Poslední cesta casem
Josef Pecinovský
2.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Poslední cesta èasem

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Josef Pecinovský

Poslední cesta èasem

www.pecinovsky.cz/josef

Snad ještì nikdy necestoval s cestovní kanceláøí Chronoexpres tak podivný klient. Pøedevším si vymínil, že bude cestovat sám, což znamenalo, že koupil celý zájezd, tedy ètyøi jízdenky. Dále si vybìhal kdesi na nejvyšších místech to, co se podaøí jen málokomu, totiž povolení provézt napøíè propastmi èasu náklad, což znamenalo, že musel vyplnit desítky dotazníkù, obìžníkù a žádostí, vystát kilometry front a získat pøinejmenším tøi desítky razítek.

Dost zarazilo, jak vypadal. Na to, že to byl neobyèejnì majetný èlovìk - který chudák si mohl dovolit koupit celý zájezd? - pùsobil jako strašák do zelí. O nìjakém vzhledu se nedalo ani hovoøit, protože to, co nastoupilo na palubu, vlastnì žádný vzhled nemìlo. Rozježená, napùl plešatá hlava, vytáhlý krk, propadlé tváøe, pohled krysy zahnané do rohu, odìv z depozitáøe second handu. Témìø bezzubá ústa neuznala za vhodné, aby vyloudila pozdrav, zato ihned zaèala komandovat.

Pilot Klokoèka si povzdychl: "To zase bude cesta," ale nahlas neøekl nic a jen sledoval svého klienta, to v obavách, že by mohl zaèít kousat.

"Jsem profesor Toms," ozvalo se z témìø bezzubých úst. "Nestrpím zbyteèné dotazy a pøedpokládám, že odevzdáte bezchybný výkon. Nejedeme na výlet, ale na výzkumnou výpravu."

"Promiòte, pane profesore," odvážil se promluvit pilot Klokoèka. "Tady ve vaší objednávce ètu nìco o povolení k nákladu..."

"To ètete dobøe," nenechal jej domluvit profesor. "Smìr jih."

"Co prosím?"

"Povídám - smìr jih."

"Nezlobte se, ale my létáme èasem."

"To vím. Ale jistì znáte mou teorii," zahøímal profesor, který svou vìdu zaøadil mezi základní vzdìlání.

"Promiòte, neznám," odvážnì namítl pilot.

"Nepøerušujte mì!" zapištìl profesor. "Vy neznáte mou teorii o kontinuálním plynutí èasu? Je naprosto jisté, že nelze prokazatelnì tvrdit, zda èas plyne vpøed nebo zpìt. To je pouhá iluze daná subjektivními pozorovacími schopnostmi našich nedokonalých mozkù. Proto se vydejme smìrem na jih - dobrá, když to chcete slyšet jinak, tak proti èasu zpìt do minulosti."

"Tak kam vlastnì?"

"Køída," doplnil profesor dosud ponìkud neurèitý údaj. "Asi tak sedmdesát milionù let daleko."

"Mohlo by bejt," pøikývl Klokoèka a zaøadil druhý rychlostní stupeò.

Oèekával, že profesor Toms se jako každý normální cestující usadí ve svém køesle, pevnì se pøikurtuje bezpeènostními pásy a bude trpnì oèekávat vìci pøíští. Mýlil se. Cesta probíhala neklidnì, pøímo bouølivì; profesor co chvíli operoval nejrùznìjšími svìtovými stranami, jako kdyby bylo možno cestovat èasem nejen vpøed i vzad, ale i napøíè, v nepravidelných intervalech vstával z køesla, èímž porušoval pøísné pøedpisy, a snažil se zasahovat do øízení.

V dobì ledové zakopl na prázdném místì a poškodil èasomìr, pøi prùletu pleistocénem si rozbil hlavu o strop kabiny a poèátkem oligocénu se rozhodl, že vypadne z kokpitu. Pilot Klokoèka jej na poslední chvíli zachránil. Ne proto, že by se mu profesora zželelo, mìl jej už teï plné zuby, ale nechtìl mít nepøíjemnosti pro ztrátu klienta. To by jej mohlo stát místo, i když nepochyboval o tom, že po tomto škodolibém staøíku by se jen tìžko nìkdo mohl shánìt.

"Tady, tady zastavte," hulákal profesor, pøestože pilot slyšel velmi dobøe.

Klokoèka pøibrzdil bez ohledu na to, zda si profesor náhodou nìco nezlomí. Bylo mu to jedno.

Èasomìr, aè v posledním tažení, ukazoval záporných sedmdesát milionù plus minus deset tisíc. Krajina kolem stroje èasu pùsobila ponìkud jednotvárnì. Písèiny, tu a tam keøík nebo strom, a i pøes ochranné sklo z ní sálalo vedro.

"Èekejte," øekl profesor a aniž na cokoli èekal, vystoupil.

"Poèkejte," zadržel jej pilot. "Je zakázáno pohybovat se v nebezpeèných érách beze zbranì."

"Toto není nebezpeèná éra, mám tuto dobu dokonale prozkoumánu," odtušil profesor a vydal se do terénu vyzbrojen jen velikým a dosud prázdným vakem. Klokoèka si jen znechucenì odplivl a pevnì doufal, že profesora sežere brzy nìjaká ta potvora.

Jeho proroctví se mìlo témìø doèkat naplnìní. Neuplynula ani pùlhodina a pilot uslyšel zoufalý jekot, který, aè nelidský, nemohl pocházet z hlasového ústrojí místních dinosaurù. Profesor, ne nepodoben kulovému blesku, se øítil smìrem k zaparkovanému stroji èasu a zoufale klièkoval. V patách mu bìžel sice nevelký, ale urèitì pìknì hladový predátor.

Klokoèka rozpoznal velociraptora. Sprostì zaklel, vyskoèil z kabiny a pøiložil k rameni pušku s trhavými støelami. Trochu se mu tak spravila nálada, protože v této dobì bylo jinak zakázáno lovit. Omluvit ho mohlo to, že byl ohrožen profesorùv život.

Profesor se vøítil do kabiny doslova po hlavì a zastrašený, nikoli však poražený dinosaurus, odkráèel dùstojným krokem. Pilot Klokoèka marnì zpytoval svìdomí, jak se mohlo stát, že tu potvoru netrefil pøímo na komoru.

"Tak co to máte za náklad," projevil svou zvìdavost, když vidìl, že profesorùv vak je pøece jen trochu zaplnìn.

"Co je vám do toho," znìla struèná odpovìï, a tady už si Klokoèka øekl, že toho je právì dost, protože za to, co se dopravuje napøíè èasovými brázdami, zodpovídá jen on a nikdo jiný, a tak musel profesor chtì nechtì s pytlem ven.

"Vejce?" zeptal se udivenì pilot, i když vše bylo na první pohled zøejmé.

"Ovšemže, vejce, co jste si myslel. Naše museum bude mít ten nejskvìlejší exempláø."

"Nu, není vìtší než tøicet èísel," mínil Klokoèka. "To bych mohl povolit..."

"Vy nemáte co povolovat!" pištìl profesor, kterému se už vrátila barva do tváøe. "Na sever!"

Klokoèka už si zvykl na svérázné oznaèení èasových proudù, ostatnì vydal se tím jediným možným smìrem, zpìt k té tak zvláštní dobì, která dokázala zrodit podobné individuum jako byl profesor Toms.

Koneènì dal profesor pokoj. Sedìl, držel svùj náklad na klínì a zálibnì si svùj úlovek prohlížel.

Vejce nevážilo jistì víc než pùl kila, bylo šedé, jen mírnì kropenaté. Klokoèka nenápadnì pozoroval svého cestujícího a pøemítal, k èemu se profesorovi asi bude svérázný náklad hodit. On sám jako èlovìk zcela bez fantazie vidìl jen bohatou veèeøi, ale ta by se profesorovi takto notnì prodražila.

"A hrome," øekl najednou, protože zpozoroval, že napøíè vejcem se rozšklebila široká puklina. "A� mi tady nic nezadìláte tím svítkem."

Pak ale trochu ztratil øeè, protože zjistil, že vejce se rozpadlo úplnì. Profesor náhle držel na klínì nevelkou potvoru, která se nápadnì podobala dravci ženoucímu se ještì pøed chvílí v jeho stopách.

"Tak pozor, profesore, tady bychom mohli narazit," øekl rozhodnì pilot Klokoèka a ponìkud prošlápl brzdy. "Musím vás upozornit, že doprava živých tvorù napøíè èasem je zakázána."

"Neletím napøíè èasem, ale na sever, to za prvé, a za druhé nedopravuji živého tvora, ale do kabiny jsem prokazatelnì naložil vejce."

"To je sice pravda, ale..."

"Jaképak ale," zapištìl profesor. "Chtìl jsem pro naše museum pøivézt vejce a nemohu za to, že se bìhem letu vylíhlo. Ostatnì, to všechno zavinila vaše firma. Kdyby v kabinì nebyla tak vysoká teplota, vejce by se rozhodnì nemohlo tak rychle vylíhnout, vždy� bylo právì sneseno."

"Je mi líto profesore, ale dinosaury nevozím," øekl Klokoèka, ale ne už tak rozhodnì, ale nadále držel nohu na brzdì.

"Jestli pøibrzdíte nebo se dokonce vrátíte, budu vaši formu žalovat o náhradu škody. Nemám sice vejce, ale s mládìtem dinosaura snad bude naše museum také spokojeno."

"To ano, ale jen v pøípadì, když je nepøivezete živé," dodal Klokoèka.

Profesor Toms na nìkolik okamžikù ztratil øeè.

"Narodil jste se jako barbar nebo jste se barbarem stal teprve za letu?" pravil rozhoøèenì. "Pøece neusmrtím jedineèný exempláø..."

Profesor nedopovìdìl, nebo� zjistil, že vylíhnutý dinosaurus mu už nesedí na klínì, ale volnì se prochází po kabinì. A co víc, zdálo se, že ponìkud vyrostl.

"Hele, chy�te si to zvíøe," zabruèel Klokoèka, smíøen už s tím, že ho nemine pokuta, pøinejmenším pak disciplinární øízení.

"Auvajs," zaøval profesor.

"Copak, kouše?" ušklíbl se Klokoèka a mìl škodolibou radost.

"Poèkejte, poèkejte, nìco není v poøádku," øekl náhle profesor a poprvé se stalo, že promluvil s pilotem jako s èlovìkem sobì rovným. "To už není to mládì, které... to ale pøece není myslitelné... tohle jsem si nepøedstavoval."

Klokoèka se díval støídavì na profesora a støídavì na transportované zvíøe, ale kromì toho, že profesor bledl a obracel oèi vsloup a krom toho, že zvíøe ponìkud povyrostlo, nespatøil žádnou zmìnu. Proto jej ponìkud vyvedl z míra následující profesorùv výrok.

"On se... on se vyvíjí."

"Tomu nerozumím," namítl zvídavì Klokoèka.

"Kolik... kolik let jsme urazili... ehm... severním smìrem?"

"Asi sedm milionù let," odeèetl Klokoèka z palubní desky.

"Ovšem, ovšem. Sedm milionù let mohlo staèit k tomu aby se masožravý chrup promìnil na všežravý. Aby se zmìnily proporce konèetin. Aby se zmenšil ocas. Aby se zvíøe postavilo na zadní..."

"Podívejte, profesore, mì to nezajímá. Držte ho, aby nekousal, a to je všechno. Následky si ponesete vy."

"Nevíte, o co jde. To zvíøe... totiž, už to není zvíøe."

"A co to podle vás je? Drahokam?"

"Podívejte se ne jeho lebku. Podobá se lidské. A na každé ruce - ètyøi prsty postavené proti pátému."

"Dejte s tím pokoj. Povídám, a� nekouše."

"Pilote, to ne, to není možné. Uvìdomujete si, èeho jsme svìdky? Minulo víc než sedm milionù let, a vývoj inteligentního tvora je ukonèen. Jsme na stopì nejvìtšího objevu v dìjinách lidstva a vy si rozbalujete slaneèka. Copak nevíte, že vývoj dinosaurù byl koncem køídy násilnì pøerušen? Kdyby se mohli vyvíjet dál, vládli by dnes na naši planetì oni a ne my! Ne, to nebude nejvzácnìjší exempláø našeho musea, tohle se rovná Nobelovì cenì pro profesora Tomse..."

Poslední slova však profesor už jen šeptal. Stál nyní tváøí v tváø bytosti, která jej výškou již pøedstihla a kdyby nebylo nìkolika odlišných detailù v rysech oblièeje a v barvì kùže, jen zøídka pokryté šupinami, nelišila by se nijak výraznì od èlovìka.

"Nobelova cena... Klokoèko, Nobelova cena. Ale musíte mi pomoct, musíte..."

Profesor nedopovìdìl, protože sedìl nyní v køesle pøipoután provazy. Dinosauroid poté pøistoupil k pilotovi a záhy pøekonal jeho chabý odpor. Udivený pilot, sedící u zdi kabiny vlastního stroje èasu, jen smutnì pozoroval, jak nezvaný vetøelec zaujal jeho místo.

Nechápal nic, zato profesor Toms na této poslední cestì zuøivì pøemítal o zásadním problému:

"Proè, když se vyvíjel bìhem prùletu èasem dinosaurus, proè se nevyvíjíme taky my?"

Trvalo dost dlouho, než pochopil, že není kam.

eBook Info

Title:

Poslední cesta casem

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

2.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs