Chladný pozdrav z Marsu
Josef Pecinovský
26.1.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Chladný pozdrav z Marsu

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Josef Pecinovský

Chladný pozdrav Marsu

www.pecinovsky.cz/josef

Je dobøe známo, že v devadesátých letech minulého století se vydalo k Marsu nìkolik kosmických sond. Pøestože jejich pøedchùdci, kteøí odlétli k Marsu v sedmdesátých letech, dosáhli svého cíle a vyslali k Zemi nesmírné množství nových poznatkù, výpravy uskuteènìné o dvacet let pozdìji hanebnì ztroskotaly. Podle oficiálních mluvèích se tak stalo pro nepøedvídatelné technické potíže. Do jisté míry tomu lze vìøit. K Marsu však letìly ètyøi sondy. Všechny závady, k nimž došlo, byly pøímo banální.

A tak se zaèalo leccos proslýchat. Mimo jiné i to, že zprávy o ztrátì kontaktu se sondami byly vydány až poté, co k Zemi dospìly první snímky. Kdosi na nejvyšších místech prý rozhodl, že není žádoucí se dovìdìt, co na tìch zábìrech bylo. A tak vzácné dokumenty zmizely v trezoru... .

Naskýtá se však otázka - proè?

Mám tu èest být prvním èlovìkem, který se podívá do tváøe Marsu zblízka. Prvním, a na dlouhá léta možná posledním.

Rudou planetu teï mám co by kamenem dohodil. Zabírá prakticky celé zorné pole. Vidím jistì totéž co ztracené sondy. Zatím však nic zvláštního. Vím však, že z této výpravy už se nevrátím.

Byli jsme tøi, kteøí jsme odstartovali na tu památnou cestu. Tøi stateèní, kteøí jsme opustili Zemi vstøíc úžasnému dobrodružství. Když jsme byli v polovinì cesty, zùstal jsem sám.

Zaèalo to tím, že jsme po ètyøiceti dnech letu ztratili kontakt se Zemí. Náhle, bez jakéhokoli varování. Tøi dny jsme se snažili navázat spojení s Houstonem, než jsme zanechali marných pokusù. Veškerá elektronika byla naprosto v poøádku. Zemi jsme nadále slyšeli, ale na naše signály nikdo neodpovídal.

Tehdy jsme si pøipomnìli zánik kosmických sond Galileo poprvé. Bylo to nìco podobného, až na to, že na palubì naší lodi byli lidé... Tøi živí lidé, vyslanci modré planety.

Pochopitelnì jsme nemohli obrátit. Nezbylo nám nic jiného než se pokusit i za tìchto okolností splnit cíl našeho letu. Mìli jsme desetkrát oblétnout Mars po nízkém orbitu, pøiblížit se k jeho mìsícùm, provést tisíce a tisíce rùzných pozorování a mìøení, dovézt na Zemi miliony snímkù a kilometry videozáznamu.

Simon jako první podlehl tomu tlaku. Nemìli jsme chu� pátrat po tom, co si vlastnì píchl do žíly, ale když jsme se ráno osmdesátého dne probudili, už nedýchal. Odeslali jsme zprávu o té smutné události na Zemi, doufajíce, že nás aspoò poslouchají, když nám neodpovídají, a pak jsme Simonovo tìlo svìøili chladu kosmického vakua. Byli jsme si vìdomi, že Simon dostihne cíle našeho letu døív než my. To mì ještì nenapadlo, že o týden pozdìji ho bude následovat i Marcel, ten stále veselý chlapík, v poslední dobì však podivnì zádumèivý. Nevìdìl jsem, jestli to i v jeho pøípadì byla sebevražda nebo neš�astná náhoda. Pøi bìžné kontrolní prohlídce naší lodi, pøi kosmické procházce, jakých jsme absolvovali desítky, mu náhle selhal dýchací systém skafandru.

Zùstal jsem sám. Dlouhé dvì stovky dnù i mne pronásledovaly myšlenky na sebevraždu. Jako kdyby mì kdosi neznámý a neviditelný vytrvale nabádal k tomuto kroku a pøesvìdèoval mì, že smrt je tak jako tak neodvratná a že další pokraèování v cestì nemá žádný význam...

Odolal jsem. Jak jsem to dokázal? Sám nevím. Nechápu, jak jsem mohl pøežít ty stovky dnù samoty a odlouèení, kdy signály ze Zemì slábly a slábly a pøede mnou se vynoøoval z kosmického prázdna neznámý, pustý a mrtvý svìt.

Skuteènì mrtvý? Nevím, proè øíkáme o Marsu, že je mrtvý. Mrtvé mùže být jen to, co nìkdy žilo. A já jsem pøesvìdèen, že na Marsu nikdy žádný život nebyl, a proto planeta nikdy nemohla zemøít.

Teï jsem tu pustinu bez života mohl sledovat z bezprostøední blízkosti. Spustil jsem automatické snímkování, videokamery šlapaly na plný plyn, a prostor mezi Marsem a Zemí musel být doslova napìchovaný signály, které jsem tím smìrem vysílal. Snad dojdou svého cíle, øíkal jsem si vytrvale. Snad nìkdo na Zemi uvidí to, co teï mohu vidìt já.

Letím kolem planety zhruba v úrovni rovníku. Je rudá, tak, jak jsem si ji vždycky pøedstavoval. Je rudá barvou písku, železa, a skoro se bojím dodat, že i krve. Jako kdyby sám bùh války Mars opustil právì bojištì, které roní krvavé slzy nad tím zmarem tisícù životù.

Samozøejmì poznávám každý detail povrchu. Mars je zmapován dokonale a elektronický systém mì pøesnì informuje, nad kterým bodem povrchu se nacházím. Planinu Syrtis Major jsem ještì nezahlédl, byla ukryta v noèním stínu. Naproti tomu Planitia Isidis se nacházela právì na terminátoru a v záøi vycházejícího slunce pùsobila jako pouš� Atacama, kterou jsem mìl rovnìž možnost vidìt z kosmu. Jako kdyby se i tady pøelévaly tam a zpátky pohyblivé písky.

Kráter Herschel se na mne zubil bariérou strmých útesù, vrhajících pøedlouhé stíny podobné ostrým meèùm. Vulkán Elysium Mons jsem zahlédl jen jako pahrbek vyènívající jako klobouèek høíbku nad severním obzorem. Jistì, budu muset brzy zmìnit dráhu na polární, abych mohl zmapovat celý povrch planety. Pochybuji ovšem o tom, zda to vùbec ještì pùjde. Zákony nebeské mechaniky platí i tady a já nejsem tím pravým odborníkem, který by dokázal propoèítávat koordináty obìžných drah a zadávat pøíkazy poèítaèi. Jak mi tady chybí mí pøátelé...

Pozvolna jsem se pøesunul nad západní polokouli. Letím nadále východním smìrem. Nacházím se teï na stranì odvrácené od Zemì, ale Slunce mi nadále svítí na š�astnou cestu. Mé signály vysílané k Zemi teï utonuly v té miliardì tun hmoty, která mi nyní cloní výhled na vzdálený domov. Nemám však èas pøemítat o tom, co se odehrává o osmdesát milionù kilometrù dál. Jsem uchvácen tou podívanou. Tím nádherným neopakovatelným divadlem.

Mohutná masa kráteru Olympus Mons jako kdyby rostla až k obìžné dráze. Vypadá jako nestvùrný hrb vyrùstající na høbetì gigantického zvíøete, dávno mrtvého a napùl zahrabaného v písku. Vidím mírnì se svažující srázy, po nichž v gigantických øeèištích kdysi dávno stékaly nezmìrné proudy žhavé lávy, které nakonec daly této hoøe její tvar.

Trojice vrcholkù Tharsis Montes pùsobí v porovnání s oním gigantem ponìkud komicky, pøestože bychom se pøed nimi na Zemi sklánìli v posvátné úctì.

Opìt se blížím k terminátoru. Brzy se i já ponoøím do temnoty, abych dal na chvíli odpoèinout svým oèím a oèekával okamžik, kdy se nad východní obzor vyloupne ta jasné modrá hvìzdièka, posel domova.

Ale ještì je pøede mnou jeden záhadný útvar. Gigantický kaòon, který kdysi dostal na poèest prvních kosmických sond jméno Valles Marineris.

Jako obøí brázda vyrytá neuvìøitelnì velkým pluhem, na okrajích roztøepená do podoby tøásní, nesmírná jizva v jinak rovném povrchu, zeje kaòon k vìènì temné obloze a v záøi zapadajícího slunce vrhají jeho zubaté okraje bizarní stíny.

Z té výšky mi kaòon nepøipomíná nic, co jsem kdy v životì zatím mohl vidìt, ale pøesto se tu nabízí podoba s nìèím, co je mi dùvìrnì známé, s nìèím, co bych mìl okamžitì poznat. Nemohu se však upamatovat, jen upøenì hledím dolù na tu tøi tisíce kilometrù dlouhou trhlinu a marnì pøemýšlím o tom, jak mohla vzniknout.

Údolí je široké snad stovky kilometrù, a jeho hloubka? Zdá se mi být nezmìrná, nekoneèná, ale to jistì jen proto, že je dno kaòonu ukryto ve stínu. Ale to, co vidím na vlastní oèi, vùbec neodpovídá tomu obrazu, který jsem si vtiskl do pamìti po studiu mapy Marsu. Není to jen úzká skulina, je to doširoka rozprostøené údolí. Jako kdyby se pøed mýma oèima ještì víc rozevíralo...

Teï vnímám skuteènì pohyb. Okraje kaòonu se otvírají jako listy obøího kvìtu. Boèní údolí, podobná svíjejícím se èervùm, se napøimují, ale neprohlubují se. Vztyèuji se smìrem vzhùru. Nejsou to vùbec kaòony, jsou to desítky kilometrù dlouhé útvary schopné pohybu, zvedají se k obloze jako ramena hlavonožcù.

Šíøe kaòonu teï pøesahuje témìø dva tisíce kilometrù, celé údolí má vejèitý tvar.

A tam, uvnitø...

V náhlém záblesku sluneèních paprskù vidím ten prudký pohyb. Horní okraj údolí se náhle vrhl vpøed, dolù, k protìjšímu srázu, a pøekrývá tu temnotu jakoby prùhlednou blankou. Ten pohyb trvá snad dvì, tøi vteøiny, a pak se zase vrací do pùvodní polohy.

A tu jsem k nesmírné hrùze spatøil, že nitro té ohromné jámy obsahuje kruhový útvar o prùmìru snad patnáct set kilometrù, v nìmž se odráželo nejen slunce, ale i celý vesmír...

Až po chvíli, kdy to hrùzné zjevení zmizelo pod obzorem, jsme pochopil, co jsme to vlastnì vidìl.

To snad sám bùh války Mars mi pohlédl do tváøe svým gigantickým okem.

eBook Info

Title:

Chladný pozdrav z Marsu

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

26.1.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs