Muz, který predpovídal minulost
Josef Pecinovský
1.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Muž, který pøedpovídal minulost

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Josef Pecinovský

MUŽ, KTERÝ PØEDPOVÍDAL MINULOST

Ne, vìøte mi, já nejsem blázen, pane doktore. Chci jen po vás, abyste mì vyslechl a pokusil se uvìøit tomu, co vám teï budu vyprávìt. Ne, prosím vás, nic mi zatím neøíkejte, platím vám slušnì a tìch nìkolik minut mì snad vydržíte poslouchat. Budu tím nejvzornìjším pacientem, vypovím vám úplnì vše, nebo lépe øeèeno témìø vše, ale urèitì tak, jak si to nejlépe pamatuji.

Ne, nejsem žádný šarlatán ani vìštec, nepatøím mezi ty, kteøí si pøedpovídáním budoucnosti a sestavováním horoskopù vydìlávají na chlebíèek, aby se pak v pøípadì, že cokoli pøedpovìdí chybnì, nestaèili vymlouvat na nevhodnou konstelaci hvìzd.

Ne, pane doktore, já jsem zcela jiný pøípad.

Jsem, bohužel, èlovìkem zcela bez fantazie, a proto je svìt teï takový, jaký je. Potøebuji pomoc, proto hledám èlovìka, který by pøinesl nové, podnìtnìjší myšlenky. Pokud jsem nìkoho takového našel, mìl mì za blázna, a když už mi nìkdo uvìøil, netrvalo to dlouho, nìco se ve struktuøe svìta zmìnilo, a já toho èlovìka zase ztratil.

Musel jsem si takového èlovìka vymyslet, a proto vlastnì existujete, pane doktore. Ne, seïte klidnì, prosím vás, opravdu nejsem blázen.

Vèera jsem si øekl, že pøesnì pøed pìtaètyøiceti lety se narodil lékaø, který je vždy ochoten vìøit tomu, co mu pacient vypráví. Kdy jste se narodil, pane doktore? Ovšem, vèera jste mìl narozeniny. Pìtaètyøicáté, že? Výbornì. Nemýlil jsem se.

Vystudoval jste v Oxfordu. Ovšem, ještì pøed chvílí jste ani nevìdìl, že jste v Oxfordu studoval, ale teï jste ochoten mi ukázat diplom této slavné univerzity. Vèera jste jej uložil tam do té zásuvky. Ovšem, vy sám dobøe víte, že tam je, a pøesto tam pøed chvílí ještì žádný diplom nebyl.

Zachovejte, prosím, klid. Pøece mi vìøíte, ne? Pøedvádím vám jen to, co dovedu. Mé schopnosti jsou pozoruhodné. Pøišel jsem na to vlastnì až když jsem chodil do školy. Mìl jsem velký strach z písemných prací, víte, kdykoliv jsem mìl cokoliv napsat na papír, roztøásl jsem se jako osika a nevypadlo ze mne jedno solidní písmenko. Vy jako lékaø byste tyto klinické pøíznaky jistì dokázal pojmenovat, ale to teï není podstatné. Psali jsme tenkrát dùležitou kontrolní práci z mateøského jazyka. "Co jsi dostal?" ptala se mne matka hned po návratu ze školy. A tehdy jsem poprvé, nevím proè, zalhal, pøestože jsem to ještì nikdy v životì neudìlal. Vím, bylo to jen oddalování trapné záležitosti, ke které mìlo dojít, ale na té písemné práci vlastnì závisel mùj další osud, protože otec rozhodl, že pro nezájem o školní docházku a vzdìlávání vùbec se pùjdu uèit prodavaèem k našemu kupci. Vìøte mi, do školy jsem chodil nerad, ale toho kupce jsem se bál víc než èert køíže. A tak jsem zalhal: "Dvojku." Nu, matka mi sice vìøila, ale pøesvìdèila se. V žákovské knížce se místo pìtky, kterou mi tam krasopisnì vykrojila uèitelka, skvìla èervená dvojka. Dostal jsem pochvalu. Ale já se celé odpoledne tøásl v koutku a bál jsem se, že pøijde boží trest.

Trest nepøišel, zato se staly další zázraky. Hrùzou z toho, co se pøihodilo, jsem zapomnìl napsat domácí cvièení. Uèitelka na to samozøejmì pøišla hned, a já mìl navíc strach, že se pøijde i na ten podvod s dvojkou. "Zklamal jsi mne, hochu," øekla. "Vèera jsi napsal tak výbornou práci a teï jsi nepøinesl domácí cvièení."

A tu jsem zalhal podruhé: "Vždy� jsem je napsal," vykøikl jsem. Nevím, kde se to ve mnì vzalo. Stála, dívala se do sešitu, pak v nìm udìlala svou èervenou tužkou neèitelnou parafu a pokraèovala k další lavici. Když jsem otevøel sešit, spatøil jsem tam svou vlastní rukou vypracovaný domácí úkol. "Proè si myslíte, že jsem nenapsal úkol?" odvážil jsem se protestovat, maje v rukou silný argument. Stáhla si své kovové brejlièky ze staropanenského nosu: "Já jsem si pøece nikdy nic takového nemyslela," divila se ještì víc než já.

Nu, pomalu jsem si na to zaèínal zvykat. Ale nefungovalo to pokaždé. Když jsem tøeba øekl: "Dnes k obìdu bude rýžový nákyp!" málokdy se to vyplnilo. Ale staèilo pøi obìdì nad makovými koláèi øíct: "Dnes náš kuchaø uvaøil rýžový nákyp!" a z nechutných suchých koláèù se stala má nejoblíbenìjší pochoutka. Smutné na tom ovšem bylo, že nikdo si nepamatoval, že pøed chvílí pøežvykoval tuhý koláè, ale každý byl pøesvìdèen, že od první chvíle si odnášel od okénka talíø rýžového nákypu. Nikdo, opakuji, nikdo nevidìl ty zázraky, které jsem jen svým hlasem, svými nahlas vyslovenými myšlenkami dokázal provádìt.

Brzy jsem to pochopil. Já dokážu pøedpovídat minulost, pane doktore. Pøedpovídám ji, a cokoli øeknu, vždy se v minulosti stalo, aèkoli do té chvíle se to rozhodnì stát nemuselo a vìtšinou ani nestalo. Já souèasnì mìním minulost. Mìním ji tak, jak se mi zachce, ale ne vždy se vše stane podle mých pøedstav. Ale co se týèe budoucnosti, aè je to nepochopitelné, nemám na ni žádný vliv.

Vrátím se ještì do školních lavic. Moje uèebnice dìjepisu pøipomínala chameleona. Neuèil jsem se (proè taky?), a vždycky jsem od té doby, co jsem objevil tu svou neuvìøitelnou schopnost, nosil ze školy výborné známky. Pokud se mne uèitelka zeptala na kterýkoliv úsek dìjin, vymyslel jsem si, co jsem potøeboval, ona vždy pokývala hlavou, a pak mi napsala výbornou. Kupøíkladu Ludvík XXXIX. To byl skvìlý muž. Devìt manželek, šestnáct vítìzných bitev. Celá Evropa mu ležela u nohou. Že jste o tom králi nikdy neslyšel? Já také ne, já jsem si jej vymyslel, a sotva jsem o nìm zaèal hovoøit, v uèebnici se objevil pøíslušný odstavec, chronologie dìjin se pozmìnila a král se ocitl na místì, kterému náleželo.

Docela mì to bavilo a byl jsem zvìdav, co všechno dìjiny unesou. Tak jsem tøeba zamìnil Pompeia za Caesara a vìru, zmìnilo se toho tolik, že jsem si to veèer zase rozmyslel a nechal Rubikon opìt pøekroèit Caesara. Obèas však byly dùsledky dost nemilé, protože když jsem si vymyslel nìjakou takovou osobnost, tak byla kupøíkladu pøejmenovaná ulice, kde jsme bydleli, pøestavìné mìsto, jednou dokonce pochodovali po ulicích cizí vojáci a jezdily divné tanky s bílými pruhy. Tyto omyly jsem dost tìžko napravoval, a když jsem ukonèil základní školu, chtìl jsem udìlat radikální øez. Vzpomnìl jsem si na ty pùvodní uèebnice a jednoduše jsem prohlásil, že všechny ty nové uèebnice nikdy nebyly napsány, a historie se octla zpátky tam, kde mìla být. Je ovšem otázkou, zda se tak skuteènì stalo, protože jsem vlastnì nevìdìl, jak historie vlastnì mìla správnì probíhat, a tak mám dodnes jakousi nejistotu. Nikdo si toho samozøejmì nevšiml.

Nejvíc pyšný jsem na to, že se mi podaøilo vytvoøit kontinent, který nikdy na mapách neexistoval. Tím jsem si jist. Moøe jihovýchodnì od Asie bylo tak zoufale prázdné, že jsem si se zavøenýma oèima vymyslel takový podivný pokroucený obrys a pak jsem jen øekl: "Austrálie byla objevena roku 1654 Abelem Tasmanem." Nu, a mapa se zmìnila pøed mýma oèima. Vidíte pøece, ten kontinent je tam dodnes. Samozøejmì, musel jsem leccos domyslet, a tak jsem si pøedstavil zvíøe, které by mìlo vpøedu kapsu a v ní nosilo mláïata, a vymyslel jsem i savce, který snáší vejce a podobá se ježkovi, a potom takového zvláštního bobra s ploutvemi a kachním zobákem.

Ale dotváøení svìta, to mì nebavilo. Bylo to moc nároèné, a abych øekl pravdu, pøíliš to neovlivnilo mé okolí. No øeknìte, kdyby zmizeli ze svìta klokani, jak by se to dotklo vašeho denního života? Cože, vy si myslíte, že tady klokani byli vždycky? Pane doktore, co se to s vámi stalo? Ovšem, už to mám. Bìhem své øeèi, pochopitelnì, jsem pøedpovìdìl nepøímo spoustu dalších událostí. Kdo ví, tøeba jsem stvoøil nìjaké ostrovy èi vyslal neznámé objevitele na cestu kolem svìta. Taky se mi zdá, že jste nìjak zestárl. Vy jste se pøece narodil pøed pìtaètyøiceti lety a vìøíte na slovo tomu, co vám øíkám? Ach tak, že tomu nikdy jinak nebylo? Nu, nejsem si docela jist.

Pokraèoval jsem tím, že jsem zaèal zasahovat do lidských osudù. Vymýšlel jsem si lidi. Kupøíkladu takový Ježíš Kristus. Unavovalo mì žít ve svìtì, kde se musím orientovat v desítkách nejrùznìjších bohù. Copak by nestaèil jeden, øekl jsem si, tøebas se mohl jmenovat Ježíš Kristus a narodil se pøed dvìma tisíci lety, a pøedstavte si, v tu chvíli jsem držel v ruce bibli. Nový zákon. Cosi smetlo jako vysavaèem všechny ty podivné bohy, jež jsem mìl dennì pøed oèima a jimž jsem se mìl podle už zapomenutého rituálu klanìt, zmizely všechny ty hranaté chrámy s plochými støechami. Nakonec já jsem byl jediný, kdo se v novém náboženství nedokázal orientovat, a ukázalo se, že je to podle oficiálního mínìní zloèin, a tak jsem musel honem stvoøit Husa, Kalvina, Luthera, a pak dokonce i Budhu a Mohameda, než se kolem mne ustálil svìt, v nìmž bylo možné v Boha i nevìøit. Ale vìøte, dalo to fušku, já bych totiž byl dost nerad, kdybychom nemìli vùbec žádného boha.

Líbilo se mi to, a tak jsem jednoho dne prohlásil, že Bùh stvoøil Zemi za šest dní a stalo se to pøed šesti tisíci lety. Nu, objevil se i Starý zákon, ale nedovedete si pøedstavit, doktore, ten zmatek, protože zmizela mnohá vìdecká odvìtví, jako paleontologie, astronomie, kosmologie, zhroutila se fyzika i mechanika. Pøedstavte si, to jsem si dokonce ovìøil, Slunce zaèalo obíhat kolem Zemì, a to se mi líbilo pramálo, a tak jsem druhý den vzal do rukou Starý zákon a øekl jsem jen tak pro sebe: "První kniha Mojžíšova je jen pohádka," a vìru, bible mi zùstala nezmìnìná v ruce, ale Slunce se vrátilo na své místo na oblohu a vesmír se zase poèítal od Velkého tøesku. Ten jsem radši posunul o hezkých pár miliard let do minulosti, abych zas nìco nezvoral, a vìnoval jsem se pak už jen èistì lidem.

Víte, žil jsem sám. Nestaèil jsem se nikdy oženit, a tak jsem zatoužil po rodinì. Tehdy celou zemi udivovala velká zpìvaèka Miriam. Ne, nemùžete ji znát, samozøejmì, ale doufám, že mi uvìøíte, že mohla existovat. Zamiloval jsem se do ní. Dokonce jsem se pøestal vìnovat své zálibì, kudy jsem chodil, tam jsem slyšel její hlas, skoupil jsem všechny její desky, pouštìl si z videa její videoklipy, a tu jsem si øekl, že by pro mne snad nemìlo být problémem mít ji poøád vedle sebe. A tak jsem jen øekl: "Oženil jsem se s Miriam pøed tøemi lety." Nu, rozhlížel jsem se, a nic se nestalo. Nikde jsem ji nevidìl. Tak jsem se pohrabal ve svých dokladech a skuteènì jsem tam našel svùj oddací list. Mùj a její. Ale kde byla? Brzy jsem však objevil i rozhodnutí soudu o tom, že toto manželství bylo øádnì po tøech mìsících rozvedeno. Nu, namíchl jsem se. Øekl jsem: "Oženil jsem se s ní a nikdy jsme se nerozvedli." Rozsudek zmizel, to je pravda, ale místo nìj se objevil balík dopisù, pochopitelnì psaných její rukou, z nichž jsem se dovìdìl, že mì pro nepøekonatelný odpor opouští a nerozvede se se mnou jen proto, aby nevyvolala skandál. Bylo to otøesné, protože já jsem se pochopitelnì nemohl upamatovat na jediný zážitek z tohoto nyní již legálního manželství, dokonce jsem ji ani osobnì neznal! Já jediný, zatímco celý svìt to bral jako nemìnný fakt, že se Miriam zbláznila! Zkusil jsem to do tøetice. Øekl jsem: "Oženil jsem se s Miriam, nerozvedla se se mnou a nikdy mne neopustila." Koneènì byla tady. Bydleli jsme spolu v drahém bytì, ona bohatá zpìvaèka, já nula, která nic neumìla, a když jsem ji poznal zblízka, bylo po lásce. Po tøech dnech jsem jen øekl: "Miriam se nikdy nenarodila," a byla pryè, zmizely oddací listy, zmizela i ona i ten drahý byt, zmizely i její desky a mnì zùstala jen hnusná vzpomínka na nesnesitelnou a rozmarnou ženskou. Víte, mohl jsem si ji upravit, ale pak by to urèitì už nebyla Miriam.

Mohl jsem zmìnit všechno, mohl jsem kdekomu pøinést štìstí, jen ne sám sobì. Cokoliv jsem kdy v dìjinách zmìnil, jakkoli jsem zasáhl do minulosti, dotklo se to všech, jen ne mne samotného. A co bylo nejhorší, jak jsem tak nerozvážnì zasahoval do minulosti, mìnili se lidé. Brzy jsem neznal nikoho kolem sebe, protože si jistì dovedete pøedstavit, jak každý ten zásah ovlivnil lidskou populaci. Èasto jsem musel vytváøet umìle své kamarády z dìtství, musel jsem znovu zaøizovat jejich narození, a pak, když jsme se setkávali, nepoznávali mì, protože mìli zcela jinou minulost než jsem si pøedstavoval já, a brzy mì unavovalo vnucovat jim své vzpomínky.

Ne, už jsem se dávno chtìl té své strašlivé schopnosti zbavit, a dobøe vím, jak je jednoduché to udìlat, ale nemohu. Nechci to udìlat najednou, vím, že to není možné, napáchal jsem hodnì škod. Nevím, zda všechny ty nesmyslné války nevznikly jen kvùli mnì, jen pro mùj rozmar, jen proto, zda jsem si náhodou nevymyslel nìjakého netvora v lidské kùži, a bojím se dokonce i prohlásit, že váleèní zloèinci se nikdy nenarodili, protože je docela dobøe možné, že by místo nich pøišli jiní a ti by mohli být ještì horší.

Teï jen chodím a mlèím, a nic neøíkám. Bojím se i objednat si obìd v restauraci a tak radìji jen ukazuji prstem v jídelním lístku, bojím se i nìkoho pozdravit, aby má slova: "Dobrý veèer!" tøeba nerozehnala mraky nebo nespustila déš�.

Doktore, já vás potøebuji. Vy máte spousty známých. Znáte mnoho hodných a poctivých lidí. Potøebuji, abyste sestavili model svìta. Dokonalý model svìta, tak, jak by mìl vypadat, ne ideální, ale bez tìch ošklivých válek, bez dobyvatelù, bez boháèù i bez chudákù, potøebuji, abyste vymysleli, jak by mìly jít dìjiny, které jsem já sám vlastnoruènì rozleptal tak, že je už nikdy nevrátím do pùvodních kolejí. Potom mi ten model ukážete a já jej pøeètu. Narodí se jiní lidé, kteøí zavedou nový a skuteèný poøádek. Zmizí všichni ti, kdo jen parazitují na nás ostatních. A pak, až dokonèím toto své velké poslání, pak už pro mne nebude problémem z tohoto svìta odejít. Jednou provždy musí být moje ústa zamèena.

Nakonec vím, že i ten mùj konec bude zcela prostý. Až ucítím, že ta chvíle koneènì nastala, až si budu jist, že mé poslání je splnìno, staèí, když klidnì øeknu: Nikdy jsem se nenarodil.

...

(1992)

eBook Info

Title:

Muz, který predpovídal minulost

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

1.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs