O cem budeme psát
Josef Pecinovský
4.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

O èem budeme psát

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Josef Pecinovský

O ÈEM BUDEME PSÁT ?

www.pecinovsky.cz/josef

Od té doby uplynulo jistì deset let. Vím, o tom kongresu jste nikdy neslyšeli. Není pøíliš pravdìpodobné, že by tehdejší a stranické státní orgány byly ochotny pøipustit, aby sdìlovací média referovala o tom, co se tenkrát navzdory dobì vymknuté z kloubù odehrávalo ve sjezdovém sále Paláce kultury.

Nevím, co zpùsobilo, že právì mne, pisálka tøetího øádu s jedinou knižnì publikovanou sci-fi povídkou, kdosi delegoval na kongres, kde se sešly snad dvì tisícovky nejvýznamnìjších svìtových spisovatelù a vydavatelù science-fiction.

S úžasem jsem teï stál tváøí v tváø Isaaku Asimovovi, Arthuru Clarkovi, Robertu Silverbergovi, Cliffordu Simakovi, Stanislavu Lemovi. Bìhem jednání jsem sedìl na galerii, pohlížel na pódium ze vzdálenosti ètyøiceti metrù a hltal každé slùvko, které zaznìlo z tìch slavných úst. Ani mi nevadilo, že mou ruku zdobila pøíšernì tìžká sádra.

Došlo k tomu tøetího dne, uprostøed pøednášky Arthura C. Clarka.

Mezi pódiem a prvními øadami divákù je asi tak osm metrù široký volný prostor. A tam se ta vìc objevila.

Nepøiletìla, nepøijela, nepøinesli ji, nezhmotnila se. Najednou tam byla. Bez jakéhokoli otøesu, bez zvukových efektù.

Na tøech útlých teleskopických nožkách tam stál nevelký a kulatý... Ano, kulatý létající talíø.

UFO jak má být. Bez jediné vady.

Pan Clarke øekl ještì dvì nebo tøi slova, než se ponìkud zajíkl.

Otevøel se poklop.

Spolu s ostatními dvìma tisícovkami párù oèí jsem vydìšenì zíral na to, co vylezlo z létajícího talíøe a ladnì seskoèilo na šedý koberec.

Ovšem, byl zelený. Jak také jinak. A navíc malý, což také patøilo k vìci. A mìl tykadélka, k tomu pak navíc tøí páry chapadel.

Shromáždìní zahuèelo, zašumìlo. A ve všech, doslova ve všech pøítomných teï bouøila jediná myšlenka. To, o èem jsme dlouhé roky psali, co jsme si mohli jen pøedstavovat, se právì stalo skuteèností.

Vyplnil se mi právì mùj životní sen. Na vlastní oèi jsem spatøil mimozemš�ana. Vidìl jsem létající talíø. Zahltil mne pocit štìstí. Teï už víme, že ve vesmíru nejsme sami.

Pochopitelnì pro nìj nebylo žádným problémem se s námi domluvit. Brzy umìl perfektnì hovoøit všemi jazyky. Pochopitelnì jen tìmi, co znali úèastníci kongresu. Jak nám vzápìtí sdìlil, nauèit se jednomu jazyku mu netrvalo déle než dvì vteøiny.

Brzy byl v palbì otázek, jak také jinak.

"Odkud jste pøiletìl?" ptal se pan Heinlein.

"Ze svìta zvaného..." Místo jména jsem uslyšel nesrozumitelný skøek. Jeho komunikaèní otvor se zkroutil do pitvorné grimasy. Snad to mìl být úsmìv.

"Jak jste se sem dostal?" vystøelil další otázku Frederik Pohl.

"Je nìkolik možností. Já jsem využil hyperprostoru tøetího øádu."

A tak to pokraèovalo dál. Cesta èasem? Je pøece jedním ze základních atributù supergalaktické civilizace.

Cesty kosmem? Každé místo v kterémkoli vesmíru je dosažitelné bìhem dvou až tøí vteøin.

Stoprocentní zdraví. Bezbolestná smrt jen tehdy, když si ji nìkdo pøeje. Svìty bez jakýchkoli ekologických škod. Využití energie celých hvìzd. Pronikání do jiných vesmírù.

Antigravitace? Bìžná technologie.

Antihmota? Dìtská hraèka.

Transformace prvkù? Tøebas v mikrovlnné troubì.

Roboti? Potkáte je na každém kroku.

Mimozemš�ané? Osm set tisíc rodù, druhù, ras...

Velký tøesk? Subprostory? Jiné vesmíry? Tajemství kvazarù? Málem nebyl schopen uhýbat pøívalu otázek.

Pochopitelnì jsem se zatoulal dolù, prodíral jsem se tím davem, chtìl jsem ho vidìt zblízka, chtìl jsem si na nìj sáhnout.

"A co vy?" zapíchly se náhle složené šestiúhelníkové oèi pøímo do mne.

Nevím už, co jsem ze sebe vykoktal.

"Vaše ruka, pane Pecinovský," ukázal na mou sádru.

"Zlomil jsem si ji... Na schodech," pokusil jsem se o souvislejší øeè.

"Dovolíte?" zeptal se, a pak už na nic neèekal.

Držel mou ruku ve svých chapadlech. Jistì, na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby ta ruka náhle nebyla úplnì oddìlena od mého tìla. Díval jsem se tam, kde konèilo rameno, a ve vzduchu visel jen prázdný rukáv...

Zoufale a bezmocnì jsem sledoval, jak tu mou naštípnutou paži hladí v tìch svých neuvìøitelnì ohebných konèetinách, a pak náhle zase byla má ruka tam, kde mìla být.

A bolest ze zlomeného zápìstí byla náhle ta tam, a já mohl rukou volnì hýbat, ohýbat prsty...

Ani jsem nepodìkoval.

"Úžasné, jedineèné!" znìl hromadný potlesk.

"Toto vše bude nyní dostupná i vám, pozemš�ané," oznámil zelený mužík, a sálem se rozeznìl spontánní potlesk.

"Pane, vy nám ètete myšlenky," podotkl náhle Philip Dick.

"Ovšem, to je pøece v našem svìtì bìžné."

"Jistì, to chápu," podotkl pan Dick a já nevìdìl, kam míøí. "Ale... V našem svìtì je to ponìkud nezvyklé."

"Respektuji vaše pøání, pánové," odvìtil mimozemš�an.

Fredric Brown uchopil toho mužíka za chapadlo a zaèal s ním vášnivì diskutovat o problematice Velkého tøesku. Ale já sledoval pana Dicka. Øíkal cosi neuvìøitelnì zajímavého.

"Pánové, chápete, co se stalo?"

Nerozumìli jsme mu.

"Hned pochopíte," pokraèoval pan Dick. "O èem budete zítra psát kupøíkladu vy, pane Asimove?"

"Píši Pøedehru k Nadaci..." odvìtil pøekvapený velmistr žánru.

"A jste si jist, že to bude sci-fi?" útoèil na nìj pan Dick.

"Jistìže, co jiného..."

Asimov se zarazil. Skoro se mu orosily brejlièky.

"Vážený pane Asimove, právì jste se stal obyèejným autorem tuctových mainstreamových románù."

"Jak to myslíte?"

"Protože vše, o èem budete psát, je už realitou. Svìty, které jsme mohli vymýšlet, už existují. Nic nového se ve vaší fantazii už nezrodí. Ovšem, mùžete psát fantasy, ale..."

"Fuj! K tomu bych se nikdy nesnížil," odsekl Asimov.

"Pak nám tedy zbývá jen jediné," øekl Dick a kolem se rozhostilo strašlivé ticho. Ještì tišší než lesní ticho pana Alana Nelsona.

Jen mimozemš�an nic neslyšel, sveøepì diskutoval s panem Brownem. Ovšem, teï už neèetl naše myšlenky...

Už nevím, kdo první zaèal mimozemš�ana škrtit. Už nevím, kdo jako první zaèal nièit jeho kosmickou loï.

Stalo se to neuvìøitelnì rychle, snad v deseti vteøinách byl konec.

Jako kdyby tady nikdy nebyl...

Pak jsme všichni jsme složili slavnostní pøísahu, že se nikdy a nikomu nezmíníme o tom, co se stalo. To vše v zájmu toho, aby náš jedineèný žánr nezanikl, aby literatura science-fiction mìla nadále své jedineèné místo v lidské civilizaci.

Jistì, mrzelo mì to, ale trochu jsem to chápal.

Už jsem se tìšil na to, až ještì veèer usednu k psacímu stroji a použiji prvního z té tisícovky nápadù, které bìhem toho kratièkého, snad jen ètvrthodinového extempore uvízly v mé hlavì. Nebyl jsem jistì sám, vždy� mimozemš�an nám naplno otevøel svou mysl a my si v ní mohli èíst jako v rozevøené knize.

Nenapsal jsem ani øádku. Na vše jsem zapomnìl.

Od toho okamžiku se mi ze stroje linou jen pochmurné vize naší budoucnosti. Èert ví, co se to vlastnì stalo.

Ostatnì, kde by se také vzal na kongresu pan Dick? Zemøel pøece už v roce 1982. Anebo je to jinak?

eBook Info

Title:

O cem budeme psát

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

4.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs