškovat, o tom už se přesvědčil.

Tam dole hoří město, hoří tam i jeho město. Nikoho v něm už nemá. Nira, ta je kdoví kde, a Comar cítil, že ho to ani příliš nezajímá. Příliš se upnula na toho vojína Berka… Comarovi přejíždí před očima obrázky známých lidí a zdají se mu být anonymní, prázdné. Na nikoho se nikdy příliš neupoutal, jen na jednoho člověka, a jeho tvář teď vidí před svýma očima zcela zřetelně. Ne, nikdy se nedověděl, kam se jeho otec poděl, nikdy se nedověděl, proč najednou zmizel z jeho života, neví ani vlastně, kdy to bylo, protože ho nikdo nenaučil počítat a měřit čas. Nikdo mu nikdy neřekl, proč jeho otec odešel z města, jen od jistých lidí v sousedství cítil od toho dne zlé, nenávistné pohledy, pak přišli jiní lidé v černých uniformách a prohledali celý byt, a pod podlahou našli jakési knihy, které Comar nikdy neviděl. Té noci ho vyhnali z domova a umístili do internátu umístěného na opačném konci města a snažili se, aby zapomněl. A on vskutku zapomněl, až dnes, kdoví proč, si na otce vzpomněl.

Awenter má na stole terminál, v něm jsou jistě informace o všech obyvatelích města. Teď je to Comarův stůl a Comarův terminál, proč by jej nevyzkoušel.

Hladí klávesnici a dlouhé hodiny mu trvá, než se v té přemíře údajů, která na něj z obrazovky vyskakuje, začíná trochu orientovat, a teprve ve chvíli, kdy se noc začíná klonit k ránu, chápe, že má v rukou skutečně obrovskou moc, protože to, co nyní ovládá, není obyčejný počítač, ale stroj, který dokáže vládnout, stroj, který dokáže ovládat lidi jediným stisknutím tlačítka, stroj, který dokáže rozhodovat o lidských osudech. Skutečně jsou tady údaje o všech obyvatelích města.

Třeba tady vidí tvář jakéhosi člověka, kterého sice nezná, ale velice ho zaujaly údaje uvedené pod jeho portrétem.

Před sedmi lety si v paranoickém záchvatu usmyslel, že zkonstruuje přístroj, kterým by bylo možné měřit čas na delší jednotky, než jsou hodiny. Sestavil cosi, co by bylo možné nazvat kalendářem, a snažil se to odprodat úřadu pro patenty a vynálezy jako pomůcku pro zjednodušení podkladů pro výpočet agrotechnických lhůt. Přesto, že byl poučen o škodlivosti svého počínání, neustal ve svých bludech. Proto byl po právu izolován a jeho identita zrušena.

Comar nad tím pokrčil rameny – dost nechápal, co se mu tady říká.

Stiskl pár kláves. Vidí jiný portrét.

Jmenovaný kdesi v tajné skládce se zmocnil škodlivé knihy s názvem Bible. Ač jistě vůbec nechápal, oč se v ní jedná, začal s jejím obsahem seznamovat své nejbližší a později i sousedy a dokonce i své spolupracovníky, čímž se dopustil závažného porušení zákona o potírání militarismu. Již tvrzení, že svět byl stvořen před šesti tisíci lety, je pro společnost jedním z nejškodlivějších, i kdyby bylo pravdivé. Jmenovaný byl izolován a jeho identita zrušena.

Další zločinec se dopustil činu ještě originálnějšího.

Jmenovaný vedl řádný život mírotvůrce, ale snad v pomatení smyslů vykřikl jednou na svého spolupracovníka doslova: Měli by tě zastřelit! Přestože se u výslechu doznal, že naprosto nechápe, co se pod těmi slovy může ukrývat, bylo doporučeno jej izolovat na pět let a jeho identitu zrušit.

A Comar nerozuměl vůbec ničemu.

Brzy vidí hledět z obrazovky svou vlastní tvář a pod ní jsou desítky údajů o této osobě, i ty, o kterých dodnes neměl ani tušení.

Comar, inženýr geolog, věk 27 let…

Věk 27 let – co to znamená? Comar neví, co znamená slovo věk, ale proč je třeba Awenter informován o této skutečnosti? Chce se zeptat přístroje, co to znamená, ale pak usuzuje, že na to bude čas, tak podrobně ještě ten stroj nezná, a on by se rád dopátral těch údajů, které nutně potřebuje.

Ano, tady to je.

Inženýr Comar senior, věk padesát devět let…

Vidí tvář svého otce, úplně stejnou, jakou si ji vybavoval ve svých představách. Prošedivělá, vrásčitá, ustaraná. A s údivem čte další a další údaje, takové, o nichž neměl ani tušení, i ty, které způsobily, že se jejich životní cesty musely rozdělit.

Inženýr Comar pravidelně ve svém životě pobuřoval lid ostrova štvavými řečmi. Těchto zločinů se dopouštěl s neúprosnou vytrvalostí i přesto, že byl oficiálními místy několikrát varován. Aktivně se zapojil do činnosti podvratné organizace Strážci míru, která si vzala za cíl informovat obyvatele ostrova o historii této lokality s tím, že nebudou utajována ani ta nejzávažnější fakta, tedy i taková, která by mohla narušit mírové smýšlení obyvatelstva. Za tímto účelem organizoval dokonce ve své domácnosti tajné schůzky Strážců míru, kteří spřádali ty nejděsivější plány na znovuobnovení militarismu na ostrově. Převezen do izolace, jeho identita zrušena…

Následovalo datum, uvedeno přesně na den, měsíc, hodinu. Tato čísla Comarovi nic neříkala. Nikdy se nedověděl, že jeho otec byl zločincem. Ale co to vlastně znamená být zločincem – čeho se vlastně jeho otec dopustil? Šířil skutečně militarismus? Militarismus v pojetí Awentera nebo militarismus v pojetí Cowpacka? Ne, tady má Comar skutečně velké mezery. Ještě před několika hodinami, když pyšně přestupoval práh této budovy, měl pocit nevýslovné moci. Teď, když pouhých osm hodin seděl na židli pro všechny lidi v tomto městě nedostupné, měl pocit strašlivé ubohosti a bezmocnosti. Za chvíli přijde Cowpack, probudí se ze své opilosti, za chvíli se probudí i zbytek vojska, za chvíli začne znovu bezuzdné vraždění, a tomu všemu teď dává požehnání on, Comar. Co se vlastně teď děje v ulicích? Co dělají obyvatelé? Proč nikdo nehasí požáry?

Ten proklatý Awenter. Místo aby lidi připravoval na to, že zpod země může přijít zkáza, místo aby je učil, jak této zkáze čelit, místo toho jim dlouhá léta lhal a tajil před nimi i jejich vlastní historii.

A Comar nechápal proč.

Jeho prsty si bezděčně hrály s terminálem.

Přejete si hovořit s touto osobou, pane?

Netušil, že terminal má i tyto možnosti.

Ano, odepsal okamžitě.

Máme tuto osobu nechat dopravit k vám nebo do budovy policie?

„Sem, ke mně, slyšíte, přivezte ho ke mně!“ křičel Comar do mikrofonu, dokud si neuvědomil, že ho terminál neslyší, a teprve potom jeho prsty vyklepaly jednoznačnou odpověď.

Vyčkejte půl hodiny, pane.

To byl jediný údaj o čase, kterému Comar rozuměl. Hodiny byly na všech rozích. Měřit čas v rozmezí jednoho dne bylo povoleno. Chápat ho přes tuto mez, to byl hrdelní zločin.

* * *

„Co to děláte?“ vydechla Nira. Už dvě hodiny ležela upoutána v podivném křesle, a po celou tu dobu se marně snažila probudit jakýkoli zájem doktora Laverneye o svou osobu. Nelze popsat tu míru úzkosti, kterou po celou tu dobu byla zachvácena, nelze popsat její zklamání, kterého se poté, co bylo tak překvapivě ukončeno její utrpení v poušti, musela dočkat. Čekala vše, jen ne to, co se stalo. Věděla, že se musí vrátit sem do podzemí, věděla, že ti lidé tady nemají úctu před ničím, věděla, že bude znovu uvězněna, ale dosud bylo to vězení, aspoň co se týče fyzického strádání, snesitelné. Teď nastala prudká změna a Nira nechápala vůbec nic. Neviděla ani Cowpacka, ani další jeho věrné, viděla jen jakési hrubé tváře s modrými výložkami, které ji dovlekly k tomu člověku, co se k ní choval zatím vždy poměrně nejlaskavěji. A právě Laverney, doktor Laverney se za těch pár hodin proměnil v mlčenlivou skálu, která dlouhé minuty hledí do blikající obrazovky, která snáší na hromadu nejrůznější podivné přístroje, který se mění v mechanika a vlastníma rukama propojuje hrubými kabely ty záhadné přístroje, a u toho všeho musí asistovat ona, bezmocná dívka, která k tomu všemu přišla úplně nevinně.

„Tak odpovíte mi už konečně?“ volá Nira napůl vzlykajíc a Laverney se teprve teď, když utáhl poslední šroubeček a klepl šroubovákem o stůl, ohlédl směrem k ní. A ona se zhrozila jeho tváře. Člověk, který sice patřil k vojákům, člověk, který dokázal tak rychle a bezbolestně vyléčit její ochromenou nohu, člověk, kterému měl být humanismus nadevše, se proměnil v cosi, co nebyla schopna popsat. Z jeho očí čišela snad krvelačnost dravé šelmy, snad nenávist vůči všemu živému – tak byla Nira ochotna hodnotit jeho vzezření. Nenapadlo ji jediné správné vysvětlení této skutečnosti – že ten člověk je zaujat svou prací a svým výzkumem, že ten člověk je posedlý touhou udržet to, co málem vyhynulo a co je stejně odsouzeno k zániku, při životě.

Štítivě se snažila ucuknout před jeho prsty, které byly chladné, až mrazivé, které prosahávaly její tělo a které z ní postupně strhávaly oděv. Ne, nemohla pochopit jeho počínání a její děs dostoupil vrcholu ve chvíli, kdy na stole vedle ní rozevřel brašnu s nástroji a ona spatřila lesknoucí se kov, který něžně zařinčel.

„Můžeš být na sebe pyšná, děvenko,“ konečně promluvil Laverney a Nira se tak dověděla, že hovoří s člověkem a ne se sochou. „Tobě budou blahořečit všechny další generace.“

Cukala sebou a cítila, jak její tělo ovívá chlad.

Přiložil ji k hlavě dvě elektrody.

„Nechte toho, slyšíte, nechte toho, pusťte mě!“

„Až za chvíli, pokud ovšem ještě budeš chtít,“ usmíval se doktor Laverney a Nira znovu znehybněla hrůzou. Ten nenávistný pohled zmizel, opět se jí zdálo, že je to normální lékař, ale proč ji tady vězní? „Jen musím provést malou operaci, abych zachránil to, co jsem dávno považoval za ztracené. Ptáš se po důvodech mého počínání, budiž, vysvětlím ti je. Existuje jedno ušlechtilé poslání, které musím splnit. Všude tady kolem nás budou brzy vyrůstat tisíce nových vojáků, kterým ty dodáš život.“

Rozsvítil světlo a Nira s ohromením zjišťovala, že není uvězněna v malé laboratoři, jak se původně domnívala, ale ve velkém, na podzemní poměry přímo obrovském sále, a z polohy, v níž byla uvázána, vlastně ani nemohla dohlédnout na protější stěnu. A viděla ohromné množství skleněných nádob, propojených desítkou tenkých kabelů, pospojovaných skleněnými trubicemi, viděla drobné přístroje, viděla nekonečné dopravníky, televizní obrazovky, viděla zcela jiný svět, než znala.

„Tohle je líheň, děvče. Tohle je líheň, v níž ustal všechen život během té dlouhé noci, kterou jsme spali, v níž ustal život, protože nás nikdo nepotřeboval. Plukovník Cowpack se stará, aby nás lidé opět potřebovali, a já se starám o to, aby bylo koho potřebovat. Ještě chvíli vydrž.“

„Ne, proboha ne, to ne!“ křičela zděšeně Nira, která sice stále nevěděla, oč se jedná, ale viděla lékařovy ruce, které jí v té chvíli připadaly jako dravčí spáry, jak se blíží k jejímu obnaženému břichu.

„Matka příštích generací by se neměla bránit svému ušlechtilému poslání,“ podotkl Laverney a Niře se zdálo, že její pláč ho jen povzbuzuje, aby své nestvůrné myšlenky realizoval.

Cvičené prsty se dotkly její kůže a zatlačily. Viděla, že doktor zatím žádný nástroj v ruce nedrží a to ji trochu uklidnilo, přesto však nemohla snést dotyk cizího muže na svém těle, na nejintimnějších částech těla, i když to byly ruce lékaře. A přece, přece jen cítila slabé bodnutí, a tu se vyděsila znovu, protože doktorovy oči přestaly v tu chvíli být očima. Panenky se nestvůrně roztáhly, duhovka zcela zmizela a obě oči vystoupily z důlků. Jako dva dlouhé tubusy se oba zrakové orgány, které teď už snad ani nebyly očima, vysunuly vpřed a soustředily se na cosi neviditelného, co Laverney držel na dlani.

„Ano, ano, v pořádku,“ podotkl Laverney. „Vajíčko je živé, nezbývá než je oplodnit.“

A jeho oči byly opět očima a Nira si v té chvíli pomyslela, že patrně zešílela, protože to, co viděla, odporovalo všemu, co znala.

Jeho prsty se dotkly malého sklíčka a on je nesl dál, něžně jako malé dítě, tak, aby neutrpělo jediný otřes, a vložil je do malého přístroje. S neuvěřitelnou láskou si hrál s drobnými knoflíky, pozoroval grafy stoupající v pestrých barvách na malém displeji a zapomněl na to, že tu není sám. Nira už přestala plakat, protože bezprostřední nebezpečí přestalo hrozit a to, co jí udělal, vlastně ani nebolelo.

A pak na obrazovce spatřila něco záhadného, něco, co nebyla schopna pochopit. Malá kulička, která brzy zabrala celou plochu monitoru, se spojila s podivným bičíkovitým a hbitým tvorečkem, zakalila se, a pak se pomalu začínala dělit, a Nira pochopila, že vidí zrod nového života, a už jí bylo jasné, že ten nový život pochází právě z jejího těla, a že doktor Laverney tady provádí cosi, co se zcela vymyká poznatkům současné vědy. Během dvou minut totiž bylo embryo viditelné pouhýma očima a vklouzlo do jednoho z těch prosklených válců, kterých tu byly stovky, možná tisíce.

„Ne, to ne, to přece nemůžete udělat,“ vzlykala Nira, když si uvědomila, kolik těch skleněných válců, což jsou nepochybně inkubátory, tady kolem ní je.

„Ještě nevím, jestli to udělám,“ říkal klidně Laverney a Nira ani nevěděla, jestli ta slova patří jí. „Musím si jen ověřit, zda tento vzorek bude mít správné parametry, zda jeho vlastnosti budou odpovídat požadavkům na vojáka naší armády, a co víc, zda budou odpovídat extrémním podmínkám, protože my budeme bojovat v extrémních podmínkách. V takových, jako dosud nikdy žádná armáda nebojovala, protože my jsme jediní a poslední a chceme být zároveň prvními.“

Nira nevěděla, kolik její vaječníky obsahují vajíček, ale už jí bylo jasné, že tenhleten netvor v bílém plášti bude potřebovat jednoduše všechny a že neustane, dokud jí nezbaví jakékoli šance na normální mateřství. Pak si uvědomila, že to, co tam v té ohavné nádobě vyrůstá, není nic jiného než její dítě, a při té představě konečně omdlela, čehož si doktor Laverney vlastně ani nevšiml.

* * *

Ne, toho muže téměř nepoznal.

Neudivil ho prostý, až hrubý šat, do kterého byl oblečen, takový, s jakým se nikde na ulici města zatím nesetkal. Neudivilo ho to, že byl ten člověk neobyčejně hubený a zdál se na pohled velmi starý. Comar se vyděsil jeho pohledu a málem se zeptal toho vojáka, proč mu sem toho podivného chlapa strčil, ale ten muž, který tak neočekávaně vpadl do klidu Awenterovy a teď tak trochu i Comarovy pracovny, sebou prudce škubl, když spatřil člověka sedícího v jinak prázdné pracovně za psacím stolem.

„Ne,“ ozvalo se z téměř bezzubých úst, a Comar ten hlas okamžitě poznal. Jeho otec vypadal úplně jinak, než jaký byl v jeho představách. I když podobu už zapomněl, stále měl před sebou siluetu mohutného, statného člověka, schopného snad přenášet skály. Nyní stál tváří v tvář bezmocnému starci, a bohužel si nedokázal vybavit, jak je to dlouho, co se viděli naposledy.

Comar vstal a udělal svému otci krok vstříc, pak se ale zastavil. Tvář jeho otce se totiž začínala měnit a jeho ústa se chvíli snažila něco vyslovit, než se z nich konečně vydrala nelítostná slova.

„Nemohu uvěřit tomu, že můj syn se stal právě takovým netvorem jako ti, kteří mě dali uvěznit.“

Sklopil hlavu a zdálo se, že je to z jeho strany všechno.

„Otče,“ dodal si konečně Comar odvahy. „Já… já… ne, já nejsem takový, jak si myslíš… já jsem tě dal zavolat, abys…“

„Abys u mne vyzvídal, aby ses dověděl všechny další podrobnosti o tom hnusném spiknutí proti našemu státu, abys vedl mírotvorné řeči a sám se pak všem lidem hnusil? Rozumíš, Comare, já se za tebe stydím!“ Comar nechápal, proč ho jeho otec odsuzuje, naštěstí však stařec mluvil dál.

„Když jsi byl ještě malý, nechtěl jsem se ti svěřovat se vším, co jsem věděl o Awenterovi a jeho paláci, o praktikách, které vedou jeho orgány ve jménu míru, o tom, co se děje před očima všech, kteří mlčí a jsou rádi, když se jim pogrom vyhne. Vidím, že jsem udělal dobře, když jsem se ti nesvěřoval. Teď, když ses vyšplhal až na vrchol, a to jistě jen proto, že jsi Awentera dal zavřít nebo odpravit, protože on by jinak své koryto nikomu nepřepustil, sis vzpomněl na mne. Proč? Chceš snad, abych na tebe byl pyšný, abych byl pyšný na to, jakého jsem dal světu syna? Chceš snad, abych se přiznal ke svým zločinům, nebo mě snad chceš, nedej bože, amnestovat a vrátit mě tak sem, abych dožil ještě těch pár týdnů, které mi zbývají, protože Awenterovy lázně jsou tím nejlepším prostředkem, jak dostat člověka do rakve…“

„Ale otče, počkej, ty nic nechápeš, ty nevíš, co se zatím odehrálo… Já… já tady nejsem dobrovolně, já chci… já chci, abys mi pomohl…“

„Já ti mám pomáhat? A v čem? V potírání militarismu?“

„Jakého militarismu?“ bránil se Comar. „Za tu dlouhou dobu, co jsem na světě, mi nikdo neřekl, co to vlastně ten militarismus je…“

Pokrčil rameny. Pocítil naprostou bezmocnost. V první chvíli se zaradoval, že mu otec usnadní to jeho těžké a nevděčné poslání, a zatím se mu marně snaží vysvětlit, oč vlastně jde, a je jím obviňován z nejhorších zločinů…

„Ty nevíš, co je to militarismus?“ zahřímal otec, jak nejsilněji byl schopen. „A kdo to byl ten, co mne sem přivedl? Co to bylo za podivného člověka? Co to držel v ruce? Ne, já nejsem tak zaslepený jako většina těch, kteří tady v tomto městě naslouchají Awenterovým lahodným a laskavým a pěkně lživým slovům. Vím leccos o minulosti, a teď už se to nebojím říct. Tento ostrov má minulost, má historii, a to je skutečnost, které se Awenter strašně bojí. Bojí se jí tolik, až se mu to vymstilo. Vidím tady všude kolem armádu, Comare. Vidím vojáky, a ti jsou horší nepřátelé než Awenter. Awenter znamenal mír, a dopustil válku. A vojáci, to je válka sama, rozumíš?“

Comar mlčel.

„Vidím, že ničemu nerozumíš. Jsi hodným dítětem své doby a já jsem tě tak vychoval. Co se vlastně stalo?“

„Oni mne jmenovali… Awenterem,“ řekl tiše Comar. „A teď chtějí, abych…“

„Ano, teď chtějí, abys jim zobal z ruky.“

„Ale ty přece jsi byl… izolován pro propagaci militarismu, otče. Já jsem se nejdřív bál, že budeš s těmi vojáky sympatizovat, že uvítáš jejich přítomnost, ale teď vidím, že je nenávidíš stejně jako Awentera. Nerozumím tomu. Jaký tedy chceš mít svět?“

„Chci svět jiný. Bez války, ale i bez přetvářky. Nemůžeme žít v nepřetržité lži. Vidím, že město hoří. Nevím, kolik těch vojáků je, ale podle toho, kolik jsem jich potkal, jejich hrstka. Kdyby byl Awenter trochu při smyslech, určitě by dokázal jejich vpádu zabránit. Kde vlastně je teď?“

„Tam dole, v zakázané oblasti. Vojáci ho drží…,“ Comar nemohl najít vhodné slovo.

„Drží ho v zajetí, synu. Obohacuj si slovník, budeš to potřebovat. Až se vypořádáme s Awenterem i s vojáky, budeš potřebovat znát všechno, a spolu s námi i všichni ostatní lidé.“

„Ale co mám teď dělat, táto? Cekají na mne. Za chvíli přijde Cowpack, bude chtít odpověď.“

„No, něco už vymyslíme,“ řekl Comarův otec.

* * *

Každé tři vteřiny se odlepila od neviditelného stropu kapka vody. Neslyšně proletěla chladným vzduchem, na krátký okamžik dala zatřpytit své průzračné kráse v proudu světla vrženém jedinou lampou v místnosti, a pak dopadla na zem. Ten pleskavý zvuk měl na Niru deprimující dojem, přesto však ty vodní kapky byly v té chvíli jediné, co se v sále hýbalo. Jen tam, o kus dál, tam, kam se bála pohlédnout, stál inkubátor. Velká rudá láhev, snad plná krve, snad jiné rudé kapaliny, dodávala živiny tomu, co pomalu vyrůstalo pod skleněným víkem, tomu, čemu dala nepřímo život Nira. Uplynulo osm hodin od chvíle, co doktor Laverney vypreparoval zázračným hmatem z jejího těla jediné vajíčko, a plod jeho činnosti teď bytněl a narůstal, již dávno překonal rybí i plazí stadium a malá kostřička obalující se tkáněmi dostávala stále víc podobu malého člověka, už v této chvíli však pokrytého čímsi, co mohlo připomínat maskovací kombinézu. A Nira, ať se bránila, jak mohla, stejně co chvíli pohlédla tam, kam vůbec nechtěla, a nejvíc ze všeho ji zneklidňovalo pomyšlení, že ten tvoreček je světle zelený.

Prožila připoutána k tvrdému lůžku strašlivou noc, i když vlastně nevěděla, zda se jedná o noc, protože sem do hlubokého podzemí paprsky slunečního světla nikdy nedolétly. Snad chvílemi i usnula, ale její tělo vystavené trvalému chladu a její mysl deprimovaná strašlivým zážitkem nedopřály Niře chvíli odpočinku. V posledních hodinách bylo jejím jediným přáním zavřít definitivně oči a ukončit svou pouť po tomto strašlivém a nevlídném světě, ale smrt sama nepřicházela a doktor Laverney se kamsi zavrtal, chvíle, kdy se opět vrátí, se však blížila. Produkt jeho zrůdného biologického experimentu stále rostl a inkubátor se zdál být téměř vyplněn.

A konečně uslyšela kroky. Doktor se vrací. Vysvobodí toho zrůdného tvora z jeho skleněného zajetí, shledá, že je plně životaschopný, ukáže Niře tu malou zrůdu, toho malého vojáčka, a dopřeje jí požitku z toho, že dá život dalším a dalším vojákům, celé armádě, která bude ničit a vraždit a loupit podle receptu plukovníka Cowpacka. Co to však znamená? Zdá se, že doktor si notně přihnul, protože jeho kroky nesměřují přímo k inkubátoru, plazí se kolem stěny a sotva se drží na nohou a Nira se za ním obrací do tmy, ale nevidí ho a pouta jí nedovolují větší pohyby, a slyší za sebou podivné supění a dokonce i sténání, a uvědomuje si, že to vůbec není doktorův hlas.

„Vy?“ slyší najednou vedle sebe. „Co vy tady děláte, kde jste se tu vzala, a proč…“

Víc z těch úst, na nichž je ještě patrný proužek zaschlé krve, nevyšlo. Nira poznala Awentera. Ne, to už není ten suverénní Awenter, ke kterému včera dovedla vojína Berka. Tohle je lidská troska, která prošla možná ještě větším martyriem než Nira, která však má v tuto chvíli volné ruce a nohy a může se tedy volně pohybovat, a Nira se k němu upíná jako k poslednímu stéblu, k poslední naději, a věří, že tímto okamžikem její utrpení končí.

„Pomozte mi, proboha, pomozte mi,“ šeptá Nira a víc ze sebe nedokáže vypravit.

„Tak tady jsi skončila, ty lasičko,“ slyší z úst toho zmučeného člověka. „Tady jsi skončila ty, která jsi na nás seslala celé to neštěstí. Ty, kterou jsem měl hned při narození poslat do kárného tábora.“

Nira nerozumí těm slovům, která teď na ni, když je zcela bezmocná a na prahu šílenství, plivají jedovatou slinu, nechce věřit tomu, že by ten člověk mohl být tak bezcitný, aby v tento okamžik nedokázal zapomenout na staré vášně, aby nedokázal zapomenout na své ideály, které jsou stejně prašivé jako ti všichni lidé tady kolem.

„Poznala jsi teď vděk svých nových přátel, vidíš, jak dovedou odplácet. Mouřenín vykonal svou práci, mouřenín může jít k čertu. A taky pěkně půjdeš, dřív nebo později. Pokud tě neoddělají oni, udělám to já. Tebe i toho zrádce Comara, což je nejčernější skvrna na mapě našeho města. I toho zničím jako červa, rozumíš. Miluj si ho, jak chceš, mír musí být uchován.“

„Výborně, pane Awentere,“ ozvalo se náhle z temnoty. „Taková slova se mi líbí. Děkuji vám, že jste mi tady bavil to děvče, už se muselo nudit ve své samotě.“

„Co tu chce zase tahle kreatura?“ rozhořčil se Awenter. „Dva z vás už jsem zlikvidoval, stačím i na tebe, rozumíš. Jen mě mrzí, že jsi zatím nedokončil tady to své dílo, ta křepelka je ještě naživu. Chtěl bych ji vidět bradou vzhůru, ale ty jsi první na řadě.“

„Ten chlap se asi zbláznil. Zdá se, že jsem přišel včas, pane Awentere, vy byste byl ochoten zničit ten nejcennější biologický materiál, jaký jen mám. Podívejte se, co dokázalo její tělo vyplodit,“ vystoupil doktor Laverney konečně na světlo a postavil se vedle inkubátoru.

I Awenter vytřeštil zrak.

„To je… to je…“

„To je zárodek příští armády, pane Awentere. Brzy jich tu budou šlapat tisíce, a pak z vás nezůstane ani prach.“

„Tak takhle vy se množíte, vy…“ Awenter na chvíli zadrhl a Laverney vychutnával jeho ohromení.

„Myslel jste si, když jste nás tady v podzemí viděl, že je s námi konec, co?“ usmíval se Laverney a vychutnával své vítězství. „A zatím je to jen začátek naší nové slávy, rozumíte, Awentere? Uplyne možná jen rok, dva, a my tu budeme v plné síle, připraveni na okamžik, až nás vy, lidé, začnete potřebovat. A vy nás budete potřebovat neobyčejně brzy, tím jsem si naprosto jist. Vidím až do hloubi tvé duše, Awentere, vidím v tobě tu nesmírnou touhu zabíjet a jsem si vědom toho, že kdybys mohl, tak toto děvče ani já bychom už nebyli mezi živými. Jen nevím, koho bys zvolil dřív, jestli mne nebo…“

Laverneyova řeč se náhle poněkud zpomalila, začal zadrhávat, vynechávat slova, nakonec úplně zmlkl a jeho tělo stanulo zcela nehybně. Nira vyděšeně sledovala nejdříve jejich slovní souboj a pak i to, jak Awenter náhle znehybněl a upřeně se zadíval na doktora. Už jednou byla svědkem podobného okamžiku, ve chvíli, kdy podobně snadno jen silou své vůle zlikvidoval poručíka Sahora, a nyní tutéž sílu začal uplatňovat na doktorovi. A doktor, jak se ukázalo, byl vůči jeho mentální energii stejně bezmocný jako Sahor. Tady, v klidu podzemní kobky, nerušen vnějšími vlivy, pln spravedlivého rozhořčení, dokázal v sobě Awenter opět soustředit svou vnitřní sílu, a tak naložil s doktorem stejně jako s oběma modrovýložkovými, kteří ho střežili v jeho podzemním vězení. Laverney se brzy zhroutil v bezvědomí k zemi. Awenter ho zatím ignoroval, věděl, že mu doktor nebude nebezpečný. Chvíli se rozhlížel a něco hledal, pak konečně objevil ve stojanu opřenou zbraň, snad samopal, snad kulomet. Nira ho zděšeně pozorovala, ale on si jí nevšímal, udělal pět kroků směrem k inkubátoru a rozmáchl se.

Třeskot rozbitého skla naplnil celý podzemní prostor a vracel se k jejím bubínkům několikanásobnou ozvěnou. Awenterovi do tváře vychrstla břečka narůžovělé kapaliny a obsah inkubátoru vytekl na podlahu. Awenter zjevně uspokojen výsledkem svého běsnění se dal do práce a likvidoval všechny přístroje, které stály kolem a které řídily vývoj toho zrůdného jedince. Drtil krevní konzervy a měřicí přístroje, šlapal po skleněných střepech, a Niře připadal jako nepříčetný. Konečně se zastavil uprostřed pohybu, zdálo se, že uvažuje, a pak se pomalu ohlédl směrem k Niře.

Spatřil, jak zcela bezmocná dívka zděšeně přihlíží jeho počínání, a v jejích očích uviděl bezmeznou hrůzu, která se vzápětí promítla do děsivého výkřiku. V první chvíli netušil, co ji tak vyděsilo, vždyť destrukce toho zrůdného systému na výrobu dalších a dalších profesionálních zabíječů ji vlastně měla ochránit od dalšího mučení a potupy, ale Nira sebou nepřestávala cukat v poutech a rovněž nemohla odtrhnout oči od jednoho místa v místnosti, sice napůl zatmělému, ale přece jen ne natolik, aby nebylo vidět, že se tam cosi hýbá. Awenter ustal uprostřed pohybu, pažba ťukla o zem a i on se podíval tam, kam směřovaly Niřiny oči.

Tam, uprostřed hromady střepů, částí přístrojů a velké louže biologického roztoku, se cosi pohnulo. Vypadalo to jako neforemná améba, chvíli se to valilo po podlaze, ale pak Awenter zjistil, že ten nevelký bochník má dvě ruce a dvě nohy a když se ta věc třikrát nebo čtyřikrát pokusila vzepřít, pochopil, že doktor Laverney vykonal svou práci úspěšně, protože další voják, byť ještě malý, nedokonalý, neforemný a ještě ne bojeschopný byl na světě. Ne, tvoreček se zatím nedokázal pohybovat vzpřímeně, a tak lezl na svých slaboučkých končetinách ke světlu a velká, jakoby k němu nepatřící hlava co chvíli udeřila o vlhkou zem. Tělíčko novorozeněte nebylo bílé nebo narůžovělé, jak by se dalo očekávat, bylo šedé a už i pokryté náznaky maskování.

Awenter se otřásl odporem. Cítil, že se v něm cosi láme, uvědomoval si, že má strašlivou chuť zničit nejen tento zrůdný systém, ale i to, co vyplodil doktor Laverney, protože to nebylo dítě, ale zárodek příští armády, a už už se rozmachoval svou zbraní, aby vojáčka zabil. Tvoreček, když spatřil, jak se mu nad hlavou vznáší potenciální nebezpečí, náhle zvedl hlavu neobyčejně vysoko, otevřel bezzubá ústa a zavřeštěl, kterýžto zvuk Niru zcela ochromil a málem upadla do mdlob. A Awenter jen bezmocně zíral, jak ta malá bytost až neuvěřitelně rychle mizí vzadu ve tmě a neodvažoval se tam za ním běžet.

„To jsi zavinila ty!“ vykřikl hrozivě a obrátil se směrem ke spoutané dívce. „To ty jsi rozpoutala celé tohle neštěstí, to ty jsi probudila vojáky, to tys jim nabídla své hříšné tělo k tomu, aby provozovali tyhle odporné biologické experimenty!“

Pozvedl zbraň.

„Ne, proboha, to nesmíte udělat!“ vykřikla Nira.

„Proč ne?“ zeptal se Awenter. Cosi ho zastavilo uprostřed jeho pohybu. Nira zavřela oči a očekávala smrt z rukou člověka, který vždy sliboval lidem věčný mír a šťastný život, jen se nezmiňoval o tom, kdy to bude, protože to lidé nesměli vědět. Teď věren svým zásadám chystal se jim zpronevěřit.

„Nech ji, rozumíš?“ slyšela Nira odkudsi z daleké prázdnoty. „Okamžitě ji pusť.“

Slyšela jakési supění a dupot okovaných bot, a když otevřela oči, viděla už jen Awentera nehybně ležícího na zemi a o kus dál postávajícího vojína Berka, který sice utržil dvě nebo tři rány pažbou, ale jeho konstitucí nemohly nijak otřást. Měl velké štěstí, že Awenter se nikdy nenaučil střílet. Musel svého protivníka zlikvidovat holýma rukama, protože utekl z ledabyle střeženého vězení beze zbraně, a té se zmocnil až teď.

Uvolnil Niře pouta.

„On ti chtěl ublížit, viď,“ říkal a Nira nechápala, kde se v té nelidské bytosti vzala ta něha.

„Tak konec legrace, modrovýložkáři,“ ozvalo se náhle od dveří.

„Hele, ty červená ponravo, běž do prdele a dej mi konečně pokoj.“

Velitel stráže třímal v ruce pistoli a doprovázeli ho další dva podobné typy s červenými výložkami, sice potácející se, ale o to nebezpečnější. Berko zhodnotil svou situaci a pak samopalem mrštil o zem.

„Vaše vláda tady skončila,“ řekl velitel stráže, když bezmocnému Berkovi poutali ruce. „Tohle je Cowpackův konec, rozumíš. Moc si na nás vyskakoval a to se neodpouští. Teď je velitelem seržant Masney a my plníme jen jeho rozkazy. Tady ty dva do ajnclíku!“ zařval a kopl do Laverneye, který zasténal a pohnul se.

„A co s tebou holubičko?“ usmíval se jízlivě velitel stráže a zapotácel se. „Tobě uděláme to nejlepší, co jen umíme.“

„Ne, to ne,“ krčila se stydlivě Nira.

„Neboj se,“ vykřikl Berko, kterého odváděli oba ozbrojenci. „Neudělají ti vůbec nic. Oni totiž nemají čím.“

A dal se do hlasitého smíchu. Bylo to poprvé, co Nira viděla některou z těch kamenných soch se usmívat, bylo to poprvé, co viděla u některého z nich takový projev lidství.

13. Bojovníci

Profesor Zambor se probouzí z neklidného snu. Chvíli se nedokáže orientovat, neví, kde je, protože kolem něj je naprostá tma a jen ojedinělé zvuky, připomínající výkřiky, se ozývají odkudsi z velké dálky, která je nedostupná. Hlavu má těžkou jako z olova, tuší, že něco není v pořádku a pomalu si dává vše dohromady. Ten nápoj, který včera byl nucen vypít, musel obsahovat nějakou silnou drogu, jejíž účinky cítí ještě nyní. Ale jeho mysl se pozvolná stávala jasnou a ani mučivá bolest ve spáncích nedokáže jeho myšlenky zastavit. Už ví, kde je a jak se sem dostal.

Pomalu vstává z toho, co bylo označeno jeho vězniteli za polní lůžko, a těžce se zvedá. Jeho kroky vedou směrem, kde včera ještě byly mříže, ten potupný projev nadřazenosti jednoho člověka vůči druhému, způsob represe, který jejich svět dávno zavrhl. Profesor Zambor nadále podléhal naivní představě o skvělém uspořádání svého světa a ani události, které se kolem něj přehnaly rychlostí expresu, z něj tento dojem nevyhnaly. Osahává mříže a najednou cítí, že jsou otevřeny. Pomalu obchází betonový roh a konečně se dostává do osvětleného prostoru. Je to ta nekonečná chodba, na podlaze pomalovaná dopravním značením, připravená nepochybně pro rušný každodenní provoz. Nyní je tu pusto a mrtvo, tak mrtvo, že se tady nepohybují ani krysy, které by člověk v tak hlubokém sklepení automaticky předpokládal. Slyší zmatené pobíhání a kroky, a tuší, že se v podzemí něco děje. Něco natolik závažného, že na svého zajatce, který pro ně ostatně nic neznamená, pokojně zapomněli. Ohlušující rána se odráží od šedě natřených stěn a profesor Zambor tuší, že by to mohl být výstřel, výstřel z toho, čemu ti podivní šedozelení muži říkají zbraně. Marně přemýšlí o tom, kde se v systému jejich společnosti stala chyba, a nechápe, jak taková osobnost jako je Awenter mohla dopustit, aby k něčemu takovému došlo.

Jde prázdnou chodbou a vzdaluje se od ohniska hluku. Jednu chvíli se schovává do malého výklenku, ale maskovaná postava se zbraní v ruce, který kolem proběhla, si ho vůbec nevšimla. Mají jiné starosti, a to je dobře. Tam někde vzadu je vězněna Nira a také Awenter, ale profesor nemá jedinou šanci jim jakkoli pomoci. Musí se dostat ven, musí se dostat mezi lidi do města, musí sehnat muže, kteří budou odhodláni se spolu s ním vrátit sem do toho podzemního hnízda, musí najít muže, kteří budou ochotni naučit se zacházet se zbraněmi, se skutečnými zbraněmi a ne s mentální silou, kterou používá Awenter a která je natolik nespolehlivá, že je závislá na psychickém rozpoložení daného jedince.

Profesor si sám neuvědomuje, že jeho smýšlení se stává militaristické, dobře však ví, že s těmi vojáky není možné vyjednávat, ti porozumí jen hrubému násilí, a pak se možná stáhnou. A když ne… Profesor se při té myšlence až otřese. Uvědomuje si, že bude muset zabíjet, ale uklidňuje ho trochu pomyšlení, že ti vojáci snad ani nejsou lidmi.

Měl dost příležitostí studovat jejich jednání a pochopil, že je až příliš jednoduché, příliš přímočaré, bez jakýchkoli kliček a úskoků, bez jakékoli schopnosti využívání lidského důmyslu. Jako by pracovali podle přesně stanoveného programu. Věděl, že by se měl o historii této armády dovědět víc, ale netušil, kde by něco takového našel. Lidé jako Awenter, kteří snad měli jakési tušení o tom, co se v podzemí zakázané oblasti ukrývá, dávno dokázali zničit všechno, co by na armádu jakkoli upomínalo.

Trochu si připomínal, kudy ho vedli včera poté, co ho odloučili od Awentera a Niry, a teď věděl, že se vrací stejnou cestou. Tam někde musí přece být velitelství, tam je místo, odkud je řízeno celé toto podzemní centrum, a tu profesor Zambor dostal šílený nápad. Armáda je strašlivým nebezpečím pro jejich svět, který, ať je jakýkoli, je především mírumilovný. Kdosi tu naznačoval, že vojáků je zatím málo, ale ten doktor, což je zjevně voják úplně jiné povahy, prohlašoval, že brzy tady budou vojáků tisíce, desetitisíce. Pak se budou znovu snažit ovládnout svět… To přece nelze nikdy připustit. Tomu se musí za každou cenu zabránit. Profesor je v té chvíli odhodlán za každou cenu zastavit tu pohromu, i za cenu toho, že by obětoval vlastní život i životy těch, kdo jsou tady spolu s ním v podzemí. Kde je armáda, tam musejí být ukryty výbušniny, a použití výbušnin je stejné jak v mírovém životě, tak i za války. Právě tak jako jsou odstřelovány skály v lomu, právě tak se dá zničit i toho podzemní doupě zla. Profesor zahyne a jeho jména už nikdo nikdy ani nevzpomene, ale další generace budou žít.

Slyší ještě pokřik a dupot okovaných nohou, ale to už stojí před velkými dveřmi. VELITELSTVÍ. Prostý nápis v modré barvě. Ano, v modré, jsou tu přece dvě skupiny. Tady je centrum řídící modrovýložkáře. Většina vojáků je venku, ve městě nebo na stráži. Tady bude nanejvýš jeden, dva. Profesor Zambor si zkouší připomenout, jak zápasil se svými vrstevníky, když mu bylo ještě dvanáct, třináct let. Je to dávno, nesmírně dávno, od té doby se s žádnými podobnými projevy násilí nesetkal. Teď by měl podobně zneškodnit jednoho vojáka, strážce, profesionála, který je každou chvílí na podobné překvapení připraven. Bylo by lépe se něčím ozbrojit, ale nikde tady vůbec nic není. Musí se tedy spolehnout na své ruce. Na své slabé, stařecké ruce, které dlouho nedržely nic jiného než tužku… Přesto byl pevně odhodlán.

Pomalu otevřel těžké kovové dveře se speciálním uzávěrem, k čemuž spotřeboval téměř všechny síly. První, co špehýrkou uviděl, byl stojan a v něm opřenou snad desítku lesklých kovových trubic.

Zachvěl se, protože poznal ty nástroje, které vojáci nosili přes ramena na kožených řemenech.

Byly to zbraně.

Mít tak zbraň, to by snad svého cíle i dosáhl. Jeho ruce se roztřásly, to však už držel jednu automatickou pušku v ruce. Cítil chladný kov a v jeho srdci se náhle objevil takový podivný, neobyčejný pocit, který jím prostupoval jako ostrý nůž a měnil jeho dosud ušlápnutou osobnost na člověka, který si je vědom své síly. Zvedl hlaveň toho lesklého předmětu před sebe a podivil se, jak je anatomicky dokonale vyroben, protože jeho ruce bez nejmenšího zaváhání uchopily zbraň přesně stejným způsobem, jak to viděl u nich. Když zvedl hlavu, spatřil, že v místnosti nikdo není.

Kdyby se něco podobného stalo v dispečinku univerzitního výzkumného ústavu, dal by on sám odpovědného pracovníka potrestat. Skoro na chvíli nenáviděl neodpovědnost těch, kteří dopustili, že zbraní se může zmocnit kdokoli, pak si však uvědomil, že díky této náhodě a jen díky ní je nyní ozbrojen. Jen se ještě naučit zbraň ovládat.

Stiskl spoušť, tak, jak mu anatomická stavba zbraně velela, a očekával ohlušující ránu. Nic se však nestalo. Už už chtěl zbraň zahodit, protože se domníval, že je k nepotřebě, brzy si však povšiml malé červené páčky. Otočil ji směrem dopředu a znovu stiskl spoušť.

Zpěmý úder jím mrštil o zeď a stěna naproti němu se pokryla drobnými důlky způsobenými deštěm kulek. Po prvním výstřelu mu hlaveň sklouzla trochu vzhůru a náboje zasáhly mimo jiné i dvě obrazovky, které se rozlétly s tichými výbuchy.

Postavil se znovu zpříma a nedbaje bolesti přitiskl zbraň pevněji k tělu a stiskl ještě jednou. Celý řídící panel se proměnil brzy v jedinou změť střepů. Profesor držel spoušť tak dlouho, dokud hlaveň chrlila smrt. Nakonec ztichla a ani další mačkání spouště ji nepřimělo k činnosti. Zásobníky Zambor měnit nedokázal, ale ve stojanu stálo ještě dalších devět pušek.

Vzal si jinou, ale tu uslyšel z chodby dusot okovaných bot. Uslyšeli ho, a jdou se podívat, co se děje. Aniž kdy viděl vojáka v boji, přitiskl se pevně ke stěně a jedním okem vyhlédl ven.

Viděl jen desítku černých stínů běžících neuvěřitelným tempem směrem k němu a ani nevěděl, jak se to stalo, že mu ten nejbližší splynul s osou jeho zbraně.

Velitel stráže se nikdy neměl dovědět, co ho zabilo, právě tak jako většinu jeho mužů. Nikoho z nich ani nenapadlo, že by se sem do podzemí mohl vloudit nepřítel, nikoho z nich nenapadlo, že po likvidaci všech modrovýložkářů, a ti tu byli pouze dva, by se našel ještě někdo, kdo by jim mohl jakkoli uškodit. Kdyby se profesor Zambor kdy učil mířit, nepochybně by zabil všech devět mužů, v tuto chvíli celou bojeschopnou armádu, která v podzemí zůstala. Takto se však tři vojáci stačili vzpamatovat a padli k zemi dřív, než se jim nad hlavami přehnala ohnivá smršť olova. Jejich zbraně se cvičenými pohyby pozvedly a vychrlily smrt směrem k záškodníkovi, který však až do poslední chvíle svého života stiskl spoušť a splnil tak do posledního puntíku téměř vše, co si předsevzal.

Když ustal rachot, zůstalo v dlouhé chodbě naživu už jen šest lidí. Dva vojáci, z toho jeden raněný, vojín Berko, který v poutech zůstal v pozadu, Nira, kterou zapomněli na místě, doktor Laverney, který se měl vzpamatovat za několik minut, a Awenter, který na tom byl podstatně hůř.

* * *

Když se po dlouhé době otevřely konečně dveře Awenterovy pracovny a objevil se v nich kocovinou postižený plukovník Cowpack, slunce dávno opsalo třetinu své denní dráhy. Cowpack očekával, že na místě najde zdecimovaného a ke všemu svolného inženýra Comara, doufal, že najde připravený návrh pro vyhlášení stanného práva, ale střetl se zde se zcela novou skutečností, kterou nepředpokládal.

„Kdo je tohle?“ vychrlil ze sebe namísto pozdravu Cowpack.

„Dovolte, pane plukovníku, abych vás seznámil s ministerským předsedou, kterého jsem jmenoval dnes v noci.“

„Bez mého souhlasu?“ vyprskl Cowpack.

„Váš souhlas v této věci není podstatný. Jedná se o vnitřní záležitost našeho státu a vy nejste nikdo jiný než člověk, jehož služby si hodláme objednat… pokud si je vůbec objednáme.“

Cowpack nechápal tu změnu v Comarově chování. Ještě včera večer vyděšený mladík, třesoucí se před každým jeho slovem, ochotný vyplnit i ten sebevětší nesmysl, a teď sebevědomý člověk, bez jediné známky deprese či stresu, plně vládnoucí vlastními smysly a názory. Tušil, že někde udělal chybu, snad ho neměl nechávat o samotě. Ale když zásoby lihovin v této budově tak lákaly svými etiketami…

„Co to znamená – objednáme…“

„Zapomínáte na právní statut své armády, pane plukovníku. Jste přece jejím nejvyšším velitelem. Máme tady k dispozici Úmluvu podepsanou, nemýlím-li se, právě vámi a prezidentem Jovanovičem. Je sice asi sedm set let stará, ale o její platnosti se jistě nedá pochybovat. Jen se pojďte podívat, poznáváte-li svůj podpis.“

Cowpack znejistěl.

„Jistě, tuto úmluvu znám.“ Pak téměř vykřikl: „Ale od té doby se leccos změnilo! Sami jste tvrdili, že nepotřebujete armádu. Sami jste přece chtěli, abychom zalezli zpět do bunkru a tam podlehli věčné zkáze. Dlouhé roky jste nás nepotřebovali, a tím jste dopustili, že naše armáda téměř vymřela.“

„Uklidněte se, pane plukovníku. Uděláme vše, aby vaše armáda byla brzy bojeschopná. Dostanete, co budete potřebovat. Teď se vrátíte spolu se svými vojáky dolů do podzemí a tam vyčkáte dalších pokynů.“

Cowpack zrudl.

„To neudělám. To je past, to je zrada z vaší strany!“ Sahal po zbrani. „Zalezeme do podzemí a vy je znovu zavalíte betonovými kvádry, znovu kolem vytvoříte nekonečná minová pole, a to bude náš konec.“

„Uklidněte se, pane plukovníku. Pochopte, že zatím je ještě hluboký mír, ale politická situace na světě už není tak jednoznačná jako před několika dny. Vy sami jste ji změnili. Vy sami jste mezi lidi opět zaseli neklid. Lidé už nebudou jako dřív. Mír vezme brzy za své. Jak teď chcete bojovat? Je vás tady nahoře třicet. Třicet vojáků, máte omezené možnosti, starou výzbroj. Nikdo z vás by neodolal v jakémkoli boji déle než dva tři dny. Mezi lidmi ve městě je stovka mužů, kteří vás dovedou zlikvidovat mentální silou, tak, jak zacvičil Awenter se Sahorem. Jen v důsledku Awenterovy neschopnosti nebylo jejich moci využito. Já jsem je dnes ráno povolal sem. Dostavili se všichni, nebo téměř všichni. Osmdesát mužů je rozmístěno po celé této budově připraveno vás zneškodnit. Čekají jen na můj pokyn. Mám ho vydat?“

„Spikli jste se proti mně, Comare. Víte, co s našimi zbraněmi dokážeme.“

„Ovšemže to víme, plukovníku. O to krutější pak bude naše zúčtování, tím spíš, že jste právě porušil tuto dohodu. Budete se chovat v souladu s ní, nebo mám ty muže zavolat?“

„Comare, vybral jsem si právě vás, protože jsem si myslel, že vy budete nejpřístupnější mým návrhům. Copak nechápete, že žádám jen to, co mi po právu náleží?“

„Tak se podle toho také chovejte. Pokud trvá mír, nemáte ve městě co dělat.“

„Ale co když mír bude trvat věčně!“ vyděsil se Cowpack. „To přece nepřipustíte…“

„Ne, to nepřipustíme,“ ozvalo se za dveřmi a dovnitř vnikli dva vojáci s červenými výložkami. Comar i jeho otec tím byli překvapeni, nečekali zásah z této strany. Cowpacka už měli zpracovaného, ale co znamená tohle? Jejich automatické pušky byly připraveny ke střelbě…

„Odevzdejte zbraň, pane plukovníku,“ vykřikl muž, který celou noc stál na stráži u Comarových dveří.

„Zbláznili jste se?“ vyděsil se Cowpack, ale po zbrani se sáhnout neodvážil, i když by nejraději oba červenovýložkáře prošpikoval očima.

„Ne, to ne, plukovníku. Jednáme z rozkazu majora Masneye.“

„Ovšem, majora Masneye.“

„Znám jenom seržanta Masneye,“ ušklíbl se Cowpack. „Kdopak ho povýšil?“

Vojáci na tu repliku nereagovali.

„Na základě rozhodnutí majora Masneye jste byl právě zbaven velení, protože jste zradil věc naší armády. Odevzdejte svou osobní zbraň. Je nemyslitelné, aby kdokoli s modrými výložkami velel naší armádě.“

„Pitomci, úžasní pitomci! Ten Masney je největší hovado, kterého kdy naše armáda zplodila,“ vyprskl Cowpack a chtěl sáhnout po pouzdru s pistolí. Druhý voják jen lehce pozvedl zbraň a malou místností se rozezněla ohlušující salva. Střely minuly plukovníkovu hlavu o vlásek a prorazily kouřové sklo. Neškodně zmizely kdesi v husté zástavbě, stále ještě týrané desítkami požárů.

„Tak zvednete ty pracky ke stropu?“ vykřikl strážný.

„K čertu,“ zaskuhral Cowpack a poslechl jejich pokynu.

Voják vytáhl z jeho pouzdra pistoli, potěžkal ji v ruce a pak jí mrštil proti oknu. Sklo odolalo této ráně a zbraň sklouzla k zemi. Vojáci si jí už nevšímali. „A jdeme, Cowpacku.“

Vůbec si nevšímali obou civilistů, ani Comara, ani jeho otce. Neviděli, jak Comar udělal dva kroky k oknu a shýbl se pro pistoli. Oba se svýma očima přímo pásli na plukovníkově vzteku a ani jednoho nenapadlo, že by obyčejný civilista mohl sáhnout po zbrani.

„Nedělej to!“ vykřikl Comarův otec, ale to už místností zazněly další výstřely. Comar byl velmi učenlivý a dobře viděl, jak vojáci používají svých zbraní. Ani jeden z nich nestačil reagovat. Čtyři výstřely stačil vyslat Comar a všemi zasáhl. Jen jeden z vojáků dokázal obrátit svou zbraň proti smrti, která na něj vyšlehla z Comarových rukou, a jen jedna střela z jeho zbraně zasáhla, naštěstí jen do ruky.

„Díky, hoši,“ řekl plukovník Cowpack, když zjistil, že oba vzbouřenci leží mrtvi na zemi a zírají bezmocně ke stropu. „Ocením vaši obětavost v rozkaze.“

„Nic neoceníte, pane plukovníku,“ zamířil Comar náhle zbraň přímo na velitele armády. Cowpack sebou zděšeně trhl, protože náhle pochopil, že se dostal z bláta do louže. Po Comarově paži stékala stružka krve.

„Co to znamená?“

„To znamená jen tolik, plukovníku, že teď přistoupíte na naše podmínky. Nechte ten samopal na pokoji.“

Další výstřel, který proletěl kolem Cowpackovy hlavy, přivedl plukovníka k rozumu, a Comarův otec, který teprve teď pochopil, co jeho syn dokázal, se okamžitě zbraní obou mrtvých vojáků zmocnil.

„Teď si tady sedneme ke stolu, plukovníku, a sepíšeme spolu novou smlouvu, takovou, na které už nenajdete žádné právní kličky nebo háčky. A pak pěkně pošupajdíte do podzemí, pokud ovšem raději nepřistoupíte na demilitarizaci.“

Strašlivý stín projel plukovníkovou myslí. Představil si, jak jeho vojáci chodí beze zbraně ulicemi rozesmátého města, bez jediné šance na kohokoli vystřelit, že se procházejí ulicemi, v nichž vládne klid, kde na každém kroku nehrozí, že by šlápli na minu, kde nejsou zákopy, kde nejezdí obrněné transportéry a kde nepadají bomby, a zjistil, že něco takového by nepřežil.

„Zpátky, dolů, do podzemí. Raději budu spát tisíc let, než bych přistoupil na demilitarizaci.“

„Také si myslíme, že to pro vás bude lepší, plukovníku. Dáme se do podpisu smlouvy.“

„Ale to není smlouva, pánové… Tohle je přece kapitulace!“ vykřikl zděšený Cowpack.

„Ovšemže,“ usmál se Comarův otec. „Co jste jiného čekal? Co jiného máme sepisovat, když vaše armáda vlastně už neexistuje? A pokud ano, je to samý zrádce.“

„Do prdele,“ pronesl zcela nediplomaticky Cowpack.

* * *

Doktor Laverney se probudil z těžkého snu. Bolela ho hlava, ale to byl jev v posledních dnech u něj zcela normální. Přesto ho teď bolela nějak úplně jinak, a on si pomalu začínal uvědomovat, že tentokrát jeho kocovina není způsobena neúměrnými dávkami alkoholu, jejichž zásoby byly v podzemní pevnosti nevyčerpatelné. Pak se kolem sebe rozhlédl a zjistil, že leží na chladné betonové podlaze, nad ním bliká jen několik marných světélek a jeho levá ruka je namočena v čemsi vlhkém a dosud ještě teplém.

A věděl najednou všechno a pochopil, že jeho celoživotní dílo je zničeno rukama nezodpovědného člověka, rukama muže, jehož povinností bylo najmout si armádu ve svůj prospěch a ne ji v podstatě ničit.

Jak to ale ten chlap dokázal? Jak se mohlo stát, že on, doktor Laverney, který ovládá leckterá tajemství života, a to dokonce i taková, která lidé tohoto století neznají, mohl tak snadno podlehnout v souboji s tím maniakem, a to ještě navíc tak, že ten se jej ani nedotkl?

Jsem starý a opotřebovaný, a měl bych jít do penze, ušklíbl se lékař. Nic se mi nedaří, i tu poslední práci, kterou jsem si dal za úkol, jsem zpackal. A rozhlížel se kolem a viděl, že řada inkubátorů sice ještě stále stojí nehnuté ve svém sále, ale plná desítka z nich je roztříštěna na kusy, a co víc, ten nejvzácnější přístroj, vitalizátor, je úplně zničen. Zcela zkoprnělý stál Laverney nad tou pohromou, zvedal kus po kuse střepy inkubátorů, celé bloky součástek, a čím dál tím víc nabýval jistoty, že nikdo a nikdy tady tohle už nedá dohromady.

To je konec, Laverneyi, tohle je úplný konec. Tohle je konec naší armády, tohle je konec celé slavné historie. Laverney pamatoval leccos, pamatoval i ty nejslavnější chvíle, vzpomínal na to, jak operoval generály, kteří se na bojištích dostali ve svém fanatismu až do první linie, vzpomínal na to, jak mu celé generace vojáků tady vyrůstaly pod rukama, aby přinesli slávu a čest jejich barvám, a aby položili své životy za toho, kdo platí. Už ani jeden voják nevyjde z této líhně. Už ani jeden.

„Zkurvenej život!“ zařval Laverney a ozvěna mu jeho slova několikrát vrátila. Není tu nikdo, ani ten zatracený civilista, ani ta ženská, která se mu tolik líbila a která měla tak plodné vaječníky. Všichni někam uprchli, a snad jen ta dívka by se dala nahradit, ale tady ty přístroje ne, ty už nikdy. Vždyť ten svět tam nahoře je jiný, a pěkně zaostalý. Co to ti zatracení mírotvůrci se světem provedli…

Uviděl na zemi láhev s barevnou etiketou. Sehnul se pro ni a zvedl ji k ústům. Z hrdla vytekla jediná kapka lihoviny. Mrštil lahví proti řadě inkubátorů, ozval se tříštivý zvuk, a pak cosi zakuňkalo.

Pohlédl tam. Zaznamenal pohyb. Snad zvíře? Krysa? Ne, to je tady ve sterilním prostředí podzemního systému nemožné. Nikdo tu nemohl přežít. Nikdo, jenom vojáci. Zvenku se sem také nic nemohlo dostat, nahoře je přece poušť… Tak co se to hýbá?

Přešel těch dvacet kroků a strnul.

Dítě. Malé dítě, malý vojáček, výplod jeho práce, poslední voják, kterého inkubátory vytvořily. Přece jen ten člověk nedokázal všechno zničit, přece jen mu něco uniklo. Život toho vydrží víc než neživá hmota. Teď se tady krčí veden pudem sebezáchovy za podstavcem a snaží se uniknout i jemu. Laverney cítí strašlivou marnost. Tady mohly těch vojáků být skutečně tisíce, jeho metoda byla správná. Kde jen došlo k té proklaté chybě, a hlavně proč? Nedovedl si připustit, že jeho práce by mohla být z hlediska společnosti žijící tam nahoře, na denním světle, které on už víc než sedm set let neviděl, zcela zbytečná. Nedovedl pochopit, že lidé jejich armádu prostě už – nepotřebují.

Začal jednat čistě reflexivně. Byť věděl, že jeho činnost nemá už žádný smysl, že jeden voják armádu nespasí, uchopil toho malého tvorečka do náruče a pohlédl mu do tváře, a pak se vyděsil, protože si uvědomil, že vojáček se dusí, že zcela ztratil schopnost využívat mimikry, jeho tvářička je celá rudá a začíná modrat. A mechanicky, právě tak, jako kdyby byl na bojišti nebo v nemocnici, okamžitě zahájil oživovací pokusy. Třel to malé tělíčko, povzbuzoval srdce, které již nemělo sílu, aby pohánělo dál organismus neschopný v tomto stadiu vývoje samostatné existence, snažil se donutit plíce, aby dýchaly, přestože ty už dávno překročily meze dané jim dosavadním vývojem.

A nakonec držel v ruce beznadějně mrtvé tělíčko a cosi v jeho duši se zlomilo. Nikdy neželel smrti vojáka, bez milosti dobíjel ty, pro něž nebylo záchrany, operoval zásadně bez narkózy, ale teď, když v jeho rukou zemřel tvoreček, který nikdy neměl šanci přežít, pocítil strašlivou beznaděj a začal si náhle uvědomovat tu hlubokou propast, tu tíhu milionů tun horniny nad svou hlavou, tu tíhu, kterou na jeho armádu i na něj samotného navalily dějiny.

A tu uslyšel výstřely. Napřed jeden, a pak dlouhou, nekonečnou salvu. Rozléhala se podzemím jako krupobití na plechové střeše, a mísily se do ní výkřiky raněných, zběsilé zvířecí výkřiky, podobné těm, které denně slýchal na vzdálených bojištích, podobné těm, které ho tolik uklidňovaly, protože když lidé křičeli bolestí, bylo všechno v pořádku – vždyť právě probíhala válka, které on zasvětil celý svůj život. Teď ho výkřiky raněných děsily. Poslední voják právě zemřel v jeho rukou, a teď umírají další. Proč?

Odložil mrtvolku a vyběhl do chodby.

Ty zvuky šly z velké dálky, tam odtud, kde je centrální mozek, tam, kde je dispečink řízení bojových operací, tam, kde vždycky sídlil štáb, z něhož tu nezbyl vůbec nikdo.

Cítil, jak mu křupe v nohou, když se pokoušel o běh, přece jen jeho organismus už toho má za ty stovky let dost.

A pak je spatřil. Snad desítku mužů ležících nehnuté na betonové podlaze, se široce rozevřenýma očima. Právě tenhle pohled mu na bojišti připadal jako velmi malebný, jako nutný doprovod války. Teď se skláněl postupně ke každému tělu a neshledal v jediném z nich stopy života. Smrt zkosila celé družstvo zcela nemilosrdně, a sám velitel stráže, třímaje ještě v sevřených prstech paprskomet, ležel bezmocně zhroucený u stěny, tak, jak ho zastihla nepřátelská kulka.

A doktor se vyděsil. Kde je ten vrah? Kdo to tady všechno spáchal? Je možné, že tady ještě někde číhá za rohem, že právě teď zvedá hlaveň své zbraně, s kterou dovede tak mistrovsky nakládat, a míří teď na něj, na lékaře, který přece ještě nechce zemřít…

Ne, leží tu ještě někdo. Je to civilista, to Laverney dobře vidí, a když jeho tělo obrátí obličejem nahoru, poznává Zambora. Nechce věřit tomu, že by to byl on, kdo by v červenovýložkově armádě napáchal takovýhle masakr, ale automatická zbraň na kovové projektily, ležící nedaleko, je toho neklamným důkazem. Ti idioti! Ožerou se jako prasata. Tohle je důsledek. Všichni jsou mrtví.

„Do prdele,“ zařval Laverney nahlas, ale nezdálo se, že by jeho slova někdo slyšel.

Vešel do dispečinku řízení bojových operací. I tam byl strašlivý nepořádek, rozstřílené panely, haldy trosek a střepů. Není tu snad vůbec nic, co by zůstalo celé. Nebo že by přece? Trhnutím otevřel dvířka malé skříňky a vášnivě přitiskl k tělu placatou lahvičku. Pak ji odzátkoval a nedal pokoj, dokud celý její obsah nepřestěhoval do svého žaludku. Lihovina hřála. Příjemně hřála. Tohle doktor potřeboval. Otevřel další láhev.

Pak si sedl za řídící pult a díval se na zbývající blikající obrazovky.

Pocítil nesmírnou marnost. Chvíli zkoumal stěny, až nalezl malý plechový výřez. Přitiskl na něj dlaň a chvíli čekal. Věřil, že elektronické systémy ještě pracují, a po chvíli se dočkal. Malá dvířka se odklopila. Uchopil zvláštní klíček a zasunul jej do jediného otvoru v panelu, do nějž pasoval.

„K destrukci podzemního systému dojde za pět minut,“ ozval se z reproduktorů klidný, nezúčastněný hlas.

A doktor Laverney se dal do bláznivého tance, zatímco na stěně začaly odpočítávat hodiny posledních pět minut.

* * *

„Rychle, k výtahu!“ vykřikl Berko.

Niře chvíli trvalo, než si uvědomila děsivý obsah slov, která každých deset vteřin opakoval ten odlidštěný hlas z reproduktoru. Nikdy netušila, že by mohlo deset vteřin uběhnout tak rychle. Zdálo se jí, že ten tupý hlas téměř neutichá.

„K destrukci podzemního systému dojde za čtyři minuty třicet vteřin. Jsou odpojeny zdroje kyslíku, jsou odpojeny zdroje elektřiny.“

Hlas blábolil svou, přestože většina systémů, o nichž se zmiňoval, beztoho dávno nepracovala. Ale Berkovi ta slova přece jen něco říkala.

„Ne, výtah ne,“ zastavil se a pustil Nira, kterou do té chvíle vlekl za sebou. „Výtahem ne, přece nejde elektřina… A navíc… jede pomalu, nestihneme to.“

„A co chceš dělat?“

„Nic,“ dodal Berko. Byl schopen přijmout smrt bez mrknutí oka. Ne tak Nira. Prožila už toho dost, poslední dva dny pro ni byly jedinou sérií utrpení a šokujících událostí, přesto však nechtěla zbůhdarma zemřít na místě, které tak nenáviděla.

„Vím, kudy ven!“ vykřikla. „Pojď,“ řekla Berkovi a rozběhla se na opačnou stranu.

„Tam ne, tam je jenom líheň a intendanční sklad, tamtudy to přece nejde,“ divil se Berko. „Výtahy jsou na druhé straně.“

„K destrukci podzemního systému dojde za čtyři minuty,“ pokračoval nezúčastněný hlas, patřící člověku stovky let mrtvému.

Dveře do líhně byly pootevřeny. Protáhli se jimi. Dýchla na ně vlhká čpící polotma. Svítilo tu ještě méně žárovek než před chvílí, jako by i sám podzemní systém cítil, že nastaly jeho poslední minuty, a sám od sebe se začínal odpojovat. Nebylo tomu tak, všechna energie byla nyní spotřebována na to, aby se odjistily četné nálože trhavin, doposud pečlivě zajištěné v hlubokých šachtách, aby vyjely do úrovně podlaží, aby byly alespoň částečně narušeny několik metrů silné betonové stěny, aby účinek trhaviny byl co největší a tak mohlo být dosaženo záměru předvěkých konstruktérů. Po jejich stavební činnosti nesmí zůstat ani stopa, pokud se tak rozhodnou ti, kdo toto podzemní centrum používají. Jsou to vojáci a mají plné právo v případě porážky spáchat sebevraždu, aby se nedostali nepříteli do rukou.

„Tam vzadu, když projdeme tím vaším skladem, tam je přece tunel, kterým se dostaneme ven. Ten zavalen nebude!“ vysvětlovala Nira v poklusu Berkovi své záměry.

A Berko konečně pochopil. Vždyť on sám tím směrem už jednou unikl ven.

Nira ucítila pod nohama vlhko a málem uklouzla. Berko ji zachytil.

„K destrukci podzemního systému dojde za tři a půl minuty.“

„Počkej, tady někdo leží,“ vykřikla Nira.

„Nějaký zasraný červenovýložkář. Ať třeba zhebne,“ podotkl Berko, ale Nira ho neslyšela.

„To je přece Awenter,“ řekla zděšeně, když se sehnula a podívala se v chabém osvětlení do tváře té nehybné postavy.

„To je snad jedno,“ zafňukal Berko. Vůbec se nepodobal bájnému hrdinovi a nestyděl se za to, že má strach.

„Nemůžeme ho tady nechat,“ řekla Nira.

„Toho?“ podivil se Berko, když si uvědomil, o koho má Nira strach. „Vždyť ti chtěl ublížit, padouch jeden…“

„To je jedno,“ ohradila se Nira. „Je to člověk, rozumíš. Nemůžeme ho tady nechat ležet…“

„K destrukci podzemního systému dojde za tři minuty.“

„Jestli hned nepůjdeme, tak se nám to tady celé sesype na hlavu!“ ječel Berko.

Nira jeho slov nedbala. Když viděla, že Berko ji vůbec neposlouchá, sehnula se a uchopila Awenterovo tělo za ruce. Šlo to velmi těžce, ale přece jen se jí dařilo vléct bezvědomého za sebou. Když však viděla, že jí na druhý konec sálu zbývá přinejmenším dvě stě metrů a představila si tu hloubku intendančního skladu, pochopila, že to v žádném případě nemohou stihnout.

„Pomoz mi přece,“ vzlykla.

„Ty pláčeš?“ obrátil se Berko. Neměl rád její slzy, a ona v posledních dnech plakala velmi často. Nerozuměl tomu, nechápal ten její rozmar. Bral Awentera jako nepřítele, kterému je nejlépe tam, kde je.

Vrátil se těch několik kroků zpátky, uchopil Awenterovo tělo, které mu připadalo lehké jako pírko, a hodil si je na ramena.

„A teď běžíme,“ křikl a dal se do běhu, Nira mu sotva stačila.

„K destrukci podzemního systému dojde za dvě minuty,“ slyšeli z dálky a protivný hlas od té chvíle začínal odpočítávat vteřiny.

Pronikli do intendančního skladu, který byl právě tak temný jako líheň, proběhli řadou úzkých regálů naložených tunami toho nejrůznějšího, co jen může voják v zákopech potřebovat, a když ten protivný hlas oznamoval, že k destrukci dojde za třicet šest vteřin, oddělovala je od umělého spirálovitého tunelu už jen nízká bariéra zříceného zdiva, kterou poměrně snadno překonali.

Nira si to místo pamatovala jako prozářenou skleněnou jeskyni, ale nyní byla v chodbě úplná tma. Berko měl ohromnou výhodu – dokázal i v této tmě vidět, rozeznával Niřino a Awenterovo tělo, jeho infračervený smysl neselhával, ale chodba mu splývala s okolím, protože byla stejně chladná – energie z Comarova exkavátoru už se dávno rozplynula.

Přesto jí neomylně našel, a když proběhli do prvního závitu spirály, už v úplné tmě, slyšeli zezadu jen jakýsi šepot, který oznamoval, že k osudné katastrofě dojde za pouhých pět vteřin.

„K zemi!“ vykřikl Berko, který měl dobře zafixovány všechny základní obranné reflexy. Mrštil na sklovitou podlahu nehybným Awenterem a přitiskl se pevně k Niře, tak pevně, že ji svým tělem vlastně chránil před tlakovou vlnou, která se kolem měla přehnat.

A pak ona neviditelná ústa vyslovila ono kouzelné a nenáviděné slůvko NULA.

Nira ještě maličkou chvíli doufala, že destrukční systémy nebudou pracovat, ale to neznala svědomitost dávných předků. Pokud nepracovalo nic, na výbušniny bylo vždycky spolehnutí. Nejprve zaslechli temné dunění, ale nemohli vědět, že se hroutí prostory, které byly zbudovány ještě hluboko pod podzemním centrem, že v tu chvíli bere za své elektrárna, která stejně nepracovala, ohromný klimatizační systém, prostorný sklad výbušnin, který jen zázrakem neexplodoval, a teprve potom se začala bortit horní patra, a tuny horniny a betonu se mísily v ohromném záblesku tolik podobném velkému třesku.

A pak už neslyšela nic, protože ji tlaková vlna zcela ohlušila.

V tu chvíli seismografy celého světa ukázaly, že právě v tomto místě planety dochází k neobyčejně zajímavému zemětřesení, jehož epicentrum leží pouhých pět set metrů pod povrchem, a na celé Zemi nebyl geolog, který by dokázal tak pozoruhodné zemětřesení věrohodně vysvětlit.

A když dopadl poslední balvan, když se přestaly převalovat tuny písku na povrchu a když kráter nabyl konečné podoby, do níž ještě dlouhou dobu klesal prach, zůstali hluboko v podzemí naživu už jen tři lidé.

Nira, která se pomalu probírala ze šoku, Berko, kterému výbuch pranic neublížil, a Awenter, který stále o ničem nevěděl. Byli tam v úplné tmě a od povrchu je dělil pět set metrů silný skalní masiv a tři kilometry dlouhá chodba.

14. Ani vítězové, ani poražení

Byl to stejný svět jako tenkrát, když Nira poprvé pronikla s Comarem do zakázané oblasti, a přece všichni tři věděli, že teď už nikdy nebude stejný. Každý z nich však tuto skutečnost chápal po svém. Nejjednodušší to měl Berko, který si s ničím nedělal velké komplikace. Bral svět takový, jaký je, stále ještě připraven kdykoli zapadnout do zákopu a likvidovat nepřítele, kterého mu jeho velitel označí. Potíž s ním byla v tom, že už dlouho neměl žádného nadřízeného a dokonce se v poslední době dopustil několika zločinů, jako třeba zběhnutí a odepření poslušnosti. Ale ten nový svět už byl takový, že přinutil Berka k těmto extrémům.

Nira si teprve teď, když na její zmučenou postavičku dopadly sluneční paprsky, dokázala uvědomit, čemu všemu vlastně unikla, a v její duši zůstával i nadále obrovský zmatek, především proto, že už dlouho byla bez kontaktu s městem a nedovedla si domyslet, co se v něm vlastně odehrálo a jak strašlivě se tato epizoda ostrého konfliktu se zbytky armády promítne nejen do mysli všech obyvatel, ale i do její budoucnosti. A co víc, dostávala opět strach, protože právě otvíral oči člověk, o kterém dosud jen slyšela a s nímž přišla do styku v nekritičtějších chvílích svého života. Jeho moc je nesmírná, to Nira dobře věděla, a jeho výhrůžky jistě nebyly plané.

Awenter právě otevřel oči. Nevěděl, co se s ním dělo v posledních šesti hodinách, nevěděl, že podzemní centrum už neexistuje a spolu s ním že zahynuli všichni ti jeho maskovaní a tak nebezpeční obyvatelé, kterým Awenter vyhlásil v okamžiku jejich objevení křížovou válku a která pro něj měla tak žalostný průběh. Dočkal se mnoha překvapení a poprvé ve svém životě poznal, že jeho moc má své hranice a že i mezi jeho věrnými, tedy mezi lidmi, na které se spoléhal, mohou být takoví, kteří jeho důvěru zklamou. Ne však ti, kteří jsou skrz naskrz prolezlí nákazou militarismu. Co teď vidí? Leží na písku, který dosud nestačily prohřát sluneční paprsky, které se teprve klubou zpoza malebného seskupení skal, na němž však Awenter nic malebného neshledává, protože pro něj to jsou jen obyčejné kusy kamene. Jak se sem dostal, to neví, ale o kus dál stojí právě ta žena, která se snad ze všech obyvatel města nejvíc provinila. Zločiny těch ostatních jsou pouhými kapesními krádežemi v porovnání s velezradou této sice hezké, ale prohnané a nepříjemné dívky, která si hraje na nevinnou, a zatím… A kdo je ten, co sedí vedle ní? Awenter nevěří vlastním očím, vždyť je to jeden z těch vrahů, co chtěli zcela změnit tento dosud tak mírumilovný svět! Kdyby mohl Awenter očima zabíjet, tak by se z Berka v tu chvíli stala mrtvola. Naštěstí jeho oči jsou tím, čím byly, obyčejnými zrakovými orgány, ale Awenter tuší nebezpečí a ví, že musí tady toho strakatého chlápka, teď však spíše žlutého, okamžitě zneškodnit.

Soustřeďuje nápor své mysli a vysílá jej na těch několik metrů, žíly na čele mu nabíhají a ruce se křečovitě svírají a drtí zrníčka písku. Brzy však Awenter cítí, že jeho snaha je mamá. Ale ten voják přece jen něco ucítil, zvedá se a jde k němu. Teď, teď vytáhne z pouzdra zbraň a z ní vzápětí vyšlehne plamen, a z neomezeného vládce města nezbude vůbec nic, ani ten popel.

„Tak střílej, rozumíš, střílej už!“ chce Awenter vykřiknout, ale jeho ústa jen sípají.

„Ležte klidně,“ slyší náhle dívčí hlas. Tak to ještě nebude smrt? Co to znamená?

Vidí první sluneční paprsek pronikající nad nekonečnou pláň a cítí, že se mu opět zavírají oči. Tentokrát to však už není hluboké bezvědomí, ale neklidný spánek.

Dlouhé hodiny čekali Berko a Nira na tento okamžik. Vydrápali se ze skleněné chodby po dlouhých hodinách usilovného pochodu, který byl namáhavý především pro Nira, oblečenou jen do kusu hadru, který si našla tam kdesi dole. Dívka byla natolik vyčerpána předchozími útrapami, že chvílemi už ztrácela i vůli vystupovat směrem vzhůru, a chodba vinoucí se v dlouhých spirálách a monotónně a vytrvale stoupající směrem vzhůru ji připadala nekonečná. Berko vlekl Awentera, i když by jeho tělo nejraději odhodil a prošpikoval je několika kulkami ze své zbraně, od níž se samozřejmě odloučit nedokázal. On sám snad ještě nevěřil tomu, že s jejich armádou je konec, i když slyšel slova výstrahy a pak také ohlušující výbuch. Nikdy ho ale nemohlo napadnout, že se toto dílo zkázy zapříčinil právě doktor Laverney, který jako první ze všech vojáků podlehl naprosté malomyslnosti a jako jeden z mála měl pravomoc něco takového udělat.

Nakonec Berko kromě Awentera táhl za sebou i Niru a když konečně zahlédli nad sebou černé nebe plné hvězd, věděli, že jsou z nejhoršího venku. Tady našli na místě, kde ještě nedávno stála řada pevnůstek plná ozbrojených vojáků, padesát metrů hluboký kráter, svým průměrem přesahující půl kilometru. Naštěstí se Comarova chodba nezhroutila.

Přestože měla krajina zcela jiný tvar, brzy poznala Nira ty dvě zvláštní skály, které sluneční paprsky ozářily. „Je to tady,“ volala zvesela a nedbajíc únavy rozběhla se k nim neschůdným terénem.

„Tady, podívej se, Berko,“ volala Nira a Berko ji z dálky viděl, jak pobíhá kolem malého pahrbku. Pomalu přišel blíž.

„Stačí odhrabat ten písek, a pod ním mám vůz, rozumíš,“ říkala a začala odhrabávat tu horu písku, kterou navíc nad malým automobilem navršila tlaková vlna výbuchu.

Jako důkaz jejích slov vyčníval z kupky písku podobné mraveništi kus kovu, který mohl být nárazníkem.

Berko se dal do práce a do deseti minut odkryli to, co zbylo z automobilu.

Žalostné trosky, o nichž bylo zřejmé, že už se nikdy nerozjedou. Masneyho vojáci provedli rozborku velice pečlivě, ale se sborkou už se nenamáhali. Polovina součástek vozu chyběla, na místě zůstala vlastně jen karosérie.

„Tak, a musíme pěšky,“ řekla Nira a zbledla při představě té vzdálenosti a ohromného vedra, které je přes den očekává v poušti.

A pak uslyšeli motor vrtulníku.

* * *

Město stále hořelo. Dokonce se při letmém pohledu zdálo, že požárů přibývá. Ale naštěstí přibývalo i lidí, kteří se začali pohybovat po ulicích.

Zpráva o tom, že moc vojáků je zlomena a že už nikdo nebude pokojné obyvatele terorizovat, dokázala první odvážlivce vyhnat z úkrytů.

„Zprávu do rozhlasu jsme formulovali nešikovně,“ mínil Comar. „Bojím se, aby nedošlo ještě k dalším obětem.“

Kromě Comara promlouval do rozhlasu i Cowpackův hlas. Každých pět minut oznamoval všem vojákům, kteří ještě zůstali v okruhu města, že armáda právě bezpodmínečně kapitulovala. Nejhorší na tom bylo, že Cowpack neměl přesný přehled o počtu mužů, kteří se pohybují v městě. Jeho výzva, aby se všichni ozbrojenci shromáždili před budovou Úřadu pro povznesení osobnosti, se zatím minula účinkem.

„Oni to neslyší, rozumíš, Comare. Jsou do jednoho opilí jako čuňata. Prošel jsem si několik obchodů. Pěkně je vyrabovali, ale jestli něco zmizelo, tak to byly právě láhve s alkoholem.“

„Ksakru, tak kde je máme hledat?“ pokrčil rameny Comar.

„Tady nám musí pomoci naposledy Awenterovy černé stráže.“

Do kanceláře vtrhl bez zaklepání jeden z černých Awenterových mužů, kteří zbaběle neprchli z města, vrátili se do budovy a teď se uvolili pro spolupráci s Comarem, který si zatím počínal při spolupráci s otcem neobyčejně rozhodně.

„Comare, Awenter se našel.“

„Nezahynul tedy?“ podivil se Comar. „Ale vždyť všechny informace tvrdí, že podzemní centrum armády je definitivně zničeno a…,“ opět si připomněl Niru, kterou tam kdesi v podzemí zbaběle nechal. Už nikdy neuvidí její tvář a tento čin navždy zůstane černou skvrnou na jeho svědomí.

„Je to zvláštní, ale vytáhl ho z toho pekla jakýsi… ehm… voják.“

„Tak ať jde sem,“ řekl Comar rezignovaně. Co se má stát, ať se stane co nejdřív.

To už nebyl ten pyšný Awenter, který ještě před dvěma dny posílal profesora Zambora do vyhnanství. To už nebyl ani týž Awenter, který bezohledně pitval tělo poručíka Sahora, ani ten Awenter, který se rozhodl v podzemí vzdorovat zajetí. Comar spatřil fyzicky zdeptaného člověka, se zaprášenou tváří a poničeným oděvem, kterého do jeho bývalé kanceláře vstrčila jakási silná ruka. Ruka oblečená do rukávu s maskovacím vzorkem, ruka vojáka, který na svých pažích vnesl vzápětí dovnitř bezmocné dívčí tělo.

„Chtěli jsme, aby to děvče předal zdravotníkům, ale nedal si říct,“ pokrčil rameny muž v černém. „Je jako beran.“

„Niro,“ vydechl Comar. „Rychle, doktora,“ zvolal, když viděl, že děvče je v bezvědomí.

„Ne, Laverney, Laverney ne,“ zkřivila se Berkova tvář.

„To nebude Laverney, vojíne Berko,“ řekl klidně Comar. „To bude náš přítel,“ dodal, když pochopil, proč Berko nechce nikomu Niru vydat.

Lékař byl v pohotovosti, ale Berko nedal, než že bude toho chlapa hlídat, aby té křehké dívce náhodou neublížil.

„Nu, a teď si spolu budeme povídat my, pane Awentere,“ řekl zvolna Comar a díval se do tváře všemocnému vládci, který seděl zplihle na židli a upíjel ze sklenice vody.

„Co vy mi chcete ještě povídat?“ odpověděl Awenter a v jeho očích opět spatřil Comar jakýsi záblesk. Znal teprve krátce tohoto muže a setkal se s ním v extrémní situaci. Za normálních okolností by ho nikdy jistě ani nespatřil. A teď se s ním má střetnout ve slovním souboji. Pravda, Awenter je zdeptán fyzickým utrpením, ale lidé jako on jsou v podobných okamžicích schopni takový handicap překonat. A přesto by se Comar velice nerad zítra ráno probudil do takového světa, v jakém žil dosud, do světa lži a přetvářky, do světa krásných slov a velkých slibů. Má vedle sebe otce, to je pravda, rozhlasem odeznělo svědectví o tom, co Awenter a jemu podobni doposud páchali na lidech, kteří se mu zprotivili i jen slovem, co dokázal spáchat ve jménu míru. Neví však dosud, jak na to lidé vyděšení z nenormální situace budou reagovat, neví dosud, jak se zachovají Awenterovi věrní, kteří se jistě brzy vzpamatují. Má jedinou jistotu, a to je Awenterův elektronický mozek. V něm jsou všechny důkazy, s nimiž se Comar stačil seznámit. Jsou tu seznamy desetitisíců vězněných, kteří jsou svědky Awenterových zločinů, ale ti dosud nejsou zde. Není možné je všechny dopravit najednou ze vzdálené oblasti, Comarův otec povolal desítku těch, jimiž si byl jist, ale ti tu také ještě nejsou.

Nebylo by lépe, kdyby Awenter zahynul současně se zbytky armády? Vždyť i on je přežitkem minulosti, posledním pozdravem starých časů… Ne, s nepřítelem je nutno se střetnout čelně. A Awenter je teď takovým nepřítelem. I on dostal lekci, je tu však otázka, jaké si z ní vezme poučení.

„Vidíte, mám si s vámi o čem povídat,“ podotkl Comar. „Zatímco jste tady nebyl, pane Awentere, leccos se změnilo. Obávám se, že toto už brzy nebude vaše kancelář.“

„Cha cha,“ pokusil se Awenter o úsměv. „Dobře jsem tě poznal tam dole, v té chladné sluji. Začal ses bratříčkovat s těmi vrahy, kteří udělali z našeho města to, co z něj udělali. Vím, teď se zachováš přesně podle zvyklostí svých ochránců. Postavíš mě ke zdi, a dobře mi tak. Měl jsem si dávat lepší pozor.“

„Nikdo vás nepostaví ke zdi, Awentere,“ řekl klidně Comar. „A ochránce také žádné nemám. Moc armády je zlomena, a tady mám podepsanou kapitulaci samotným plukovníkem Cowpackem. Nemusím vám snad říkat, co je to kapitulace, myslím, že takové termíny, na rozdíl od nás, obyčejných lidí, znáte.“

Awenterova tvář se prudce změnila.

Vstal.

„To znamená, že… to znamená, že ten Berko, který mě přivlekl sem, je posledním vojákem, který…“

„Ne, není posledním vojákem, který žije, Awentere. Po městě se jich toulá ještě asi deset a tady vedle je v domácím vězení plukovník Cowpack. Bude už na vůli lidu této země, co se s nimi stane…“

Nezdálo se, že by Awenter slyšel, co Comar říká.

„Armáda kapitulovala, armáda už není… Ale to ovšem podstatně mění situaci. Comare, vyznamenal jste se, nikdy vám to nezapomenu. Vyznamenám vás… Nabídnu vám místo ve svých službách, budete mým tajemníkem…“

„Ne, nebudu vaším tajemníkem, pane Awentere,“ odpověděl Comar.

„Vy si nevážíte mých nabídek?“

„Ne, vy mi nemáte co nabízet. Vy už jste o svůj úřad přišel, pane Awentere. Je nemyslitelné, aby v čele našeho státu stál člověk, který zneužívá své moci k vlastnímu prospěchu. Během několika hodin se na náměstí před budovou tohoto úřadu, který brzy také ponese nové jméno, sejdou statisíce lidí. Tam jim povím leccos o tom, co je ukryto v paměti tohoto počítače, tam jim můj otec vypoví, zač byl tak dlouho vězněn, tam se lidé dovědí, co jste před nimi dlouhé desítky let skrýval a kdo byl pravým viníkem toho, co se v uplynulých dnech přihodilo. A vaše vina na tom, že armáda zastihla město zcela nepřipravené, je nepopiratelná.“

Awenter zbledl.

„Víte vy, co si to dovolujete, Comare?“ vyprskl. „Já, který jsem chtěl pro lid vždy to nejlepší, já, který jsem lidi ochránil před zločiny militarismu, se mám dočkat takovéto odplaty…“

„Buďte rád, že se nedožijete odplaty ještě horší. Podívejte se, co udělali lidé vašeho města s jedním vojákem, kterého chytili opilého ve sklepě,“ řekl Comar a hodil před Awentera hromádku fotografií. „Bohužel, nestačili už jsme tomu zabránit…,“ dodal smutně.

Jako zkoprnělý hleděl Awenter na snímek, na němž visel jeden z vojáků v uniformě zcela zbavené maskovacích znaků na lucerně, a kolem něj stály desítky nadšeně aplaudujících lidí.

„Tohle že udělali lidé, které jsem tak dlouho vedl k míru a k lásce k bližnímu…“

„Ano, toto udělali vaši lidé, Awentere, vychovaní vaší pokryteckou metodou. Takhle vybili svou zlost na někom, kdo se choval naprosto přirozeně, tak, jako ho tomu před lety naučili. A víte, Awentere, co je na tom nejhorší? Ti lidé se také chovají přirozeně, úplně přirozeně. Oko za oko, zub za zub, takové přísloví jsem nalezl v paměti vašeho počítače, a toto přísloví tito lidé neznali. Kde se v nich vzala taková zášť, kde se v nich vzaly informace o tom, že je možné jiného člověka zabít? Nevíte, viďte… Tím, že jste před nimi utajil historii, jste v nich konzervoval dynamit, který jednou musel vybuchnout. Ano, dynamit, Awentere, já už také vím, co je to dynamit. Víte, máme štěstí, že některý z těch šílených vojáků zničil to doupě. Ale je to i váš konec…“

„Ale já chtěl jenom mír, jenom mír, já jsem si nepřál nic jiného, než aby si náš lid spokojeně žil…“

„Budiž vám to ke cti, Awentere, ale je to dost málo. Lidé, kteří byli dlouhá léta klamáni, tuto skutečnost těžko ocení.“

„Budiž, budiž, jste silnější, teď máte moc vy. Už teď se jí opájíte, Comare. Neuplynou ani tři roky a zjistíte, že abyste si moc udržel, musíte své politické odpůrce likvidovat. Radím vám, nechte stát kárné tábory, budete je potřebovat…“

„Co vy to jste za člověka, Awentere? Nač kárné tábory… Ať lidem vládne ten, koho si sami zvolí. Já to nebudu…“

Awenterovou tváří projel úsměv.

„Kéž byste se mýlil. Každý, kdo okusí moc, neví, jak by se jí nabažil. Pamatujte na má slova. Já jsem tady skončil.“

Zvedl se a těžce odcházel z místnosti. Nikdo mu v tom nebránil.

* * *

Major Masney vypálil další dvě rány z paprskometu. Paprsek se líně přeplazil přes ulici a narazil do výkladní skříně, kde před chvílí Masney zahlédl pohybovat se jakési postavy. Výboj byl už slabý a výkladní skříni neuškodil.

Masney zaklel a vyběhl ven. Na ulici se povalovaly tři převrácené automobily a Masney se přískoky blížil od jednoho k druhému, až zalehl uprostřed ulice. Teď viděl do výkladní skříně úplně zřetelně. Ano, tam jsou dva nepřátelé, točí se a míří těmi záhadnými zbraněmi přímo na něj. Zatím ho nikdo nevidí, ale brzy se stane terčem jejich útoku. Ne, to Masney nemůže dopustit. Hrdinně zahyne, ale tyto dva poslední nepřátele udolá.

Spěšně se zvedl a překonal těch sedm metrů. Jeho ruka sáhla k opasku a vzápětí letěl do výkladní skříně odjištěný granát. Masney neměl dobrou polohu, ale přitiskl se k zemi, jak nejlépe dokázal. Výbuch, který roztříštil výkladní skříň na kusy a oba plastikové manekýny s deštníky rozlomil na dvě půlky, naplnil Masneyho duši uspokojením.

Radostně kvitoval, že dav lidí, kteří se pozvolna přibližovali, zapištěl a rozběhl se jako hejno krys.

Jako krysy, jako krysy bych je postřílel, říkal si Masney, ale věděl, že střelivem už musí šetřit. Nepřátelé ho ohrožují na každém kroku, zpoza každého rohu tohoto ďábelského města.

Rozběhl se ulicí a lidé se před ním vypařovali jako stíny. Po této noci divokých ohňů a bezuzdného řádění se už naučili ukrývat se před těmi muži ve strakatých oděvech se záhadnými železnými hůlkami v rukou, s hůlkami roznášejícími smrt. Pohlédl na ukazatel. Dva výstřely, zbývají mu poslední dva výstřely. Bylo to divné, večer, když vyrážel se svým mužstvem do ulic, měl zásobník úplně plný a navíc u pasu sumku s dalšími dvěma zásobníky. Kam se poděla sumka, ví jen pánbůh, ale kdo vyplýtval to střelivo v hlavni?

Měl těžkou hlavu a nemohl si na nic vzpomenout. Věděl jen, že tahle noc musela být hodně divoká.

Rozhlédl se prázdnou ulicí a strnul.

Spatřil lidské tělo, nehybné a ve větru se pohybující lidské tělo. Tělo vojáka. Dva skoky a stál u stožáru lampy.

„Grower… desámík Grower,“ šeptají jeho ústa. „Kdo tu udělal?“ zařval. „Slyšíte, vy zbabělé krysy? Takhle se zachází s vojákem naší hrdé armády? Kdo to byl?“

Hlaveň paprskometu přeskakuje z cíle na cíl, ale nikde se nic nehýbe.

Všichni ti, kteří s bezmocným desátníkem Growerem naložili tak potupně, už zmizeli.

Seržant Masney běží ulicemi jako smyslů zbavený. Má poslední dva výstřely, ví, že je to i jeho konec, že ho brzy najdou ty chmatácké ruce lidí, kteří si budou chtít mstít i na něm, a stožárů pouličního osvětlení je tady dostatek.

Nikde se nic nehýbá, a Masney neplýtvá střelivem. Až teď, konečně tamhle vidí shluk lidí. Je to výborný terč. Hází sebou do špinavé kaluže a plíží se za řadou zaparkovaných automobilů. Tady ho nikdo neuvidí, jen blíž, jen co nejlépe zamířit a zabít jich co nejvíc…

Přistává vrtulník. Masney uvažuje, má-li ho sestřelit, ale pak nad tím mávne rukou. Ví, že poslední náboje mají už malou průraznost. Jsou určeny jen pro boj zblízka. Chystá se tedy vyrazit ke své poslední bitvě, ale náhle cosi spatří a zůstává v úkrytu.

Z vrtulníku vystupuje muž v uniformě a Masney vidí modré výložky. Berko, to je ten debil Berko, říká si. Ten zrádce, ten padouch. Vidí ho, jak se bratříčkuje s tím podlým civilistou, dokonce mu pomáhá do schodů, a vedle něj ta křehotinka, která měla sloužit jako předmět hrátek pro jeho družstvo… Zrada, neslýchaná zrada. V okamžiku pro armádu nejkritičtějším si to vojín Berko vykračuje jako na přehlídce. Masney míří, ale ruce se mu chvějí. Dřív, než se mířidla ustálí, mizí Berko i ti dva v budově.

Ne, civilisté počkají. Teď je na řadě Berko, jeho zrada nesmí zůstat nepotrestána…

Plížení ovládá Masney přímo mistrovsky. Dokonale dokázal několika krátkými pohledy omrknout náměstí a pochopil, že do budovy se nedostane jinak než kanalizačním systémem. Leze pod nejbližší vozidlo a nadzvedává těžkou mříž, která se však v jeho prstech téměř ohýbá. Ocitá se v jiném světě, temném a páchnoucím, on však i tady dokonale vidí, a je schopen se orientovat. Nohy ponořené až do půli lýtek neomylně vykračují k cíli.

* * *

Plukovník Cowpack stojí u okna. Dívá se na město. Poprvé v životě si prohlíží město, které neleží v troskách, poprvé v životě může svýma očima profesionálního vojáka sledovat, byť z velké výšky, normální život civilizovaného světa, obyčejného města a obyčejných lidí. Dívá se na ně z výšky a připadají mu jako mravenečkové. Ne, není schopen jim svým zeleným mozkem porozumět. Je vojákem a umí žít pouze v bitvě, je profesionálem, a to za všech okolností. Proto také před chvílí bez mrknutí oka podepsal dekret o kapitulaci. Ještě tak kdyby věděl, co se vlastně stalo tam daleko, v podzemí. Před několika hodinami definitivně ztratil spojení a ohnivý výbuch na obzoru mu naznačil, k čemu došlo. Jeho armáda přestala existovat, a ten zatracený Comar, kterého sám posadil do jeho křesla, mu tuto zprávu potvrdil. Zůstali tam všichni, až na tu desítku Masneyho chlapců, kteří včera vyrazili do ulic, aby dobyli město. A oni je dobyli, ale kde jsou teď? Domyslel si, že ten, kdo se tam v podzemí zbláznil, byl nutně Laverney, nikdo z ostatních neměl přístup k tomu nejchoulostivějšího místu. A přesto ho zamrzelo, že to neudělal on sám, vlastníma rukama. Měl by to teď za sebou a nemusel by se soužit nad ztrátou vlastního vojska, nad ztrátou vlastního postavení.

Nechápe ty lidi kolem sebe. Proč nechtějí válčit? Proč nechtějí obsadit jiná území, proč si nechtějí pokořit jiné národy?

K sakru, mít tady tak tu láhev, ze které pil ten ničema Laverney tu hnusnou břečku… Není tady nic, zavřeli ho sem jako kanárka do klece.

Cowpack ví, že je to konec, ale nedovede si představit, co bude následovat. Měl by teď zalézt do svého sarkofágu a usnout a čekat, až ho někdo bude potřebovat. Ale už nemá sarkofág, nemá kde usnout a bojí se, že už ho nikdo nebude potřebovat.

A tu uslyšel jakýsi podivný rachot. Nejprve mu to připadalo, že kdesi za ostěním lezou myši, ale šramot sílil a blížil se a Cowpack, který naprosto nebyl seznámen se situačním plánem této monstrózní stavby, znejistěl.

Pak tam nahoře, u stropu, kde mohl vidět malou mřížku, patřící zřejmě ke klimatizačnímu systému, spatřil, jak se stěna náhle prolomila a vypadlo z ní velké, neforemné těleso, překulilo se na podlaze a v mžiku se proměnilo v seržanta Masneye, ležícího za stolem v poloze připravené ke střelbě.

Masney, který se dlouhé hodiny šplhal vzhůru klimatizačním systémem, si pouhou náhodou vybral šachtu, která ho musela dovést ke Cowpackovi. Když viděl, že kromě plukovníka v místnosti nikdo jiný není, rychle se vzpřímil, zasalutoval a zařval.

„Pane plukovníku, major Masney čeká na vaše rozkazy.“

„Co tak řvete, vy hovado,“ zněla plukovníkova nepředpisová odpověď. „Chcete, aby vás zaslechl nepřítel?“

Masney pokrčil rameny.

„Ukažte mi nepřítele, pane plukovníku, a já…“

„Kde jste se flákal, vy debile? Měl jste za úkol obsadit město. Předpokládám, že se vám to podařilo, ale pak jste se všichni vypařili jako pára. A přitom jste myslel jen na vzpouru. Já vám ty výložky urvu, zasranej seržante! Jak to stojíte? Vy se kymácíte… Dýchněte na mne! Vy opilé prase, tak teď už tomu rozumím. Kde máte mužstvo? Co, vy nemáte mužstvo? Civilové že je pozabíjeli? Grower že visí na lucerně? Tam jste měl viset vy! Víte, co s vámi udělám? Já vás postavím před soud, já vás vlastnoručně zastřelím…“

Masney stál a mlčky trpěl ty urážky. Byl voják a věděl, že se v boji silně zpronevěřil rozkazům. Za ně si trest zaslouží, ale snad až skončí válka.

„Pane plukovníku, hlásím, že vojín Berko zradil čest naší armády a přeběhl k nepříteli!“

„Tak, vojín Berko přeběhl k nepříteli? Mně překvapuje, že Berko je vůbec naživu, že neletěl do vzduchu i s tím opilým prasetem Laverneyem. Co, vy nic nevíte? Možná je to tak lépe. Zdá se, Masneyi, že my dva teď představujeme celou naši slavnou armádu. Rozumíte, vojíne?“

Masney pochopil, že tohle je degradace, a pohlédl na své výložky, kde se právě ztrácely hvězdy.

„Ale ani to nás nemůže přinutit ke kapitulaci, plukovníku!“ cvakl Masney podpatky.

Vida, ten Masney má víc rozumu než já. Možná, že jsem se s tou degradací ukvapil… Kam jsem to dal hlavu, když jsem podepsal ten pamflet? S Cowpackem se zatočila podlaha. Nepamatoval, že by kdy kdo před ním z této armády podepsal kapitulaci. Až on, plukovník Cowpack. Degradovat by si zasloužil on, ne Masney.

„Ne, nikdo nás nepřinutí,“ šeptal Cowpack. „To byla jen taková malá válečná lest…“

Pak spatřil, že Masneyova kapsa se čímsi nadouvá.

„A dejte sem tu flašku, ať si taky cvaknu.“

* * *

Vojín Berko sedí na židli a starostlivě pozoruje toho divného člověka v bílém plášti.

„Nezevlujte mi tady,“ vrčí lékař, ale jen tak pro formu. Už mu vysvětlili, co je to za divného panáka, a je mu jasné, že odhánět ho teď by nemuselo být právě bezpečné. Vojín Berko je stále ozbrojen, i když jeho paprskomet teď spokojeně sedí v pouzdře. Sám Berko neprojevuje touhu jej používat. Zatím ještě ne.

„Je celkem v pořádku,“ říká lékař a spokojeně vidí, že Nira otevřela oči. „Ležte a spěte, děvče, asi jste toho zažila víc než dost.“

Nira vidí kolem sebe místnost, vidí starého muže a vidí i Berka, a usměje se.

„Žije, ona žije!“ křičí Berko a tancuje po místnosti.

„No, no, jen mi to tady radostí nezbořte,“ mračí se lékař. „Měl byste ji tady nechat o samotě, potřebuje spát.“

„Ne, já ji budu hlídat,“ říká Berko a doktor vidí, že je marné mu to vymlouvat. Chápe, že mezi těmi dvěma se vytvořilo jakési podivné pouto.

„Kdo by jí tady chtěl ubližovat?“ diví se lékař.

„Všichni, rozumíte, všichni. Cowpack, Laverney i ten Awenter, nikdo Nira nemá rád. Jenom já, rozumíte, já…“

Oba na chvíli zmlknou. Teď je zřejmé, že tam vedle, kde doposud mohli slyšet vzrušené hlasy několika lidí, zavládlo náhlé ticho.

„Pracky ke stropu, vy všichni, nebo budu střílet.“

„Slyšíte, to je on, to je Cowpack,“ říká klidně Berko. „To je ten ničema, který Niře chtěl ublížit. Toho sem nesmíme pustit.“

„Cowpacku, vždyť jste podepsal kapitulaci,“ ohrazuje se Comar.

„Plukovník Cowpack nebyl oprávněn podpisovat akt kapitulace, a proto je neplatný. Považujte se za válečné zajatce,“ je slyšet drahý hlas.

„To je přece Masney, ten zatracený červenovýložkář,“ je slyšet Berka. „To on mi ubližoval, on mi říkal, že jsem hovno, a kopal do mě. A on ji chtěl zabít, rozumíte, doktore?“

Prudce otvírá dveře.

Vidí záda několika mužů v civilu, mezi nimi poznává Comara a Awentera.

„Výborně, plukovníku, přišel jste právě včas,“ říká Awenter. „Přišel jste včas, abyste zachránil město od tohoto tyrana,“ a ukazuje rukou na Comara. „Zmocnil se protiprávně vlády. Já jsem tady jediným pánem, rozumíte. Já si objednávám vaše služby. Já, rozumíte, já chci, abyste…“

Awenter už nedopověděl. Z Masneyho ruky vyšlehl záblesk a Awenter se zhroutil k zemi.

„Nemám rád zbabělce,“ podotkl Cowpack. „A co vy ostatní, budete rozumnější?“

Berko už nelení a vtrhne do místnosti.

Všichni se obracejí a spatří další namířenou zbraň.

Tak tohle je konec, říká si Comar, a nechápe, kde se v těch lidech, v těch vojácích, vzala ta podlost.

„Výborně, Berko, držte je na mušce,“ říká Cowpack. „Navrhnu vás na vyznamenání.“

Kdyby tak věděli, že Masney má už poslední náboj, pomyslel si Cowpack. Ten Berko přišel jako na zavolanou.

Berko pozvedává svou hlaveň.

„Kam to míříte, člověče, chcete, aby…“

Ne, víc toho plukovník Cowpack říct nestačil.

Vojín Berko už neviděl svého nadřízeného, svého důstojníka, viděl jen člověka, který chce ublížit té něžné bytosti, která tam vedle teď odpočívá, který chce ublížit té dívce, která jako jediná se ho během celé vojenské kariéry dokázala zastat.

Další blesk prolétl místností.

Byly to poslední dva výstřely v této podivné nevyhlášené válce.

Nikdo se už nedoví, na co mysleli Cowpack a Masney v posledním okamžiku svého života.

„Comare!“ je slyšet náhle ženský hlas. Drobná postava přebíhá napříč místností a vrhá se Comarovi kolem krku.

Nira znovu pláče, ale tentokrát už to jsou slzy štěstí.

Vojín Berko zasunul paprskomet do pouzdra. Bude si svou zbraň nadále pečlivě střežit. Nikdy neví, kdy ji ještě bude potřebovat.

Obsah

ČÁST PRVNÍ: PROBUZENÍ 5

1. Profesionálové. 6

2. Geologové. 19

3. Pronásledovaní 31

4. Zajatci 45

5. Ochránci zákona. 59

ČÁST DRUHÁ: JEŠTĚ JE MÍR.. 72

6. Vyslanci 73

7. Parlamentáři 86

8. Mírotvůrci 99

9. Učitel a žákyně. 113

10. Vojáci 125

ČÁST TŘETÍ: JDI SPÁT, ARMÁDO! 138

11. Nepřátelé. 139

12. Vládci 153

13. Bojovníci 171

14. Ani vítězové, ani poražení 187

Edice Pevnost, sv. 59 (sv. 1-29 Wolf Publishing)

Josef Pecinovský

PROBUĎ SE, ARMÁDO!

Ilustrace na obálce Jan Štěpánek.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Edici řídí Tomáš Němec.

Odpovědný redaktor Antonín K. K. Kudláč.

Jazykový redaktor Mária Pavlíčková

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o., Praha 1, Kaprova 12,

ve spolupráci s časopisem Pevnost v roce 2010,

jako svou 254. publikaci.

Vydání třetí, 256 stran.

Sazba Zbyněk Hraba.

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk, s. r. o.

Knihy Nakladatelství Epocha můžete zakoupit u svého knihkupce

nebo si je lze objednat písemně na adrese:

Kaprova 12, 110 00 Praha 1 – Staré Město,

telefonicky na čísle: 224 810 353,

e-mailem na adrese: epocha@epocha.cz,

nebo na internetové stránce: www.epocha.cz.