Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright in the collection © The Lineup 2009 by Otto Penzler

Introduction © 2009 by Otto Penzler

„Jack Taylor,“ copyright © 2007, 2009 by Ken Bruen. „Jack Reacher,“ copyright © 2007, 2009 by Lee Child. „Hieronymus Bosch,“ copyright © 2007, 2009 by Michael Connelly. „Charlie Parker,“ copyright © 2008, 2009 by John Connolly. „Elvis Cole and Joe Pike,“ copyright © 2007, 2009 by Robert Crais. „Lincoln Rhyme,“ copyright © 2007, 2009 by Jeffery Deaver. „Inspector Morse,“ copyright © 2007, 2009 by Colin Dexter. „Charlie Resnick,“ copyright © 2008, 2009 by John Harvey. „Bob Lee Swagger,“ copyright © 2007, 2009 by Stephen Hunter. „Peter Decker and Rina Lazarus,“ copyright © 2008, 2009 by Faye Kellerman. „Alex Delaware,“ copyright © 2008, 2009 by Jonathan Kellerman. „Dismas Hardy,“ copyright © 2008, 2009 by John Lescroart. „Tess Monaghan,“ copyright © 2007, 2009 by Laura Lippman. „Rambo,“ copyright © 2008, 2009 by David Morrell. „Mallory,“ copyright © 2007, 2009 by Carol 0‘Connell. „Spenser,“ copyright © 2007, 2009 by Robert B. Parker. „Lou Boldt,“ copyright © 2008, 2009 by Ridley Pearson. „Charlotte and Thomas Pitt,“ copyright © 2006, 2009 by Anne Perry. „Aloysius X. L. Pendergast,“ copyright © 2008, 2009 by Douglas Preston and Lincoln Child. John Rebus,“ copyright © 2007, 2009 by lan Rankin. „Precious Ramotswe,“ copyright © 2008, 2009 by Alexander McCall Smith. Originally published by The Mysterious Bookshop.

All rights reserved.

Z anglického originálu The Lineup přeložili:

(First published by Little, Brown and Company, USA, 2009)

„Introduction“ © 2011 Marie Čermáková, „Jack Taylor“ © 2011 Tomáš Jeník, „Hieronymus Bosch“ © 2011 Jiří Kobělka, „Charlie Parker“ © 2011 Jarmila Kroupová, „Elvis Cole and Joe Pike“ © 2011 Viktor Faktor, „Lincoln Rhyme“ © 2011 Jiří Kobělka, „Inspector Morse“ © 2011 Radim Klekner, „Charlie Resnick“ © 2011 Marie Čermáková, „Bob Lee Swagger“ © 2011 Ondřej Duha, Jack Reacher“ © 2011 Iva Harrisová, „Alex Delaware“ © 2011 Alexandra Kolašínová, „Peter Decker and Rina Lazarus“ © 2011 Jiří Beneš, „Dismas Hardy“ © 2011 Radmila Damová, „Tess Monaghan“ © 2011 Marie Čermáková, „Rambo“ © 2011 Zdeněk Kettner, „Mallory“ © 2011 Tamara Vosecká, „Spenser“ © 2011 Petra Klůfová, „Lou Boldt“ © 2011 Gerik Císař, „Charlotte and Thomas Piti“ © 2011 Petr Pálenský, „Aloysius X. L. Pendergast“ © 2011 Věroslava Ončáková, John Rebus“ © 2011 Jitka Fialová, „Precious Ramotswe“ © 2011 Pavla Kubaláková

Redakce textu: Dana Packová

Jazyková korektura: Ludmila Bohmová

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-848-7

Rupertu Holmesovi,

právem považovanému za nejpňjemnějšího muže v showbyznysu –

a dost možná nejtalentovanějšího

OTTO PENZLER

PŘEDMLUVA

Je to smutná skutečnost a nelze ji bohužel popřít – nezávislá knihkupectví v Americe jsou v nebezpečí (a vsadím se, že brzy budou i ve zbytku světa).

Samozřejmě pro to existuje řada důvodů, protože žádné velké a dramatické změny snad ještě nikdy nezpůsobila jediná náhlá událost, možná s výjimkou Velkého třesku.

Je snadné – a nutné – poukázat na bujení velkých řetězců jako Barnes & Noble a Borders, které přestože to popírají, ze zlé vůle umístily řadu svých obřích prodejen do těsné blízkosti zavedených nezávislých knihkupectví. Vzápětí začaly nabízet neskutečné slevy, jimž dělaly masivní reklamu, v prodejnách nainstalovaly vedle barů s kávou pohodlná křesla a organizovaly autorská čtení, aby zaujaly místní zákazníky projevující zájem o knihy. Nezávislá knihkupectví pak nevyhnutelně sledovala, jak se okruh jejich zákazníků zmenšuje, a nakonec nedokázala platit nájmy, mzdy, pojištění, služby a myriádu dalších účtů vhazovaných do schránky s pravidelností mořského přílivu, takže je to donutilo skončit. Tento jev bez výjimky doprovázejí nářky mnohých zákazníků – právě těch, kteří dotyčná knihkupectví opustili, svedeni zpěvem sirén výprodejů a slev obřích řetězců. Zmiňované slevy – nemluvě o měkkých křesílkách – se samozřejmě dramaticky omezily nebo zcela zmizely podobně jako pták dodo, jakmile dopadla první lopatka prsti na rakev konkurence.

K pádu „kamenných“ obchodů přispěl také vzestup internetových firem jako Amazon.com a dalších. Amazon nemusí platit drahý nájem v zajímavých čtvrtích, který by mu ukrajoval zisky, a má méně zaměstnanců, jimž je třeba vyplácet mzdu a odvádět za ně pojištění. Amazon.com a jeho příbuzní byli tak úspěšní, že se na nejisté půdě při konkurenčním boji náhle ocitlo i několik řetězců.

Všichni jsme viděli skličující, ba děsivé statistky o čtenářské vyspělosti Američanů. Průzkum nazvaný Reading at Risk, který provedla v roce 2007 organizace National Endowment for theArts, odhalil, že 57 procent našich spoluobčanů nepřečte za rok ani jedinou knihu. Jen se nad tím chvilku zamyslete. Dokážete si představit, že byste celý jeden rok chodili a nenacházeli nic – nic!, co byste si potřebovali nebo chtěli přečíst? Jsem člověk, který si na živobytí vydělává jako knihkupec, redaktor, nakladatel a spisovatel, a mám pocit, že jsem patrně neudělal tu nejmoudřejší volbu, pokud jde o kariéru. Vlastně to ani nebyla moje první volba, tou bylo hrát středového polaře v klubu New York Yankees, ale to je v zásadě jedno.

Představujte si dál. Průměrný Američan přečte pět knih za rok. Když do toho započítáte studenty, kteří mají za úkol číst poměrně značné množství knih, plus ty z nás, kteří přečtou daleko víc než pět, vychází nám z toho vysoký počet lidí, kteří stahují průměr dolů. Ona cifra by vás klidně mohla rozesmát, když už ne rozplakat, protože 27 procent dotazovaných se přiznalo, že nepřečetlo za rok ani jedinou knihu. Existuje trefný citát, často připisovaný Marku Twainovi: „Člověk, který nečte dobré knihy, nemá výhodu nad tím, kdo je číst neumí.“ Pokud se chcete otřást hrůzou, pak si položte otázku, zda oněch 57 procent Američanů nechce nebo neumí číst. Ani jedna varianta není nikterak lákavá.

Není tedy divu, že Mysterious Bookshop, který jsem otevřel v pátek 13. dubna 1979, se před několika lety dostal do úzkých, pokud jde o finance. Chvíli s potížemi bojoval a přestěhování z jeho prvního sídla uprostřed Manhattanu do luxusní části Manhattanu Tribeca, trojúhelníku pod Canal Street, situaci nijak nezlepšilo. Vzhledem k tomu, že nejsem bohatý, což je zčásti zaviněno tím, kde jsem se náhodou narodil, a také neschopností mých rodičů zanechat mi nějaké nechutně velké dědictví, jsem čelil narůstajícím problémům s finanční podporou svého podnikání, které postupně ztrácelo krev – v některých měsících pouhým pramínkem, jindy obrovskými pulzujícími výtrysky tepenného krvácení.

Představte si, jak hluboké bylo moje zoufalství! Existuje spousta důvodů, proč člověk nese na vlastních bedrech rizika úskalí soukromého podnikání, a jeden z nejlepších je, že se tak vyhne schůzím, které zdánlivě zcela zaplňují dny těch, kdož se lopotí ve světě velkých podniků. Při této bezprecedentní události jsem vylíčil lidem, kteří se mnou pracují, naši situaci, nic jsem nezamlčoval, a zeptal jsem se, zda nemají nápad, jenž by nám třeba pomohl knihkupectví zachránit (a jim, což nelze bezstarostně opomenout, by zachránil zaměstnání).

Maličko odbočím, ale k věci. Každoročně zadávám jednomu ze spisovatelů, které znám, úkol napsat původní povídku jen pro mě. Mám tři požadavky: musí obsahovat detektivní prvky, musí být zasazena do vánočního období a přinejmenším jedna scéna se musí odehrávat v našem knihkupectví. Povídku vytiskneme v hezké grafické podobě jako úhledný svazeček a tyto svazečky pak rozdáváme svým zákazníkům jako malý vánoční dárek, abychom jim poděkovali za jejich podporu.

Zpět ke schůzi a debatě o potápějící se lodi. Kdosi pronesl, že naši zákazníci vánoční povídky opravdu zbožňují, a tak bychom třeba mohli zadat k napsání další povídku a rozdávat ji třeba i v letním období. Vypadalo to jako dobrý nápad, ale kontraproduktivní. Potřebovali jsme najít nějaký způsob, jak trochu peněz vydělat, nikoli další způsob, jak je utratit. Schůzi jsem rozpouštěl s varováním, že hodlám svolat ještě jednu, a požádal jsem všechny své lidi, aby do té doby popřemýšleli o nějakém řešení.

V hluboké noci, když jsem čekal, až mě spánek vysvobodí z obav o můj podnik, mi v hlavě znovu vyvstal nápad s dárkovou povídkou, ale poněkud z jiného úhlu pohledu. Přemítal jsem s optimismem, který dokáže člověku přinést jen třetí hodina ranní, jak by dopadlo, kdybych požádal některé ze svých přátel spisovatelů, aby napsali fiktivní životopis nebo medailonek hlavního hrdiny své detektivní série. Každou smyšlenou biografii bychom mohli jednou za měsíc vydávat v podobě maličkých knížeček a rozdávat je zákazníkům – pokud si u nás něco koupí. Přirozeně jsem předpokládal, že čtenářům se tyto životopisy budou líbit natolik, že se každý měsíc začnou vracet, aby získali další a další, a objem našeho prodeje poroste. Nazítří jsem dostal odhad nákladů od mého tiskaře a nápad se mi náhle jevil jako dosti vachrlatý. Abych se vyjádřil přesně: nápad se mi náhle jevil jako dosti hloupý. Ba co víc – nikdy jsem nežádal spisovatele, aby psali zadarmo. Kdybych k nákladům přidal autorské honoráře, celá věc by byla kontraproduktivní. Tak mi to alespoň připadalo do té neuvěřitelné chvíle, než se ze zadřeného soukolí mého mozku milosrdně setřásla rez dlouhých let a vynořil se další nápad. Vytvořit pro sběratelský trh sto exemplářů každého fiktivního životopisu v pevné vazbě, požádat autory, aby je podepsali, a tuto velmi žádoucí omezenou edici sběratelských výtisků prodávat. A opravdu jsme je vydali, autoři je podepsali a sběratelé je kupovali.

Více než dva roky po zahájení prodeje této sběratelské ediční řady se stále držíme nad vodou a obchod se navzdory všemu oživil. Každý měsíc k nám chodí, volá nebo nám píše mnoho zákazníků a vyptávají se, kdo bude autorem dalšího medailonu, a pak si kupují knihy, aby dárkový výtisk získali. Sběratelská edice se často vyprodá, takže zisk pokryje všechny náklady, a dokonce přinese i něco navíc. Mnoho spisovatelů překračuje rozumné hranice přátelství, vzdávají se svých honorářů a velkoryse to označují jako svůj příspěvek na rozkvět našeho knihkupectví.

Bohužel ne každý milovník detektivní literatury je naším zákazníkem, takže mi připadá smysluplné předložit tyto eseje a povídky většímu okruhu čtenářů a vydat je v jediném svazku distribuovaném na širším trhu, který může poskytnout nakladatelství Little, Brown. Výsledkem je tento krásný svazek. Pokud jde o biografie samotné, čeká vás výjimečný zážitek. Zjistíte, že naši pozoruhodně talentovaní a tvůrčí spisovatelé zaujali k tomu, jak čtenářům vyprávět dříve neznámá fakta o zrodu jejich hrdinů, nejrozmanitější barvitý přístup. Nalezneme zde povídky, do nichž jsou vtěsnané životopisy, rozhovory s hlavními postavami detektivních příběhů, poodhrneme roušku zahalující životy autorů a jejich tvůrčí proces, a dokonce se setkáme s hlubokými analýzami povahy známých literárních hrdinů, které přicházejí jako zjevení i pro tvůrce samotné.

Nedokážu nalézt slova, jimiž bych vyjádřil vděčnost těmto skvělým spisovatelům za jejich rychlou a pozitivní reakci na mé uspěchané volání o pomoc. Podívejte se na jména přispěvatelů a získáte pravdivý obraz okřídleného rčení o velkých lidech: „Čím jsou významnější, tím jsou milejší.“ Jako čtenáři detektivní literatury naleznete na těchto stránkách mnoho svých oblíbených autorů a možná také někoho, od něhož jste doposud nic nečetli, a tudíž získáte příležitost vychutnat si úplně novou řadu napínavého čtení s hlavním hrdinou, kterého jsme vám na stránkách naší knihy právě představili.

Já nedoufám, že se vám tyto nádherné skici o životech hrdinů detektivek budou líbit; já to vím.

KEN BRUEN

Narodil se v roce 1951 v irském Galwayi, kde bydlí dodnes. První knihu vydal v roce 1992 a od té doby je mimořádně plodný, napsal sedm románů z galwayské řady o Jacku Taylorovi, dále sedm románů o inspektoru Brantovi zasazených do Anglie, deset samostatných románů, pět povídkových sbírek a řadu nesebraných povídek. Byl editorem sborníku Dublin Noir (2006).

Úsporný a strohý styl ho řadí mezi nejoriginálnější detektivkáře všech dob. Jeho temné, beznadějně tragické a násilné příběhy občas prozáří překvapivý záblesk absurdního humoru – což jsou právě ty okamžiky, které nejvěrněji odrážejí autorovu osobnost.

Bruen je velkým oblíbencem příznivců detektivního žánru a posbíral řadu ocenění, včetně Ceny Shamus za The Guards (č. Vraždy na molu, 2009) od Sdružení amerických spisovatelů příběhů o soukromých detektivech. Tato kniha byla rovněž nominována na cenu Edgara Allana Poea a Cenu Macavity za nejlepší román roku. Za román The Killing of the Tinkers (č. Vraždy bez ťrestu, 2009) získal Bruen Cenu Macavity a byl nominován na Cenu Anthony v kategorii román roku.

KEN BRUEN

JACK TAYLOR

V rozhovorech se mě pořád ptají, kde se ten divný, prošedivělý a mrzoutský soukromý detektiv Taylor vzal.

Je to nejhorší detektiv na světě. Jack Taylor případy neřeší, případy se řeší samy jemu navzdory.

Je

alkoholik

závislák

neurvalý

nesnesitelný.

A fyzicky na huntě.

A přesto…

Má výsledky… nějak to prostě dokáže. A zoufale touží po lidském kontaktu, i když by to nikdy nepřiznal.

Navázat kontakt.

A daří se mu to… obvykle když to nejméně čeká.

Díky své lásce ke knížkám si už mnohokrát uchoval zbytky příčetnosti. Nedávno jsem v jednom televizním pořadu řekl, že Jack už skoro tři knížky nepije, a všichni se smáli.

Až se za břicha popadali.

No bodejť.

Tři knížky…

Bez jediného panáka.

Pro ně je to legrace. Pro Jacka naprosté peklo.

Recenzenti píšou, že Jack měkne.

Houby.

Ještě nečetli Cross.

Ani Benediction.

Teprve se rozehřívá.

S plnou parádou se rozloučí v posledním románu… nazvaném… Amen. Nikdo to nedokáže vyslovit přesvědčivěji než Jack.

Až ten čas přijde, a že přijde, bude Jack ze všech nejšťastnější. Přesto…

V prvním románu, ve Vraždách na molu… Jack chlastal, ale pořád to měl aspoň částečně pod kontrolou, a potom…

Z jeho nejlepšího přítele se vyklubal naprostý psychopat a Jack ho v podstatě utopil u Nimmovy hráze v Claddaghu.

V Galwayi, v tom pro Iry skoro mystickém místě… hodí Jack do vody za svým přítelem i láhev moc dobrého pití.

A vyrazí do Londýna.

Aby začal znovu.

Anglie přece Iry zbožňuje, ne?

Je nutné říkat, že to nebyl zrovna úspěch?

Pokračování,

Vraždy bez trestu.

Říkali mi, že tohle nemůžu napsat.

Moje oblíbená výstraha.

Tohle ti zničí kariéru.

Kariéru jsem si zničil už tolikrát a pořád mi říkají… Ach, můj bože, tohle přece nemůžeš napsat

… a nějaká děsně paličatá část mojí pocuchané psychiky si řekla: Nemůžu?

Tak to musím.

Od The Hackman Blues (1998), druhé detektivky, kterou jsem napsal (vydána byla jako čtvrtá), dali ruce pryč můj agent i nakladatel.

Kvůli tomu.

Říkali:

Pustil jsi to do tisku, jsi vyřízený.

Pustil.

Měli pravdu.

Byl jsem vyřízený.

Jak řekl Derek Raymond:

„Měl jsem ten eskalátor, co jede dolů, celý pro sebe.“

Dál jsem psal, učil a cestoval. Krátký kurz portugalštiny při pobytu v brazilském vězení napomohl, že se v mé hlavě zrodila temná vize.

Doma v Irsku mě literáti tvrdě kritizují, protože pořád říkám, že mě ovlivnili hlavně Američané.

Mistři drsné školy

a tak to také zůstane.

Napsal jsem knižní řadu o britských policajtech v podstatě z čiré poťouchlosti… Ir píše o britských policajtech.

Napsal jsem samostatný román London Boulevard (2001), prodával se dobře, ale pořád se mi nedařilo chytit to, co mi vířilo hlavou, co se pomalu rozmotávalo jako had z klubka. Udělal jsem si doktorát z metafyziky a přesto… ta vize nezískala jasnější obrysy. V roce 2000 jsem se vrátil do Irska a našel úplně novou zemi.

Zbohatli jsme.

Co se to, krucinál, stalo?

Bez přípravy jsme přeskočili od modlení k Microsoftu a najednou se lidi stěhovali do Irska!

Cože?

Z vesnice, ve které jsem vyrůstal, rázem bylo ležérní, módní evropské město.

A bingo.

Najednou to do sebe všechno zapadlo.

Říkalo se, že neexistují žádné irské detektivky, že nemáme žádné nebezpečné ulice… Jenže ten nový rozkvět přinesl také… crack a spoustu cizinců.

Napíšu irský román. Všechno to na mě doslova řvalo.

Odmalička mě fascinovali gardisté… statní, svalnatí chlapi, kteří si od nikoho nenechali srát na hlavu. Průkazku do knihovny jsem si pořídil, když mi bylo deset, protože u nás doma byly knížky zakázané.

Mého milovaného staršího bratra zabil alkoholismus.

Napíšeš o gardistech.

V roce 2000 byli gardisté stejně jako kněží… odpusťte, že to tak řeknu, neprůstřelní a všeobecně oblíbení.

Napadlo mě, že bych tohle všechno mohl smíchat dohromady a vytvořit alkoholického detektiva, kterého vyhodili z gardy, který miluje knížky a staré irské hodnoty, na nichž vyrůstal, se vůbec nehodí do téhle nové chamtivé Miniameriky.

A musí mít nevymáchanou pusu… jako celá tahle země.

Při tom pomyšlení se teď musím usmát. V době, kdy jsem tu první knížku začal psát, nebyli v Irsku žádní soukromí detektivové.

Když jsem se minulý týden – sedm let poté – díval do Zlatých stránek, našel jsem jich jenom v Galwayi dvacet!

Práce je fůra.

Už tehdy jsem si maloval, že napíšu celou knižní řadu. Jack se zaplete do všech irských tajemství.

S kněžími, prádelnami Magdalének, sebevraždami nezletilých, s tím, jak se mění celá struktura irské společnosti.

The Magdalen Martyrs (č. Padlé mučednice, 2010) vyšly v Irsku shodou okolností těsně po premiéře úžasného filmu Padlé ženy.

Priest (2006) vyšel přesně v době, kdy na povrch vypluly všechny strašlivé skandály církve.

Dobré načasování?

Čiré štěstí nebo špatná karma.

Nemám tušení.

Říkali mi, že Vraždy na molu jsou největší chybou mé kariéry, už tak lemované špatnými rozhodnutími… Byly nominovány na Edgara, získaly Shamuse a prodávaly se v zemích, o nichž jsem nikdy ani neslyšel.

Vraždy bez trestu si zase odnesly Cenu Macavity.

Ale na obzoru už se pochopitelně formovaly bouřkové mraky.

Mám dceru s Downovým syndromem a hádejte, co se stane v The Dramatist…

Jojo.

Jack je zodpovědný za smrt dítěte s… doplňte sami.

V životě jsem nedostal tak nenávistný e-mail.

„Jak jsem jen mohl?“

Udělal jsem, co by udělal každý.

Řekl jsem pravdu.

To je vždycky moc špatný nápad.

Odepsal jsem, že jsem ji vždycky chtěl zabít… skoro jsem to udělal už ve třetí knize, ale měl jsem pocit, že si k ní Jack ani čtenáři ještě nevytvořili dostatečně silnou vazbu.

Dost bezcitné, co?

Zavrhl jsem vysvětlování, že jsem prožíval nejhorší noční můru každého rodiče…

ztrátu

dítěte.

Ne-e.

To prostě nesmyjete.

V šestém Jackovi… v románu Cross (2007) jsem zariskoval ještě víc a hned na mě hrnuli ty hovadiny, že spisovatelé zacházejí moc daleko a že já jsem hlavní pachatel… Ukřižování, rok předtím v Belfastu udělali přesně totéž, co jsem popisoval.

Jackovo příjmení je můj soukromý žertík. Taylors Hillje snobská část Galwaye, kam by Jacka nikdy nepustili.

Vůbec mě nenapadlo, že by Jack mohl jít do světa… Z mého pohledu byl moc irský, moc provinční a zatraceně zvrácený, než aby oslovil širší publikum.

Ale napsal jsem ho tak, jak mi šeptal do ucha. V té první knize to bylo, jako bych ho znal.

A já ho znal.

Bohužel.

Alkoholismus jsem si půjčil od zesnulého bratra, nesmírně přátelského člověka, nejlepšího přítele, který ovšem zemřel jako tulák v australské pustině. Takže jsem věděl, o čem píšu.

A když se mě ptají, proč je Jack pořád tak naštvaný?

Páni, hádejte, kde se to v něm asi vzalo.

Vždyť my Irové se přece pořád smějeme a jsme od rána do večera veselí, protože se naléváme guinnessem a jamesonem a s ničím si nelámeme hlavu.

To je ale hromada hovadin!

Tyhle kecy nesnáším.

Alkoholismus zničil největší velikány našeho národa, jak Jack rád říká.

Většina naší literatury tleská kultuře chlastu.

Kristova noho.

Napadlo mě:

„Co kdybych napsal celou řadu knih, ve které ukážu, jakou spoušť a utrpení vlastně pití způsobuje?“

Jejda.

Dost špatný nápad, pokud chcete získat irské literární ceny a grant od irského úřadu na podporu cestovního ruchu.

A ti jsou ochotni slušnou sumičkou eur podpořit vhodného irského spisovatele.

A já si řekl to, co jsem si k vlastní škodě řekl už mockrát:

Trhněte si nohou.

A tomuhle říkám ironie osudu: Po vydání sedmi knih mi zavolali z úřadu na podporu cestovního ruchu, jestli bych nebyl ochoten ukázat japonským turistům Jackovo Galway!

To je ironie, co?

Hned mě napadlo, že by je mohlo pár chlapů zmlátit holemi na hurling, aby poznali pravou tvář Jackova města.

Hurling je náš národní sport, je to něco mezi hokejem a vraždou, vyžaduje rychlost, brutalitu a šikovnost. A já na něm vyrůstal.

Perfektní hurley, tedy hůl na hurling, je z jasanu, tvaruje ji umělec a někdy mívá na konci železné pásky.

Vypadá trochu jako slavné dřevěné baseballové pálky Louisville Slugger. Ty mám doma hned dvě. Dostal jsem je od dvou nejlepších detektivkám současnosti.

Hurley má stejný švih jako baseballová pálka a stejný smrtící účel.

Když jsem byl loni v Texasu a odpálil při té příležitosti pár míčů, ptali se mě:

„Kde ses naučil hrát baseball?“

Nenaučil.

Hrával jsem hurling.

Ptají se mě:

„Co ze mě je v Jackovi?“

Vztek a čtení.

Fakticky.

A… no jasně… pár výprasků.

A chlast?

Je to smutné, ale je to fakt: nepiju guinness ani, Bůh mi odpusť, ani jamesona.

… O ty hrůzo, piju bud…

Jack by na mě určitě vzal hurley.

Obyvatelé Galwaye, jejichž blaho tak leží Jackovi na srdci, na mě pokřikují z jedoucích aut… Jack už je tři knížky abstinent.

„Dej tomu chudákovi napít!“

Při psaní o Jackovi jsem poznal nebe i peklo. Vždycky když o něm píšu, úplně mě to vysaje, a upřímně doufám, že už ke mně konečně přestane promlouvat.

Je to prostě moc osobní, moc trýznivé.

Píšu ještě jednu řadu o britských policajtech… Hlavní postava se jmenuje Brant a psát tyhle knížky je jako odjet na dovolenou, vánek… čirá radost… nebo povídka… opalování, ale Jack…

Otto Penzler mi kdysi řekl:

„Bruene, co je to s vámi? Naučíte nás ty postavy milovat a pak je zabijete?“

No jasně.

V jedné blogové diskusi jsem si přečetl, že zabití dítěte je… velké tabu.

Jasná věc.

Dovolte mi, abych se teď uchýlil ke klasikovi, abych použil něco učeného, nebo jestli chcete pseudoučeného, nebo jak by řekla naše irská omladina po vzoru svých amerických idolů:

„Jako, co z toho?“

Existuje jeden Aischylův citát, který je – aspoň pro mě – tím, co Jacka Taylora motivuje. Pomáhá mi ho psát.

„Utrpením kpoznání“

Namísto spánku před srdcem ukapává

bolestivá připomínka útrap. I u těch,

kdo nechtějí, dochází ke zmoudření.

Myslím, že laskavost bohů

se projevuje násilím[1]

Klíčovým slovem pro mě je… násilím.

Na Jackově případu jsem chtěl zjistit, kolik utrpení můžete naložit na bedra jediného člověka, než se konečně zhroutí.

Alkohol

Kokain

Zoufalství

Deprese

Zrada

Sebevražda

Vražda

To všechno Jack poznal.

Ale přestal kouřit.

Teda ne že by z toho byl nadšený.

A ty věčné seznamy?

Často se mě ptali:

„Co máš s těmi zatracenými seznamy?“

Studoval jsem chaos, sakra, většinu života jsem v něm prožil, a jednou z možností, jak mu uniknout, je sestavovat seznamy.

Snažit se vnutit pořádek světu, který se čím dál víc vymyká kontrole.

Z pozdějších knih seznamy zmizely, bylo to více méně rozhodnutí redaktora.

Citování jiných spisovatelů detektivních románů.

Protože to mám rád. A nejde jen o moje oblíbence, ale i o některé méně známé spisovatele, kteří by mohli čtenáře zaujmout.

V Priest jsem trochu změnil směr a spokojil se s pasážemi z Pascalových Myšlenek. Jack je ukradne z knihovny psychiatrické léčebny. Nic jiného by do nálady knihy napasovalo.

O pár věcech jsem měl naprosto jasno, už když jsem o Jackovi plánoval řadu knih.

Jack se bude znovu a znovu vracet do těch temných zákoutí dějin, která bychom nejradši zahrabali hluboko do země, jako jsou prádelny Magdalének. Vyrůstal jsem hned vedle nich, takže vím z první ruky, jaké hrůzy se tam odehrávaly.

Byla to série irských příběhů, takže v ní nemohl chybět kněz. Jeho postava se měla průběžně vracet, ale nestál jsem o nějakého přívětivého lichváře ve stylu Barryho Fitzgeralda z Tichého muže. Chtěl jsem kněze s řadou charakterových vad, pro něhož je kněžství prostě jen práce, která ho navíc nijak zvlášť nebaví.

Když jsem byl malý, Irsko bylo tak chudé, že pro mnoho mladých bylo kněžství jedinou možností, jak získat vzdělání. Holobrádci se jen hrnuli, jako kanonenfutr, protože si to přály jejich matky.

To tedy seslaly na svoje děti hroznou kletbu. Není divu, že se jejich děti pak zcvokly.

Otec Malachy bude vždy Jackovou nemesis, a v Priest jako nejlepší nepřátelé dokonce spojí síly.

Od začátku jsem věděl, že mě tahle série provede vším možným irským svinstvem, a tak jsem do toho šel po hlavě.

Jackova matka.

Stejně jako Italové a další Evropané i my, Irové, prostě milujeme své matky… I kdyby to byly největší mrchy na světě, irští chlapci prostě své maminky milují.

K čertu s tím.

Jack svoji matku nesnášel a nijak to nezastíral. Ztělesňovala všechny nejhorší stránky naší země.

Zbožná

Svatouškovská

Pokrytecká

Protivná

A co hůř… trpitelská, i když si většinu utrpení způsobila sama.

Jack jí to nikdy neb aš til, od začátku si ji podával a její nejvěrnější spojenec byl logicky otec Malachy… párek, který mohl vzniknout jedině z irské zášti.

Čtenáři se samozřejmě domnívali, že předlohou Jackovy matky byla ta moje, jako kdybych na to měl koule.

Jednou se mojí matky někdo zeptal, co si myslí o mojí sérii. Odpověděla:

„Nikdy to nečtu.“

Nečetla.

Nikdy.

Jestli mi to vadí?

Ani ne.

Vyrůstal jsem v domácnosti, kde se knížky a čtení považovaly nejen za mrhání časem, ale i penězi.

Bůh chraň, aby se mrhalo penězi.

Moje matka, Bůh jí dej klidné spočinutí, říkala:

„Ken žije v úplně jiné dimenzi než my ostatní.“

Měla pravdu.

Je to jedna z podivných shod okolností, ale zrovna když Jackova matka prodělala mrtvici, dostala mrtvici i moje matka, takže všechno, co Jack prožíval, vycházelo z toho, čím jsem zrovna procházel já.

Bylo to dost děsivé.

Ve Vraždách bez trestu jsem měl psychopata, který vraždil labutě. Labutě znamenají pro Galway totéž co opice pro Gibraltar, i když jsou samozřejmě hezčí na pohled.

Mého nakladatele to vyděsilo. Povídá mi:

„Tohle přece nemůžeš!“

Všimněte si, jak často takové výroky provázejí mou kariéru.

Nemůžeš.

Nesmíš.

Neměl bys.

Neustoupil jsem a krátce předtím, než šla knížka do tisku, začal nějaký blázen vykuchávat labutě.

Poslal jsem článek o něm nakladateli a on na to:

„Dobře… jenom doufám, že to nejsi ty.“

Matu lidi – nedělám to schválně, vždyť si sami kupují moje knížky a díky Bohu za to (to je dost irské, co?) – tím, že píšu o temnotě, zuřivosti, brutalitě, a pak se se mnou setkají a zjistí, že jsem klidný a pohodový chlap. A to je kapku vyvádí z míry.

Vražedné sklony si šetřím na psaní.

To mě přivádí k násilí, kvůli kterému mě tolik pranýřovali.

Nikdy jsem se v něm nevyžíval, ale je tam, je explicitní a nikdo nemůže pochybovat o tom, co se děje. Je to ošklivé, rychlé a velmi intenzivní.

Jako všechno násilí.

Loni v listopadu jsem byl na autogramiádě u příležitosti vydání jedné své knížky. Přišel ke mně chlap a zlomil mi čelist pálkou na hurling.

Tomu se říká hodně tvrdá knižní kritika.

Udělal by Jack něco podobného?

Už se stalo.

Mnohokrát.

A tak mě obviňovali z toho, že fandím vytváření pouličních domobran, že jsem fašista a příznivec nejrůznějších militantních organizací.

Bydlíte v Galwayi jako já, den co den, a poslední dobou slýcháte o těch hrůzách; nějaký grázl znásilní stařenku, devětasedmdesátiletou jeptišku a vyvázne bez trestu. Soud pachateli nařídí akorát terapii, a v jednom naprosto absurdním případě ho dokonce pošle na dovolenou do Španělska.

Moc rád bych teď řekl, že to je irské přehánění, ale není. Něco podobného se mě totiž dotklo osobně v posledních dvou letech. Opilý řidič zabil osobu mně velmi drahou a vyvázl bez trestu, protože měl údajně osobní problémy.

Staří Irové říkávali:

„Vaří se mi krev.“

Bože.

Ve mně to úplně bublalo… div mi z uší nesyčela pára.

Tak jsem to všechno přenesl na Jacka.

Ať se s tím vypořádá.

A on to udělal.

Obvykle s holí v ruce.

Jack věří v totéž co já.

„Zákony jsou pro soudy; spravedlnost se zjednává v postranních uličkách.“

Kontroverzní?

Samozřejmě.

Ve společnosti, která už nezná důsledky, přijde hůl na hurling vhod.

Jednoho z mých nejlepších přátel, který je lékař, dlouhá léta trápily moje názory na takzvanou spravedlnost a tón mých knih.

Říkal, že je můj přítel,

„přestože mám takové, ehm… divné nápady“.

Před třemi týdny jeho dceru přepadli a zle potloukli. Přišel za mnou, ne hledat útěchu, ale půjčit si moji hurley.

Když jsem začínal Jacka psát, říkal jsem si, že z toho budou tak tři knížky, a helemese, už jsme na sedmi…

Ten parchant prostě ne a ne vypadnout.

Šestá kniha o Jackovi nazvaná Cross šla jiným směrem. Musela, pokud jsem chtěl, aby si série udržela šmrnc a zajímavost.

Cross je na rozdíl od všech předchozích knih této řady spíše thriller. Ukazuje také umírání keltského tygra. Po osmi letech, během nichž jsme si žili jako prasata v žitě, jsme se propadli do recese. Prasata v žitě, to je výstižné přirovnání. Protože jsme skutečně byli, s hlavami ponořenými až na dno koryta, nenažraní, a najednou nám to koryto někdo sebral. Tygří srst ztratila svůj lesk a my byli rázem… doprčic, snad dokonce ve finančních potížích.

Zachovali jsme se jako dítě, které rozmazlíte, a potom mu vezmete hračky. Nesli jsme to moc, moc špatně.

A pořád neseme.

A Jack, který mezitím přestal nakupovat v prodejnách charit, se do nich možná bude muset vrátit.

A

navrch k tomu stárne.

Špatně slyší.

Kulhá.

Ptáte se,

Bože, jak dlouho ještě může vydržet?

Pochopitelně.

Že by jediná žena v jeho životě Ridge… a samozřejmě také jediná stálá žena v Jackově životě, co je lesba…

převzala jeho roli?

Ne.

Vždyť ani tolik nečte.

Kdy tahle řada skončí?

To je jednoduché.

Až vyčichne.

Až vás přestane zajímat, co se vlastně stane s hlavním hrdinou. Jack už má dávno po záruce, a když přežije ještě jednu knížku, nepřekvapí – a nepotěší – to nikoho víc než mě.

Žasl jsem nad tím, jakou odezvu Jack vyvolal.

Deník The New York Times napsal, že je zhruba stejně pravděpodobné, že vám dá facku, jako že dá bezdomovci pětieurovku.

To se mi docela líbí.

Výborný internetový recenzent Brian Widenmouth napsal, že Jack už je po smrti!… a že tohle všechno byla vlastně retrospektiva. No, dokud si nemyslí, že jsem po smrti i já, nemám nic proti.

Jeden irský recenzent napsal, že jsem bývalý policajt… že jsem určitě musel být policajt.

A taky nesmíme zapomenout na ten fdm.

Je v limbu.

Krucinál.

Při první vážné nabídce chtěli šťastný konec…

Já na to:

„Šťastný?“

Já žádné zatraceně šťastné konce nedělám.

Doprčic, já už nedělám, ani dobré konce!

Potom přišel na řadu casting… To vám byla sranda.

S Davidem Soulem jsme už dvacet let kamarádi, ale galwayský přízvuk ze sebe prostě nedostal.

Měl jsem jen jediné doporučení a určitě si umíte představit, kolik pozornosti věnují autorovi předlohy.

No jasně.

Rovnou do koše.

Vždycky jsem si představoval, že se to natočí černobíle.

Barva… v Jackově životě?

Ne-e, to by rovnou sáhl po holi na hurling.

První nabídku na zfilmování Vražd na molu jsem dostal od britské společnosti, která chtěla natáčet v Brightonu, přičemž by brightonské molo posloužilo jako náhrada za Nimmovu hráz, jež se v knížkách opakovaně objevuje. Nimmova hráz je v Claddaghu a navíc je to doslova poslední výspa civilizace před Amerikou a Jack na ní také spáchal svou první vraždu – když utopil někdejšího přítele.

Na to jsem nemohl přistoupit. Spousta herců a dalších lidí z Galwaye, kterým by nějaká práce určitě přišla vhod, by mi to nikdy neodpustili. A Vraždy na molu  jsou konec konců galwayská detektivka.

Knihkupectví:

Kennys,

Charlie Byrne‘s,

Dubray‘s.

Všechna tři jsou významnými body Jackova života.

A hospody také, jako U McSwiggana, kde doslova uprostřed lokálu roste strom. Nabízí se otázka: Co bylo dřív, strom, nebo hospoda?

Vyjednávání o filmu byla v plném proudu, když se nad Brightonem strhla bouře a molo zbořila.

Bůh si vzal slovo, ne-li poslední, pak zcela jistě nejhlasitější.

Jackovi by se tenhle paradox moc líbil.

Při další vážné nabídce opět chtěli napsat šťastný konec.

Co?

A pohřbít celou sérii po první knize?

Povídám, že šťastné konce nevedu, a jako že je Bůh nade mnou, Jack také ne.

Vyšetřování?

Syn jednoho gardisty se dušoval, že jsem určitě býval policajt, a tohle se docela často opakovalo. Beru to jako poklonu a myslím, že vyjasnění celé situace příliš nepomáhá fakt, že jsem dělal v ochrance newyorských Dvojčat.

A název mého nového samostatného románu Once Were Cops (2008) všechno ještě víc zamlží.

Mezi mé dobré přátele patří jistá banghardaí, gardistka, a odtud pramení Ridge a veškeré její chování.

Vtipná zajímavost na okraj: rozhodl jsem se, že gardistky v mých knihách budou nosit perlové náušnice, a ne že bych tvrdil, že to má přímou souvislost, ale nedávno jsem si všiml, že banghardaí skutečně takové náušnice nosí.

Zezačátku jsem si ani já nebyl úplně jistý, proč je Ridge tak nepřátelská a bojovná, ale potom jsem se jednou ráno probudil a věděl to.

Je lesba.

Tím nechci říct, že být homosexuálem znamená výše uvedené, ale člověk s homosexuální orientací ve striktní, tradicionalistické a machistické organizaci, jako je Garda Síochána, určitě zahořkne.

V nej novější knize nazvané Benediction vystoupí Jack proti šikaně gayů, a přesto jsem musel hodně bojovat, abych v ní zachoval jednu konkrétní scénu, o níž mi tvrdili, že vůbec nepůsobí realisticky.

Jak už jste určitě uhádli, necelých sto metrů od mého domu zmlátila parta grázlů mladého gaye do bezvědomí, a ne, já s tím neměl nic společného.

Inspektor Clancy, Jackův někdejší kolega z gardy a velký přítel, je teď jeho zapřisáhlým nepřítelem. Pravidelně na sebe narážejí a Jack to vždycky odskáče.

Ke konečnému zúčtování, dá-li se to tak nazvat, dojde v příštím Jackovi, kdy na povrch vyplave to, co se šest knih pohybovalo těsně pod hladinou, a ti dva si půjdou po krku.

Když jsem tu scénu psal, pořád se mi hlavou honila jedna písnička:

Springsteenova The Price You Pay.

Nějakou dobu si Jack vystačil s Thomasem Mertonem a pintou guinnessu, ne vždy v tomto pořadí, ale víte, o čem mluvím.

Jack na Mertona zanevřel, jako zanevřel na tolik jiných.

Ve Vraždách na molu Jack prohlašuje, že pamatuje tolik mrtvých, že si připadá jako starý hřbitov. V podstatě každý, kdo se k němu trochu přiblíží, zanedlouho zemře.

Na jednu věc se mě ptají jen výjimečně a přitom se to úplně nabízí:

Co si myslím o Gardě Síocháně?

Nesmírně si gardistů vážím. Pořád chodí po ulicích beze zbraně a nový druh zločinců je přitom po zuby ozbrojený.

Každý víkend jdou mladí chlastat a holky padají do vody, obvykle do nějakého kanálu a obvykle ve tři ráno. Mladí gardisté skáčou do ledové vody a zachraňují je.

A co si gardisté myslí o mně?

Mmmmm…

Když poprvé vyšly Vraždy bez trestu, dostal jsem balíček. Bylo v něm stříbrné zippo se znakem gardy a vzkazem:

„Ne vždycky souhlasíme s tím, co píšete,

ale pište dál.“

Za pochvalu se to sice považovat nedá, ale ujišťuji vás, že mě to potěšilo. A co mi udělalo největší radost?

Ze byl ten zapalovač seřízený, byl v něm benzin i kamínky.

Prostě:

stačí škrtnout…

A to platí i pro Jacka. Stačí škrtnout a rozběhne se.

Nebo spíš… rozkulhá.

MICHAEL CONNELLY

Michael Connelly se narodil v roce 1956. Vyrostl v Pensylvánii, vystudoval Floridskou univerzitu (studium dokončil v roce 1980) a poté začal pracovat jako novinář v Daytona Beach a Fort Lauderdale na Floridě, kde se věnoval převážně kriminalitě. Poté co byl nominován na Pulitzerovu cenu v kategorii autorský materiál, nastoupil jako policejní reportér do deníku Los Angeles Times. O několik let později mu vyšel román The Black Echo (č. Černá ozvěna, 1999), první příběh Hieronyma (všeobecně známého jako Harryho) Bosche. Sdružení Mystery Writers of America udělilo tomuto románu, jenž se zčásti zakládá na skutečném zločinu, Cenu Edgara Allana Poea za nejlepší prvotinu.

Od té doby vyšlo čtrnáct dalších románů s Boschem a tento detektiv losangeleské policie se stal jednou z nejoblíbenějších a nejmilovanějších postav současného detektivního žánru, přičemž jeho tvůrce se vypracoval na jednoho z nejprodávanějších autorů tohoto žánru na světě. Kromě „boschovek“ napsal Connelly i několik mimořádně úspěšných samostatných románů jako The Poet (č. Básník, 2001), Blood Work (č. Obranná reakce, 1999; v roce 2002 zfilmoval tento román režisér Clint Eastwood, který v něm hrál i hlavní roli), Void Moon (č. Zrádný měsíc, 2000), Chasing the Dime (č. Horká linka, 2003), The Lincoln Lawyer (č. Advokát, 2006), který získal nominaci na Cenu Edgara za nejlepší román, The Brass Verdict (č. Rozsudek ráže 9, 2009) a The Scarecrow (č. Strašák, 2010).

V letech 2003 a 2004 se stal Connelly prvním autorem, jenž dva roky působil jako prezident sdružení Mystery Writers of America. Kromě toho byl hostujícím editorem výboru The Best American Mystery Stories 2002. Ten se dočkal překladu do pětatřiceti jazyků a kromě Spojených států získal významná ocenění za detektivní žánr i v několika dalších zemích (Japonsko, Francie, Itálie).

Michael Connelly bydlí s manželkou a dcerou v Tampě na Floridě.

MICHAEL CONNELLY

HIERONYMUS BOSCH

Před několika lety mě propagační turné k jedné mé knize zavedlo do městečka Bryn Mawr ležícího na takzvané Main Line, což je řetězec zámožných předměstí Filadelfie. Přijel jsem o něco dříve a do veřejného čtení mi zbývalo trochu času, a tak jsem v autě z půjčovny vyrazil na západ do malého města Devon. Malé město to alespoň bývalo v polovině 60. let, kdy jsem tam jako kluk bydlel s rodiči.

Držel jsem se u železniční trati a bez obtíží se mi podařilo najít Highland Avenue. Právě zde, ve středostavovské čtvrti u kolejí, moje rodina bydlela. Patřil nám dvoupodlažní bílý dům v koloniálním stylu, který navrhl a postavil můj otec stavitel.

Zastavil jsem před číslem 321, ale z auta jsem nevystoupil. Jen jsem seděl za volantem a chvíli si ten dům prohlížel. Leccos se na něm změnilo, ale mnoho věcí zůstalo stejných. Můj pohled upoutalo horní okno do pokoje, v němž jsem kdysi bydlel s jedním z bratrů.

Právě v tomto pokoji jsem se večer vždycky natáhl na horní postel a zadíval se z okna. Skrz les na protější straně ulice jsem viděl světla a slyšel hlomoz nákladních vlaků, které v nepravidelných intervalech projížděly kolem. Rovněž jsem shlížel na zahradu před domem a ve stínech noci rozeznával ústí tunelu, který se tam nacházel. Tunelu, jenž v chlapeckém věku často vstupoval do mých snů. Tunelu, v němž se, jak jsem přesvědčen, zrodil Harry Bosch.

Dům stál na svažitém pozemku, což znamenalo, že když jsem chtěl navštívit kamarády, kteří bydleli za námi, musel jsem projít zadními vrátky a vylézt do prudkého kopce k jejich parcelám. Pokud jsem vyšel předními vrátky na ulici, trávník se svažoval ke strouze vedoucí k vyzděnému odvodňovacímu tunelu, jenž vedl pod Highland Avenue do lesa na protější straně ulice. Tunel byl starý a ucpaný bahnem a opadanou cihlovou sutí. Shora jím prorůstaly sukovité kořeny a trčely do prostoru jako pařáty, jež chtějí člověka popadnout. Ve stříbřitých obrazcích je pokrývaly pavučiny, které se třpytily ve světle prosakujícím shora.

V tunelu panoval stejně zatuchlý zápach jako v zatopeném sklepě.

V mém sousedství platilo nepsané pravidlo, že každý chlapec musí tunelem prolézt. Musí být sám, nesmí se nikoho držet za ruku, nesmí se obrátit nazpátek ani „vyměknouť“. Ty, kteří to nedokázali, čekalo vyloučení z party a s tím spojené verbální útoky. Tunel byl zatěžkávací zkouškou, která oddělovala chlapce od chlapů. A nikdo nechtěl být za padavku.

Každý věděl, kdo tím tunelem prolezl, a kdo ne. Neexistoval žádný jmenný seznam, na němž by se odškrtávala jména, a vlastně se o tom ani nemluvilo. Přesto to byla jedna z věcí, které každý kluk ze sousedství věděl. Věděl, kdo se honosí neviditelným odznakem odvahy, jenž mu brzy otevře dveře k mužství, a kdo se z tunelu podělal.

Všechny vzpomínky z dětství jsou nějakým způsobem zveličené. Říkalo se, že když je člověk tam dole a nahoře právě projíždí popelářský vůz, kořeny se rozhoupou a tunel se chvěje jako při zemětřesení. Také se říkalo, že když člověk zprostředka tunelu zavolá, jeho hlas vytvoří v obou směrech dokonalou ozvěnu. Nevím jistě, jakou měl ten tunel velikost, ale podle mého poctivého odhadu neměřil na výšku více než půldruhého metru a od ústí k východu nebyl delší než dvanáct metrů. Ať už však byly jeho rozměry jakékoliv, byly to rozměry strachu.

Jak se blížila doba, kdy jsem měl tím tunelem projít i já, hodně jsem o něm přemýšlel. Bylo léto a já věděl, že než skončí prázdniny a znovu začne škola, budu muset ukázat, co ve mně je. I já jsem musel tím tunelem prolézt. Když jsem v noci ležel na horní posteli, viděl jsem ho, jak na mě venku čeká.

Onoho léta se mi začaly zdát ty sny. Vlastně to byly noční můry, naléhavé a temné, a já v nich vždy vystupoval sám. A pokaždé měly stejný průběh: vlezl jsem do tunelu připravený přijmout tu výzvu, ale po několika krocích se cihlové zdi náhle začaly smršťovat. A pak se přímo přede mnou vystřelil z bláta obří jazyk a začal mě bičovat.

Probouzel jsem se ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že jsem vstoupil do chřtánu obrovské vyčkávající bestie.

Tehdy ani dnes jsem nemusel chodit k psychoanalytikovi, aby mi bylo jasné, proč se mi tento sen zdál nebo čeho se týkal. Toho léta mě budil ze spánku často a zmizel ve chvíli, kdy jsem tunelem prošel. Zvláštní je, že na samotný průchod tunelem si vůbec nevzpomínám. Nemohu potvrdit, zda tam byly ty pavučiny. Mohu však potvrdit, že jsem to dokázal, a když jsem byl venku, stal jsem se jedním z chlapců, kteří se posmívali těm, kdo tuto zkoušku dosud nesložili.

O několik let později se moje rodina přestěhovala z Highland Avenue na předměstí Filadelfie na Šestadvacátou Avenue ve Fort Lauderdale, kde můj otec vystřídal pod horkým floridským sluncem řadu zaměstnání. Život se tehdy odehrával na pozadí vietnamské války. Já chodil na střední školu, a protože jsem nebyl dobrý student, upíral jsem pozornost na Vietnam, neboť jsem si myslel, že by to mohl být můj osud. Vzpomínám si, jak nás jednou ředitel ve školním rozhlase vyzval k minutě ticha a modlitbě za jednoho bývalého studenta, který tam padl. William Fennel se jmenoval. Neznal jsem ho, ale o mnoho let později jsem jeho jméno vyhledal na zdi památníku ve Washingtonu.

Vzpomínám si, jak nám otec jednou v létě vyprávěl o svém spolupracovníkovi z realitní kanceláře, jenž musel nosit plnovous, aby zakryl jizvu na obličeji. Byla to připomínka zranění, které utrpěl jako voják ve Vietnamu. Otci se přitom svěřil, že ve Vietnamu působil jako „tunelová krysa“. Jeho úkolem bylo chodit do podzemních labyrintů, kde se ukrýval a čekal nepřítel.

Muž odmítl sdělit otci všechny podrobnosti, avšak moje teenagerská představivost si jeho příběh dotvořila tak, že byl možná nakonec silnější než pravda. Připadalo mi, že žádný bojový úkol nemůže být děsivější a nebezpečnější než působit jako tunelová krysa. A toho léta se mi po mnoha letech vrátil můj starý sen. Znovu se mi zdálo, že se ocitám ve chřtánu podzemního netvora.

Krátce po střední škole už jsem věděl, že chci být spisovatel. K smrti rád jsem četl detektivní povídky a právě tomuto žánru jsem se chtěl také věnovat. Na univerzitě jsem začal studovat žurnalistiku v naději, že mě práce v novinách naučí spisovatelskému řemeslu a současně mě uvede do světa, o kterém chci psát: do světa policistů. Několik let po univerzitě jsem bydlel a pracoval na Floridě a současně se pokusil napsat pár detektivních románů. Nefungovaly. Jejich hrdiny jsou muži, kteří se specializují na hledání únikových cest, ale sami přitom unikají před vlastními životy. Jistě, rukopis od rukopisu jsem stále hlouběji pronikal do stylu a formy detektivního románu, avšak tyto pokusy nikdy neopustily spodní zásuvku mého pracovního stolu. Dodnes jsem jediný, kdo je kdy četl.

Ve třiceti letech už mi bylo jasné, že mám na to pokusit se o román ještě jednou. Dal jsem si však ultimátum. Pokud kniha nebude dobrá a nenajde nakladatele, uložím své aspirace k ledu a začnu se opět naplno věnovat žurnalistické kariéře. V rámci příprav na poslední pokus o dosažení cíle jsem se rozhodl, že od základů změním svůj život. Rozeslal jsem tedy vlastní životopis na několik míst v Kalifornii, ve státě vzdáleném pět tisíc kilometrů a v domově mých literárních hrdinů – Raymonda Chandlera, Rosse Macdonalda a Josepha Wambaugha. Byl jsem přesvědčený, že svůj román i tuto část své cesty musím začít v Los Angeles.

Když jsem byl na pohovoru v deníku Los Angeles Times, kde jsem se ucházel o místo policejního reportéra, podal mi editor městskou přílohu a ukázal na článek roztažený přes celou horní část stránky. Dal mi patnáct minut na to, abych si ho přečetl a řekl mu, jak bych na něj navázal. Byla to zkouška. Chtěl vidět, jak dobře a rychle se dokážu zorientovat a zareagovat.

Článek pojednával o jedné smělé bankovní loupeži. Zloději chytře využili spletitý systém odvodňovacích tunelů pod městem a pronikli jím až do těsné blízkosti cílové banky. Poté vyvrtali do stěny tunelu otvor a prokopali se přímo pod bankovní sejf s bezpečnostními schránkami. Nato začali kopat vzhůru, pronikli do sejfu a pak celou noc odvr

távali zámky bezpečnostních schránek a vybírali jejich obsah. Stejnou cestou nakonec uprchli.

Moje odpověď zřejmě udělala na editora dojem. Tu práci jsem dostal a odstěhoval se do Los Angeles. Krátce poté, co jsem se stal policejním reportérem, se mi naskytla příležitost zúčastnit se porady oddělení detektivů ve věci oné nevyřešené „tunelové loupeže“. Vyšetřovatelé ukazovali kolegům fotografie, které naznačovaly, jak se lupiči v tunelech pohybovali. Snímky zachycovaly tmavé a stinné prostředí, které mi zlověstně připomínalo tajuplný tunel, o němž se mi v dětství zdálo.

Původně jsem měl v plánu rok nebo dva se s Los Angeles seznamovat, než se konečně odvážím napsat o tomto obrovském, kolotajícím a fascinujícím městě, v němž se pohybovali a které tak dobře znali moji hrdinové. Večer po policejní poradě jsem však zamířil do volného pokoje svého bytu u dálnice 101, ve kterém jsem bydlel s manželkou, a pustil jsem se do psaní. Měl jsem totiž zjevení: napíšu o detektivovi, kterému se neustále navrací sen o tunelech, leccos v tunelech zažil a jeho minulost předurčuje jeho přítomnost. Pramínky mého života se začaly splétat dohromady a já měl pocit, že jsem konečně získal pořádný základ pro vytvoření postavy a příběhu, jež dokážou být natolik nosné, že se dočkají vydání a budou žít dál ve fantazii čtenářů.

Své postavě jsem dal jméno Pierce. Kdysi jsem totiž někde četl, že Raymond Chandler charakterizoval fiktivního detektiva jako člověka, jenž musí být ochoten a schopen pronikat („pierce“) všemi rouškami a vrstvami společnosti. Můj detektiv měl být takovým člověkem, a tak jsem ho pojmenoval Pierce.

Většinou jsem psal u otevřeného okna a chtěl jsem přitom poslouchat hudbu, která by přehlušila rušivý hlomoz z nedaleké dálnice. Vyrostl jsem sice na rock‘n‘rollu, ale jako spisovatel jsem zjistil, že hudba s textem proniká do mého tvůrčího procesu. Chtěl jsem psát o detektivovi, kteiý je na celém světě sám, a tak jsem přirozeně tíhl k hudbě, jež ve mně vyvolávala pocit osamělosti. K jazzu. Nebo konkrétněji ke zvuku jazzového saxofonu. Začal jsem úplnými základyJohnem Coltranem, Sonnym Rollinsem, Waynem Shorterem – a postupně okruh poznání rozšiřoval. Někdy v té době jsem četl v časopise Time článek o hudebníkovi Franku Morganovi. Byl to chráněnec Charlieho Parkera, který překonal závislost na heroinu, ale i vězení a po třiceti letech začal opět nahrávat desky. A právě v altsaxofonu Franka Morgana jsem nalezl zvukové vyjádření svého detektiva. V jeho smutné, ale povznášející baladě Lullaby, kterou napsal klavírista George Cables, jsem objevil detektivovu osobní hymnu. Po mnoho let jsem si každý den před začátkem psaní tuto skladbu přehrával.

Můj detektiv měl být stejně jako Frank Morgan mužem, který dokázal přežít. Mužem, jenž překonal minulost, aby si zajistil přítomnost – a také budoucnost. Pečlivě jsem proto jeho hudbu vybíral. Pierce musel poslouchat hudbu v podání umělců, kteří sami zdolali obrovské překážky, aby ji mohli složit. Ať už to byl boj s drogovou závislostí, boj proti rasismu, překonávání chudoby nebo zápas se zdravotním postižením, jazzoví hudebníci, u kterých jsem čerpal inspiraci, byli takovými vítězi. Detektiv Pierce tak dostal k dispozici celý seznam skladeb.

Přes den jsem byl reportérem specializovaným na kriminalitu. V noci a o víkendech jsem byl spisovatelem-amatérem, který se snaží konečně prorazit. Svou denní práci jsem chápal jako sběr látky pro svou noční směnu. Jako bych se spouštěl do zlatého dolu, do šachty, kde mohu hledat všechno, co se třpytí. Obrazy a zvuky policejních stanic a věznic, policajtský slang, vnitřní politiku. Každý den jsem po práci vyfáral a večer to zlato zakopal do své knihy.

Většina skutečných detektivů, které jsem poznal, byli vojenští veteráni, zhruba v polovině případů veteráni války ve Vietnamu. Spousta jich kouřila, což prozrazovalo osobnost se sklony k závislosti – postupně jsem dospěl k přesvědčení, že taková osobnost je nezbytným předpokladem dobrého detektiva. Vzpomínám si, jak jsem jednou seděl u stolu detektiva, který kouřil cigaretu, přestože na zdi přímo za jeho hlavou visela cedule Zákaz kouření. Ačkoliv jsem tedy sám nikdy nekouřil, udělal jsem z Pierce kuřáka. A ačkoliv jsem se sám válce ve Vietnamu vyhnul, protože skončila, když mi bylo osmnáct, udělal jsem z Pierce vietnamského veterána. Udělal jsem z něj tunelovou krysu, jíž se o tunelu dodnes zdá a která neustále hledá světlo na jeho konci.

Jednotlivé aspekty této postavy dál zapadaly do celkového obrazu – napsal jsem první náčrt románu, v němž Pierce vyšetřuje vraždu muže, který kdysi rovněž působil jako tunelová krysa a mohl být zapleten do „tunelové“ loupeže v jedné losangeleské bance.

Skutečná tunelová loupež, na níž jsem svůj příběh založil, se odehrála v roce 1987 – v roce, kdy jsem přišel do Los Angeles. Tento rok je pozoruhodný i tím, že v něm vyšel román Černá Dahlia od Jamese Ellroye. Ačkoliv na mě tato kniha udělala dojem, v té době mě ještě více uchvátila autorova minulost, o níž jsem se dočetl v jeho profilu v jednom místním časopisu. Ellroyovi v dětství zavraždili matku. Usilovně se snažil překonat nejen následky tohoto zločinu, který mu změnil život, ale i řadu dalších osobních démonů a podařilo se mu to tak dobře, že dokázal napsat Černou Dahlii a několik jiných románů před ní.

Z psychologického hlediska mi to připadalo fascinující. Podle mé amatérské analýzy se Ellroyovi povedlo zapouzdřit škody, které na jeho osobnosti napáchala vražda jeho matky, a usměrnit je do psaní příběhů o detektivech, kteří mstí oběti a řeší vraždy – zejména vraždy žen.

Rozhodl jsem se uplatnit stejnou psychologii i na Pierce a vybavit ho minulostí podobnou Ellroyově. V dětství mu někdo zavraždí matku. A protože otce nezná, sebere mu tento zločin nejen jediného milujícího rodiče, ale navíc ho vyšle do světa pěstounských rodin a státních dětských domovů. Chlapec takovou výchovu přežije a stane se vojákem ve Vietnamu, kde má za úkol chodit do tunelů a hledat nepřítele. Po návratu domů vstoupí do řad ještě problematičtější instituce: policejního sboru. Z vojáka se stane detektiv, jenž se opakovaně mstí za smrt své matky tím, že řeší vraždy – zejména vraždy žen.

Je to základní pilíř této postavy. Trauma z mládí se stává jeho hnací silou. Je to aspekt, díky němuž se každý vyšetřovaný případ stává jeho osobní záležitostí.

Když jsem si Ellroyovu minulost vypůjčil pro svého fiktivního detektiva, ještě jsem tohoto autora osobně neznal. O několik let později jsem však během příprav na román, v němž můj detektiv vyšetří dlouho nevyřešenou smrt své matky, poslal Ellroyovi dopis a vysvětlil mu základní myšlenku svého příběhu. Věděl jsem totiž, že Ellroy má v plánu napsat svědectví o nevyřešené vraždě vlastní matky. Zeptal jsem se ho, zda považuje můj chystaný román za příliš velký zásah do svého soukromí. Odpověď přišla formou pozdního nočního telefonátu o několik týdnů později. „Bohužel nemám na zavražděné matky monopol,“ řekl mi. „Hodně štěstí s knihou.“

Můj plán s Piercem byl prostý. Chtěl jsem se přihlásit ke svým učitelům a využít všeho, co jsem se od nich naučil, k vytvoření něčeho vlastního. Chandler, Macdonald, Wambaugh a také James Lee Burke, Lawrence Block a Thomas Harris, to byly moje vzory. Chtěl jsem zkombinovat charakteristické rysy postav stojících mimo společenské struktury s vlastnostmi postav tvořících jejich součást. Pierce měl být outsider, jenž plní úkol uvnitř systému. Na každém rohu měl narážet na politické a byrokratické překážky. Ve své práci měl být dobrý, ale vykonávat ji měl nesprávným způsobem. A čas od času měl být sám sobě největším nepřítelem. Měl ho přepadávat pocit, že neustále plní jednočlennou misi – že se ocitl sám uvnitř tunelu, přestože mohl mít parťáka a být součástí tisícihlavé organizace. Měl to být člověk usilující

o skutečnou spravedlnost, nejen o formální uzavření případu.

Věděl jsem, že detektiv Pierce bude nelítostný jako kulka, že to bude samorost spoléhající se pouze sám na sebe, který si nikoho nepustí příliš k tělu. Ze mu nic nezabrání v plnění jeho poslání a nic kromě smrti ho neodradí od dokončení úkolu.

Mým cílem bylo vytvořit postavu, kterou čtenáři jednoduše nebudou moci ve všech směrech milovat, poněvadž bude schopna provádět věci, které jim připadnou problematické. V konečném důsledku však bude můj hrdina typem detektiva, jehož by si čtenáři přáli jako vyšetřovatele, pokud by se na ocelovém stole v pitevně někdy ocitli oni sami či někdo jim blízký.

Nic z toho jsem však na papír nedostal. Prostě jsem to nosil po kapsách své fantazie, a když jsem byl připraven, pustil jsem se do psaní. Hned na počátku jsem knihu nazval Černá ozvěna. Byl to abstraktní a tajuplný název, jenž zároveň vzbuzoval strach podobný tomu, na

který jsem si pamatoval z dob svého osudného průchodu tunelem pod Highland Avenue.

Během psaní Černé ozvěny se na mě usmálo štěstí. Narazil jsem totiž na knihu s názvem Tunely v Cu Chi. Napsali ji Tom Mangold a John Penycate a jde o trýznivé svědectví skutečných zážitků tunelových krys ve vietnamské válce. Teprve po přečtení této knihy získala Pierceova minulost tunelové krysy a jeho navracející se sny plný a konečný tvar. Kniha zůstala na mém stole během celého psaní Černé ozvěny. I dnes, po téměř dvaceti letech, ji mám při psaní v dosahu. Je stejně děsivá a klaustrofobii vyvolává stejně spolehlivě jako romány Stephena Kinga. Tunely v Cu Či jsou však pravdivé. Úzkost desetiletého kluka z nutnosti prolézt dvanáctimetrovým odvodňovacím tunelem se proti nim jeví jako…, inu, jako dětská hra.

Když jsem nastoupil na Floridskou univerzitu, měl jsem v úmyslu studovat stavebnictví. Chtěl jsem se stát po otci stavitelem. Záhy jsem si však uvědomil, že místo domů chci stavět příběhy. Přestoupil jsem tedy na žurnalistiku a tvůrčí psaní a kromě toho se zapsal na řadu seminářů z kunsthistorie a jiných humanitních oborů. Na jednom ze seminářů nechal profesor studenty rozebírat dílo Hieronyma Bosche, vlámského malíře z patnáctého století.

Než jsem Boschovo dílo spatřil toho dne ve třídě, vůbec jsem je neznal. Stručně řečeno, jde o vyobrazení nočních můr, o zkoumání odplaty za hřích a za obrácení světa naruby. Obrazy plné potemnělých pekelných krajin mučení a zhýralostí zpodobňují chaos a jeho důsledky. Ve zšeřelém podsvětí nekontrolované hoří ohně. Příšery s ptačími tvary mučí a mrzačí hříšníky společnosti. Rohaté sovy sedí a soudí u ústí zatuchlých tunelů. Člověk se stále znovu vyobrazuje jako tvor osvojující si zlo, jako iniciátor vlastního zániku.

Boschův mistrovský triptych Zahrada pozemských rozkoší zobrazuje na prvním panelu Adama a Evu v rajské zahradě. Druhý panel zachycuje chaos, který nastává poté, co oba dali přednost pokušení těla před duchovním životem. Třetí panel pak znázorňuje muka v nelítostně trestajícím pekle.

Každému, kdo si udělal čas a prozkoumal Boschovy obrazy blíže, se do mysli nesmazatelně vryje otisk tohoto díla. Domnívám se, že známkou skutečného umělce je schopnost vytvořit něco, co žije dál ve fantazii druhých. Hieronymus Bosch toho bezpochyby dosáhl. Jeho dílo žije v mé fantazii už od chvíle, co jsem je poprvé spatřil. Koneckonců jsem zřetelně viděl spřízněnost některých Boschových příšer s obludou z mého snu.

Při práci na druhém konceptu knihy Černá ozvěna jsem si na malíře, jehož dílem jsem se zaobíral o patnáct let dříve na univerzitě, opětovně vzpomněl. Dnes už se nemohu rozpomenout, co mě tehdy k tomuto spojení přivedlo. Zmínka o malíři ve mně každopádně vyvolala vzpomínku na seminář a na Boschovy obrazy. A dostavilo se další zjevení. Co jiného je místo vraždy než malý výsek světa obráceného naruby? Co jiného je vyšetřování vraždy než chaos a jeho důsledky? V tu chvíli mi bylo jasné, že musím svému detektivovi změnit jméno. Bylo mi jedno, zda čtenáři malíře Hieronyma Bosche znají. Já psal o muži, který se den co den vydává do lidské propasti a jehož práce den co den přivádí do krajin chaosu a jeho důsledků. Psal jsem příběh muže, jenž se střetává s děsivým zlem mezi lidmi a který celou dobu zápolí s vlastními temnými proudy. Od toho dne se onen muž stal detektivem Hieronymem Boschem.

Jméno Hieronymus je latinskou verzí jména Jeroným, anglicky Jerome.

V souladu s tím by se tedy detektivu Hieronymu Boschovi mělo zkráceně říkat spíše Jerry. Já však dal přednost Harrymu, poněvadž jsem tím současně vzdal hold „drsnému“ Harrymu Callahanovi a Harrymu Caulovi, dvěma filmovým detektivům, kteří byli pro můj spisovatelský vývoj důležití. Doufám, že můj Harry Bosch vykazuje společné znaky s těmito dvěma jmenovci, stejně jako je vykazuje s postavami z pera nesmírně vlivných spisovatelů, které jsem jako své inspirační zdroje uvedl výše.

Nyní měl tedy Harry Bosch jméno, minulost i poslání; zbývalo mu pouze krédo. Každý detektiv, soukromý či veřejný, jenž vystupuje v detektivním románu, má osobní krédo předurčující jeho postoje. Raymond

Chandler o tom kdysi napsal ve svém eseji Prosté umění vraždy: „Těmi bídnými ulicemi musí kráčet muž, který sám není bídák.“[2]

Rozhodl jsem se pro stručnost. Chtěl jsem dát Boschovi krédo vystihující jeho postavení člověka, jenž stál velkou část života na okraji společnosti a sledoval ji zvenčí. Chtěl jsem mu dát krédo, které mu neumožní zapomenout na jeho původ a pevně ho zakotví na straně neprivilegovaných. Chtěl jsem, aby měl Bosch takový mravní kodex zásadovosti a slušnosti, který mu nedovolí strpět hlupáky nebo dělat ústupky mocným a bohatým. Aby jednal čestně a nikdy nezneužíval svého postavení k osobnímu prospěchu. Aby chápal, že ze sebe u každého případu musí vydat to nejlepší bez ohledu na to, kdo je obětí nebo kam ho zavedou stopy.

Buď záleží na všech, nebo na n ikom.

Takové je jeho krédo.

Pocit tvůrčího naplnění, který se dostavuje při psaní románové řady s toutéž postavou, spočívá v tom, že se životopis této postavy neustále vyvíjí. Série běží stále kupředu, ale současně se posunuje vzad. Dopředu vedou čtenáře nové případy a nové úkoly. Zároveň jsou však v jednotlivých příbězích rozesety blyštivé valouny minulosti, které čtenáře vracejí zpátky.

I Harry Bosch se vyvíjí. Muž stvořený tak, aby byl nelítostný a neprůstřelný, náhle ukazuje svou zranitelnost. V posledních letech odhalil dceru – kus minulosti, jenž v mnoha ohledech obrací naruby vše, co bylo předtím. Jejím prostřednictvím se lze Harrymu dostat na tělo. To mění situaci, a především jeho samého.

Řekl bych, že Harry Bosch v průběhu patnácti románů zvláčněl. Pořád je to outsider, jenž plní úkoly uvnitř systému. Pořád těžko snáší hlupáky a nestrpí, aby mezi ním a dokončením úkolu existovaly byrokratické překážky. Více však vnímá sám sebe a ví toho více o lidské povaze. Poslání z něj učinilo muže, který je cynický a zároveň plný nadějí. Ví, co to je skutečná spravedlnost, a pronikl hlouběji do tajů

Překlad Tomáš Korbař

vykoupení. Lépe chápe křehkost, jež vede k mnoha různým druhům lidské zkaženosti.

V knize Andělský let, což je šestý román této řady, otevře Harry balíček sirek a najde na vnitřní chlopni vytištěný citát. Píše se v něm: Šťasten je muž, jenž nachází útočiště sám v sobě. Pro Bosche je to náznak věcí příštích. Současně s pokračováním své mise hledá útočiště a neustále je nachází sám v sobě. Díky tomu se jeho životní osudy stále vyvíjejí.

Dům na Highland Avenue, který postavil můj otec, možná stále stojí, avšak tunel je dávno pryč. Když jsem tam před veřejným čtením zajel, byla to první věc, které jsem si všiml. Svažitý pozemek doznal během let po odchodu naší rodiny mnoha terénních úprav. Odvodňovací strouhu zasypali a trávník před domem zplanýrovali. Zmizel také les, který kdysi rostl na protější straně ulice, a nahradila ho dobře udržovaná zástavba.

Možná je pravda, že se člověk nemůže znovu vrátit domů. Mě ovšem netrápilo, že jsem tehdy ten tunel nenašel. Byl jsem vděčný za to, co mi dal. Ze se stal ranou zkouškou mého charakteru a vzpomínkou, která v mé fantazii bude žít dál. A usměje-li se na mě štěstí, pak postava, která z toho tunelu vzešla, bude žít stejně dlouho.

JOHN CONNOLLY

John Connolly se narodil v roce 1968 v irském Dublinu. Tam také na Trinity College získal titul bakaláře v oboru angličtina a později titul magistra na Dublinské městské univerzitě v oboru žurnalistika. Pět let pracoval jako nezávislý novinář pro Irish Times, kde stále ještě občas publikuje některé ze svých článků. Živil se jako barman, číšník, úředník státní správy i jako prodavač ve slavném londýnském obchodním domě Harroďs.

Ve svém prvním románu Every Dead Thing (č. Na ostří nože, 2000), který vyšel v roce 1999, poprvé představil trochu tajemného bývalého policistu Charlieho Parkera, který se stal ústřední postavou i většiny jeho následujících knih. Díky tomuto románu se stal nejen držitelem prestižního ocenění americké Ceny Shamus udělovaného za detektivní romány, ale byl zároveň nominován i na Cenu Brama Stokera, ocenění Sdružení spisovatelů hororů. Kombinace obou žánrů v jednom příběhu byla obtížná a zároveň riskantní, Connolly však projevil vzácnou schopnost skloubit skvělou zápletku s originálním a vynikajícím stylem.

Další v řadě knih s Charliem Parkerem byl napínavý román Bad Men (č. Mizerové, 2004), který vyšel v roce 2003; sbírka hororů Nocturnes, 2004 (č. Nokturna, 2007) a román The Book of Lost Things, 2006 (č. Kniha ztracených věcí, 2008). Jedna z povídek ze sbírky Nokturna, The New Daughter, se stala volnou předlohou filmu s Kevinem Costnerem a Ivanou Baquero. K jeho poslední tvorbě patří The Gates, „neobvyklá kniha pro neobvyklé mladé lidi“ a román The Lovers (č. Milenci, 2010) vracející se znovu k příběhům Charlieho Parkera.

John Connolly žije v Dublinu a občas v Maine.

JOHN CONNOLLY

CHARLIE PARKER

I

S Belindou Pereirovou jsem se nikdy nesetkal. Ve chvíli, kdy jsem její jméno uslyšel poprvé, už byla mrtvá. Tu noc, kdy ji zavraždili, jsem stál v dešti před domem, v němž bydlela, a naslouchal detektivovi, který mi popisoval okolnosti její smrti. Bylo jí šestadvacet. Kdyby nebylo jí, myslím, že bych nepsal takové knihy, jaké píši. V jistém smyslu jsou vlastně pokusem dát její vraždě nějaký smysl, což se mi doposud nepodařilo.

Protože ta vražda žádný smysl neměla.

Dublin je zvláštní město. Kolem Vánoc se uzavírá do sebe a znovu se rozběhne až začátkem nového roku. Když jsem pracoval jako žurnalista, byly Vánoce dobou, během které většina novinářů raději zůstávala doma. Nebylo to jednoduše proto, že by chtěli, tak jako touhle dobou většina ostatních, trávit čas v rodinném kruhu nebo nechat za zády sychravé zimní počasí a zamířit někam, kde je tepleji; bylo to prostě proto, že kolem Vánoc se v Irsku prakticky nic nedělo. Dokonce i v období nepokojů vyhlašovali teroristé na čtyřiadvacátého prosince klid zbraní, takže mohli zůstat doma a předstírat, že jsou prostě obyčejnými muži a ženami, na jejichž rukách neulpěla žádná krev.

Jenže já jsem byl žurnalista na volné noze a pracoval jsem, kdykoli mě o to požádali, protože jsem se obával, že kdybych jednou odmítl, příště bych žádnou práci nedostal. V roce 1996 jsem pracoval už tři roky prakticky výhradně pro dublinské Irish Times a už jsem se vypracoval z pozice eléva a období nevýznamných reportáží k pravidelným směnám v redakci. Tak taky došlo k tomu, že jsem měl službu 28. prosince, kdy zemřela Belinda.

Jednou z povinností žurnalisty, který má službu v redakci, je pravidelně se dotazovat policie a hasičů, jestli nedošlo k něčemu, co by mohlo být zajímavé pro média. Většinou se volá každou hodinu, protože, upřímně řečeno, policie ani hasiči nemají povinnost informovat novináře, když se něco seběhne. Ve skutečnosti by nám hasiči nevolali ani v okamžiku, kdy by byla v plamenech redakce Irish Times. Tak to prostě chodilo.

Takže jsem ten večer 28. prosince ještě naposled zavolal do tiskového oddělení Gardy Síochána, jak se irské policii říká. Chystal jsem se domů a čekal jsem jen stejnou informaci, jakou mi poskytli během dne už tolikrát: všude je klid.

Řekli mi však něco jiného. Policista mě informoval, že na severu města v bytě na Mellor Court, nedaleko naší redakce, která měla sídlo na D‘01ier Street, bylo nalezeno tělo mladé ženy. Byla brutálně zmlácená, takže se rozhodli postupovat jako u úmrtí za podezřelých okolností. A protože mezi pár lidmi, kteří v redakci zbyli, nebyl nikdo volný a protože jsem na tiskové oddělení zavolal já, byl příběh můj.

Ovšem každá mince má nejen líc, ale i rub. Kterýkoli jiný den by případ přidělili zpravodajovi, který se specializuje na vraždy, nebo někomu s delší praxí, ale protože byly Vánoce, byl jsem pro noviny stejně dobrý jako kdokoli jiný. Bude to článek na titulní stranu a všichni novináři milovali, když bylo pod takovým článkem uvedeno jejich jméno. Na druhou stranu už jsem měl za sebou devět nebo deset hodin práce a venku pršelo. Bude to hodně dlouhá noc.

Došel jsem na Mellor Court a tam udělal všechno, kvůli čemu žurnalisti získali špatnou pověst: zastavoval jsem lidi, kteří vcházeli do domu, a vyptával se, jestli nevědí cokoli, co by s případem souviselo; promluvil s hlídačem ve večerce, která byla nedaleko; a potom, když všechny mé snahy přinesly nulový efekt, jsem prostě jen stál venku na dešti a čekal, až se objeví některý z policistů a řekne mi, co se stalo.

Když se konečně službu konající policista objevil, byl bledý a zdálo se, že je dost vyvedený z míry. Řekl mi, že nebyla provedena oficiální identifikace těla. V bytě se našel pas, na základě kterého předběžně určili totožnost mrtvé, ale oběť byla tak zbitá, že nemohli s jistotou říct, zda se jedná o tutéž dívku jako na fotografii v pasu. Zatím mi mohl sdělit jen to, že dívka není Irka a že je mrtvá.

Vrátil jsem se do redakce a napsal příběh. Později tu noc zjistili totožnost dívky: jmenovala se Belinda Pereirová, její rodiče pocházeli ze Srí Lanky a žili v Londýně.

Dublin tehdy nebyl nijak násilnické město. Irsko se vlastně řadilo k zemím s nejnižším počtem vražd v Evropě, i když v posledních letech se kvůli gangům toto číslo zvýšilo a my jsme si zvykli, že občas k nějakému zabití dojde. Ovšem v roce 1996 smrt Belindy Pereirové irskou veřejnost šokovala. Byla brutálně zavražděna mladá žena žijící daleko od domova, navíc o Vánocích, v období klidu a pokoje. Všichni cítili, že člověk nebo více lidí, kteří za její smrt nesou odpovědnost, musí být vypátráni a potrestáni. Její vražda se objevila na titulních stranách všech irských novin.

Pár dní po její smrti se zjistilo, že Belinda Pereirová přijela do Dublinu, aby tady pracovala jako prostitutka. Nebylo to pro ni nic nového, protože v Anglii si přivydělávala podobným způsobem. Navštěvovala klášterní školu a potom studovala v Londýně na kosmetičku. Vypadalo to, že si prostitucí chtěla trochu vylepšit příjmy. Navíc se objevily zprávy, že se její rodiče chystají rozvést a matka se chce vrátit na Srí Lanku. Práce v Dublinu by bývala Belindě pomohla sehnat peníze, které by matce návrat do vlasti umožnily.

Jakmile vyšly na světlo podrobnosti z jejího života, postoj veřejnosti se změnil. Myslím, že lidé prostě dospěli ke dvěma závěrům. Za prvé, že její vražda nebyla tak strašná, jak se zprvu zdálo, a určitě nebyla tak tragická, jak by tomu bylo v případě, kdyby pracovala třeba jako ošetřovatelka nebo sekretářka. A za druhé, že si vlastně o to, co se jí stalo, koledovala. Koneckonců, živila se přece jako prostitutka. Musela počítat s tím, že se setká s lidmi, kteří budou méně zásadoví, než je obvyklé. Ostatně i ona sama byla zjevně méně úzkostlivá než mnoho jiných mladých žen. Pustila se na nebezpečnou cestu a stihl ji trest. Byla to jenom její vina.

Já jsem to tak necítil. Možná proto, že byla tak mladá – o dva roky mladší než já, a proto, že byla krásná. Mohlo to být také tím, že to byl můj vůbec první případ vraždy a ještě jsem si na něco takového nestihl zvyknout. Ať byly ty důvody jakékoli, věřil jsem, že neexistuje nic, co by taková mladá žena mohla udělat, aby si zasloužila tak hroznou smrt, jaká ji potkala. Vlastně neznám nic, co by kdokoli z nás mohl udělat, aby si tak hrozný konec zasloužil. Když začaly všechny plátky o Belindě Pereirové psát jako o „šlapce ze Srí Lanky“, cítil jsem stud a zlost. Takhle byl degradován celý její život: na příběh cizí šlapky. Toto lhostejné odmítnutí jejího života bylo jen prvním krokem na cestě k tomu, aby se veřejnost o její příběh prostě přestala zajímat.

A tak se mnou smrt Belindy Pereirové zůstala, i když ostatní svět na ni postupně zapomněl.

II

Psal jsem odjakživa.

Zní to nabubřele, ale je to pravda. Jako malý kluk jsem začal číst knihy Enid Blytonové a zoufale jsem zápasil s neznámými výrazy. (V důsledku toho jsem po mnoho let věřil, že slovo cupboard. se vyslovuje „cup-board“ místo „cubbard“.) Zdálo se, že potom musí logicky následovat mé vlastní povídky. Zbláznil jsem se do televizního seriálu Tarzan s Ronem Elym a do dobrodružství Caseyho Jonese, které dávali v irské televizi vždycky v neděli dopoledne, a ty se také dostaly do mých prvních povídek. Bylo mi šest. Má učitelka paní Foleyová mi za každou povídku dávala pět pencí a myslím, že tím jsem se stal už od útlého věku literárním nádeníkem.

Četl jsem dychtivě, tak, jak by měli číst všichni spisovatelé. Jako ostatní kluci jsem koketoval s hororem, ale později, zhruba ve třinácti jsem přečetl první detektivku. Otec nás bral každé léto na dva týdny k babičce do Ballylongfordu, malé vesničky v hrabství Kerry. Měla knihovnu, kterou pravidelně rabovali a zase znovu plnili příbuzní, kteří k ní jezdili na návštěvu, a můj otec na začátku každých prázdnin předvedl velkolepý rituál výběru knížky. Jen o prázdninách četl můj otec romány, po zbytek roku dával přednost novinám, takže volba správné knížky pro něj měla klíčový význam. (Jednou si vybral knížku Já, Claudius, což byla fatální chyba, protože mu trvalo dva roky, než ji dočetl, ovšem potom už stejnou chybu nikdy nezopakoval.)

To léto si otec vybral knížku s názvem Není hluchý jako hluchý od Eda McBaina. Myslím, že si ji vybral proto, že byla krátká a po debaklu s titulem Já, Claudius vyznával heslo, že co je krátké, je i dobré. Jednou ji odložil, aby se podíval do novin, a mě zaujal její název a pustil jsem se do čtení. Byla to první a zároveň i jediná knížka, o kterou jsme se s otcem téměř prali. Následně jsem přečetl každičkou McBainovu knížku, kterou jsem dokázal najít. Takhle vypadalo mé zasvěcení do žánru, jehož malou součástí jsem se nakonec stal.

S McBainem, jehož občanské jméno bylo Evan Hunter, jsem se setkal krátce před jeho smrtí. Na začátku mé spisovatelské dráhy mezi námi došlo k nedorozumění, když jsem ve snaze složit mu hold dal ve svém prvním románu některým postavám jména, která se podobala hrdinům jeho knih. Jmenovali se Špekoun Ollie a Evan Baines – je to trapné, já vím, ale bylo to míněné dobře. McBain se naštval, protože si to mylně vyložil jako krádež. O mnoho let později, když jsme se setkali naposled, jsem mu své důvody vysvětlil a následně jsem od něj obdržel vlídný a omluvný mail. Byla to úžasná úleva. Kdyby nebylo jeho, nepsal bych možná knížky, které píši, a proto si nepřeji, aby si o mně myslel něco špatného.

Když o tom tak přemýšlím, vlastně každé setkání s mými literárními idoly v sobě zahrnovalo i kus mého ponížení. Během interview s Jamesem Lee Burkem v Montaně se mi při procházce s ním podařilo ztratit se v oblasti Rattlesnake Wilderness, kde mě dokázal najít až pes jeho souseda. Při rozhovoru se Stephenem Kingem jsem mu shodil na nohu stoh svých nových knih připravených k podpisu. Občas mě napadá, jestli je opravdu bezpečné pouštět mě samotného ven.

Studoval jsem angličtinu na univerzitě a mohl jsem si vybrat i kurz

detektivní literatury. Byla to důležitá volba, protože jsem se jejím prostřednictvím dostal k Rossu Macdonaldovi. I když trvalo ještě dalších pět let, než jsem napsal svůj první román, za jeho vznik vděčím právě tomuto kurzu. Sehnal jsem každou Macdonaldovu knihu, která se objevila, což v době před internetem znamenalo pročesávat všechny antikvariáty, kde se vyskytovala britská brožovaná vydání s fantasticky nevhodnými obálkami, obvykle vyobrazujícími ženy v různých stádiích obnaženosti. Doma v knihovně rodičů jsem dokonce objevil i první vydání knihy Najít oběť z roku 1954. Byla vypůjčena v knihovně na americkém Středozápadě. Nemám tušení, jak mohla skončit ve vlastnictví mých rodičů.

Po střední škole jsem šel na žurnalistiku zejména proto, že jsem rád psal a dokázal jsem najít jen málo dalších možností, kdy bych mohl být za psaní placený. Snad bylo nevyhnutelné, že mě žurnalistika znechucovala čím dál tím víc. Toužil jsem psát beletrii a noviny u svých reportérů sklony k čemukoli smyšlenému zásadně neschvalovaly.

A tak jsem si jednou ráno sedl doma k počítači a začal psát o muži, který míří v autě ke hřbitovu, na zadním sedadle má kytici a hlavou se mu honí vzpomínky na mrtvou manželku a dítě.

Byl to Charlie Parker a byl to začátek knížky Every Dead Thing (č. Na ostří nože, 2000).

III

V roce 1996 jsem dokončil polovinu toho, z čeho se měl nakonec vyklubat můj první román. Byl jsem silně ovlivněn dvěma spisovateli,

o nichž jsem se už zmínil, Jamesem Lee Burkem a Rossem Macdonaldem. Burke mě ovlivnil, pokud jde o styl a práci s jazykem, zatímco Macdonaldův vliv nedokážu tak přesně definovat. Byl možná spíš tematický nebo dokonce filozofický. Jeho detektiv Lew Archer byl silně empatický. Archer sám v jednom okamžiku říká: „V noci slyším naříkající hlasy a jdu se podívat, co se děje.“ To jsem na Archerovi miloval: nebyl schopný zůstat zticha a nic nepodniknout, když někdo jiný trpěl. Vždycky se mi zdálo, že empatie je jednou z největších lidských emocí. Je to schopnost vnímat bolest druhých jako svou vlastní a následně zasáhnout, aby bolest zmizela. Pro mě je zlo vlastně nedostatek empatie.

Irský filozof a politik Edmund Burke jednou napsal: „K triumfu zla stačí, když dobrý člověk neudělá vůbec nic.“ Do jisté míry právě o tom jsou nejlepší knížky detektivního žánru: o odmítnutí slušných mužů a žen zůstat pasivní tváří v tvář zlu, i když cena takového činu může být značná, protože když nezasáhnete, stáváte se spoluviníkem toho, co se stane.

Z Macdonaldových románů zaznívá fascinace myšlenkou, že za hříchy otců jsou potrestáni jejich synové, představou celé generace trpící za hříchy svých předků. Macdonald pochopil, že jde často o utrpení, které není oprávněné a zasloužené. Lidé trpí, i když se sami neprovinili. Trpí proto, že jsou zranitelní a utiskovaní. Trpí kvůli barvě své pleti, přesvědčení nebo pohlaví. Trpí, protože je možné přinutit je, aby trpěli.

Měl jsem dojem, že existuje rozdíl mezi životním postojem Macdonalda (a některých jeho vrstevníků) a jistých britských autorů kriminálního žánru. Když člověk čte kriminální romány britských klasiků „Zlaté éry“, pořád dokola naráží na postavy, které trpí a umírají, protože jejich nositelé jsou špatní. V detektivkách Agathy Christie umírá jen hrstka těch, kteří jsou dobří. Většinou jsou to cizoložníci, zloději nebo vyděrači. Svoji smrt si přivodili sami. A nikdo po nás nežádá, abychom cítili lítost nebo empatii. Je nutné najít a potrestat jejich vrahy, protože si to žádá společenský pořádek, ne proto, že by nás vraždy, které spáchali, jako lidské bytosti ponižovaly, nebo jako kompenzace za smrt nevinných. Dokonce ani Dorothy L. Sayersová, jejíž vnímání morálního světa, nad nímž stojí Bůh, nelze zpochybnit, není vůči nemilosrdnosti imunní. V knize Devět krejcíků přichází smrt zloděje ve formě boží odplaty. Tedy ani Bůh nezná slitování tváří v tvář trestuhodnému chování.

Domnívám se, že cosi z Macdonaldova nesmírně humánního pohledu na lidi a jejich utrpení ovlivnilo moji reakci na smrt Belindy

Pereirové. A v důsledku toho se začal měnit i román, na němž jsem pracoval. Jeho ústřední postavu, soukromého detektiva Charlieho Parkera, přestal ovlivňovat jenom hněv a touha po odplatě, ale i vlastní utrpení. Protože sám trpí, nechce dovolit, aby stejně trpěli i druzí. Je to právě jeho schopnost empatie, která nakonec zabrání, aby zničil sám sebe sobectvím a smutkem, nebo dovolil, aby ho zničil muž, kterého pronásleduje, vrah jeho ženy a dítěte.

Román vždy začínal prologem. Byla to část, kterou jsem psal jako první, a i když prošel postupně mnoha úpravami, podstata zůstala stejná. Chtěl jsem napsat o muži, který všechno ztratil a snaží se přežít a zůstat lidskou bytostí. Myslím, že v tom byl kus hrozného osvobození, když se nejhorší noční můry staly skutečností. Myslím, že jakmile je člověk vystaven tak nesnesitelné ztrátě, existuje už jen velmi málo věcí, které by mu mohly ublížit ve stejné míře. Pojmenoval jsem ho Charlie Parker, protože se mi pro člověka tak jednoznačně smrtelného líbila představa úniku, svobody a duchovnosti, která vyzařovala z přezdívky Bird, kterou dostal jazzový muzikant, s nímž se o jméno dělil.

V dalších románech jsem tuto přezdívku prakticky přestal používat. Nechtěl jsem, aby ji čtenáři považovali za snahu o upoutání pozornosti, protože to nebyl můj záměr.

Takže postava Parkera byla stále ještě v procesu formování i ve chvíli, kdy jsem román dokončil a v roce 1999 i vydal a v pozadí se stále ještě vznášela vzpomínka na brutálně zmlácenou a zkrvavenou Belindu Pereirovou. Tou dobou uvízlo vyšetřování její smrti na mrtvém bodě.

IV

Vraťme se na chvilku k Macdonaldovi, který kromě toho, že patřil k velkým spisovatelům (nebál bych se tvrdit, že byl ve své době největším spisovatelem detektivního žánru, dokonce větším než Chandler), byl také velkorysý a vnímavý kritik. Ve svém eseji o Jamesi M. Cainovi Macdonald napsal: „První román může být určitým ukazatelem autorových následujících prací.“ První romány se často kritizují za to, že obsahují příliš mnoho materiálu. Částečně k tomu dochází v důsledku autorova přesvědčení, že on nebo ona už možná nikdy nedostanou šanci vydat další román, a tudíž všechno, co se zdá být alespoň trochu důležité či relevantní, musí být zahrnuto v tomto jediném publikovaném díle. Prvotiny zároveň mívají snahu vyjádřit naprosto všechny autorovy doposud získané vědomosti a zkušenosti. Jinými slovy, trvá celý život, než napíšete první román, a potom máte podle smlouvy rok na to, abyste napsali následující.

Macdonald nabízí na prvotinu jiný pohled. Je to úvod, jímž autor představuje sám sebe a své utkvělé představy. Není možné nastínit tady do hloubky všechny myšlenky a témata, nebo je do detailu rozebrat, ale ta se znovu vynoří později během spisovatelovy kariéry a skutečnost, že byla zmíněna v prvotině, se může stát základem další knížky. (Tohle je minimálně moje zkušenost jako spisovatele. Román The Lovers (č. Milenci, 2010), na němž v současné době pracuji, se zabývá příhodou, která je v hrubých rysech načrtnuta v Every Dead Thing (č. Na ostří nože, 2000), a já jsem naprosto úmyslně tvořil romány s Parkerem jako ústřední postavou jako sérii, kde je každý další román vybudován na událostech, k nimž došlo v předchozích.)

Semínka toho, jak se bude Parker vyvíjet, byla zaseta v knize Na ostří nože, ale plody přinesla až v průběhu psaní dalších knih, což není v sériích detektivních příběhů nic neobvyklého. První známky jsou zřejmé v mém druhém románu Dark Hollow (č. Polibek smrti, 2001), kde jsem se rozhodl explicitně vyřešit své pocity související s případem Belindy Pereirové. V tomto románu musí Parker provést ohledání těla mladé ženy, Rity Ferrisové, kterou našli zavražděnou v jejím bytě. Snaží se představit si poslední okamžiky jejího života, což je akt bolestného vcítění, který je pro něj nezbytný a chápe jej jako drobnou službu mrtvé ženě. Později vyjde najevo, že si Rita přivydělávala jako prostitutka, aby dokázala zabezpečit svého syna, ale Parker si tuto informaci nechává až do poslední chvíle pro sebe. Nechce, aby byla posuzována a zavržena jen na základě této jediné stránky svého života.

V Polibku smrti je osoba odpovědná za smrt Rity Ferrisová nalezena a je jí vyměřen trest. Ve skutečném životě nebyl vrah Belindy Pereirové odhalen. Vzniklo podezření, že je to práce dvou kuplířů z Monaghanu, okresu na severu Irska, ale jestli to tak skutečně bylo, potom neexistoval dostatek důkazů, aby mohli být obžalováni. Žádost Gardy Síochána v roce 2005 o nová svědectví k tomuto případu nevedla nikam.

Občas se zamýšlím nad tím, jestli hlavním posláním detektivek je poskytovat nám odpovědi a řešení, kterých se nám ve skutečném životě vždycky nedostává. V reálném světě zůstává vina nepotrestaná. Ve skutečném životě může být žena umlácena kladivem k nepoznání a její vrah nebo vrazi zmizí a nikdy se je nepodaří nalézt. Ale v mých knížkách tohoto žánru si člověk obdařený určitými předpoklady jednat správně, i když se jim občas zpronevěří, může vybrat, že bude tyto oběti zastupovat a dosáhne pro ně spravedlnosti. Taková literatura může být temná a ponurá, ale nikdy není úplně bez naděje.

V

Proč jsem tedy, vzhledem k okolnostem vraždy Belindy Pereirové, nevybral jako rámec pro Polibek smrti právě Irsko? Proč není Charlie Parker Ir?

Jako většina autorů jsem začal psát o tom, co jsem četl, a to byla převážně beletrie americká, a dokonce nejen detektivky. Nikdy mě příliš nelákal britský model a detektivní žánr vlastně nikdy nepatřil k irské literární tradici.

Možná by stálo za to tyto postřehy prozkoumat podrobněji, když zvážíme prudký nárůst produkce kriminální literatury v Irsku v posledních letech. Nikdo ještě nenašel jediný pádný důvod, proč se žádný irský spisovatel tak dlouho nepokusil o kriminální příběh, zatímco angličtí a skotští autoři se tomuto žánru věnovali tak intenzivně. Mám podezření, že absence příběhů o zločinu v irské literatuře je důsledkem mnoha nejen literárních, ale i sociálních faktorů.

Začal bych tím, že irská společnost má spíš venkovský charakter, a jak řekl G. K. Chesterton, detektivnímu žánru se lépe daří ve městech než na venkově. A když ponechám stranou otázku terorismu, neměla irská společnost příliš silné sklony k násilnictví. Je mi samozřejmě jasné, že obrat „když ponechám stranou terorismus“ zní, trochu jako bychom řekli, že Einstein toho v oblasti vědy příliš nedokázal, „když ponecháme stranou jeho teorii relativity“. Převážnou část posledních třiceti let ležel na Irsku terorismus jako stín, jeho vliv zahrnuje bombové útoky i přestřelky, k nimž došlo na severu a občas i jihu Irska. Bylo by asi opravdu těžké psát o irských zločinech a nedotknout se tématu terorismu, a to je pravděpodobně důvod, proč tolik autorů tento žánr zcela opomíjelo.

Existují však i výjimky: například A Kind of Homecoming Eugena McEldowneyho nebo Eoin McNameeová a její Resurrection Man pojednávající o protestantských vrazích známých jako „řezníci ze Shankill“,

i když autorka by mohla namítnout, že tato její kniha do kriminálního žánru nepatří. Možná také převládl pocit, že detektivka se nedokáže vypořádat s tématem terorismu, zejména s teroristickými akcemi, k nimž právě v bezprostřední blízkosti dochází. Rány byly ještě příliš čerstvé a další denně přibývaly. Zdá se, že s obludností toho, k čemu na našem malém ostrově docházelo, se musely potýkat i literární žánry.

Navíc existuje v irské literatuře silná antiracionalistická tradice, která byla vyjádřena například ve velkých anglo-irských gotických románech: Poutník Melmoth Charlese Maturina, Strýc Silas Sheridana Le Fanu, Dracula Brama Stokera, Obraz Doriana Graye Oscara Wildea; fantasy Flanna 0‘Briena (At Swim-Two-Birds a Třetí strážník, které jsou určitým druhem antidetektivky). Naopak kriminální literatura vyjadřuje ve své nejkonzervativnější formě silně racionální životní postoj. Připomeňme Poeova Dupina, Poirota Agathy Christie a Doyleova Sherlocka Holmese, v jejichž příbězích se skvěle uplatnil logický úsudek. Filozoficky vzato je to v rozporu s irským postojem k životu, který po mnoho let zdůrazňoval spíš umělecký než vědecký pohled na svět.

Jednoduše řečeno, nevidím žádnou irskou literární tradici, jíž bych se chtěl stát součástí. Kromě toho se zdá, že irská literatura se zabývá zejména podstatou toho, co znamená být Irem, což je vzhledem k tomu, jak mladý jsme stát, celkem odůvodněné, ale já jsem netoužil psát o podstatě irství. Měl jsem tedy dvě možnosti: přenést prvky americké kriminální literatury do irské reality, což by podle mě nefungovalo, nebo implantovat evropskou do amerického detektivního žánru – a právě tuto cestu jsem si vybral.

Od té doby začala irská kriminální literatura vzkvétat (kromě jiného také díky změnám, k nimž v irské společnosti za posledních deset let došlo), je ovšem zajímavé, že irští čtenáři stále ještě upřednostňují kriminální příběhy zasazené někam jinam. Nemůžeme si zvyknout na kriminální román jako prostředek zkoumání irské společnosti a obávám se, že irští autoři budou i v budoucnu nacházet příznivěji nakloněné čtenáře ve Spojených státech než doma.

VI

Od okamžiku, kdy jsem začal psát Na ostří nože, obsahoval tento román nadpřirozené prvky. Nadpřirozené zásahy v mých knihách jsou konzervativnějšími zástupci tohoto žánru pravidelně kritizovány. Jsou to ti, kteří by mé detektivní romány rádi zakonzervovali kamsi do období mezi zrozením Sherlocka Holmese a posledním vystoupením Hercula Poirota. Myslím, že právě toto je rys komunity zabývající se tímto žánrem, který považuji za nejdepresivnější. Jde o váhavost experimentovat, zejména pokud jde o kombinaci žánrů. A přitom v mnoha oblastech umění a kultury se právě díky podobnému experimentování objevují nové a zajímavé formy.

Anthony Cox jako projev oddanosti svému kolegovi Milwardu Kennedymu prohlásil, že by si přál napsat román, který by „zbořil všechna pravidla upjatého strohého klubu, k němuž oba patří“. Cox psal ve třicátých letech dvacátého století. Téměř o sedmdesát let později jsem pocítil podobně naléhavou potřebu, ale v mém případě šlo o konkrétní pravidla a důvodem byl fakt, že jsem nepřipouštěl jejich platnost. Jedním byl zákon struktury, který vysvětluje formu „přesýpacích hodin“ použitou v knize Na ostří nože, kdy je v první polovině knihy spáchán zločin, který je vyřešen, ale vyústí do rozsáhlejší záhady, jíž se zabývá druhá část. Další zákon se týkal věcí nadpřirozených a metafyzických.

Chtěl jsem, aby byl Charlie Parker pronásledován tak, jak se to objevuje v detektivce, kdy být „pronásledován“ je eufemismem pro „sklíčenost“, „lehce nadměrné pití“ nebo „příliš časté zírání nikam“. Snažil jsem se pochopit, co se může stát, když člověk skutečně a doslova věří, že je pronásledován, kdy ho pocit viny a smutek mučí tak, že není schopen rozeznat, zda jsou jeho setkání s mrtvými skutečná, nebo jde jen o výplody jeho trýzněné duše.

V této oblasti existovaly jisté vlivy reprezentované anglickými autory jako M. R. James a jejich strašidelnými příběhy z počátku dvacátého století. Je také možné, že určitou příměs tvoří i cosi z irské antiracionalistické tradice. Další součástí je můj vlastní katolický původ, který nalezl odezvu v odpuštění a spáse, nedílných součástech mého milovaného detektivního žánru.

Nadpřirozeno má v mých románech několik úkolů. Začal bych tím, že nabízí hlubší pochopení výrazu tajemství či záhada a jeho původního náboženského významu – mystériu tak, jak ho chápali a interpretovali Řekové nebo autoři středověkých her, které byly obměnami biblických příběhů. Zajímavým rysem detektivních románů je skutečnost, že vlastně vůbec nejsou záhadné. Co se zdá být zpočátku nepochopitelné, je většinou v závěru jednoduše vysvětlitelné: vrahem je zahradník. Doufal jsem, že se mi podaří vzkřísit ve svých knihách toho starého ducha záhadnosti, a jako prostředek jsem použil dotyk nadpřirozených sil. Ty také plní funkci vyššího morálního světa a v tomto smyslu jsou právě tak metafyzické jako nadpřirozené. (Ovšem i v této oblasti existují předchůdci. Chesterton v příbězích Otce Browna předvádí metafyzický prvek tohoto žánru. Otci Brownovi dává jistou schopnost nahlédnout do zločinu díky „porozumění hříchu“, nadání pochopit podstatu lidské duše.)

Možná je jádrem mých problémů se strukturou a pravidly klasického detektivního příběhu jednoduše fakt, že prostě nesdílím víru, na níž je založen. Svět není racionální a pochopitelný. Jeho řád je křehký a tvoří jen tenkou slupku, pod níž vládnou zmatek a chaos. Všechny odpovědi, kterých se vám dostane, jsou v nejlepším případě částečné, v horším případě prostě jen zavdávají příčinu k dalším a hlubším pochybnostem.

Je zajímavé, že klasický detektivní příběh tak silně ovlivnil postmoderní román. Autoři ho využili jako určitý prostředek antiliterárního vyjádření, reakci na očekávání starší restriktivní literární tradice, ovšem klasický detektivní příběh pomohl vyvrátit i racionální víru, že rozumem se dá vyřešit všechno. V detektivce stačí pozměnit jednu nebo dvě drobnosti a opak se stává pravdou a svět, který se vynoří, je v důsledku toho nejen mnohem děsivější, ale i reálnější.

A tak tady máme Nabokova a jeho Zoufalství nebo Borgesovy experimenty s žánry. Dražba série 49 Thomase Pynchona, kalifornský antidetektivní román, který nechá čtenáře čekat na okamžik odhalení, který nikdy nepřijde. Na jeho konci není žádné vysvětlení, protože tam být nemůže.

Občas spisovatelům závidím jejich svobodu: svobodu nevysvětlovat vůbec nic. Koneckonců čtenáři detektivního příběhu očekávají, že záhada, která jim byla v průběhu děje předložena, bude minimálně částečně vyřešena, a autoři tohoto žánru mají jistou povinnost tato očekávání naplnit. Spisovatelé žádnou takovou povinnost nemají.

Navíc i v rámci jednoho žánru existují cestičky, jak taková očekávání obejít tím, že některé otázky mohou zůstat nezodpovězené a vlastně tím získávají na zajímavosti. Takže pro mě nadpřirozeno reprezentuje můj malý pokus o proměnu žánru.

VII

Poté, co vyšel román Polibek smrti, spojil se se mnou jeden z příbuzných Belindy Pereirové. Přečetl knížku, aniž tušil, že jedna z postav byla inspirována právě Belindou, a spojitost si uvědomil, až když slyšel interview, které jsem o původu tohoto románu poskytl. Napsal mi, že nemá námitky vůči tomu, jak jsem její příběh použil, a poskytl mi pár informací o tom, jak se osudy rodiny vyvíjely po Belindině smrti. Rodiče netušili, že si jejich dcera příležitostně přivydělávala prostitucí. Přibližně v době, kdy se matce podařilo vrátit na Srí Lanku, tam dorazily i zprávy o okolnostech smrti její dcery. Celou rodinu to zdiskreditovalo. Řekl mi, že matka se z Belindiny smrti nikdy nevzpamatovala. Zjistili u ní rakovinu a zemřela dřív, než se dočkala jakéhokoli aktu spravedlnosti za smrt svého dítěte.

John Gardner jednou napsal, že pro spisovatele žijící ve světě, kde existují jámy plné dětských lebek, přicházejí v úvahu jen dvě možnosti. První je nahlédnout do jedné z těchto děr a psát o tom, co tam uvidíte. Druhá, kterou jsem si vybral já, znamená psát o tom, jak může člověk vydržet žít ve světě, kde existují jámy plné lebek dětí; dětských lebek a těl mladých žen, které zemřely daleko od domova rukou násilníků.

A tak jsem stvořil Charlieho Parkera a jeho prostřednictvím se pokouším tento svět pochopit a představit takovou jeho podobu, v níž by se dalo žít a kde by spravedlnost byla dosažitelná nejen v příštím životě, ale už v tomto.

ROBERT CRAIS

Robert Crais se narodil v roce 1953 v Louisianě a roku 1976 se přestěhoval do Hollywoodu, kde se stal jedním z nejúspěšnějších televizních autorů. Kromě scénářů pro nesmírně oblíbené seriály, jakými byly Hill Street Blues, Cagney & Lacey a Miami Vice, napsal pro televizi četné scénáře pilotních dílů, filmů a miniseriálů. Za svoji práci na Hill Street Blues získal nominaci na cenu Emmy. Po aktivním desetiletí psaní a tvorby televizních programů se této práce vzdal a stal se spisovatelem na plný úvazek.

Ve své první knize The Monkeys Raincoat představil Elvise Colea s prvky převzatými z vlastního života. Byla nominována na Cenu Edgara Allana Poea, vyhrála Ceny Anthony a Macavity a byla vyhlášena Nezávislým sdružením prodejců detektivek jednou ze stovky oblíbených detektivek století. Přestože Crais nikdy neplánoval, že by tato kniha měla uvádět novou řadu, uvědomil si, že vytvořil něco mimořádného – zajímavou a silnou postavu, která ho zastupovala a jejímž prostřednictvím mohl komentovat současné události. Colea parťák Joe Pike se v dalších knihách postupně vyvíjel v úctyhodnou osobnost. První Craisova kniha, která se stala bestsellerem, byla detektivka L.A. Requiem z roku 1999 (č. L.A. rekviem 2001). Je to jeden z nejlépe pojatých a napsaných příběhů o soukromých detektivech všech dob.

Kromě série románů, v nichž vystupuje Elvis Cole, napsal Crais tři samostatné knihy: Demolition Angel (č. Anděl zkázy, 2002), Hostage (č. Rukojmí, 2004) a The Two-Minute Rule (č. Pravidlo dvou minut,

2008). Knihu Rukojmí v roce 2005 zfilmovali a roli vyjednávače SWAT Jeffa Talleye hrál Bruče Willis.

Crais a jeho manželka Pat žijí v Los Angeles.

ROBERT CRAIS

ELVIS COLE A JOE PIKE

Elvisů Coleovi a Joeovi Pikeovi je nyní, v roce 2007, když tento příspěvek píšu, dvacet let. Narodili se v roce 1987, kdy jsem vydal svoji první knihu Monkeýs Raincoat. Dvacet let je dlouhá doba. Neměl jsem tehdy sebemenší tušení, že se mnou zůstanou dvacet let. Neplánoval jsem žádnou sérii (domníval jsem se, že The Monkeys Raincoat bude jednorázová záležitost) a už vůbec jsem nečekal, že se obě mé postavy stanou tak oblíbenými, a to jak ve Spojených státech, tak v cizině (v době, kdy píšu tyto řádky, se knihy s Elvisem a Joem vydávaly ve čtyřiceti zemích po celém světě). Ctižádostiví spisovatelé nepochybně doufají, že je potká podobné štěstí, a sní o něm, ale jen blázen by ho očekával. Přesto jsme tady ještě po dvaceti letech. Já, Elvis a Joe. A vy.

Jestliže tahle slova právě čtete, jste již pravděpodobně na mé hrdiny zvyklí a snad i sáhnete po mých nových knihách, hned jak vyjdou. Mezitím si přečtete novou knihu od Mikea Connellyho, Jeffersona Parkera nebo Lee Childa či jiného z desítek výtečných současných autorů detektivek a budete mít v hlavě i jiné postavy. Ale…

Elvis a Joe už mě nikdy neopustí. Oba byli v posledních dvaceti letech každý den v mé hlavě a pravděpodobně v ní zůstanou po zbytek mého života. Vždy, když píšu nějakou knihu, myslím už na další stejně nevyhnutelně, jako proudí říčka z hor. A dokonce i když píšu samostatnou knihu, v níž se Elvis a Joe neobjeví, stojí v mé hlavě někde za stromy, tuší, že jejich čas již brzy přijde, a já o tom vím.

1. část: Výstup na vrchol s Elvisem Colem

Byli jsme s Elvisem Colem blízko vrcholu Mount Lee, kde služební silnice končí u velké komunikační stanice, která se nachází nad znakem Hollywoodu. Jakmile se dostanete ke stanici, ocitnete se v prostoru ohraničeném plotem z drátěného pletiva, který má chránit znak a komunikační stanici, ale na jejich severní straně je strmý, skalnatý svah, v němž je až na vrchol vytesaná úzká stezka. Stoupal jsem za Colem, prodírajícím se lámavým, po pás vysokým křovím k malé pasece na vrcholu hory. Jakmile jsme byli nahoře, ocitli jsme se nad plotem, videokamerami a detektory zachycujícími pohyb. Byli jsme sami nad Los Angeles.

Cole si setřel pot z očí a pak stál jen s rukama v bocích a díval se na naše město. Byl to dlouhý, rychlý výstup. Nasával jsem vzduch jako železnými plícemi, ale on dýchal lehce.

„Pěkná vyhlídka,“ podotkl Cole.

„Kde je Pike?“

„Nechal jsem mu zprávu na mobilu, že sem jdeme, ale neozval se. Víš přece, jakej je. Možná je někde dole a pozoruje nás. Dělá to jen proto, aby zjistil, jestli ho dokážeme objevit.“

Cole zkoumal okolní kaňony porostlé světle šedým křovím a zakrslými duby. Objevit Pikea je jako najít veš ve vlasech, ale jestli to někdo dokázal, pak to byl Cole.

„Vidíš ho?“ zeptal jsem se.

Cole napřáhl ruku.

„Jasně. Támhle je!“

„Kde?“

„Támhle. Mává nám.“

Sledoval jsem směr, kterým ukazoval na změť uschlého křoví, a koutkem oka jsem přistihl Elvise Colea, jak se usmívá.

„To se ti povedlo,“ řekl jsem. „Ztropit si žert ze spisovatele. Cha, cha.“

Cole mně nabídl láhev s vodou, ale měl jsem vlastní. Napili jsme se, spláchli strmý výstup z Griffith Parku a teprve pak jsem si začal prohlížet město. Z tohoto vysoko položeného místa se výhledu nikdy nenabažím. Pod námi se rozprostíralo na ploché pláni Město andělů až k Channel Islands a Santa Catalině. Rovinu narušovaly ostrůvky mrakodrapů a označovaly centrum, Miracle Mile, Century City a Wilshire Corridor. Za námi se táhlo k severu San Fernando Valley, kde čelně naráželo na pohoří Verdugo, San Gabriel a Santa Susana. Nejvyšší bod nad Los Angeles byl dobrým místem k rozhovorům. Někdy jsme to dělali. Často. Právě jako dnes.

„Chci tě o něco požádat,“ prohlásil Cole.

„Poslyš, jestli jde o vstupenky na Dodgers…“

Měl jsem k dispozici vstupenky na celou sezónu a každý rok jsem je dával Coleovi na deset či dvanáct zápasů. Zadarmo. Využíval je k výměně za informace. V Los Angeles dokázala dobrá sedadla na zápasy Dodgers víc než soudní příkaz. Cole zvedl ruku a zastavil mě.

„Nejde o Dodgers. Přemýšlel jsem o našem vzájemném vztahu a chci tě o něco požádat.“

„Jestli chceš vstupenky na další zápasy, klidně to řekni.“

Chtěl další vstupenky. Dokážu v něm číst jako v knize.

„Nenaštvi se. I kdybych chtěl další, uvědom si, že na mých případech vyděláváš víc než já sám. Spočítej si, kolik dostáváš e-mailů, v kterých se tě lidé ptají, jak je možné, že pořád dělám zadarmo.“

„Neděláš zadarmo. Peter Alan Nelsen ti zaplatil víc než slušně.“

„Hele, nezkoušej to na mě. Uvědom si, kolik času už od tý doby uběhlo.“

„Jonathan Green ti zaplatil přední stranu v Sunset Express. A právě tak Jody Taylorová ve Voodoo River. Kromě toho jsem kronikářsky zaznamenal jen deset tvých případů…“

Coleovy oči se rozšířily údivem.

„Kronika. Ty to pojímáš jako kroniku?“

„Zpracovávám jen zajímavý případy. Naši čtenáři nebudou číst

o nudných záležitostech, který bereš jen proto, abys měl z čeho platit složenky.“

„Takže má každodenní práce je příliš nudná na to, aby ses jí zabýval?“

„Poslyš, jestli nechceš vstupenky, o co ti tedy jde?“

Cole se znovu napil a zastrčil láhev do kapsy. Chvíli si znovu prohlížel město, pak si sundal sluneční brýle a pohlédl na mě.

„Proč zrovna já?“

„Proč co?“

„Mohl by ses zabývat policajty nebo právníky či architekty, ale ty sis vybral právě mě. Rád bych věděl proč.“

Cole se takto přímo nikdy nezeptal, ale já sám jsem o tom často přemýšlel. Měl pravdu: Mohl jsem psát jakýkoliv druh beletrie, od temných fantasy přes romány k westernům. Volba byla na mně a já se rozhodl psát o soukromém detektivovi Elvisů Coleovi, který žil a pracoval v Los Angeles. Měl jsem k tomu své důvody a při každé nové knize jsem zvažoval jejich hodnoty a důležitost.

„Představuješ naději,“ odpověděl jsem.

Cole na mě zíral s výrazem, který říkal, že to chápe, ale nesouhlasí s tím. Přestože se mu to líbilo. Pokusil jsem se mu to vysvětlit.

„Proč ses nestal policistou?“

„Takhle se z toho chceš vykroutit? Odpovědět na otázku otázkou?“

„Měj strpení. Je pravda, že bych mohl psát jiný věci, ale právě tak je pravda, že sis mohl vybrat jinou práci. Jsi poměrně chytrej…“

„To ti tedy děkuju.“

„Mohl ses stát policistou.“

„Moc šéfů. Způsob, jak pracuju, je trochu jako být spisovatelem. Nemusím salutovat. Nemusím lézt do zadku nadřízeným.“

„Chacha. Spisovatel.“

„Přemýšlej o tom – kdybych pracoval v Hollywoodu v oddělení loupežných přepadení, neviděl bych nic jinýho než loupežný přepadení v Hollywoodu. Nebo kdybych pracoval na oddělení sexuálních deliktů v Devonshiru, neviděl bych nic jinýho než sexuální delikty v Devonshiru. Ale jsem na volný noze a můžu si dělat, co chci. Jako ty.“

„Jako já ne. Nedělám nic jinýho než to, že sepisuju příběhy. Ty jsi na telefonu pro lidi, kteří potřebují pomoc. To je něco lepšího. Zvláště proto, že jsi takový, jaký jsi.“

Cole se na mě zamračil.

„Jakej jsem?“

„Obyčejnej.“

„To má bejt kompliment?“

„Kdybys byl polda nebo agent FBI, byl bys součástí obrovského byrokratického systému. Měl bys za sebou celou váhu a autoritu tohoto systému. I kdybych tě vylíčil jako člověka, který bojuje se systémem zevnitř, byl bys pořád součástí týmu. Měl bys za sebou moc. A to jsem nechtěl.“

Kývl jsem hlavou k městu a k milionům lidí žijícím na této nesmírně rozlehlé planině a pokračoval jsem.

„Pracuješ samostatně. Jako já. Takže jsi jedním z nás a myslím si, že jsi pro nás cosi jako metafora.“

„Koho myslíš tím ‘nás‘? Vždyť jsi jedním z nejprodávanějších autorů.“

„Nebyl jsem vždy spisovatelem a ani knihy o tobě nebyly zpočátku bestsellery. Museli jsme ujít dlouhou cestu, brácho.“

Cole dal zavrčením najevo souhlas a pak si upravil čepici. Dopolední slunce už slušně hřálo. Cole nosil při chůzi, běhu i řízení vylisovanou modrou čepici Dodgers se sklopeným kšiltem. Stejně jako já. Oba jsme se oblékali podobně.

Když skončil s čepicí, prohlásil: „Co tedy ze mě dělá pana Nadějného?“

„Neřekl jsem, že jsi pan Nadějný. Řekl jsem, že představuješ naději. Pro mě a lidi, jako jsem já. Podívej se na…“

Mávl jsem rukou směrem k městu.

„…ty lidi pod námi, většina z nich – jsme my sami. Průhledné kapky týden před Vánocemi, někteří strkají klíčky do nového auta, zvedají se nájmy a musíme přemýšlet, jak si s tím poradit. A do toho přicházíš ty.“

„S tím jim nepomůžu.“

„Všechno, co máš, jsi ty.“

„Mám Pikea.“

„Ty víš, jak to myslím. Osamělá postava, která se staví temným silám v tomto šíleném světě, mě inspiruje. Jestli se ti podaří přežít, pak přežiju i já. Jestli vytrváš, tak to pro ty lidi tam dole něco znamená. Chápeš?“

„Brácho, nepřeháněj to. Snažím se jen nějak si poradit jako každý jiný.“

„Právě proto mi stojíš za to, abych o tobě psal. Máš to, o čem by většina lidí řekla, že je to pěkně tvrdej život. Stejně tak Pike. Mohl by ses stát cynickým nebo zoufalým. Mohl by ses vzdát sebe a lidí, sedět a naříkat, jak to máš špatný a jak život stojí za hovno, ale neděláš to.“

Cole pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, to nedělám,“ řekl tiše.

„A to se mi na tobě právě líbí. Proto představuješ naději. Bereš to s humorem a k tomu ten mluvící cvrček od Disneyho a ta zpropadená kočka a odhodlanost, s kterou pomáháš lidem změnit se v lepší, stejně jako ses ty stal lepším, než jsi býval. Když to dokážeš ty, dokážu to taky. Jestli dokážeš překonat nepřízeň osudu, překonám ji i já. Díky tobě vidím svět jako lepší místo a tak to snad budou cítit i čtenáři. Dáváš mi naději a já věřím, že naděje povzbuzuje. Proto ty knihy.“

Cole hleděl na město a promýšlel si, co jsem řekl.

„Zní to, jako bys chtěl přesvědčit sám sebe.“

„Možná právě proto mě přitahují detektivky – pracuji se svými obavami. A možná potřebuji, abys mě v tom utvrdil.“

Nezdálo se, že by to Colea potěšilo.

„Chceš ze mě udělat hrdinu?“

„Lidé potřebují hrdiny, brácho. Vždycky je potřebovali a vždycky je budou potřebovat. Hrdinové nám dávají naději.“

Colea to zjevně neuspokojilo, protože věděl, že se hovoru o hrdinech nehodlám vzdát.

„Život není spravedlivý,“ prohlásil.

„Ne, to není, ale přesto jsem někde v nitru přesvědčený, že by takový měl být.“

Cole přikývl.

„Já taky. Musím ti ale říct, že z toho nemám dobrej pocit. Jako kdybych měl nějaké kritérium, podle kterého bych měl žít.“

„Z toho si nic nedělej. Když pozoruji, jak podle něho žiješ, mám pocit, že má smysl o tobě psát.“

Znovu se zahleděl na město.

„Lidé si opravdu myslí, že jsi stejný jako já?“ zeptal se.

Zasmál jsem se.

„Vůbec nevypadáš jako já.“

„Někdy si dokonce myslím, že vypadám jako Pike.“

„Ti spisovatelé!“

„Odpověděl jsem na tvoji otázku? Vraťme se. Na rozdíl od jednoho z nás jsem já skutečný. Začínají mi tuhnout nohy.“

Zamračil se.

„Pořád opakuješ, že jsem fiktivní postava. Napadlo tě, že to také může být naopak?“

„Na knihách je mé jméno.“

„Hm. Jsem-li tedy někým, koho si představuješ, a ty tady se mnou mluvíš, pak jsi možná šílený.“

Co můžete odpovědět na něco takového?

„Třeba jsi výtvorem mé potřeby psát o vlastním životě. Možná jsem chlápek, který píše knihy o chlápkovi, který píše knihy o jednom soukromém detektivovi.“

„A kdo napíše o chlápkovi, který tráví celý dny ťukáním do kláves? A přitom zívá.“

„Utahuješ si ze mě a nazýváš mě největším detektivem na světě. Ale možná to tak je. Možná toužím natolik po slávě, že si představuju chlápka, který o mně píše knihy, a tím chlápkem jsi ty. Přemýšlej o tom.“ Cole dokáže říkat takové věci s kamennou tváří.

„Elvis Cole jako duševně nemocný detektiv?“

„Nevěřím, že si lidé myslí, že vypadáš jako já.“

„Poslyš, vrátíme se. Bolí mě nohy.“

Pod námi se rozprostíralo Los Angeles ve všech směrech, až kam jsme dohlédli. Dole pod námi stoupali po stezce další výletníci. Prodírali jsme se zpátky křovím, které již bylo suché a od vedra se lámalo. Hledal jsem Pikea, protože jsem si myslel, že nás možná sleduje, ale neviděl jsem ho.

„Myslíš, že bych mohl dostat vstupenky ještě na pár letošních zápasů?“ zeptal se Cole.

Věděl jsem to. Už je prostě takový.

2. část: Pikeova cesta

Sluneční brýle dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Prázdný, nicneříkající výraz. Nátělník. Vytetované šípy, které ho posunují kupředu. Mlčení.

Dámy a pánové, představuji vám Joea Pikea.

Poprvé jsem ho viděl v autokině Florida v Baton Rouge v Louisianě. Mohlo to být někdy na konci šedesátých let při jednom z oněch večerů, kdy můžete na jeden lístek jít na tři promítání, kterými jsou autokina na jihu proslulá. Byl jsem tehdy ještě dítě, odvezené do kina matkou, aby mě dostala z domu, nebo jsem tam snad pronikl sám po rozbahněných polích a mezi trsy rákosí a pak proklouzl řadami zaparkovaných automobilů. Po létech jsem si na něho vzpomněl, když jsem vytvářel postavy a příběh, z čehož se stala kniha The Monkeys Raincoat. Oči pistolníka v obličeji opáleném sluncem do hnědá, které byly tak studené, že překonávaly chlad v prázdnotě hlubokého vesmíru. Úzké rty, neschopné úsměvu. Když si vás změřil svým chřestýším pohledem, zmocnil se vás děs. Clint Eastwood. Pro hrst dolarů. Pro pár dolarů navíc. Hodný, zlý a ošklivý. Člověk, před kterým je třeba se mít na pozoru. Mohl jsem na to zapomenout, ale nestalo se tak.

Eastwood, velekněz mužnosti, nebyl bleskovým obrazem inspirace kjoeovi Pikeovi – byl tím, koho jsem si představoval, když jsem poprvé přemýšlel o Elvisů Coleovi. V těchto prvních úvahách o Elvisovi jsem si ho představoval jako stereotypního samotáře a moje první představy byly zprvu přímo čítankové. Cole poslouchal náladový jazz. Měl byt v Hollywoodu s oknem, z něhož byl výhled na neonový znak města. Kouřil, měl rád laciný bourbon z omlácených panáků a rád pokuřoval a popíjel při pohledu na neonový znak. Nuda. Když jsem se po několika dnech vzpamatoval, tyto představy jsem opustil a vytvořil Colea (a všechny náměty, jimž jsem věnoval rok života), který by se mohl stát mým kamarádem. Butch a Sundance. Batman a Robin. Lucky Jack Aubrey a Stephen Maturin. Thelma a Louise. Spenser a Hawk. Spade a Archer (přestože Archer byl již mrtev). Před knihou The Monkeys Raincoat jsem toho napsal spoustu pro televizi a viděl ještě víc. Cagney & Lacey. Miami Vice s Crockettem a Tubbsem. Tato přátelství mě vždy inspirovala (jako čtenáře i spisovatele). Cole se neměl stát součástí nějaké formální organizace, jako je policie – více jsem se ztotožňoval s člověkem stojícím stranou, který nemá moc ani autoritu, co přichází s odznakem – ale rovněž jsem neměl chuť psát o postavě, která by byla tak odcizená, že by neměla žádné přátele. Elvis Cole přítele potřeboval. Všimněte si, že používám slovo přítel, nikoli partner. Lidská stránka přátelství hraje v mých knihách důležitou roli.

Objevil se i nápad na muže beze jména, ale ihned jsem jej zavrhnul. Pak se tato představa vrátila a rychle jsem ji změnil. Zúžené oči a ostře řezané čelisti mě napadly v hollywoodských kopcích, kam jsem umístil dům Elvise Colea, protože mně tyto rysy připadaly podmanivé. Kdysi jsem se ocitl na palubě lodi v jižní části Tichého oceánu, kde byla hloubka téměř šest tisíc metrů. Voda v takové hloubce je temná, protože polyká světlo. Je bezedná. Když spatříte v temné hlubině pohybující se stín, naježí se vám chloupky v zátylku. Víte až ve svém DNA, že v těch vodách pluje něco nebezpečného. Přitahovalo mě to. Stále jsem se nahýbal přes zábradlí a hleděl do hlubin. Dělám to dosud, ale nyní je tou vodou Pike.

V takovéto drobné práci je pro mě snadnější popsat Elvise Colea než Joea Pikea. Psychologové trávící čas v ordinacích nepochybně budou zastávat názor, že je tomu tak proto, že se s Colem více ztotožňuji, nebo že je mým alter ego (není jím), ale já se domnívám, že jde spíše

o pochopení než o faktor identifikace. Pike je ledovec a já se nepokouším porozumět částem, které se nacházejí pod hladinou. Neopatrní plavci porušili nánosy. Voda je zkalená, stíny nezřetelné a pohyblivé, tma se zvětšuje s hloubkou a Pike je velmi hluboká osobnost.

Chtěl jsem se samozřejmě bavit a užít si tuto záhadnou postavu – ale Pike a Cole byli vždy i něčím víc. Mé knihy jsou o smolařích. A protože si přeji, aby na tomto světě panovala spravedlnost, musí mít smolaři hrdiny… nebo se jimi musí stát sami. Cím víc jsem v mnoha ohledech přemýšlel o Elvisovi a o tom, kým je a jak se z něho stal Elvis, tím víc jsem si myslel, že se mohl vydat jinou cestou, která by ho přivedla k tomu, aby se stal někým podobným jako Pike. Elvis se rozhodl, že se bude v životě angažovat, Pike se z něho mnoha způsoby vyčlenil. Kdesi ve své minulosti se stal „jiným“.

Kdysi jeden z nakladatelů, nejspíš z reklamních důvodů, nazval Joea Pikea „psychopatem“. Není jím. V jednu dobu jsem přemýšlel od Elvisovi a Joeovi jako o jin a jang, což byl postoj, který později zastávali i někteří čtenáři a kritici. Není to tak. Pike není ani zabijákem Elvise Colea. Není to ani užitečná pomůcka, která autora těší a zároveň z něj snímá vinu a která by dostávala Colea z morálně ošemetných situací, v nichž dopadne kladivo na špatné chlápky bez dobrodiní soudce, poroty, ústavní ochrany či lítosti po spáchaném činu. Pike je Pike. Podobně jako Elvis Cole je smolař, který se proměnil v hrdinu.

Mé knihy jsou o vnitřním růstu. V tom jsem dobrý. Buď můžete být obětí vlastní minulosti, nebo se nad ni pozvednout. Jak Elvis, tak Joe právě tohle udělali, ale pozvednout se není jednorázovým aktem, po kterém můžete odpočívat. Po pozvednutí musíte tento stav udržovat, protože se jedná o nikdy nekončící proces. A zde se nachází klíčový rozdíl mezi Elvisem a Joem. Chovám podezření, že Joe Pike o těchto věcech přemýšlí, zatímco Elvis Cole nikoliv. Elvis tím jen žije, protože pro něho je to stejně přirozené jako dýchání nebo vtipkování, dokud není „přinucen“ jít se svojí filozofií ven, když je to u nějakého klienta třeba.

Jejich příklad je známkou učiněné volby. Cole se zarputile držel „normálního“ a agresivně kultivoval ty části vlastního já, které se vědomě bránily jeho temným prožitkům – Disneyho postavičky, sci-fi filmy, které se mu líbily, když byl chlapec, volný a pohodlný oděv (havajské košile a tenisky), vtipný, sebezničující smysl pro humor. Jsou to hrdé normy, které vám řeknou, že si žije podle svého. Jeho práce soukromého detektiva vám zase prozradí, že umí tyhle dvě věci od sebe oddělovat. Cole na konci dne je produktem těchto voleb životního stylu. Byl by to báječný společník u piva nebo na zápase Dodgers. Joe Pike je vědomým představitelem našeho oprávněného hněvu, když se stane nějaká nespravedlnost. Je tím, co se stane, když selže společnost.

Pike se v důsledku hrubého zacházení v dětství brzy naučil, že chce-li spravedlnost, musí si ji zjednat sám. Byl jedináček žijící s matkou a otcem, který byl agresivní opilec, na okraji malého města. Otec jeho

i matku pravidelně bil. Společnost ho neochránila – policie, kamarádi ani sousedé. Do městečka ani nepřijel hrdina jako Eastwood, aby zachránil matku a jejího mladého syna. Joe si z toho vzal ponaučení. Nikdo ti nepomůže, takže si musíš pomoct sám. Není třeba lomit rukama nebo se pokoušet domluvit s tyranem. S tyranem je třeba si to vyřídit fyzicky. Před hrozbou necouvat, ale na místě ji vyřešit. Pikeova filozofie (a jeho vztek) byla osekána na samý základ: ovládat, nebo být ovládán. Takže Pike začal s kontrolou svého prostředí a dosud tak činí.

Domnívám se, že zdrojem toho všeho byla zlost na vlastní bezmocnost, ale Pikeova zlost není bezmyšlenkovitá. Ví, že určitá část jeho vlastního já je ztracená (pravděpodobně v dětství), a většinu dospělého života strávil učením, jak si poradit s „jinakostí“, a snad dokonce jak oživit mrtvou část sebe sama. Domnívat se, že je hloupý a pluje v temných vodách jako štika, což je český překlad jeho jména, jen kortikální činnost a žádný přední mozek, by byl omyl.

Přestože vím o Pikeovi hodně věcí, je i tak pro mě dosud záhadou v temné hlubině. Když se Pike stáhne do sebe a zdánlivě se odpojí od svého okolí, odchází z vnějšího světa na místo, které nazývám „zelený svět“ – přírodní, původní svět, v němž se cítí v bezpečí. Zelený svět představuje bezpečí lesa, kde se ukrýval před otcem. Ale zelený svět rovněž představuje primitivní povahu Pikeovy osobnosti. Jsme zajedno s tímto světem a jeho součástí. Jsme zvířata v lese, ať již je oním lesem palouk v listnatém lese, nebo rozlehlé velkoměsto Los Angeles. Naše zvířecí povaha se odhaluje na obou místech. Pike by vám pravděpodobně řekl, kdyby mu to stálo za to, že přijal zodpovědnost za vlastní bezpečnost. Pike se nestará o zvykové právo, protože má vlastní přísný morální a etický kodex, ale tento kodex je nezávislý na psaných zákonech.

Když se ho Larkin Conner Barkley v knize Watchman (č. Ochránce, 2008) zeptá, zda lituje toho, že zabíjel lidi, Pike odpoví bez váhání. „Ne.“

A opravdu toho nelituje. Chová se k těmto záležitostem věcně. Jestliže vás někdo ohrožuje, pak ho sejmete. Takový je řád přírody. Nemá smysl se kvůli tomu trápit, a tak to nedělá. Nejsou to pocity nebo myšlenky, se kterými by se Pike svěřoval, takže si nejsem jistý, zda vůbec Elvis ví, jak daleko Pike zachází do onoho zeleného světa. Je to, jako by Pike dočasně odpočíval v nadpřirozeném klidu jako zenový válečník, oddělený od okolního chaosu, ale v míru sám se sebou. V této hluboké vodě nevidíme jeho myšlenky, a i kdybychom je dokázali vidět, nerozuměli bychom jim. Prostor mezi námi a tím, jak vidí svět Pike, je součástí jeho tajemství. Jeho nedostatek citu ukazuje na vnitřní krajinu, která byla zpustošená kobercovými nálety a ponechaná stejně neúrodná, jako je poušť okolo Tikritu. Poukazuje to rovněž na prázdnotu, čekající na naplnění, a odtud pochází tragická povaha a jedinečnost jeho přátelství s Colem. Pike si uvědomuje, že vnitřní krajina Colea kypí životem. Pike tento život obdivuje, podivuje se jeho hloubce a složitosti a byl by ochoten se bez váhání pro kamaráda obětovat. To není nic, co by dokázal udělat psychopat.

Tak se chovají hrdinové. Knihy o nich jsou heroickou literaturou se štědrými dávkami mýtu a dobrodružství, ale doufám, že jsou něčím víc než únikovým blouzněním. Přestože se jedná o detektivky, „detektivka“ je pouze plátnem, na které jsem se rozhodl malovat, a mé téma je podle mého názoru větší než střelné zbraně, přestřelky, machistické pózování a s tím spojené vzrušení z ozbrojených přepadení a automobilových honiček ve vysoké rychlosti, i když i tyto věci do knih patří a mohu jen doufat, že si je užijete. Tak jako já.

Píšu o lidech. Mé nadšení z úspěšně provedené práce nepochází z umně sestavených zápletek, ale z jemných odstínů postavy, které vás dojmou, zasáhnou, zatáhnou do děje a doufám, že i překvapí – nikoliv s výkřikem „Aha!“ spojeným s neočekávaným rozuzlením zápletky, ale s rezonancí lidského porozumění.

Lidé se mě často ptají, co jsou Joe a Elvis zač. Odpovídám vždy:

Vy jste Joe Pike. jste Elvis Cole.

Znamená to, že některá část vašeho já se ztotožňuje s některými částmi jejich vlastního já, a to natolik, že v okamžiku ztotožnění se stáváte jimi a rozumíte jim. Pikeově osamělosti. Coleovým tužbám. A v tomto okamžiku to, o čem píšu, nejsou jen akční scény a vodítka či stopy, ale naplno žijící lidské bytosti.

JEFFERY DEAVER

Jeffery Deaver se narodil v roce 1950 nedaleko Chicaga. Vystudoval žurnalistiku na Missourské univerzitě a stal se novinářem; poté absolvoval práva na Fordhamově univerzitě a několik let se tomuto oboru věnoval. Kromě toho psal básně, skládal písně a hrál je po celé zemi.

Dodnes napsal dvacet pět románů a dva povídkové soubory. Jeho knihy byly přeloženy do pětadvaceti jazyků a nejen v Americe se neustále řadí k bestsellerům. Z mnoha jeho ocenění a nominací jmenujme alespoň šest nominací na Cenu Edgara Allana Poea, tři Čtenářské ceny Elleryho Queena za nejlepší povídku roku, Cenu W. H. Smithe za parádní počtení pro rok 2001 a Ocelovou dýku lana Fleminga, kterou mu v roce 2004 udělilo za román Zahrada bestií Sdružení autorů detektivek.

Kromě oblíbené a kritikou chválené řady s geniálním ochrnutým detektivem Lincolnem Rhymem napsal Deaver ještě bezmála patnáct dalších thrillerů.

Podle jeho prvního románu s Lincolnem Rhymem The Bone Collector (č. Sběratel kostí., 1998) natočila v roce 1999 společnost Universal stejnojmenný film s Denzelem Washingtonem a Angelinou Jolie v hlavních rolích. V produkci HBO byl zfilmován také „nerhymovsky“ román A Maidens Grave (č. Dívčí hrob, 2000). Snímek dostal název Vražedné ticho a hlavní role v něm ztvárnili James Garner a Marlee Matlinová.

Deaver žije v Chapel Hillu v Severní Karolíně.

JEFFERY DEAVER

LINCOLN RHYME

OBĚŽNÍK

Od: Robert McNulty, náčelník oddělení, Policejní oddělení

města New York

Komu: Inspektor Frederick Fielding

Zástupce inspektora William Boylston Kapitán Alonzo Carrega Kapitánka Ruth Gillespieová Kapitán Sam Morris Seržant Leo Williams Poručík detektiv Diego Sanchez Poručík detektiv Carl Sibiewski Poručík detektiv Lon Sellitto Detektiv Antwan Brown Detektiv Eddie Yu Detektiv Peter Antonini Detektiv Amélie Sachsová Detektiv Mel Cooper Policista Ronald Pulaski

Kopie: Seržantka Amy Mandelová

Re: Tisková zpráva o Lincolnu Rhymeovi

Ve světle nedávných, tragických událostí připravilo naše oddělení informací pro veřejnost následující zprávu pro sdělovací prostředky v celé zemi. Jelikož patříte k lidem, kteří s Lincolnem Rhymem v minulosti pracovali, posíláme Vám k posouzení koncept tohoto dokumentu. Přejete-li si v něm cokoliv změnit či k němu dodat, zašlete, prosím, příslušný návrh do pátku 10.30 hodin seržantce Amy Mandelové z kanceláře zástupce ředitele pro informování veřejnosti, One Police Plaza, místnost é. 1320.

Povšimněte si, prosím, data a místa konání posledního rozloučení.

* * * K OKAMŽITÉMU ZVEŘEJNĚNÍ * * *

New York – Kpt. Lincoln Henry Rhyme (v. v.), mezinárodně známý soudní kriminalista, zemřel včera na následky střelných zranění po útoku osobou podezřelou z vraždy, po které více než rok pátral.

Útočník, jehož jméno není známo, ale vystupuje pod přezdívkou Hodinář, pronikl do domu kpt. Rhymea v západní části Central Parku, dvakrát na nějvystřelil a uprchl. O jeho stavu není nic známo, ale předpokládá se, že ho postřelila detektiv newyorské policie (NYPD) Amélie Sachsová, která byla v době útoku v domě přítomna.

V centru New Yorku momentálně probíhá rozsáhlé pátrání.

Kpt. Rhyme byl přímo na místě činu prohlášen za mrtvého.

„Je to strašná ztráta,“ uvedl policejní ředitel Harold T. Stanton. „Pocítí ji celé policejní oddělení, potažmo celé město. Kpt. Rhyme sehrál klíčovou roli při dopadení řady zločinců, kteří by – nebýt jeho geniality – unikli zatčení. Bezpečnost našeho města se v důsledku tohoto ohavného zločinu snížila.“

Kpt. Rhyme působil mnoho let jako velitel jednotky dohlížející na operace NYPD na místech činu.

Při ohledávání jednoho takového místa činu v tunelu metra, kde právě probíhaly stavební práce, ho zasáhl padající trám a přerazil mu páteř v oblasti čtvrtého krčního obratle. Kpt. Rhyme v důsledku tohoto zranění ochrnul od krku dolů a mohl pohybovat pouze jedním prstem na levé ruce, rameny a hlavou. Zpočátku byl napojen na plicní ventilátor, ale poté se jeho stav stabilizoval a zraněný začal dýchat sám.

Kvůli postižení odešel kpt. Rhyme do výslužby, avšak nadále působil jako „soukromý vyšetřovatel“ či soudní kriminalista – pracoval převážně pro NYPD, ale konzultace poskytoval také Federálnímu úřadu vyšetřování, Ministerstvu vnitřní bezpečnosti, Úřadu pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny, Ústřední zpravodajské službě, jakož i mnoha mezinárodním policejním složkám.

Lincoln Rhyme se narodil na předměstí Chicaga. Jeho otec byl výzkumným pracovníkem zastávajícím různé posty ve výrobních společnostech a v Národní laboratoři v Argonne. Jeho matka byla v domácnosti a příležitostně pracovala jako učitelka. Rodina bydlela v několika městech v severní části státu Illinois. Na střední škole se stal kpt. Rhyme členem školního běžeckého týmu a předsedou fyzikálního kroužku a kroužku klasické literatury. Po maturitě přednesl za svůj ročník rozlučkový projev. Poté nastoupil na Illinoiskou univerzitu v Champagne-Urbaně, kde získal diplom z chemie a také z historie. V rámci postgraduálního studia se věnoval geologii, strojírenství a soudním vědám.

Kpt. Rhyme poté odmítl lukrativní nabídky zaměstnání v soukromém sektoru nebo v akademické sféře a rozhodl se specializovat na operace na místě činu.

V jednom rozhovoru prohlásil, že ho teoretická věda nezajímá. Chtěl pro svůj talent najít praktické využití. „Nemohl bych být expertem na karate, který tráví veškerý čas v klášteře nebo v tréninkové hale. Hořel bych touhou vyjít na ulici.“

Podle některých přátel ho na policejní dráhu vyslal incident z minulosti, dost možná zločin, avšak nikdo nedokázal upřesnit,

o jaký zločin by se mohlo jednat.

Kpt. Rhyme absolvoval policejní akademii NYPD na Manhattanu a poté nastoupil do jednotky pro ohledávání míst činu. Po kariérním žebříčku rychle stoupal vzhůru, až byl nakonec jmenován velitelem divize dohlížejícím na tuto jednotku – do funkce se dostal s hodností kapitána, ačkoliv ji obvykle zastává policejní důstojník s hodností zástupce inspektora.

Kpt. Rhyme pozvedl soudní kriminalistiku ve městě New York na jinou úroveň. Zasazoval se za zvýšení rozpočtu za účelem nákupu nejmodernějších, přístrojů, počítačů a vybavení pro sběr důkazů. Osobně vytvořil řadu databází „vzorků“, například motorových olejů, benzinů, hlíny, hmyzu, zvířecích výkalů a stavebních materiálů, s nimiž mohli jeho lidé porovnávat stopové důkazy nalezené na místech činu a díky tomu s bezpříkladnou rychlostí identifikovat a lokalizovat pachatele. Sám kpt. Rhyme se přitom dál procházel ulicemi města a sbíral vzorky uvedených látek.

Kromě toho vyvinul nové přístupy k ohledávání míst činu (které označoval dnes už běžným termínem „chůze v roštu“). Zavedl praxi nasazovat na ohledání místa činu pouze jednoho policistu, protože byl přesvědčen, že jediný ohledavač dokáže lépe pochopit podstatu zločinu a pachatele než skupina policistů.

Zvláštní agent FBI Frederick Dellray, který s kpt. Rhymem často spolupracoval, prohlásil: „Pokud jde o fyzický důkazy, nenašli byste v týhle zemi lepšího borce. Vlastně ne, ani na celým světě. Když jsme chtěli zřídit pohotovostní tým pro sběr íýzickejch důkazů, řekli jsme jemu. Nikomu z Washingtonu nebo z Quantika, kdepak. Vybrali jsme si jeho. Tenhle chlap byl totiž schopnej vyřešit případ, poněvadž někde našel ždibec kravskýho hnoje z devatnáctýho století. Těžko byste z něj vypáčili, kdo je to Britney Spearsová nebo kdo vyhrál soutěž American Idol, ale když přišla řeč na důkazy, tak ten chlap věděl všecko, do posledního h***a.“

Ačkoliv většina vysoce postavených důstojníků ohledávačích týmů s radostí přenechává samotné ohledávání a laboratorní práci podřízeným, kpt. Rhyme nechtěl o něčem takovém ani slyšet.

I když měl hodnost kapitána, ohledával místa činu, sbíral vzorky a prováděl velkou část analýzy.

„Když jsme byli parťáci,“ uvedl por. Lon Sellitto, „byl mnohokrát prvním policistou na místě činu a trval na tom, že ho ohledá sám, přestože bylo horké.“

„Horkým“ místem činu se rozumí takové, na němž se stále může pohybovat ozbrojený a nebezpečný pachatel.

„Vzpomínám si,“ dodal por. Sellitto, „Jak jednou ohledával místo činu, když se k němu zezadu přiblížil ozbrojený pachatel a začal střílet. Lincoln se vrhl do krytu a opětoval palbu, ale byl kvůli tomu strašně naštvaný – vadilo mu, že každým výstřelem kontaminuje místo činu. Později jsem mu řekl: ‚Propána, Linku, vždyt jsi toho chlapa zastřelil, takže už si s místem činu nemusíš lámat hlavu.‘ Ani se tomu nezasmál.“

Když se jednou kpt. Rhymea dotázali na jeho přepečlivý přístup ke kriminalistické práci, odvolal se na tzv. Locardův princip, který dostal jméno po starém francouzském kriminalistovi Edmondu Locardovi. Ten prohlásil, že při každém zločinu dochází k výměně částic mezi zločincem a obětí, případně mezi zločincem a místem činu, i když nalezení těchto stop může být někdy mimořádně obtížné.

Kpt. Rhyme to formuloval takto: „Mnohdy je jedinou věcí, která může zastavit zlovolného vraha, mikroskopické smítko, vlas, vlákno, odloupnutá kožní buňka nebo skvrnka od kofeinu. A pokud jste tak líní nebo hloupí, že vám tato buňka či vlákno uniknou, jak to vysvětlíte rodině příští oběti?“

Kpt. Rhyme trval na tom, aby byli zaměstnanci plně oddáni své práci, a jednou propustil policistu za to, že použil toaletu nacházející se vedle ložnice, kde se stala vražda.

Zároveň však dokázal ocenit tvrdou práci a loajalitu. Jeden jeho někdejší chráněnec uvedl, že kpt. Rhyme nejednou u vysokých policejních představitelů horoval za zvýšení platů nebo povýšení svých lidí. Nebo že neoblomně a hlasitě hájil rozhodnutí svého týmu v otázce vedení vyšetřování.

V několika případech dokonce kpt. Rhyme osobně nařídil zatčení vysokých policejních představitelů, reportérů a v jednom případě

i zástupce starosty, když hrozilo nebezpečí, že jejich přítomnost kontaminuje nebo naruší místo činu.

Kromě shromaždování a analýzy důkazů kpt. Rhyme s oblibou svědčil u soudu proti osobám, na jejichž zatčení se podílel.

Bernard Rothstein, známý trestní advokát, který zastupoval řadu představitelů organizovaného zločinu, si vzpomíná na několik případů, v nichž kpt. Rhyme vystupoval jako svědek. „Kdykoliv jsem viděl, že v případu některého mého klienta vypracoval soudně-kriminalistickou expertizu sám Rhyme, pomyslel jsem si: panejo, tak na tenhle křížový výslech se vážně netěším. Do svědeckých výpovědí většiny policistů z ohledávacího týmu se dají vysekat díry, ale Lincoln Rhyme? Ten vysekal díry do vás.“

Po nehodě při ohledávání místa činu v metru přestavěl Rhyme jídelnu svého domu v západním Central Parku na kriminalistickou laboratoř, která byla stejně dobře vybavená jako laboratoře v mnoha malých městech.

Det. Melvin Cooper z ohledávacího týmu newyorské policie, který s kpt. Rhymem často spolupracoval a dělal pro něj velkou část laboratorní práce, si vzpomněl na jedno z prvních vyšetřování vedených z kriminalistova domu. „Byl to velký případ a my měli hromadu důkazů. Zapnuli jsme plynový chromatograf, rastrovací elektronový mikroskop, hmotnostní spektrometr a pár dalších přístrojů. Nakonec jsem zapnul stolní lampu a to byla poslední kapka. Vyhodilo to elektřinu. A nemyslím jen v jeho domě. Spadl celý blok a taky velká část Central Parku. Trvalo nám skoro hodinu, než jsme zase začali fungovat.“

Navzdory zranění se kpt. Rhyme neangažoval v organizacích bojujících za práva tělesně postižených osob. Jednou řekl reportérovi: „Jsem běloch, který bydlí v New Yorku, měří metr osmdesát, váží dvaaosmdesát kilo, má tmavé vlasy a je postižený. Všechny tyto atributy ve větší či menší míře ovlivnily mou kariéru kriminál i sty. Nepřikládám kterékoliv z nich větší význam než ostatním. Smyslem mého života je nacházet pravdu na pozadí zločinů. Všechno ostatní je podružné. Jinými slovy: jsem kriminalista, který je shodou okolností tělesně postižený.“

Paradoxní je, že převážně díky tomuto postoji začali mnozí lidé vydávat kpt. Rhymea za příklad nového typu tělesně postiženého člověka, který nepodléhá sebelítosti, nevyužívá svého stavu a není jím přehnaně posedlý.

„Lincoln Rhyme zastával názor, že tělesně postižení jsou v první řadě lidmi, kteří mají stejné vlohy, vášně a také nedostatky jako všichni ostatní,“ uvedla Sonja Wenteová, ředitelka Osvětového centra pro poranění páteřní míchy. „Vyhýbal se světlům ramp i řečnickému pultu.“

Kpt. Rhyme v nedávném interview poznamenal: „Hranice mezi postiženými a nepostiženými se rozostřuje. Počítače, videokamery, monitory s vysokým rozlišením, biometrická zařízení a software na rozpoznání hlasu přiblížily můj život zcela zdravým lidem, přičemž tytéž technologie nutí lidi bez postižení vést sedavější a domáčtější způsob života. Podle toho, co jsem četl, dnes žiju aktivněji než spousta zdravých lidí.“

To ovšem neznamená, že se kpt. Rhyme se svým tělesným postižením jen tak smířil; urputně se snažil udržet si schopnost vést co možná nejnormálnější život, a případně svůj zdravotní stav zlepšit.

„Lincoln dodržoval každodenní režim cvičení na různých strojích včetně speciálního rotopedu a běžeckého pásu,“ prohlásil Thom Reston, který řadu let působil jako kriminalistův osobní ošetřovatel a pečovatel. „Vždycky jsem mu říkal, ať zpomalí, oddechne si a kontroluje si tlak,“ dodal a zasmál se. „Jenže on mě ignoroval.“

Podle Restona začalo cvičení v posledních letech přinášet ovoce a kpt. Rhyme získal zpět částečnou hybnost a cit v končetinách, což specialisté na páteřní míchu označili za vzácný úkaz.

Kpt. Rhyme nebyl pouze aktivním kriminalistou; během svého působení na NYPD byl také žádaným učitelem a přednášejícím. Když po nehodě obtížněji cestoval, pokračoval alespoň v příležitostných přednáškách na Škole Johna Jaye pro trestní spravedlnost a na Fordhamově univerzitě v New Yorku. Psal o otázkách soudní kriminalistiky a jeho články vycházely mimo jiné v časopisech Forensic Science Beview, The New Scotland Yard Forensic Investigation Annual, American College of Forensic Examiners Journal, Report of the American Society of Crime Lab Directors a The Journal of the International Institute of Forensic Science.

Byl autorem dvou knih: textu o soudní kriminalistice, který používají jako příručku tisíce policejních oddělení a policejních složek

na celém světě, a populární faktografické knihy Místa zločinu, jež pojednává o různých místech v New Yorku, kde se staly dosud nevyřešené vraždy. Tato kniha je stále k dostání.

Kpt. Rhyme se navíc sám stal předmětem řady populárních bestsellerů čerpajících z jeho známějších případů – za všechny jmenujme romány Sběratel kostí o několikanásobném únosci, Kajnenná opice o pátrání po čínské „hadí hlavě“ neboli pašerákovi lidí či Dvanáctá karta, kde kpt. Rhyme spolu s det. Amélií Sachsovou, která s ním často spolupracovala, vyšetřoval zločin spáchaný krátce po válce Severu proti Jihu.

Kpt. Rhyme se k těmto románům stavěl spíše odmítavě a v rozhovorech tvrdil, že je pokládá za pouhou triviální „zábavu“ vhodnou k četbě v letadlech nebo na pláži, avšak nic jiného.

V soukromí však byl nadšen, že je právě on hlavní postavou této románové řady, a na polici měl všechny zmíněné knihy s podpisem autora. Lidé, kteří ho navštěvovali, uvedli, že je často nutil mlčky sedět a poslouchat z kompaktního disku pasáže, které měl obzvláště rád.

„Lincoln a jeho ego k sobě nikdy neměli daleko,“ zavtipkoval v této souvislosti Thom Reston.

S manželkou Blaine Rhymeovou, roz. Chapmanovou, se kpt. Rhyme rozvedl před dvanácti lety. Děti neměli. Zanechal po sobě partnerku det. Sachsovou, tetu Jeanette Hansonovou, bratrance Arthura Rhymea a Richarda Hansona a sestřenice Marii Rhymeovou-Sloanovou a Margaret Hansonovou.

Poslední rozloučení s kpt. Rhymem se koná v pondělí v 19.00 v sídle Newyorské společnosti pro etickou kulturu na Západní 64. ulici č. 2 v západním Central Parku. Det. Sachsová požádala, aby smuteční hosté věnovali namísto květinových darů příspěvek některé charitativní organizaci pomáhající dětem s poraněním či onemocněním páteřní míchy.

V prvním patře domu v západním Central Parku panovalo ticho a přítmí. Světla byla zhasnutá a skrz závěsy v pokoji s oknem na východ pronikalo dovnitř jen pramálo venkovního soumraku.

Místnost, která ve viktoriánských dobách sloužila jako svébytný salon, byla dnes plná laboratorního vybavení, regálů, skříní, kancelářských křesel a elektroniky. Na vyšetřovacích stolech ležely igelitové a papírové sáčky, zkumavky a krabičky s důkazy, které nebyly nijak konkrétně uspořádané.

Panovala zde atmosféra jindy rušného pracoviště, jehož tep se náhle zastavil.

Vedle zmuchlaného Lona Sellitta stála v rohu vysoká rusovláska Amélie Sachsová. Oba byli celí v černém.

Sachsová upřeně hleděla na nekrolog Lincolna Rhymea.

Také Sellitto na něj letmo pohlédl. „Zvláštní, co?“

Sachsová nasadila slabý nešťastný úsměv a zavrtěla hlavou.

„Já cítím naprosto totéž. Dokud to nevidíš černé na bílém, je těžké nad takovou představou vůbec uvažovat.“

„Jo, to je, myslím, přesné.“

Sellitto se podíval na hodinky. „No nic, je načase.“

Bylo pondělí krátce před sedmou večer, kdy mělo podle nekrologu začít poslední rozloučení.

„Připravena?“

„Lepší už to nebude.“

Oba si vyměnili pohledy a vyšli z domu. Sachsová zamkla dveře a podívala se na potemnělé okno ložnice Lincolna Rhymea, kde na římse hnízdili sokoli. Vyrazili se Sellittem k sídlu Newyorské společnosti pro etickou kulturu, které bylo jen kousek chůze odtud.

Amélie Sachsová se v doprovodu skupiny dalších policejních důstojníků vrátila do domu.

Náhodní pozorovatelé by si mohli myslet, že se policisté vracejí z pohřbu na smuteční hostinu v domě zesnulého.

To by se však mýlili. Bylo totiž teprve 19.20, takže by řádná bohoslužba ani zdaleka nestihla proběhnout, byť by to bylo za člověka tak málo duchovně založeného jako Lincoln Rhyme. Bližší pohled na policisty by navíc odhalil, že všichni mají vytasené zbraně a šeptají do mikrofonů ve svých rukou nebo na tyčinkách připojených ke sluchátkům.

Rozdělili se do dvou skupin zhruba po šesti lidech a na pokyn Lona Sellitta sedícího na nedalekém velitelském stanovišti proběhl jeden policista hlavními dveřmi do domu, zatímco druhý se klusem přesunul dozadu.

Policistou, který vnikl do domu jako první, byla podle očekávání Amélie Sachsová.

Světla se rozsvítila, Sachsová se přikrčila ve dveřích, a aniž věnovala pozornost palčivé bolesti v artritických kloubech, namířila služební pistoli Glock na užaslého muže v obleku a tmavě modré košili, jenž se nakláněl nad důkazním stolem. Na rukou měl gumové rukavice a právě zvedal do vzduchu igelitový sáček.

„Ani hnout!“ vyštěkla Sachsová a muž uposlechl, neboť si podle jejího pevného držení pistole a pohledu v očích bezpochyby spočítal, že tato žena je více než připravena začít střílet.

„Já…“

„Ruce za hlavu.“

Dobře stavěný muž středního věku si znechuceně povzdechl, odložil sáček a podvolil se. „Podívejte, já vám to vysvětlím.“

Sachsová přemýšlela, jak často během své policejní kariéry slyšela v podobných okamžicích tuto větu.

„Nasaďte mu pouta a prohledejte ho,“ křikla na Rona Pulaského, mladého policistu s bodlinami na hlavě, a na ostatní členy zásahového týmu. „Nezapomeňte, že je to policajt. Mohl by mít u sebe dvě zbraně.“

Agenti sebrali muži služebního glocka a také – no samozřejmě – záložní zbraň v pouzdře kolem kotníku a nasadili mu pouta.

„Vy to nechápete.“

Rovněž tuto větu slýchala Sachsová docela často.

„Detektive Petere Antonini, jste zatčen za vraždu,“ prohlásila, odříkala před detektivem mantru v podobě výčtu jeho práv a zeptala se: „Zříkáte se tedy práva nevypovídat?“

„Ne, to teda ani náhodou.“

„On toho stejně moc říkat nemusí,“ rozlehl se v místnosti nový hlas. Lincoln Rhyme vyjel na vozíku TDX z malého výtahu spojujícího laboratoř s pokoji nahoře a kývl směrem k vyšetřovacímu stolu. „Myslím, že důkazy mluví za všechno.“

„Vy?“ zalapal po dechu Antonini. „Vy jste přece…, vy jste byl mrtvý.“

„Myslel jsem, že chcete mlčet,“ připomněl mu Rhyme a vychutnával si výraz absolutního úžasu ve tváři provinilce.

Přijel k důkaznímu stolu a prohlédl si položky, které policisté před chvílí vytáhli Antoninimu z kapsy – sáčky s vlákny, hlínou a dalšími stopovými důkazy, jimiž chtěl detektiv nahradit důkazy ležící na stole, protože se domníval, že ho usvědčují z vraždy.

„Ty parchante.“

„On mluví dál,“ prohodil pobaveně Rhyme. „Mělo vůbec smysl číst mu práva?“

V tu chvíli detektiv druhé třídy Peter Antonini, který pracoval na oddělení závažných trestných činů, skutečně zmlkl. Sachsová zavolala Sellittovi do velitelské dodávky a oznámila mu úspěšné zatčení pachatele. Sellitto pak tuto zprávu předal pohlavárům v One Police Plaza.

Vy jste byl mrtvý…

Rhymeova falešná smrt a nekrolog představovaly poslední z řady pokusů vyřešit sérii zločinů, které zasáhly přímo do srdce newyorské policie – zločinů, jež by byly možná zůstaly bez povšimnutí, nebýt zdánlivě nevinné poznámky, kterou minulý týden učinil Ron Pulaski.

Mladý policista tehdy pomáhal v laboratoři Sellittovi s Rhymem při vyšetřování jedné vraždy na Dolním Manhattanu, když jim inspektor telefonicky oznámil, že se podezřelý zastřelil. Rhymea tato smrt štvala; jistě, i on chtěl své případy dotahovat do úspěšného konce, ale řešení v podobě sebevraždy nebylo elegantní. Neumožňovalo totiž plné objasnění případu a Lincoln Rhyme nezodpovězené otázky nesnášel.

V tu chvíli se Pulaski zamračil a řekl. „Už zas?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Sellitto zostra.

„Jeden z podezřelých před zatčením zemře. Tohle se už přece stalo. Ve dvou dalších případech. Vzpomínáte si, pane?“

„Ne, nevzpomínám.“

„Pověz nám to, Pulaski,“ vybídl ho Rhyme.

„Asi přede dvěma měsíci byla při loupežném přepadení zabita ta Hidalgová.“

Rhyme si vzpomněl. Žena vyšetřovaná za pokus o vraždu poté, co téměř ubila své malé dítě, byla nalezena mrtvá – podle všeho ji vrah zabil při loupežném přepadení. Důkazy zpočátku naznačovaly, že Maria Hidalgová své dítě zbila, avšak po její smrti vyšlo najevo, že byla nevinná. Ve skutečnosti na dítě v psychotickém záchvatu zaútočil její bývalý manžel. Hidalgová bohužel zemřela dříve, než mohla být očištěna.

Druhý případ, připomněl vyšetřovatelům Pulaski, se týkal Američana arabského původu, který se zapletl do rvačky s několika nemuslimy a jednoho z nich zabil. Rhyme se Sellittem začali tento politicky choulostivý případ vyšetřovat, jenže podezřelý mezitím upadl ve vaně a utopil se. Rhyme dodatečně zjistil, že muslim sice svou oběť zabil, ale že se tak stalo za okolností, které nenasvědčovaly vraždě, nýbrž spíše neúmyslnému zabití, či dokonce zabití z nedbalosti.

Také tento podezřelý zemřel dříve, než stačila vyjít fakta najevo.

„Je to trochu zvláštní,“ připustil Sellitto a kývl na Pulaského. „Dobrý postřeh, hochu.“

Rhyme šel ještě dál: „Jo, je to příliš zvláštní. Pulaski, buď tak hodný a zjisti, jestli se neobjevily další případy podobné těmhle dvěma – případy, kdy vyšetřovaní podezřelí zemřeli nebo spáchali sebevraždu.“

O pár dní později se Pulaski dostavil s výsledky: existovalo celkem sedm případů, kdy podezřelí zemřeli po propuštění na kauci nebo před oficiálním zatčením. Příčiny úmrtí byly v těchto případech tři: sebevražda, nehoda a loupežné přepadení.

Sellitto s Rhymem si položili otázku, zda nejde o dílo zdivočelého policisty, který bere spravedlnost do vlastních rukou – obstará si podrobné informace o vývoji případu, usoudí, že podezřelí jsou skutečně vinní, a poté je sám odpraví, čímž eliminuje riziko, že by podezřelé mohl soud osvobodit.

Sellitto i Rhyme chápali, jak strašlivé škody by mohl podobný případ napáchat, kdyby se skutečně zakládal na pravdě – vrah uvnitř newyor

ské policie využívá policejních zdrojů k usnadnění vlastních zločinů. Promluvili si tedy s náčelníkem NYPD McNultym a získali bianko šek k tomu, aby se dobrali pravdy.

Amélie Sachsová, Pulaski a Sellitto vyslechli přátele a příbuzné podezřelých a také svědky, kteří se v době jednotlivých úmrtí nacházeli poblíž. Z těchto svědectví vyšlo najevo, že v blízkosti několika podezřelých se krátce před jejich smrtí pohyboval běloch středního věku. Několik svědků mělo dokonce dojem, že se muž prokazoval zlatým odznakem – což znamenalo, že to byl detektiv. Vrah evidentně znal Rhymea, poněvadž tři oběti byly zavražděny v době, kdy jejich případ řešil právě tento kriminalista. Rhyme se Sachsovou tedy napsali seznam bělošských detektivů ve věku pětatřiceti až pětapadesáti let, s nimiž kriminalista v uplynulých šesti měsících spolupracoval.

Nato potají prověřili, kde se zmínění detektivové v době jednotlivých vražd nacházeli, a postupně seznam zúžili na dvanáct jmen.

Rhyme zahájil oficiální vyšetřování nejnovějšího případu – falešné sebevraždy, v souvislosti s níž pronesl Pulaski svou poznámku. Místo činu už bylo notně vychladlé a nebylo dobře zajištěno – koneckonců šlo

o „pouhou“ sebevraždu, avšak Amélie Sachsová na něm přesto objevila pár stop, jež vzbuzovaly naději, že se vraha podaří vypátrat: několik vláken z látky, která neodpovídala žádnému oděvu v bytě oběti, stopy po nástrojích, jež mohly vzniknout při páčení okna, a stopy neobvyklého stolního oleje. Tyto důkazy nakonec nevedly k odhalení totožnosti pachatele, avšak jiný nález na místě činu naznačoval, kde by mohl podezřelý bydlet: Sachsová objevila vzorky půdy bohaté na jíl, který se v tomto složení nenacházel jinde než na březích řeky Hudson, v několika případech navíc s příměsí nafty používané v lodních motorech.

Bylo tedy možné, že detektiv-zabiják bydlí u řeky v Manhattanu, Bronxu, Westchesteru nebo New Jersey.

Tím se seznam zúžil na pouhá čtyři jména: v Bronxu bydlel Diego Sanchez, v New Jersey Carl Sibiewski a ve Westchesteru Peter Antonini a Eddie Yu.

Poté však případ uvízl na mrtvém bodě. Důkazy nebyly dostatečně pádné, aby odůvodnily povolení k prohlídce bytů a domů zmíněných detektivů, kde by vyšetřovatelé hledali vlákna, nástroje, stolní oleje a zbraně.

Potřebovali pachatele vlákat do pasti. A Rhyma napadlo jak.

Vrah už teď dozajista věděl, že tuto sebevraždu prověřuje Rhyme – šlo o oficiální vyšetřování, a tak mu muselo být jasné, že vyšetřovací tým našel nějaké důkazy. Rhyme a jeho lidé se tedy rozhodli, že pachateli nabídnou dokonalou příležitost tyto důkazy ukrást nebo je nahradit falešnými, aby ukazovaly na jinou osobu.

Rhyme zorganizoval vlastní smrt a nechal náčelníka rozeslat oběžník řadě policejních důstojníků včetně čtyř podezřelých (ostatní se o léčce předem dozvěděli a souhlasili, že celou hru sehrají). Oběžník obsahoval i údaje o čase konání pohřbu, z čehož vyplývalo, že laboratoř bude v tuto dobu prázdná.

Sellitto rozestavil před domem pátrací a sledovací tým, a zatímco Rhyme setrval ve vlastní ložnici, Sachsová se Sellittem se zhostili rolí truchlících smutečních hostů, odešli, a dali tak pachateli příležitost vloupat se do vily a vybarvit se.

Což pachatel přelaskavě učinil, nadto pomocí téhož šroubováku, jímž zanechal stopy na oknech svých předchozích obětí.

„Obstarejte povolení k prohlídce,“ poručil nyní Rhyme. „Chci, abyste zajistili všechny svršky v jeho domě, stolní oleje, vzorky hlíny a taky další nástroje. A samozřejmě zbraně – ty pošlete na balistiku.“

Když Petera Antoniniho odváděli ke dveřím, hrubě se vytrhl jednomu z policistů, kteří ho drželi, a obrátil se čelem k Rhymeovi se Sachsovou. „Myslíte si, že systém funguje. Ze bylo spravedlnosti učiněno zadost.“ Jeho oči byly šílené vztekem. „Jenže to není pravda. Dělám policajta dost dlouho na to, abych věděl, jak je to všechno pokřivené. Víte, kolik provinilců den co den unikne spravedlnosti? Vrahů, trýznitelů dětí, domácích násilníků… Je mi z toho zle!“

„A co ti nevinní lidé, které jste zabil?“ odpověděla Amélie Sachsová. „Náš systém by v jejich případě fungoval. Ten váš ne.“

„Přijatelné ztráty,“ pronesl Antonini chladně. „Je nutné přinášet oběti.“

Rhyme si povzdechl. Nabubřelé řečnění mu připadalo únavné. „Raději už odejděte, detektive Antonini. Odvezte ho na centrálu.“

Policisté vyvedli detektiva ze dveří.

„Thome, jestli ti to nevadí, je čas na koktejl. Vlastně už je po něm.“

Když Thom o chvíli později upevňoval k Rhymeovu vozíku kelímek s jednosladovou skotskou whisky, vstoupil do místnosti Lon Sellitto a přimhouřil na Rhymea oči. „Vždyť ty nevypadáš ani jako nemocný. Natožpak mrtvý.“

„Vtipné. Dej si panáka.“

Podsaditý detektiv našpulil rty a řekl: „Víš, kolik má whisky kalorií?“

„Vsadím se, že míň než koblížek.“

Sellitto dal nakloněním hlavy najevo, že je to dobrá poznámka, a přijal od Thoma nabízenou sklenici. Sachsová odmítla a Pulaski také.

Neupravený detektiv usrkl whisky. „Jede sem náčelník. Chce ti poděkovat. A šéf tiskového taky.“

„No skvělé,“ zabručel Rhyme. „Zrovna to jsem potřeboval. Hordu vděčných návštěvníků s rozzářenýma očima. Krucinál. Být mrtvý se mi líbilo víc.“

„Ale chtěl jsem se tě na něco zeptat, Linku. Proč sis na tu habadůru vybral zrovna Hodináře?“

„Protože to byl jediný věrohodný pachatel, který mě napadl.“ Rhyme nedávno zmařil důmyslný pokus o vraždu – pachatelem měl být nájemný vrah, jenž před svým zmizením ohrozil Rhymea na životě. „Všichni ve sboru vědí, že mě chce zabít.“ Kriminalista dlouze usrkl alkoholu provoněného kouřem. „A pravděpodobně je to jeden z mála lidí na světě, kteří by to i dokázali.“

Po této zasmušilé poznámce se rozhostilo napjaté ticho. Pulaski zřejmě cítil největší potřebu ho vyplnit. „Hej, detektive Rhyme, je tohle všechno přesné?“ zeptal se a kývl na oběžník s kriminalistovým nekrologem.

„Samozřejmě,“ odvětil Rhyme, jako by byl dotaz zcela absurdní. „Muselo to být přesné – pro případ, že by o mně vrah něco věděl. Jinak by ho mohlo napadnout, že je v tom léčka.“

„Aha, jasně. Asi jo.“

„A mimochodem: to si vždycky získáváš pozornost nadřízeného slovem ‘hej‘?“

„Promiňte, já…“

„Klid, zelenáči. Já jsem civilista, ne tvůj nadřízený. Ale zamysli se nad tím.“

„Budu si to pamatovat, pane.“

Sachsová usedla vedle Rhymea a položila mu dlaň na ruku – na pravou ruku, do níž se Rhymeovi částečně navrátila hybnost a cit. Stiskla mu prsty. „Trochu mě to rozhodilo.“ Sklopila oči do prostěradla. „Bavili jsme se o tom s Lonem.“

Rhymea to taky trochu rozhodilo. Téměř každý den cítil jemný vánek křídel smrti, měl k ní blíže než většina lidí. Naučil se její přítomnost ignorovat. Když však poprvé uviděl na několika řádcích bilanci vlastního života, pocítil jisté znepokojení i on.

„Co s tím budeš dělat?“ zeptal se Sellitto a přesunul pohled na nekrolog.

„Samozřejmě si ho nechám. Takový nádherný sloh, taková hutná novinářská práce… A kromě toho se jednou může hodit.“

Sellitto se uchechtl. „Sakra, Linku, ty budeš žít věčně. Víš, jak se říká: jen dobří lidé umírají mladí.“

COLIN DEXTER

Colin Dexter se narodil ve východoanglickém hrabství Lincolnshire v roce 1930, vystudoval Cambridgeskou univerzitu a většinu života strávil jako pedagog ve svém milovaném Oxfordu. K psaní detektivních románů se dostal poměrně pozdě, a když napsal svůj první román Last Bus to Woodstock (č. Poslední autobus do Woodstocku, 2006), minula mu již čtyřicítka. Knihu přijal hned druhý nakladatel, kterému ji Dexter poslal. Do světa literatury uvádí inspektora Morse, poněkud bručounského detektiva z oddělení kriminálního vyšetřování v Thames Valley, stejně jako seržanta Lewise, kteří se pak objevují ve všech třinácti Dexterových románech a většině příběhů ze sbírky Morse‘s Greatest Mystery and Other Stories (č. Největší případ inspektora Morse a jiné povídky, 2007).

Mezi četnými cenami, které Dexter získal, lze jmenovat Zlatou dýku britského Sdružení autorů detektivek, kterou obdržel hned dvakrát – za romány The Wench is Dead (č. Mrtvá z Oxfordského kanálu, 2002) a The Way Through the Woods (č. Cesta lesem, 1998), a Cartierovu Diamantovou dýku za celoživotní dílo, jež mu byla udělena v roce 1997.

Dexterovy knihy a povídky posloužily také jako předloha veleúspěšného seriálu televizních příběhů Inspektor Morse, vyrobeného britskou společností ITV a vysílaného ve Spojených státech na veřejnoprávním kanálu PBS. Třiatřicet epizod, v nichž hlavní postavy ztvárnili John Thaw a Kevin Whateley, se v televizi objevilo v letech 1987 až 2000. Podobně jako to činil Alfred Hitchcock ve svých filmech, vystoupil Colin Dexter v epizodních rolích většiny vysílaných dílů.

COLIN DEXTER

INSPEKTOR MORSE

Pokud bych chtěl popsat inspektora Morse, asi nejrozumnější (jak doufám) bude, když se pokusím odpovědět na některé z četných dotazů, které jsem v tomto ohledu dostal od novinářů a publika. Mohu se tak alespoň domnívat, že mé odpovědi se soustředí na to, o co se lidé, jak se zdá, upřímně zajímají.

Nejdříve ale pár slov o mé osobě. Celý svůj profesionální život jsem strávil jako pedagog: nejdříve jako učitel latiny a řečtiny na základních školách v Anglii a poté, co na můj život vrhla stín postupující hluchota, jako vyšší úředník Oxfordské zkouškové komise s aprobací latina, řečtina, dějiny starověku a angličtina.

A teď do toho!

Co vás přimělo vstoupit do řad již tak početného bratrstva autorů detektivu ích příběhů?

Je vcelku dobře známo, že na severu Walesu se i během letního slunovratu spustí z oblohy déšť a je jen málo věcí méně povzbudivých než sedět v nějakém hotýlku a hledět, jak po okně stékají čůrkem kapky, a poslouchat, jak potomstvo tvrdí, že všichni ostatní tátové dokážou nějakým zázrakem nalézt letovisko s modrou oblohou a teplým mořem. To jsem alespoň zažíval jednoho sobotního odpoledne v srpnu roku 1973. Poněkud nervózně jsem tehdy namítl, že předčasný návrat do Oxfordu jaksi není v plánu, a pak se zavřel v úzkém prostoru kuchyňky s kuličkovým perem a linkovaným sešitem – a jen velmi mlhavou představou o tom, co mám teď v úmyslu dělat. Právě jsem dočetl dva paperbacky s detektivními příběhy, které tu zanechali předchozí hosté, a napadlo mě, že pokud se budu hodně snažit, mohl bych v daném žánru dokázat totéž. A tak jsem se po několik hodin snažil opravdu hodně, přičemž jsem vypotil nevím už kolik přesně odstavců. Pochybuji, že víc než dva či tři. Byl to přesto onen tolik důležitý začátek: Initium estdimidium facti (Začátek je polovic díla), jak zní římské úsloví.

Měl jsem snad jiný důvod než pýchu a marnivost, které mě poháněly, abych spatřil své jméno na obálce detektivky? Peníze v tom určitě nebyly, protože jsem měl v životě dostatek štěstí, abych si mohl užívat dobře placené místo na univerzitě a každým rokem stoupal po žebříčku mzdového ohodnocení výš a výš. Pokud ovšem není pravda, že – jak v cynickém tónu pro něj neobvyklém, poznamenává dr. Johnson – „jen zabedněnec nepíše pro peníze^1‘. Což by znamenalo, že jsem zabedněnec. Též jsem si nemyslel, že bych byl z hlediska ryze kriminalistického, psychologického či sociologického schopen cosi sdělit svým současníkům. Sledoval jsem jeden jediný cíl – cíl, jehož jsem se v průběhu svého následného psaní vždy držel: snažil jsem se vyprávět příběh, jenž by zaujal všechny čtenáře, kteří by někdy narazili na mé knihy.“

Bylo by jistě příjemné moci vyprávět, že slunce onoho srpnového odpoledne prorazilo temnými mračny. Vzpomínám si na to, nestalo se tak. Mohu vás ale ujistit, že svou první knihu Poslední autobus do Woodstocku, kterou MacMillan uveřejnil v roce 1975, jsem začal psát právě toho dne. Objevil se v ní detektiv jménem Morse. „Říkejte mi jednoduše Morse,“ jak tolikrát opakoval poté, co se ho nějaká roztomilá a okouzlující žena ptala na jeho křestní jméno. A právě takhle jej budu nazývat v celém tomhle článku.

Kteří autoři detektivních příběhů vás ovlivnili – a jakým způsobem?

Nejstarší vzpomínky jsou u mě v tomto ohledu spojeny se Sextonem Blakem a Tinkerem a Edgarem Wallacem („králem thrillerů“) a jeho jadrným a malichernostmi nezatíženým stylem. Poté přijde Agatha Christie, která mě od první stránky uchvacovala myriádou důmyslných, fantazii podněcujících zápletek a pak šťastného čtenáře s neměnnou pravidelností ohromovala, a to až do poslední kapitoly, stránky a řádky.

A více než kterýkoli jiný spisovatel určila směr mého vlastního psaní, spíše s důrazem na to, „kdo“ spáchal onen „strašlivý čin“, nežli „proč“ a „jak“. Musel to být vždy „strašlivý čin“, neboť žádného čtenáře by na delší čas nemohla strhnout krádež plechovky s nakládaným lososem spáchaná někde v supermarketu. Byla to Christie, kdo motivoval mou touhu po překvapivých rozuzleních mých vlastních knih s inspektorem Morsem. Velký vliv na mě samozřejmě měli také další spisovatelé, a jako většina teenagerů jsem byl velký fanda otce Browna a Sherlocka Holmese. Co je ale ještě důležitější, musím zmínit Johna Dicksona Carra (Cartera Dicksona) a jeho nádherně, „nemožně“ zamotané případy. Nikdy jsem nebyl schopen vymyslet žádnou podobnou záhadu, kterou by řešil Morse, byl to ale právě onen „záhadný“ moment, který mě tolik lákal. A není snad příliš nevhodné zmínit se o tom, že Julian Symons ve své knize Bloody Murder píše o „hádankách Colina Dextera“, přičemž roztomile připomíná, že „je možná trochu humpolácké přát si, aby motivy a chování jeho hrdinů byly o trochu blíže realitě“. Tak často jsem totiž mohl slyšet, jak někteří z mých kolegů stavějí „zápletku“ nad „charakteristiku postav“. Vždy jsem se na podobné diskuse díval jako na poněkud pošetilé, neboť většina dobrých příběhů zahrnuje obojí, a to největší vyznamenání, v jaké kdokoli z nás může doufat, je to, jež se mu dostane v okamžiku, když zaslechne, jak na něj jeho partnerka volá z pokoje v přízemí: „Hned přijdu nahoru, miláčku. Nech mě jen dočíst tuhle kapitolu.“ V tomto ohledu mám jen málo pochyb o tom, že Homér a Ovidius by v Hollywoodu dosahovali špičkových výdělků. Je tu ještě jeden nepopiratelný vliv. Několika vybraným spisovatelům, zejména Simenonovi a Chandlerovi, jsem dlouho záviděl schopnost vytvořit pozoruhodně svůdnou atmosféru města, ulice, malé restaurace a tak dále. A vždy jsem doufal, že stránky, kde okolnosti Morse přimějí, aby se odebral na tolik míst, na nichž byl spáchán nějaký zločin, vyzařují tělesnost a duchovnost Oxfordu. A snad jediný plně legitimní nárok na to dosáhnout proslulosti je založen na faktu, že jsem bez přispění druhých učinil z Oxfordu metropoli zločinu – tedy v rámci Spojeného království a možná i celé Evropské unie.

Jaký typ člověka představuje Morse? Podobá se vám v něčem?

0 fyzickém vzhledu Morse mám jen mlhavé představy. Podle všeho jsem si řekl, že (na rozdíl ode mne) odpovídá všem vysokým nárokům kladeným na policistu, že jeho nevyléčitelná závislost na pravém anglickém ale, nadkvašném svrchním pivu, a vybraných značkách skotské mu postupně, avšak nezadržitelně přidaly několik centimetrů v pase, že na rozdíl od svého stvořitele má bujné vlasy, že na něm na první pohled nejsou patrné žádné tělesné nedostatky. V žádném případě ho nelze zaměňovat s mou maličkostí, alespoň v těch intencích, jak jsem sám sebe kdysi popsal jedné finské novinářce, které jsem sdělil, že jsem „malý, tlustý, plešatý a nahluchlý“, takže se mi ze strany oné dámy dostalo následného ujištění, že mě díky tomu také „okamžitě“ poznala!

Vyznačuje se Morse nějakými dalšími pozoruhodnými vlastnostmi? Ne, pokud není génius, což já nejsem, ačkoliv spisovatelé vykazují tendenci utvářet charakter a temperament hrdiny svých detektivních příběhů zpola na základě sebe samého. V tomto směru se Morse v průběhu let mění jen nepatrně a ve všech knihách se projevuje tak jako v mém prvním románu, o němž jsem si dlouho myslel, že zůstane

1 mým posledním. Byl a zůstal vždy citlivým a v některých okamžicích přímo pozoruhodně zranitelným mužem, navíc vždy tak trochu samotářským, se zálibou v krásných ženách (zpravidla notně vypočítavých) a alkoholu a neustále pevně rozhodnutým zříci se kouření. Co se týče politiky, vždy se klonil k levici, neboť cítil, že je z nějakých, podle všeho vrozených příčin neschopen volit torye. Vždy jsem ho označoval za „liturgického ateistu“, milujícího metodistický zpěvník a Bibli krále Jakuba, církevní kantáty Byrda, Tallise, Purcella a dalších, jakož

i pohled na rozžatou svíci či vůni kadidla. A pokud by měl své záliby popsat pro databázi osobností Kdo je kdo, pak by, podobně jako já, přiznal, že má rád poezii, křížovky a Wagnera.

Má také nějaké záporné vlastnosti? Byl vždy neochotný přiznat jakékoli zásluhy svým podřízeným (zejména seržantu Lewisovi), byť pracovali sebeusilovněji, a vůči svým nadřízeným projevuje jen málo respektu či vůbec žádný. Používá dosti neortodoxní metody, nevyzná se příliš v klasických policejních procedurách a práci patologů nechová ve zvláštní úctě. Často je umíněný a netrpělivý, vyznačuje se přímo zázračným důvtipem a při vyšetřování jakéhokoli případu je myšlenkově vždy minimálně o šest délek před ostatními, mnohdy ale sleduje falešnou stopu. A copak někdy existoval v dějinách literatury detektiv, kterému by se tak zoufale nedostávalo peněz jako jemu?

Co se týče poslední poznámky, vydavatelé mě povzbuzovali, abych se vždy snažil zdůraznit každý jeho nedostatek, spíše než abych jej skrýval. A myslím, že čtenáři začali jaksi automaticky očekávat, že v každé nové knize nějaký nedostatek náležitě zdůrazním. Vezměme si kupříkladu takový Remorseful Day (č. Den pokání, 2002). Oba detektivové jsou okolo jedenácté dopoledne prvními hosty v baru hotelu Randolph a seržant Lewis musel pozvednout o několik milimetrů obočí, když před něj Morse hodil klíče od auta s tím, že je nejvyšší čas, aby koupil – tedy on, Morse – něco k pití: velkého panáka glenfiddiche pro sebe a třetinku oranžády pro Lewise, přičemž nešťastná barmanka poznamená, že tak časně ráno nemá drobné za padesátilibrovou bankovku, s níž se Morse chystá zaplatit. Načež se inspektor, poté co si významně poklepal na své podle všeho prázdné kapsy, Lewise zeptá, zda příhodné mince nemá čistě náhodou u sebe. (Zde musím přiznat, že jsem neměl vůbec žádné problémy nalézt předobrazy tohoto zavrženíhodného počínání, s jehož notně pokročilými symptomy jsem se často setkával u několika málo vysokoškolských pedagogů, s nimiž jsem měl čest pracovat.) Dovolte mi ale vznést námitku. Valerie Lewisová (která později zahyne, když ji srazí auto) vždy dobře věděla, že její manžel znovu řeší s inspektorem Morsem další případ: jeho chování doznávalo zásadních změn, do kapsy měl ale stejně hluboko jako předtím.

Jak to bylo s vydáním vaší první knihy o Morsem?

Vždy jsem tvrdil, že štěstí stejně jako smůla hrají v našem životě mnohem větší roli, než si je většina lidí ochotna připustit. Bylo to tak pokaždé. Kupříkladu když staří Římané ve svých chrámech obětovali víno a zvířata, dbali o to, aby si neznepřátelili bohyni štěstí Fortunu. Všichni uznáváme, že v jakémkoli lidském konání je zapotřebí trocha talentu a spousta tvrdé práce. Jaké je to ale požehnání, když se na nás tu a tam smějí všichni bozi! Což – až na několik zlostných pohledů na samém začátku – byl i můj případ.

Měl jsem mkopis napsaný na stroji, nechal jsem si jeden umazaný záložní exemplář plný oprav pořízený přes kopírovací papír, a začal jsem se vyptávat, na které nakladatelství bych měl vsadit. Collins, Gollancz a Macmillan, tahle trojice, a v takovémto pořadí, vévodila mému seznamu. Neměl jsem tehdy žádného literárního agenta (stále žádného nemám), a tak jsem rukopis poslal do nakladatelství Collins, z něhož jsem – v odpověď na můj naléhavý dopis – dostal po přibližně čtyřech měsících odpověď. Byl to velmi roztomile formulovaný dopis, který už dostalo tolik nadějných a slibných autorů. Onen dopis typu „pokud někdy napíšete něco jiného…“ Tedy odmítnutí. A tak jsem vypustil druhou možnost a udělal ještě jeden brfúezk.&Tpoúú Poslední autobus do Woodstockudo nakladatelství Macmillan. Věděl jsem, že je to nakladatelství, které se může pochlubit neustále se rozrůstajícím počtem prestižních detektivních titulů.

Během osmačtyřiceti hodin mi zavolal lord Hardinge of Penshurst, hlavní redaktor zabývající se kriminálními romány, který mě vyzval, abych se urychleně vydal do Londýna. Přečetl si můj román a byl ochoten jej vydat bez velkých okolků (a bez nějakých změn!), zkrátka „bez příkras“. Později jsem se dověděl, že ho tehdy sklátila chřipka a on si vyžádal, aby mu všechny rukopisy, které dojdou, přinesli k lůžku. Teď už nevím, zda nemoc tím či oním způsobem ovlivnila jeho úsudek. Vím jen, že právě toho víkendu se na mě usmálo štěstí. Jen tak mimochodem, když jsem před chvílí řekl, že jsem nikdy neměl literárního agenta, je to pravda pravdoucí. Macmillana jsem se od té doby totiž držel. A po více než třicet let se o mé záležitosti skvěle starala čtveřice redaktorů specializujících se na detektivky – George Hardinge, Hilary Haleová, Maria Rejtová a Beverly Cousinsová. Měl jsem jako spisovatel, dovolte mi to zopakovat, z pekla štěstí.

A jak jste přišel na jména Morse a Lewis?

Je dosti pozoruhodné, že jsem strávil osmnáct měsíců v Královském spojařském pluku v rámci povinné vojenské služby a stal se telegrafistou bleskurychle vysílajícím zprávy v morseovce, přičemž jsem většinu času strávil v Německu (v letech 1948-1950). Tenhle fakt nemá ovšem nic společného s vrchním inspektorem Morsem, kterého jsem pojmenoval po siru Jeremym Morsem, muži velmi jasné a bystré mysli, alespoň jak jsem ho měl možnost poznat. Byl to někdejší prezident bankovního domu Lloyds, velmi významného člena Bank of England

i Mezinárodního měnového fondu, člen univerzitní rady oxfordské All Souls College a předseda univerzitní rady Winchester College, a tak dále. Velmi ochotně demonstroval svou genialitu při šachu a luštění křížovek. Ve skutečnosti to bylo právě v oblasti křížovek, kde jsme se stali již v polovině padesátých let vášnivými soupeři – a později dobrými přáteli. A když jsem chtěl uvést do literárního světa hrdinu detektivních příběhů se zcela výjimečnou mozkovou kapacitou, vytanulo mi na mysli právě tohle příjmení.

A co se týče jeho podivného jména? V příběhu Mrtvá z Oxfordského kanálu Morse převezli do nemocnice v Oxfordu, kde měl z lůžka vyřešit případ vraždy staré dobrých sto let. Abych do téhle situace vnesl trochu věrohodnosti, nechal jsem na pelest jeho lůžka připevnit tabulku s údaji vesměs zaznamenávajícími, jak fungují, či naopak nefúngují jeho měchýř a střeva. Na tabulce bylo nahoře uvedeno „Pan E. Morse“. Existuje mnoho jmen začínajících písmenem E, od Eamona až k Ezrovi, a já vůbec netušil, které patří Morseovi. Je to pochopitelné, byl jsem celý život trochu na štíru se jmény. Ve škole jsem byl Dexter, stejně jako můj starší bratr, v armádě jsem se mi dostalo přezdívky „922 Dexter“, což byly poslední tři číslice mé vojenské známky, jako pedagog jsem se u svých kolegů zapsal coby Dexter, zatímco mí žáci mě oslovovali pane. V Oxfordu v rámci korespondence s tolika stovkami zkoušených, za něž jsem zodpovídal, to bylo vždy jen „drahý Jonesi“, „drahý Smithi“, případně paní/slečno Ta a ta.

Samotné „Morse“ však nemohlo nikoho nadlouho plně uspokojit, a někteří přední bookmakeři také začali pořizovat seznam jmen, na něž by si bylo možné vsadit, myslím, že favoritem byl všeobecně Ernest. A tak jsem se musel s něčím vytasit, což jsem také udělal. V předešlých románech jsem informoval čtenáře, že Morseho matka byla kvakerkou a že oblíbeným hrdinou jeho otce byl kapitán Cook. Když jsem prostudoval seznam kvakerů z Nové Anglie, získal jsem celou řadu jmen – nejenom běžné Faith (víra), Hope (naděje) a Charity (láska k bližnímu), nýbrž také další, stejně tak oslavující křesťanské ctnosti. A byla to má žena Dorothy, která objevila kvakery pojmenované Determination (odhodlanost) Davis a (nelžu!) Endeavour (úsilí) Davis. A tak byla celá záležitost vyřešena. „Bude se jmenovat Endeavour Morse,“ napsal jsem redaktorovi deníku The Times, „více takového úsilí!“ Tuhle zprávu jsem přinesl na konci románu Death is Now My Neighbour (č. Vražedné ambice, 2000), načež bylo slyšet, jak seržant Lewis procedí mezi zuby: „Jste vůl, pane.“

A co Lewis? Podobně jako v případě Morse jsem jeho jméno převzal od jednoho z mých oblíbených křížovkářských soupeřů, totiž od Dorothy Taylorové. Ta poté, co vstoupila do světa křížovkářského klání, začala užívat přezdívku „B. Lewisová“. Lewis je vhodné příjmení pro Velšana a Lewis také byl Velšan, když jsem o něm poprvé psal, přibližně stejně starý jako Morse. Rozhodnutí společnosti ITV udělat z něj mladého muže s tynesideským přízvukem učinili nejenom v mé nepřítomnosti, ale i bez mého vědomí. Přesto jsem neprotestoval, ačkoliv bych mohl, jak se často děje. Když jsem zhlédl první díl televizního seriálu Inspektor Morse Smrt v Jerichu, uvědomil jsem si, že obsazení Kevina Whateleyho do role Lewise bylo šťastným počinem, který měl za následek vznik trochu zástupného, synovsko-otcovského vztahu mezi oběma detektivy. V dalších knihách o Morsem jsem tento nepoměr vyřešil tím nejzbabělejším způsobem – zcela jsem jej ignoroval, a už jsem čtenáři nikdy neposkytl popis fyziognomie seržanta Lewise. Takže jaké bylo ve skutečnosti jeho jméno? V televizní epizodě Země zaslíbená se Lewis (nikoli Morse) radostně připojí ke skupině Australanů popíjejících pivo, přičemž atmosféra bodrého kamarádšaftu si přirozeně vyžádá, aby měl jméno, a tak jsme se rozhodli, že žádné není tak příhodné jako Robbie.

Jak a proč se Morse dostal do televize?

V osmdesátých letech se Nezávislá televizní korporace (ITV) poohlížela po novém detektivním seriálu a zároveň se ukázalo, že diváci si přejí méně násilí, málo přestřelek a (jen považte!) už žádné honičky v autech. Několik kriminálek importovaných z USA mělo zanedlouho skončit a nabízelo se tak možná místo pro klidnější a inteligentnější druh detektivního seriálu, který by vsadil spíše na mozek než na svaly. Duch doby se měnil. Od samotného začátku se ale vyskytly pochybnosti o tom, zda se pro tento účel hodí Morse. Mohlo se totiž docela dobře stát, jak kdosi v té době poznamenal, že i když spadá do kolonky „jiného programu“, může podobný televizní program připadat lidem nudný. Jak jsem si někde přečetl, „v Dexterově pojetí dramatického střetu se spolu utkají dva univerzitní pedagogové v oboru klasických dějin, kteří se přou před Ashmoleanovým muzeem o Aristotela“. Naštěstí pro mne tehdy dva nadaní muži, oba s velkými zkušenostmi z televizní produkce, se všemi deseti vyslovili pro Morse. Poté co si přečetli několik mých knih, oba souhlasili s tím, že nádherné město Oxford bude ideálním místem pro sérii vražd, které má objasnit melancholický wagnerián a jeho disciplinovaný (ne však natvrdlý!) kolega.

Na schůzce v restauraci Friar Bacon na severním okraji Oxfordu jsem vypil několik pint piva s Kennym McBainem, Anthonym Minghellou a Julianem Mitchellem, přičemž jsme hovořili o spoustě věcí… z nichž si jasně vzpomínám pouze na jedinou. Když jsem jim po večeři navrhl, že jim s velkým potěšením ukážu několik míst, jež jsem ve svých knihách použil jako místo činu, McBain se pousmál a mou nabídku odmítl se slovy: „Už jsme je navštívili, Coline.“ A tak toho dne po večeři spatřil světlo světa televizní seriál Inspektor Morse.

Následně se pak rozjela celá televizní mašinerie: hledání vhodných herců, psaní scénáře, vyhledávání exteriérů, režiséra, producenta atd. Hlavním předmětem sporu byl, pokud si vzpomínám, návrh, aby seriál běžel v hlavním vysílacím čase jednou týdně a každý díl trval dvě hodiny. Domníval jsem se, že by se od běžného televizního diváka žádalo příliš mnoho. Mýlil jsem se. Avšak podobně jako v případě mých knih jsem měl veliké štěstí. Leccos může mít samozřejmě velmi smutný konec a řada mých kolegů zabývajících se psaním detektivek neučinila stejnou dobrou zkušenost, jakou jsem učinil já vzhledem k tomu, jakým způsobem ITV naložila s Inspektorem Morsem.

V čem spočívalo moje štěstí? V prvé řadě za to bezpochyby mohlo angažování Johna Thawa a Kevina Whateleyho do rolí Morse a Lewise, přičemž většina zásluh jde na konto Teda Childse, vedoucího produkce všech třiatřiceti dílů. Za druhé to byla řada vynikajících scenáristů, režisérů a produkčních, které dokázala ITV angažovat při natáčení třiceti tří dílů Inspektora Morse. Za třetí ryze technické mistrovství týmu kameramanů, permanentně uchváceného krásami Oxfordu. Bylo to vskutku tak, Oxford se v celém seriálu chopil hlavní role, třebaže byli diváci poněkud zklamáni, když se hlavní část záběrů natáčela v Austrálii, Itálii i jinde. Za čtvrté to byla pozoruhodná přehlídka talentovaných herců a hereček ve vedlejších rolích, ať již se jednalo o mediální hvězdy či začátečníky, sirem Johnem Gielgudem ze Soumraku bohů počínaje a Elizabeth Hurleyovou z Naposledy viděna vkonče. Pokud je mi známo, nikdo nikdy neodmítl v seriálu hrát a během svých návštěv Oxfordu herci tak rozdílného ražení jako Ken Dodd a Charlton Heston informovali Oxford Mail velmi rozverně, že v životě mají již jen jeden cíl: být vybrán pro některou z vedlejších rolí v tomhle seriálu. A za páté (o tom budu ještě hovořit za chvíli) jsme v osobě Baringtona Phelounga získali hudebního génia. A nakonec se musím také zmínit o nakažlivé atmosféře kamarádství, která panovala mezi členy televizního štábu a kterou dokázal vytvořit moudrý a zkušený producent Chris Burt.

Dovolte mi, abych se teď chvíli věnoval jednomu ze zmíněných fenoménů – totiž Oxfordu.

Morseho město, popsané z několika úhlů, město, ve kterém se žije a kde se vraždí, není jen městem velkých mužů – vzdělanců, historiků, básníků, vědců, lékařů, duchovních atd., jejichž portréty visí hrdě v mnoha kolejních jídelnách použitých v jednotlivých dílech seriálu o Morsem. Oxford je a vždy byl městem univerzitních talárů i obyčejných lidí. A s velkou hrdostí uvádím následující citát: „Starosta a rada města Oxfordu dávají na vědomí svůj obdiv vůči literárnímu talentu Colina Dextera, který je jedním z nejpozoruhodnějších a nejuznávanějších romanopisců našeho města. Jsme mu nesmírně vděčni za to, že ve svých románech předvedl také jinou tvářnost našeho města než tu, jež je spojena s naší slavnou univerzitou.“

Byl jsem v tomhle trochu jako Morse: zcela jistě jsem žil univerzitou, nebyl jsem ale její součástí. A když už se mám oddávat uspokojování sebe sama, dovolte mi, abych se přiznal, že mě zaplavuje pocit svrchovaného štěstí (odpusťte mi to), když čtu slova z pera vynikajícího romanopisce a literárního kritika Malcolma Bradburyho: „Oxford všeobecně proslavily jeho zasněné věže, britští premiéři (a američtí prezidenti), Matthew Arnold, John Ruskin, kardinál Newman a Evelyn Waugh. Je to ale nepochybně Oxford Colina Dextera, který současné město poznamenal nejvíce, a okružní jízda po stopách Morse, jež přitahuje největší porci jeho návštěvníků.“ Jsou to trochu přehnaná tvrzení, s tím souhlasím.

Jaké problémy vyvstaly při televizních adaptacích románů o Morsem?

Každý literární materiál, románový text i jeho televizní verze, má své silné stránky – stejně jako ty slabší. Při psaní detektivky autor zvládne všechno, vypořádá se s vraždou, případně s několika vraždami (dobře vím, o čem mluvím). A pokud se rozhodne, že napíše „Lewis se odhodlal, že skočí dolů ze šestimetrové zdi, a šťastně přistál nezraněn na zemi“, nemá s tím žádný problém. Při natáčení televizního seriálu si ovšem buď zlomí nohu, nebo zavolá kaskadéra nebo nechá kameramana, ať to nějak narafičí. V románu mohu nechat zloducha skončit tak, že jej nakonec smečka rotvajlerů roztrhá doslova na kusy, a celý proces mohu dokonce podrobně popsat. Televize musí vzít v úvahu, že životní realita je zpravidla o něco složitější.

Velkou výhodou televize je to, že divák může vidět, co se děje a kde se to děje. Velmi názorným příkladem je právě struktura Oxfordu. I když se mohu snažit popsat v několika odstavcích, jaký efekt mají sluneční paprsky na skořicově zbarvené fasádě Oxfordské univerzity, televize to zvládne během několika vteřin – a to lépe. Právě kombinace dokonalé práce kamery a doprovodného dialogu je – a také by měla být – televizním modem operandi, jediným prostředkem, který je k dispozici, aby zajistil náležitý vývoj dramatické zápletky. Proč? Protože vůbec není jednoduché demonstrovat v televizi proces myšlení. Jaký by to mělo smysl vyplnit obrazovku na nějakých dvacet vteřin tváří kteréhokoli herce, podepřenou dlaní po vzoru Rodinova Myslitele, který by nic neříkal a jen by vypadal – no dobrá, zamyšleně, přičemž by pod tím byl titulek „Omluvte laskavě poruchu na vašem přijímači“. Ledaže… ledaže máte k dispozici jedinečného herce (a John Thaw takovým je), který umí komunikovat, aniž by cokoli řekl, jen pomocí jemných pohybů svalů ve tváři, a zejména pak pomocí očí. V románu se může spisovatel (pokud to tedy má v úmyslu) zabývat po celý čas „přemýšlením“ klidně na každé stránce, nikdy nemusí opustit „proud vědomí“, a to ani nad šálkem čaje.

Televize má výhodu, že může navíc bez problémů využít hudbu. Nikdo z nás neočekává (ani to nechce), že v nějakém románu najde zničehonic cédéčko. Hudba je ovšem nádherný a velmi vhodný doplněk mnoha televizních programů – jak tomu bylo v případě Inspektora Morse.

Jak důležitá byla v televizním seriálu právě hudba?

Když se seriál začal vysílat, prohlásil jeden kritik, že sledovat Morse se pro něj stalo tak trochu rituálem: obuje si trepky, otevře si jednu (či více) lahví vína, vyvěsí telefon – jako by se chystal celý večer poslouchat Schuberta. K Schubertovi se ještě dostaneme, začněme ale pěkně od začátku.

Úvodní hudební motiv Barringtona Phelounga představuje nádherný začátek, zejména ve spojení s jemným rytmem morseovky. (Mimochodem, později byla hudba z televizního seriálu opatřena textem a skladba se objevila v hudebních žebříčcích.) Vyťukávat jednotlivá písmena zločincova jména ale nebylo zvlášť chytré, jak by se někdo mohl domnívat. Byl to nicméně velmi vhodný hudební motiv, který si získal velkou oblibu, a navodil v seriálu správnou atmosféru. Hudba se postupně stala nedílnou součástí seriálu o Morseovi, jeho atmosféry, ozřejmovala jednotlivé scény, podtrhovala jejich význam. Dovolte, abych vám ukázal, jak vše, za co vděčíme Barringtonovi, fungovalo.

Co se týče mých vlastních hudebních lásek, soustřeďoval jsem se na druhou polovinu 19. století, zejména na Wagnera (samozřejmě že na něj!), Brucknera, Mahlera a (později) Richarda Strausse. Morseho hudební vkus zcela zjevně odrážel můj vlastní. A jelikož jsem se o těchto skladatelích tak často zmiňoval ve svých románech, měli jistý vliv na vznik mnoha pasáží u Barringtonovy hudby k seriálu, podobně jako klasika, kterou si oblíbil Kenny McBain, zejména pokud jde

o Mozartův Koncert pro klarinet. Které melodie se mi vryly do paměti nejvíce? Vivaldiho Gloria na začátku prvního dílu seriálu v Mrtvé z Jericha, Marie Callasová zpívající úryvek z Tosky v Duchu ve stroji, hlas Elly Fitzgeraldové v Dohnán k šílenství, Mozartova Kouzelná flétna (na různých místech) v Tajemství svobodných, Schubertův Violoncellový kvintet C dur v Načasované smrti, obětní scéna z Wagnerova Soumraku bohů ze stejnojmenného dílu Inspektora Morseho, stejně jako předehra k Wagnerově Parsifalovi v Dni pokání. A tak bych mohl pokračovat… A budu muset, protože není možné vynechat Barringtonovu působivou kompozici Truckin till Tm Dead v Zemi zaslíbené, ani jeho podmanivý hudební motiv v Cherubínovi a Serafínovi.

Pokud je hudba více než jiné druhy umění schopna, jak se často tvrdí, dát výraz a formu našim nejvnitřnějším pocitům, dovolte mi, abych vybral dva příklady, které mi připadaly za nejvíce hodny zapamatování. Ten první je nadpozemsky znějící ukázka z finále Růžového kavalíra Richarda Strausse v Zemi zaslíbené, kdy Morse vystupuje po schodech Opery v Sydney. Vzedme se opera vždy do takovýchto nadpozemských výšin? Druhým příkladem je výjimečně dojemné In Paradisum z Faurého Requiem v Dni pokání, kde slyšíme nádherná slova „et cum Lazaro, quondam paupere, aeternam habeas requiem“ („a s Lazarem, kdysi chudým mužem, odpočívej navěky v pokoj i“). Inspektor Morse by si je jistě nechal zahrát na pohřbu, tak jako to mám v úmyslu já.

Dodržujete nějaký zvláštní režim v čase, kdy se věnujete psaní?

Ne.

Proč jste nechal zabít Morse?

Nenechal. Zemřel přirozenou smrtí – což byl skutečně nevyhnutelný důsledek toho, že celý život strávil „ve společnosti cigaret a whisky“, i když zrovna ne s „hodně divokými ženskými“. Kouření pro něj vždy představovalo problém a on se bezpočtukrát pokoušel přestat – zpravidla jednou denně. Alkohol, to bylo ovšem něco jiného, měl rád pravé ale a značkovou whisky. S Lewisem se často snažil dát za pravdu tvrzení, že se potřebuje napít, aby mohl myslet, což je jistě možné ospravedlnit. Whisky, konzumovaná ve větším množství, může mít trojí účinek: člověku se mohou podlomit nohy, jeho řeč se může stát nesrozumitelnou a jeho mozek zatemněným. Poslední z těchto symptomů se ale u Morse neprojevoval. Jeho mysl byla vytříbenější než kdy jindy, představivost smělejší, a dokonce i jeho hluboký pesimismus vzhledem k budoucnosti této planety o něco smířenější. V dlouhodobém ohledu mělo ale nemírné pití za následek, že se jeho zdraví zhoršovalo, a on o tom věděl stejně dobře jako kterýkoli lékař, které zarputile odmítal navštěvovat.

Abych byl ale upřímný, existovalo několik dalších důvodů pro to, ukončit Morseovu éru. Za prvé se domnívám, že jen málokterý autor detektivek dokáže udržet někdejší vysokou produkci s tím, jak stárne, a já neměl ani ambice ani potřebu se k těm několika málo připojit. Za druhé, železné zdraví jsem rozhodně nikdy nevlastnil a v poslední době se zhoršilo. Za třetí jsem cítil, že jsem toho o vztahu mezi Morsem a Lewisem už řekl dost, a začínal jsem si uvědomovat, že opakovaná demonstrace Morseových charakterových rysů začíná až příliš připomínat klišé, přičemž se jejich někdejší neotřelost začíná vytrácet. V neposlední řadě mi pak ale došlo, že mi v hlavě už nezbývá tolik zápletek, které bych mohl rozvinout do detektivního příběhu, pokud vůbec nějaká. Mohlo to samozřejmě všechno mít nějaký roztomilý konec, v rámci kterého by Morse mohl realizovat svůj sen o ženě, kterou vždy hledal, oženil by se a žil spokojeně až do smrti. Avšak dokonce i můj velký oblíbenec Raymond Chandler udělal tu chybu (alespoň podle mého názoru), když v románu Případ naruby poskytl Philipu Marlowovi regulérní novomanželskou postel a nádhernou dámu.

Napsal jste o Morseovi pouze třináct románů. Jak to, že televizní seriál měl třiatřicet dílů?

Povídky o Morseovi, které jsem napsal, byly příliš subtilní, než aby poskytly materiál pro dvouhodinový televizní film. Když došly romány, požádal mě Kenny McBain, zda bych pro následující čtvrtletí nevymyslel podrobné náměty pro další čtyři díly. Měl jsem mu říci ne, neboť jsem byl ve vztahu k televizní produkci stále ještě zelenáčem a nedokázal si vůbec představit, co v sobě takovýto úkol zahrnuje.

Zplodil jsem dva mimořádně dlouhé „televizní náměty“, jeden pro Ducha ve stroji a druhý pro Dohnán k šílenství, oba měly přes šedesát stránek, pokud si vzpomínám. Pak jsem se probojoval třetím – a při čtvrtém to vzdal, neboť jsem si posléze uvědomil, že můj mozek není schopen porvat se s takovýmto úkolem. Od toho okamžiku byli najati scenáristé, aby jednak adaptovali pro televizi něco z toho, co jsem napsal, nebo aby vytvořili původní scénář. To v sobě zahrnovalo dvojí nebezpečí.

Za prvé si scenáristé nemuseli uvědomit, nakolik výrazné jsou postavy Morse a Lewise. Za druhé pak mohli někteří z nich, vzhledem k tomu, že obě postavy jim byly naopak dobře známy, pokládat za vhodné nechat je jednat, jak sami uznali za vhodné. Některé jinak slibné scénáře proto nemohly být kvůli jednomu z těchto dvou důvodů přijaty. A jelikož autorská práva na Morse (a tím i na Lewise) jsou a zůstanou v mém držení, stalo se mým úkolem působit jako neformální konzultant, ať již pro režiséry nebo producenty, zejména pro Chrise Buřta. Doufám a věřím, že tyto konzultace a návrhy na změny textu měly nějaký smysl.

Co si myslíte o recenzích?

Jeden nebo dva romanopisci, které znám, neváhají ani minutu s odpovědí. „Nic, protože je nečtu.“ Respektuji jejich snahu spolehnout se na vlastní úsudek, avšak nepatřím k nim. Když jsem v prvních letech zjistil, že o mně někdo něco napsal, celý nedočkavý jsem recenzi vyhledal a cítil jsem hluboké zadostiučinění, když byla jen trochu pochvalná, a žádal jsem Macmillan, aby mi vždy posílali fotokopie kritik, které se objevily v jejich záznamech. Jak jsem se záhy dozvěděl, byl můj styl „mandarínský“ a „labyrintový“, a ačkoliv jsem si nebyl zcela jistý významem obou epitet, vcelku se mi zalíbila. „Bohužel, co se týče stylu…“ byla první slova nejkratší recenze, která se jednou objevila v Timesech, a dál jsem ji už tehdy nečetl. Mám schovanou spoustu recenzí z pera význačných kritiků, včetně A. N. Wilsona, spisovatele, kterého jsem (kdysi) obdivoval, a který čtenářům sdělil, že mé věci nemůže číst. Byl jsem v pokušení pomstít se mu tím, že si už nikdy nepřečtu žádnou jeho věc. Na druhou stranu si dobře vzpomínám, jak pečlivě (promiňte mi to, prosím!) jsem přechovával recenzi Marcela Berlinse, nejrespektovanějšího britského kritika, pokud jde o žánr kriminální literatury, který napsal, že Morse je nyní „obrem mezi detektivy“.

Napsal jsem pouze dvěma recenzentům. Jedním z nich byla jistá žena, která se myslím sama okrajově pokoušela o detektivku a která mě obvinila (nebo možná Morse?), že jsem se v Cestě lesem projevil jako „ňadrový fetišista“. Ačkoliv jsem nespatřoval nejmenší důvod stydět se za to, že projevuji zájem o tuhle součást ženského těla, rychle jsem knihu prolistoval, abych našel jedinou větu: „…a když se sklonila nad vinným lístkem, Morse se s uznalým výrazem zadíval do výstřihu jejích černých šatů.“

Druhým byl Christopher Wordsworth, skvělý a vnímavý kritik, který (jsem si jist, že nedopatřením) dal čtenáři prvotřídní tip, kdo je vrah. Podobné faux-pas dokáže člověka rozzuřit k nepříčetnosti, a musím s ulehčením říct, že ve Velké Británii jsou mnohem méně běžná než ve Spojených státech, kde knižní recenze a obálky knih jsou v tomto ohledu často bohatým zdrojem informací. Proč ale proboha nenechat čtenáře, ať sám přijde do nejmenších podrobností na to, o co v knize jde? Přesto musím být vděčný za to, že se dnešní recenze berou mnohem seriózněji, než tomu bylo ještě před několika desetiletími, kdy za tímto účelem stačilo zplodit dvě tři pečlivě zformulované věty.

Dobře si vzpomínám na jednoho filmového kritika, který jistý biblický epos z hollywoodské produkce, jenž měl ambici stát se kasovním trhákem, odbyl čtyřmi slova: „Bůh ve své nejlepší podobě.“

Rád bych připojil ještě jednu větu na závěr. Nikdy jsem nikomu nedovolil, dokonce ne ani své ženě Dorothy, aby si přečetli mé romány ještě předtím, než jsem je odeslal k nakladateli. Teprve pak jsem byl ochoten přijmout něčí kritiku. Každý spisovatel se zpravidla dosti ošívá nad některými ze svých dřívějších výplodů a rád by je vylepšil. Vzpominám si kupříkladu, že jsem jednou nechal Morse vypít namísto „pinty hořké“

„pintu jantarově zbarvené tekutiny“. Jediné změny, které jsem udělal, když jsem pročítal korektury a kontroloval, zda jsou v pořádku čísla autobusů a podobně, spočívaly v tom, že jsem lancie nahrazoval jaguáry, protože ITV nebyla schopna sehnat starší lancii a namísto toho si v půjčovně objednala za směšně podhodnocenou cenu hnědě nastříkaný Jaguár Mark II z roku 1962, který nedávno změnil za 150 000 liber majitele, když byl kompletně a zároveň luxusně přebudován.

Co dokáže Morse skutečně zaujmout?

Kdysi jsem za tři největší radosti svého života označoval křížovky, Wagnera a básníky, a podvědomě jsem se pokusil tuto trojici svých zájmů, koníčků a vášní předvést jak v románech o Morseovi, tak v televizním seriálu. Křížovky? Morse dokázal v podstatě každou křížovku, kterou našel v Timesech, rozluštit přímo krkolomnou rychlostí (byl v tomhle ohledu nepoměrně rychlejší než já) a ve chvílích největší marnivosti byl schopen tvrdit, že vyřešit novinovou hádanku je skutečným vrcholem bystrosti a flexibility ducha. Občas byl nicméně schopen trochu podvádět. V románu Mrtvá z Oxfordského kanálu kupříkladu čteme, že si Morse „koupil ve Stánku Timesy, usadil se ve vagoně a během deseti minut křížovku rozluštil, ještě předtím, než vlak dojel do Didcotu. Až na jednu část tajenky… kterou schválně vyplnil nesprávně pro případ, že by to na některého ze spolucestujících učinilo dojem.“ Jednou se pokusil zaujmout Lewise kouzlem kryptické křížovky, avšak marně. Wagner? Pokusil jsem se dosti vyčerpávajícím způsobem objasnit vášeň, kterou Morse pociťoval k hudbě. Bylo by pro mne velmi obtížné vysvětlit podstatu této vášně Lewisovi, ostatně stejně, jako je tomu teď. Mnohem jednodušší by pro nás oba bylo cítit ji. Když spolu jednou jeli v autě, Morse projevil velkou netrpělivost a aroganci, když Lewis zaměnil árii z Tosky v podání Marie Callasové za úryvek z Cats. Morse se v té chvíli projevil jako hudební snob, který by neměl nejmenší pochopení pro jednu mou známou, jež zhlédla Za zvuků hudby celkem patnáctkrát. Podobné okatě demonstrované pohrdání druhými jistě nepředstavuje Morse nejsympatičtější rys. Možná bychom mu ale měli odpustit.

Básníci? Morse zcela nepochybně strávil spoustu času čtením poezie, kterou miloval hluboce a ustavičně, ať již se jednalo o anglické básníky nebo o klasiku. Příležitostně je četl nahlas, jako tomu bylo v případě Dne plného výčitek, kdy jednoho letního večera seděl ve Victoria Arms s pintou piva na stole před sebou, zíral na nádherný západ slunce a recitoval část Housmanovy básně, tedy dílo básníka, který podobně jako on nedokázal ukončit studium na oxfordské St. John‘ College.

S tisícovkou vzlyků

a smrtí na jazyku

Jak smyslů zbavený

Hle, pot z něj jen leje

Vstříc k západu spěje

Soumrakem beznaděje

Den krví zbrocený

(Další básně, XVI)

Tato báseň, pro melancholického Housmana poněkud netypická, má takřka hravý podtón. Výčitky zde vyvolává nenaplněná touha, pocit, který většina z nás zažívá každý den. Pro Johna Thawa to však zřejmě neplatí, jeho život znamenal naplnění jeho ambicí a zároveň demonstraci jeho výjimečného talentu.

Řekl vám John Thaw něco, co vám utkvělo v paměti víc než cokoli jiného?

Dovolte mi, abych byl upřímný. Ještě nikdo mi tuhle otázku nepoložil, já ji ale rád zodpovím. Prozradil mi, že inspektora Morse hrál raději než kohokoli jiného, a to pro mne byl nezapomenutelný kompliment. Ve své poslední vůli jsem proto slíbil, že dokud budu mít na tuto postavu autorská práva, nedovolím, aby jej v této roli vystřídal jiný herec. Žádný jiný herec ho nemůže nahradit.

JOHN HARVEY

John Harvey se narodil v Londýně v roce 1938. Po studiu na Goldsmiths, pedagogické fakultě Londýnské univerzity a Hatfieldské polytechnice získal magisterský titul v oboru amerických studií na Nottinghamské univerzitě, kde v letech 1980-1986 na částečný úvazek přednášel o filmu a literatuře.

Harvey dvanáct let učil na středních školách angličtinu a drama. Poté se živil výhradně psaním a publikoval přes sto knih. Po období, které nazývá učňovskými léty, kdy psal paperbackovou literaturu pro děti i dospělé, je nyní známý hlavně jako spisovatel detektivní literatury. První z řady jeho románů o Charliem Resnickovi, Lonely Hearts, označil londýnský list The Times zajeden ze sta nejpozoruhodnějších detektivních románů minulého století. První ze tří románů o Franku Elderovi Flesh and Blood (č. Krev mé krve, 2008) byl v roce 2004 oceněn jednak Stříbrnou dýkou britského Sdružení autorů detektivek, jednak obdržel americkou Cenu Barry. Jeho knihy získaly dvě hlavní ceny i ve Francii – Grand Prix du Roman Noir Etranger, kterou dostal v roce 2000 za román Cold Light (č. v: Třikrát zádumčivý jazzman Charlie Resnick, 1999), a Prix du Polar Européen z roku 2007 za Ash and Bone (č. Popel a kosti, 2008). V roce 2007 získal Diamantovou dýku Sdružení autorů detektivek za trvalou vynikající práci na poli detektivní literatury.

Harvey napsal i řadu scénářů pro televizi a rozhlas, specializoval se na adaptace svých děl i děl jiných autorů. Pro rozhlas například připravil

i dramatizace dvou románů Grahama Greena Jádro věci a Konec dobrodružství, dále The Frederica Quartet od A. S. Byattové a se Shelly Silasovou zdramatizoval slavný román The Raj Quartet od Paula Scotta.

Harvey žil řadu let v Nottinghamu, ale nyní bydlí se svou partnerkou a malou dcerkou na severu Londýna.

JOHN HARVEY

CHARLIE RESNICK

Na památku dvou skvělých profesionálů Laurence Jamese a Dulana Barbera, bez nichž by Charlie Resnick dosti pravděpodobně vůbec neexistoval-a pro Mariana Wooda, mého amerického redaktora z nakladatelství Henry Holt, díky němuž jsme se Charlie i já drželi ve víceméně dobrém kurzu po dobu krásných – velmi krásných – deseti let. Díky, Marianě.

To, že jsem se vůbec stal spisovatelem – a že vůbec vznikl i Charlie Resnick, bylo způsobeno z valné části řadou neobyčejných náhod. Abyste rozuměli, já jsem v sobě nikdy nechoval ambice stát se spisovatelem, přinejmenším ne spisovatelem románů, a do doby, než vyšla má první kniha (Avenging Angel, New English Library, 1975, pod literárním pseudonymem Thom Ryder), jsem v tomto směru nečinil vůbec žádné pokusy: neměl jsem žádná svá raná díla dobře schovaná pod postelí nebo na čestném místě v zásuvce hrdých rodičů ani jsem nevyhrával ceny v dětských literárních soutěžích. Je pravda, že jsem jak na střední, tak na vysoké škole dělal redaktora studentských časopisů, občas jsem je poctil příležitostnou kritikou nebo tím, co jsem považoval za sžíravá skandalizující expozé; to však byla novinářská práce, nic víc ani míň, a ačkoli jsem při zpětném pohledu poněkud pobaven, když se snažím pochopit důvod, nikdy mě nenapadlo, že by se psaní mohlo stát mou profesí. Ne. Byl jsem předurčen k tomu stát se učitelem, inspirativním – no, vždyť jsem tehdy byl ještě mladý – učitelem angličtiny a dramatických umění pro všechny nešťastníky mezi jedenácti a osmnácti, kteří se ocitli ve škamnách přede mnou.

Dvanáctý rok pedagogické kariéry mě zastihl ve Stevenage, „novém městě“ vzdáleném hodinu jízdy autem na sever od Londýna, a tam jsem začal poprvé pociťovat poněkud víc než nepatrný neklid. A tady, jako by tomu náhoda chtěla, jsem obnovil blízké přátelství s bývalým spolužákem z vysoké školy Laurencem Jamesem, který měl bohužel až příliš brzy zemřít – již v roce 2000, když mu ještě nebylo ani šedesát. Laurence se neúnavně propracovával výš a výš na poli knižního podnikání – nejprve jako knihkupec, poté jako redaktor a nakonec jako spisovatel. Bydlel nedaleko Stevenage, dost blízko na to, abych ho často navštěvoval a postěžoval si na povahu svého tehdejšího údělu; přičemž jsem s nemalou závistí pozoroval poměrně příjemný život spisovatele na plný úvazek. Připadalo mi, že Laurence si vstane, kdy se mu zachce – později jsem odhalil, že skutečnost je namáhavější i náročnější, a po klidné snídani se odebere do své pracovny, kde si tak hodinku posedí, než si dá přestávku na první z několika káviček, které si v průběhu dne dopřeje. A na konci každého z těch dnů vyprodukuje dva nebo tři tisíce slov rukopisu, navíc se zjevnou lehkostí. Žádné zvonění po čtyřiceti minutách ohlašující novou třídu a změnu předmětu, žádní vzpurní, nezvladatelní či trucovití puberťáci, které je třeba umravnit nebo nátlakem přimět k poslušnosti; jen vlastní tichá pracovna s hi-fi věží a kávovarem po ruce a – v Laurencově případě – inteligentní a rozkošnou ženou, která jakmile vypraví děti do školy, velmi pravděpodobně pracuje na vlastním románu ve své pracovně.

Má závist musela být pro všechny nepřehlédnutelná a navíc se mi zásahem prozřetelnosti připletla do cesty další šťastná náhoda. Laurence tenkrát psal sérii knih o nevázaných motorkářích pod pseudonymem Mick Norman a jeho nakladatelé chtěli další díl. Laurence měl však v té chvíli jiné pracovní povinnosti. „Ty chceš pořád něco psát,“ prohlásil, „tady máš šanci!“ Jenže já jsem samozřejmě ve skutečnosti nechtěl psát vůbec nic, chtěl jsem mít jen to, co jsem chápal jako spisovatelský život – dům na venkově, volvo, možnost organizovat si čas podle svého. Tváří v tvář skutečnému úkolu zaměřenému na vyprodukování textu, který by někdo chtěl číst, natož publikovat, jsem jen cosi zakoktal a zbledl.

Jenže Laurence na mě naléhal. Dal mi přečíst knihy podepsané svým pseudonymem, pomohl mi sestavit linii příběhu, a později synopsi, trpělivě seděl – tedy většinou trpělivě – po mém boku, když jsem více než tucetkrát přepisoval vzorovou první kapitolu. Pak to celé poslal svému nakladateli s přesvědčujícím doporučujícím dopisem a asi za měsíc (v těch dávných dobách se všechno řešilo bleskurychle) jsem měl v ruce smlouvu. Stačilo jen odevzdat rukopis v rozsahu padesát tisíc slov a odměnou mi měla být obrovská suma dvou set padesáti liber.

Ve Stevenage jsem sice stále ještě učil, ale zároveň jsem pracoval u kuchyňského stolu ve svém malém bytě – o svátcích, po večerech, o víkendech – a nějak se mi podařilo dodržet termín a dokončený rukopis odeslat.

Při zpětném pohledu si uvědomuji, že to byla zvláštní kniha – pojednávala stejně tak o ohavnosti vzdělávacího systému jako o hřmění harleyů při divokých jízdách, ale k mé radosti a nemalému překvapení byla přijata a na obálce zkrášlena téměř povinnou fotografií s mladou blondýnkou v rozepnuté džínové bundičce, jak sedí rozkročená na motorce. Má prvotina Avenging Angel byla náležitě včas vydána – a dostal jsem nabídku smlouvy na druhou knihu s honorářem o padesát liber vyšším. Byl jsem na počátku nové cesty.

Jednou z věcí, která napomohla mému rychlému povýšení mezi publikující spisovatele, byla šťastná okolnost, že polovina sedmdesátých let představovala období rozkvětu britského nakladatelského průmyslu, zdánlivě přes noc vznikala další nakladatelství chrlící paperbacky, rostla jako houby po dešti, a všichni se po nich mohli utlouct. A vzhledem k tomu, že jsem vstoupil do spisovatelského světa tak, jak jsem vstoupil – protože pro mě to byl především alternativní způsob, jak si vydělat na živobytí, a ne projev nějakých vyšších literárních ambicí, byl jsem nanejvýš ochoten přijímat další závazky. Válečné knihy, příběhy podle filmů, apokalyptické dobrodružné příběhy, romantické svazečky pro dospívající dívky – v mých učednických letech to všechno byla voda na můj mlýn.

Pak nadešel den, kdy mi zatelefonoval redaktor z Transworldu a prohlásil: „Hledáme někoho, kdo by nám psal sérii knížek o Divokém západě. Napadlo mě, že by vás to mohlo zajímat.“

Jedním z nakladatelských fenoménů té doby byl úspěch westernové série Edge, kterou psal Terry Harknett pod pseudonymem George G. Gilman. Laurence James – ano, zase on – z pozice šéfredaktora v New English Library navrhl, aby Harknett, do té doby autor průměrně úspěšných napínavých románů, zkusil psát nový typ rodokapsového westernu plného násilí a sexu, z velké části založeného na spaghetti westernech dvojice Sergio Leone-Clint Eastwood, jakými byly Hodný, zlý a ošklivý či Pro pár dolarů navíc. Brilantní nápad, který Harknett ukázkově realizoval. Po opatrném začátku dosahoval prodej každé knihy v dotyčné sérii na pokračování magického čísla 100 000 a nebylo překvapením, že kus tohoto koláče chtěli urvat i další nakladatelé.

Brzy se vytvořila skupina britských spisovatelů – „námezdních pisálků“, jak jsme se radostně sami označovali. Patřil do ní samozřejmě Laurence, Terry Harknett, Ken Bulmer, Fred Nolan, Angus Wells a já a všichni jsme v potu tváře popisovali kamenné obličeje z Divokého západu a dost často jsme si prohazovali své pseudonymy. Mezi námi: v době trvání tohoto boomu naše knihy určitě dosahovaly nákladů až stovek tisíc, a než se změnil vkus čtenářů a ekonomické klima způsobilo, že jsem pověsil své ostruhy na hřebík, určitě se mi v různých sériích na pokračování podařilo napsat něco mezi čtyřiceti a padesáti knihami.

Za to, že jsem se na podobnou práci hodil, jsem do značné míry vděčil svému otci, který býval velkým fanouškem westernů (Jezdci z purpurových stepí od Zane Greye byla jedna z trojice knih, které míval vždycky na nočním stolku) a jako chlapce mě brával do kina na každou kovbojku, kterou v naší čtvrti v severním Londýně hráli. Pod jeho vlivem jsem někdy kolem třinácti let znovu a znovu četl romány o Hopalongovi Cassidym od Clarence E. Mulforda – jaký by to byl spisovatel kovbojek bez prostřední iniciály? – a ročenka Bujfalo Bill se stala doslova mou biblí. Se značnou pravidelností – jak mi to mohlo tak často projít? jsem chodíval za školu a jezdil metrem do centra Londýna – peníze na obědy, které jsem ušetřil, mi cinkaly v kapsách. Vystoupil jsem na Marble Arch, kde přímo u stanice metra prodával trafikant dovozové americké komiksy: samozřejmě Supermana a také Kapitána Marvela, nicméně pro mě byly ještě zajímavější dobrodružství menších wester

nových filmových hvězd: Roda Camerona, Allana „Rockyho“ Lanea a Lashe La Rue.

Když na to tedy přišlo, hraničářské prostředí – spíše mytické a těžce romantické než realistické – mi dost dobře vyhovovalo. Podívejte se kupříkladu na úvodní kapitolu mé kovbojky Cherokee Outlet (Pan Books, 1980), což byla první z deseti publikovaných v řadě zvané Hart the Regulátor (Hart, Strážce zákona), což byly jediné kovbojky psané pod mým vlastním jménem s přidanou, téměř povinnou, prostřední iniciálou na obálce – John B. Harvey, nic víc, nic míň.

Vypadal jako vysoký temný obrys vystupující ze slunce. Zahalený ve vlastním stínu. Muž, který jezdí sám.

Slunce za ním viselo na odpolední obloze jako oranžový medailon. Jeho světlo vytvářelo stíny na hladkých plochách zvláštně utvářených skalisek roztroušených na svazích hor na severu, takže rudostříbřitě zářily; ozařovalo vodu potoka, z něhož nervózně pila laň s bílým zrcátkem; prodlužovalo stín, úzký a tmavý, který se pohyboval spolu s koněm a jezdcem mířícím pomalu na východ.

Wes Hart jezdil na koni s lehkostí, otěže mu spočívaly v dlani levé ruky, palec pravé si zahákl za hrušku sedla. Prsty měl široce roztažené, dotýkal se kůže, a nikdy je neměl příliš daleko od pistole pohotově uložené v nízkém pouzdru. Colt Peacemaker, pětačtyřicítka, rukojeť vykládaná perletí ozdobená mexickým znakem orla držícího v zobáku a ve spárech hada.

Měřil něco přes sto osmdesát, pružné šlachovité tělo ve světlehnědé vlněné košili vypadalo lehčí než na oněch pětaosmdesát kilogramů, což byla už třináct let jeho neměnná váha. Měl hubený obličej porostlý strništěm; vysoké lícní kosti se mu na něm díky opálené pleti krásně rýsovaly. Nad nimi zářily Hartovy modré, jakoby vyšisované oči.

Jistě – jak romantické! Člověk v tom sedle klidně viděl Garyho Coopera nebo Roberta Taylora či Joela McCreu. Jenže většina našich hrdinů, mužů jako Jedediah Herne z románové série Herne the Hunter (Lovec Herně), kterou jsem psal spolu s Laurencem Jamesem, patřila k temnějším povahám, které měly blíž k extrémnímu násilí a zoufalství. Náš hrdina byl vytesán ze stejné nesmiřitelné žuly jako postava mstitele ztvárněná Johnem Waynem ve filmu Stopaři nebo Eastwoodovy role ve spaghetti westernech. Tento hrdina už není mladý, je to samotář s tragickou a problematickou minulostí, díky níž je naplněn vášnivým, avšak melancholickém hněvem a obavou o dalších pár životů, nejen svůj vlastní. Snad byl zejména mužem vykořeněným nikoli z místa, ale z času.

V některých ohledech nebyl nepodobný budoucímu Charliemu Resnickovi – vidíte, nezapomněl jsem na své ústřední téma a postavu, ale v ostatních ohledech byl vytesaný ze zcela jiného kadlubu.

O všem výše popsaném jsem shodou okolností přemýšlel docela nedávno, když jsem o nedělním odpoledni seděl v jednom z mála londýnských kin, v nichž ještě zůstal repertoárový program, a sledoval snad pomilionté film Sama Peckinpaha Pat Garrett a Billy Kid, který pojednává o mužích vykořeněných z času – pokud takové časy vůbec kdy existovaly.

Na začátku toho filmuje scéna, kdy se Billy obrací na Garretta, svého bývalého přítele, nyní muže zákona, který mu radí, aby vypadl z dotyčného kraje, a prohodí: „To byly časy, co?“ Což mě přivedlo k úvahám o vší té radosti a čiré zábavě, kterou naše parta námezdních pisálků prožívala v letech, kdy jsme ze sebe chrlili dobrodružné kovbojky jednu za druhou. Také jsem uvažoval o tom, jak důležité byly pro formování našeho pohledu na Divoký západ filmy typu Pat Garrett a Billy Kid nebo Divoká banda.

Někdy to bylo patrné v detailu – v knize Cherokee Outlet Wes Hart vzpomíná na své první setkání s Billym Kidem, při němž Kid ustřelí hlavu několika kuřatům, což je přímý odkaz na úvod Peckinpahova filmu, ale častěji spíše v celkovém charakteru a typu potíží hlavních protagonistů, kteří znovu a znovu zjišťují, že jsou odtrženi od společnosti, kterou znají, ale společnost se k nim zná stále méně a méně, natož aby je přijímala.

Stojí uvnitř, a přesto vně.

Patří do ní, a přesto nepatří.

Když jsem začal přemýšlet o hlavní postavě pro knihu Lonely Hearts, která se měla stát první z řady románů o Resnickovi, měl jsem poměrně jasno jen ve dvou věcech: bude to spíš policista než soukromý detektiv a měl by alespoň částečně patřit do komunity, v níž provádí svou policejní práci, a zároveň stát tak trochu mimo. Potřeboval jsem – a nakonec našel ve skupinkách mužů neurčitého věku v lesklých oblecích, kteří trávili své dny potloukáním se u vchodu do nottinghamského nákupního centra Victoria – nějaký signifikantní rys pro tuto jeho „odlišnost“. (Ano, odpusťte, v dobách příprav na svůj magisterský titul z amerických studií jsem se dotkl strukturalistické teorie a maličko na mně ulpěla.)

Ti muži byli Poláci a patřili do větší komunity, která se v této oblasti usadila zhruba v době druhé světové války. V Nottinghamu byly dva vzkvétající polské kluby a velký a hojně navštěvovaný polský katolický kostel. Napadlo mě, že kdyby právě toto byla ona těsně provázaná komunita, do níž patřila rodina mého hrdiny, pak by nebylo příliš za vlasy přitažené představit si ho, že byl vychován v domácnosti, kde se stále mluvilo polský, chodil však do místních škol, kde se mluvilo anglicky s místním nápadným přízvukem, a tudíž se jedny zvyky prolínaly do druhých.

A jméno? Co jeho jméno?

Jeden kamarád polského původu z New Yorku se jmenoval Resnick; jeho příjmení zní cizokrajně, a přitom není příliš obtížně vyslovitelné a srozumitelné ani pro průměrného ostrovního Brita. A pak mi na mysli náhle vytanulo jméno „Charlie“, a to mi připadalo dokonalé. Stoprocentně anglické, přátelské, nehrozivé, vlídné, téměř – do té míry, jak je to v Anglii možné – nezasažené třídním původem.

Charlie Resnick.

Stojí zároveň na okraji i uvnitř.

Vzpomínám si na několik dlouhatánských rozhovorů o Resnickovi s již zesnulým Dulanem Barberem, který psal detektivky pod jménem David Fletcher a vědeckofantastické thrillery pod jménem Owen Brookes, a krom toho byl velkorysým i neústupným učitelem.

Docela pěkně jsem podlehl stereotypním představám a záhy jsem se rozhodl, že bude Resnick bydlet sám a že v jeho minulosti bude nepovedené manželství, které mu čas od času poslouží jako zdroj jisté dávky sklíčenosti a lítosti. Také vzteku.

Dulan se zeptal: „Co dalšího o tom muži víme?“

Jeho věk, váha, hudební vkus, oblíbená jídla, oblečení?

Ve zlomku vteřiny jsem Resnicka ihned popsal jako muže velmi podobného Jimu Rockfordovi, ale oblečený byl jako Columbo. Jako zkratka to snad funguje, ačkoli vizuální podobou, kterou jsem měl v hlavě nejzřetelnější, byl seržant Valnikov, policejní detektiv v hezkém filmu Harolda Beckera podle předlohy Josepha Wambaugha The Black Marble. Valnikova zahrál Robert Foxworth jako poměrně beznadějného alkoholika ruského původu se sklony k nostalgii a sebelítosti, dosti často oblečeného v ošumělém svrchníku, s kravatou nakřivo a rozcuchanými vlasy. Vynechte alkohol, přešaltujte z Rusa na Poláka, a obrázek, který zůstane, se dosti podobá tomu, který se mi vytvářel kdesi hluboko v hlavě.

Nevím, jestli to byl Dulan nebo já, kdo první přišel s nápadem na sendviče. Ale říkali jsme si, že muž, který žije sám a je pracovně velmi vytížený, nebude mít dost času na skutečné vaření – ačkoli se vyskytují případy, kdy dokáže s několika vejci a nejrůznějšími zbytky z ledničky téměř zázraky. Sendviče nám ovšem připadaly dokonalé, obzvláště když se ingredience nakupovaly z valné části v některém z polských lahůdkářství ve stánku na tržnici, kde se mohl příhodně zastavit cestou od pultu s kávou, u něhož si vychutnával ranní espreso.

To já jsem se rozhodl udělat z něj milovníka jazzu. (Dulanův vkus se přikláněl ke kvalitní opeře a písním Richarda Strausse se zvláštní, ale pochopitelnou zálibou v Dusty Springfieldové.) Já sám jsem jako dlouhodobý posluchač jazzu – a po krátkou dobu méně než průměrný aktivní hráč – chtěl získat příležitost, abych mohl psát o žánru, který jsem znal, abych se pokusil předložit čtenáři, pokud to slovy vůbec lze, smysl toho, co Resnick slyší, když poslouchá – ať už Billie Holidayovou nebo Charlieho Parkera nebo kohokoli – a popsat co nejpřesněji konkrétní zvuk té hudby. A co víc, doufal jsem, že mohu z Resnickových sympatií a nadšení pro daný hudební žánr vytvořit výpověď o mém hrdinovi samotném. Třeba by mohly naznačovat – jako jiným způsobem naznačují jeho kulinární sklony-jeho bohatou představivost,

která jinak není zjevná. Také jsem chtěl – pokud bych to dokázal – vytvořit spojení mezi Resnickovým vychutnáváním této posluchačské zkušenosti a jeho chápáním lidí a jejich emocí, věcí, které cítí a dělají.

Před několika lety napsal s poměrnou laskavostí kritik Lloyd Sachs do Chicago Sun-Times následující tvrzení: „Jedna z věcí, které si Resnick z hudby bere, je schopnost vycítit v lidech něco hlubšího – jak ve zločincích, tak v obětech zločinu. Stejně tak jako si uvědomuje, že těžký život Lestera Younga produkuje překrásnou jazzovou hudbu, vidí také lidi, kteří žijí těžký život a jsou přitom schopni vytvořit i něco cenného. Možná snad dokonce krásného.“

Obávám se, že méně úspěšný jsem byl s kočkami. Pravda je, že jsem je v různých fázích svého života sám vlastnil, ale také jsem k nim již od dětství opakovaně přistupoval s jistým strachem – viz úvod prvního románu s Frankem Elderem Krev mé krve. Právě Dulan však kočky skutečně miloval a patrně na jeho popud se poodhaluje opatrovnický rys Resnickovy povahy při popisu péče hned o čtyři kočky pojmenované po jazzových hudebnících, které jsou Resnickovi náhradou za děti, jež z jeho manželství nevzešly. Při zpětném pohledu si myslím, že existuje nebezpečí, že jsou až příliš milé a poněkud příliš často se ve své snaze upoutat pozornost pletou spisovateli pod nohama. Z korespondence však vím, že existují čtenáři – většinou ženy a kupodivu zpravidla ze Spojených států, kteří budou vehementně protestovat.

Vše z výše uvedeného však svědčí o tom, že základní rysy Resnickovy postavy měly dosti přesný tvar dřív, než jsem se vůbec k psaní Lonely Hearts posadil, což podle mého jasně vyplývá ze začátku čtvrté kapitoly.

Sendvič byl obložený tuňákem a vaječnou majonézou s několika malými plátky kyselé okurky a drobečky sýra s modrou plísní; majonéza mu neustále přetékala přes okraje chleba dolů na prsty, takže se Dizzy zavrtěl a natáhnul se mu z klína, aby ji olízal. Billie Holidayová a Lester Young se do toho pěkně opírali ve sluchátkách, milovali se s hudbou, aniž se byť jen drželi za ruce. Resnick nedokázal přestat uvažovat o tom, že Skeltonovi prokazatelně lhal, a přemýšlel, proč.

Jeho manželství nebylo nikdy tak špatné, aby si ho vymazal ze vzpo

mínek, ani tak nezáživné, že by na ně skutečně zapomněl. Když trvalo něco přes pět let,‘ vešla jednoho dne dovnitř, když natíral dřevěné obklady v pokoji pro hosty, a oznámila, že se chce rozvést. Každý rok jejich manželství ten malý pokojík za jejich ložnicí znovu vymaloval v naději, že jednoho dne manželka přijde domů s rozzářenýma očima a oznámí mu, že je těhotná. Proč by jinak tapetoval vzorem s velkými písmeny v zářivých barvách? Proč by jinak natíral obložení jasně červenými a zelenými odstíny?

Nebo jak ho na začátku charakterizuje jedna z jiných postav.

Byl to muž maličko při těle, něco přes čtyřicet, s úzkýma unavenýma očima, pod nimiž měl kruhy, a který nedokázal najít čas, aby si odnesl kravatu do čistírny.

Tento postřeh měla sociální pracovnice Ráchel Chaplinová, s níž má Resnick co do činění jak pracovně, tak osobně. Myslím, že bylo mým záměrem, aby Resnick ve většině knih prožíval i milostné vztahy, ovšem každý byl víceméně odsouzen ke špatnému konci. Mezitím pomaličku vznikal vztah jiného typu – mezi Resnickem a mladou ženou z jeho pracovního týmu Lynnn Kellogovou. Šestá kniha ze série o Resnickovi Cold Light končí (tak, jak v mé hlavě začala) Resnickovými úvahami o Lynn jako o „dceři, kterou nikdy neměl, milence, kterou mu nikdy nebude“.[3]

Což dokazuje, jak málo jsem věděl.

Ruku v ruce s rozhodnutím, že můj hrdina bude policistou v aktivní službě, šel předpoklad, že jako takový bude jedním – ústředním – ze skupiny kolegů policistů, z týmu. V tomto ohledu jsem byl ovlivněn jak detektivními romány o policistech, které jsem četl – od Eda McBaina, Josepha Wambaugha a jiných, i které jsem viděl v televizi – kupříkladu první britské seriály jako Z Cars a později i americké typu Hill

Street Blues. Na počest tohoto seriálu měl být Resnick postavou ze středně vysokého profesionálního zařazení, který drží všechno pohromadě – Frank Furillo, ale s jiným krejčím.

Zdálo se, že jednou velkou výhodou tohoto typu struktury je to, že mi umožní využít vyprávění v několika proudech a přesunout pozornost dál od Resnicka směrem k ostatním členům jeho týmu. Díky tomu jsem mohl nejen představit postavy různého věku, pohlaví i sexuální orientace, ale také jsem si mohl pohrávat s rytmem vyprávění a pokrýt širší dějové pole. Na každou kapitolu, v níž Resnick zamyšleně poslouchá, řekněme Theloniouse Monka ve svém bytě, jsem mohl použít jinou, v níž jeho mladý konstábl honí ozbrojeného padoucha po střechách domů.

Přechod od psaní kovbojek k detektivkám nebyl okamžitý. V mezidobí jsem trochu psal i televizní drama – z řad BBC Classic počínaje například dramatizací Anny zpětiměstí Arnolda Bennetta, konče díly populárního detektivního seriálu typu Spender. Posledním projektem, na němž jsem pracoval, než jsem se uchýlil k psaní Lonely Hearts, byl šestidílný seriál o probační službě Hard Cases. Psaná předloha byla

o Nottinghamu a z valné části se v Nottinghamu i natáčel. Já jsem tam tenkrát bydlel a snažil jsem se, pokud to bylo v mých silách, zachovat model Hill Street Blues do posledního detailu. (Sedl jsem si se stopkami a přesně odměřoval scény každého dílu, než jsem začal plánovat svůj první podrobný scénář.)

Psaní scénářů nejen vyostřilo mé použití dialogů a schopnost oddělovat dějové epizody a postavy, ale ujasnil jsem si při něm jak důležitost místa tak možnosti – mám nutkání říci „potřeby“ – představovat postavy a jejich činy ve společenském kontextu.

Už jsem se zmiňoval o průlomovém seriálu o policii Z Cars, který navazuje na silnou dokumentární tradici britské kinematografie s jejím typickým využitím věrohodných postav z řad pracující třídy, místních přízvuků a natáčení v plenéru. Není divu, že v tomto oboru působili v raném stadiu své kariéry takoví filmaři a spisovatelé jako Ken Loach, Alan Plater nebo Troy Kennedy Martin.

Vždycky jsem měl na paměti obzvláště drásavou scénu ze seriálu Softly, Softly, který vznikl po Z Cars, v němž policie vyšetřuje závažné

případy zneužívání dětí v rámci rodiny. V jedné ze závěrečných scén, poté co jsou násilníci zatčeni a odvezeni, si detektiv povídá s jedním ze zneužívaných dětí, ujišťuje se, že je dítě v pořádku, a dítě mu z vděčnosti nabídne sexuální služby – je to jediný způsob, jak umí vyjadřovat díky, aby se dočkalo pochvaly.

Pohled do detektivova obličeje – v němž se v jediném okamžiku odráží odpor, pochopení, soucit a hluboký, hluboký žal – ve mně zůstal, a určitě ovlivnil některé Resnickovy reakce v těch částech Lonely Hearts, které se zabývají podobným tématem. Krom toho mě přesvědčil, že detektivka, ať literární nebo filmová, se ve své nejlepší formě může – a měla by – zabývat stejnými tématy a situacemi, které mohou být materiálem pro zdánlivě závažnější díla.

Ani význam Nottinghamu pro Resnickovy knihy by se neměl podceňovat. Pokud bych to měl vyjádřit co nejjednodušeji, vybral jsem si jako kulisu pro své romány Nottingham, protože – krom některých oblastí Londýna – to bylo město, které jsem znal nejlépe. Bydlel jsem v něm sice s přestávkami, ale pokaždé dost dlouho. Nejprve jako učitel, poté jako student a nakonec jako spisovatel. Nachází se v nepříliš exkluzivním kraji East Midlands, necelých dvě stě kilometrů na sever od Londýna, mezi anglickými městy má střední velikost (současný počet obyvatel je těsně nad čtvrt milionem) a je natolik reprezentativní, pokud jde o směsici příjmových skupin, třídních i rasových rozdílů, že si ho agentury pro průzkum trhu často vybírají jako jedno z klíčových míst, v němž testují své zboží. Právě tato kombinace, s lacinými podnájmy a luxusními rezidencemi často umístěnými doslova bok po boku, byla také dobrou laboratoří pro spisovatele. Lidský život se zde prezentoval v celé své šíři, jak se rády chvástaly populární britské noviny na svých stránkách.

Když jsem se do Nottinghamu v polovině 60. let poprvé přistěhoval, okolní kraj byl stále průmyslovým centrem – těžba uhlí, výroba textilu a pleteného zboží, bicyklů Raleigh, cigaret Players. Nyní většina továren buď zmizela, nebo se zmenšila do nepatrných rozměrů a není jasné co – pokud vůbec něco – zabralo jejich místo. Nicméně uprostřed kruté chudoby, špatných životních podmínek a taktak přežívajícího vzdělávacího systému zůstaly ostrůvky bohatství i kreativity a nadále prosperovaly.

Spisovatelé všeobecně popisují Nottingham jako divoké, živé místo, kde se můžete příjemně potloukat a nalévat místním pivem, kterému se zkráceně říká shippo, a okolí má pověst drsného kraje plného násilníků. Jen si vzpomeňte na Arthura Seatona z knihy Alana Sillitoea V sobotu večer, v neděli ráno, nebo na ještě starší příklady, rané povídky D. H. Lawrence zasazené do malých hornických čtvrtí na západě města (kde jsem začínal učit), v nichž bylo normální, že se manželky a děti schovávaly v kuchyni pod stůl, když se ve výplatní den havíři vraceli domů z hospody.

V nedávnější minulosti získal Nottingham nechtěnou a do jisté míry nezaslouženou reputaci britského města s nejvyšším počtem vražd díky řadě závažných zločinů – k nimž zde v krátkém časovém úseku došlo, a které byly pro místní policejní stanice příliš velkým soustem – a také kvůli novináři dokonale popsaným případům přestřelek často mezi překupníky drog nebo členy znepřátelených gangů mladých obyvatel nejrůznějších chudinských sídlišť v centru města.

Ať už dobře nebo špatně, zkrátka jsem cítil, že při psaní o Nottinghamu dávám příběhům o Resnickovi kulisy, které jsem dokázal popsat s jistým stupněm znalosti a přesvědčení, a že sám Resnick by město chápal stejně. Rozuměl by mu a miloval je, jak se říká „se vším všudy“.

Zbývá ještě jedna, poslední resnickovská otázka, k níž se musím vyjádřit; otázka, kterou slýchám často: Kolik z něj, pokud vůbec něco, jsem já sám?

Pokud bychom brali v úvahu, že jako každá z mých postav je do jisté míry kombinací mých postřehů a představ, která je pro mě typická, pak odpověď zní: velmi málo. Abych to vysvětlil co nejjednodušeji – neživím se sendviči ani nemám čtyři kočky. Nejsem bezdětný a kravatu si pokapu omáčkou jen zřídka. Ne že bych krom večeří v klubu detektivní dedukce vůbec kravatu nosil.

Jenže jeho Nottingham je – nebo býval – můj. Po čtyři roky jsem přecházel centrem města a dopoledne jsem si dával kávu u stejného Stánku.

Má první zkušenost z poslechu Billie Holidayové pochází z dob, kdy jsem se prohraboval hromadou starých šelakových desek, osmasedmdesátek, které patřily strýčkovi mého spolužáka – slyšel jsem písničku

I Cried for You v podání Teddyho Wilsona a jeho orchestru, s Billie Holidayovou zpívající vokály v refrénu. Krom toho mi z gramofonu hrál i Earl Bostic a mladý Duke Ellington a Louis Jordán a jeho Tympany Five. Pokud jde o Resnicka, v knize CuttingEdge (č. Na ostří nože, v: Třikrát zádumčivý jazzman Charlie Resnick, 1999) se k tomu také dostávám, když jako chlapec navštíví dům strýčka, který pracoval jako krejčí – s palci jako plech a prsty jako hedvábí, odjel do Ameriky a vrátil se s hromádkou desek, a těmi se mladý Resnick probíral a s údivem je poslouchal.

Resnick seděl v tlumeném tichu, před sebou černý čaj a sušenky, zatímco strýc ručně obšíval knoflíkové dírky a lemy a sestřenice jemně pohupovala nohama do rytmu Ink Spots, Mills Brothers, čtyři hlasy a kytara. Po chvíli strýc ťuknul náprstkem o stůl a zamrkal na Resnicka a pak společně poslouchali Mildred Baileyovou, Billie Holidayovou, písničku Call of the Freaks Luise Russella nebo The Joint Is Jumpin Fatse Wallera a jeho kapely Rhythm.

Resnicka mi pomohla vytvářet mozaika věcí a vzpomínek, které se mi při psaní náhodou vynořovaly v hlavě, a když to bylo vhodné, stávaly se s určitými úpravami součástí jeho minulosti. Další příhody, jakkoli nevýznamné, třeba jako je ta následující z knihy Na ostří nože, mohou dobře zapadat do příběhu, aby ilustrovaly, jaký je Resnick člověk a v jakém světě žije.

Opět se dalo do deště. Jemné, lezavé mrholení, které se nevyskytuje nikde mimo Anglii, studilo až do morku kostí. Na improvizovaném pódiu uprostřed starého tržiště vyhrával orchestr mladých hudebníků hrstce náhodných posluchačů a několika prokřehlým příbuzným, kteří s nimi přijeli. Stranou hlavního hudebního tělesa seděli za jediným pultíkem jedenáctiči dvanáctiletý chlapec se stejně starou dívkou. Na rozdíl od ostatních muzikantů nebyli v uniformách, chlapec měl brýle a neposlušné vlasy, dívka hubený obličej a nohy fialové zimou. Pohybujícími se rty nesly seně odpočítávali takty, čekali, ažpřijde ten jejich, a nervózně přejížděli prsty po klapkách trubek.

O kousek dál Resnickovi Paul Groves vyprávěl o svém přátelství s Karlem Doughertym. Jen jednou jsem se ho pokusil dotknout. Vyletěl, jako by ho vosa píchla. Jednou, když s Elaineještě bydleli spolu a pravda o jejich vztahu mezi nimi pronikala jako voda prosakující mezi prkny, prošli těsně kolem sebe u paty schodů a Resnick bezmyšlenkovitě natáhl ruku, aby se dotkl jemné kůže na vnitřní stranějejípaže. I nyní si dokázal vybavit nenávist, která jí vzplála v očích. Jak instinktivně ucukla.

Orchestr dohrál pár posledních tónů. Resnick zatleskal a vyplašil několik zmatených holubů. Starší dáma s nákupní taškou na kolečkách přešla před pódiem, hodila minci do kujřu od největšího bubnu, v němž se již zachycovala dešťová voda, ale také příspěvky pro orchestr na zimní turné po Německu, a dirigent oznámil poslední skladbu. Už bych měl jít, říkal si, ale když uviděl, že si oba nejmladší hudebníci přikládají nástroje k ústům, zůstal. Dirigent na ně povzbudivě pokynul a vítr jim zvedl noty z pultíku. Chlapec se nenechal odradit a rozhodným pohybem vrátil noty na jejich místo. Dívka nasadila vážný výraz a samým soustředěním si kousala spodní ret. Konečně našla v partituře správné místo a mohla se utěšovat nadějí, že další příležitost už nepromarní. Resnick vyčkal, až odehrají svých šestnáct taktů, a otočil se. Do očí se mu draly slzy.[4]

STEPHEN HUNTER

Stephen Hunter se narodil v Kansas City v Missouri v roce 1946 a v roce 1968 promoval na Severozápadní univerzitě. Od roku 1971 pracoval pro deník Baltimore Sun jako korektor, redaktor a literární kritik. Nakonec se stal filmovým kritikem a tuto pozici si udržel do roku 1996, kdy začal vykonávat stejnou práci pro Washington Post. Za své filmové kritiky byl několikrát nominován na Pulitzerovu cenu, do finále udělování se dostal v letech 1995 a 1996 a kýženou cenu získal v roce 2003. Byly vydány dva svazky jeho kritik: Violent Screen: A Critics 13 Years on the Front Lines od Movie (1995) a Now Playing at the Valenzia: Pulitzer Prize – Winning Essays on Movies (2005).

Jeho první román se jmenoval The Master Sniper, 1980 (č. Elitní odstřelovat., 2006), po něm následovaly The Second Saladin (1982), The Spanish Gambit (1985) a The Day Before Midnight (1989). V Point of Impact (1993) představil Boba Lee Swaggera, známého také jako Hřebíkář. Po něm přišli Dirty White Boys, 1994 (č. Grázlové, 2001). Otec Boba Lee Earl byl hlavní postavou ve třech románech: Hot Springs (2000), Pale Horše Corning, 2001 (č. Peklo v bažinách, 2002) a Havana (2003).

Point of Impact se dočkal zfilmování v roce 2007 pod názvem Shooter (č. Odstřelovat) s Markem Wahlbergem jako Bobem Lee Swaggerem. Režíroval Antoine Fugua, scénář napsal Jonathan Lemkin a ve filmu dále hráli Kate Marová a Danny Glover.

Hunter je ženatý a žije v Baltimoru.

STEPHEN HUNTER

BOB LEE SWAGGER

Postava Boba Lee Swaggera mě poprvé napadla v roce 1990, možná

o rok později. Vybavuji si, že jsem seděl u kuchyňského stolu a hrál si s nápady na zápletku, které jsem měl přesně dva a jen jeden byl technicky vzato můj. Měl jsem napsat druhou knihu pro Bantam na základě smlouvy na dvě díla – všichni spisovatelé budou vědět, o čem mluvím – a neměl jsem dost paliva v nádrži.

Byla noc; mladá rodina (myslím, že jsem byl také mladý) spala. Bob nevtrhl do dveří znenadání. Neslyšel jsem hlas, neviděl tvář, nechápal jsem jeho gesta. Šlo čistě o to, že obě zápletky vyžadovaly stejnou postavu – někoho, kdo uměl střílet z pušky a s klidem se dívat, jak jde zasažený k zemi.

První zápletka byla ukradená – chladnokrevně a zrádně – z knihy nazvané Death of a Thin-Skinned Animal, kterou jsem nikdy nečetl, protože kdyby ano, věděl bych, že jsem ukradl víc než jen základní schéma. Nějaký Brit napsal jen tuhle a žádnou jinou knihu a premisa byla geniální – uvážlivá, zajímavá, plná zábavných motivů jako odplata a oprávněné násilí. Britský armádní odstřelovač je vyslán do Afriky, aby zlikvidoval mimořádně odporného, zavrženíhodného diktátora. Poté, co odjede a není možné ho odvolat, uzavře Whitehall s oním hnusným politikem spojenectví. Protože nelze odstřelovače stáhnout, je zrazen. Po dopadení zmizí v krutém soukolí vězeňského systému diktátorského režimu, kde je vystaven krutému zacházení až do předpokládané popravy. Tak to chodí v reálné světové politice.

Pět let nato přijede diktátor, teď hrdý britský spojenec, na státní

návštěvu do Londýna. Jedné noci přijde do ústředí britské tajné služby šifrovaná zpráva v pět let starém kódu. Po dešifrování se zdá, že pochází od zrazeného odstřelovače, který oznamuje, že splní úkol. Nastávají komplikace.

Chtěl jsem příběh přesunout do Ameriky, do Washingtonu, kde by byl hlavní postavou starý odstřelovač z Vietnamu, mariňák až do morku kostí. Viděl jsem to úplně jasně: neochotný kolega ho musí dopadnout, ale ten starý profík je pokaždé chytřejší, rychlejší a vynalézavější. Vlastně je tak dobrý, že to možná ještě napíšu, i když tentokrát bude starší Bob pronásledovatel, ne ten střelec, a odstřelovaěem bude mladík, který bude mít za sebou tři štace v Iráku, dvě s námořnictvem a jednu se soukromou společností. Jenom tentokrát doufám, že v sobě najdu morální sílu, abych nabídl, že zaplatím autorská práva spisovateli, který mě inspiroval.

Druhá zápletka, o které jsem přemýšlel, neměla tak jasné obrysy, ale aspoň byla moje vlastní. Inspiraci jsem načerpal z článku v deníku Baltimore Sun, v němž se jeho autor, novinář ze staré školy Ralph Reppert zabýval novou teorií o atentátu na Kennedyho. Jako mnoho, vlastně jako všechny takové teorie byla i ta jeho mylná, ale ten článek doprovázela chytlavá ilustrace. Střelec stojí na vyvýšené plošině ve zničené, prázdné krajině (jako účastníci experimentu v balistické laboratoři H. B. Whitea v Marylandu). Před ním je pod určitým úhlem a v určité vzdálenosti kabriolet jedoucí přesně danou rychlostí. Na zadním sedadle sedí čtyři figuríny v konkrétním uspořádání, představující lidské terče. Střelec musí vypálit tři kulky za 6,3 vteřiny a zasáhnout terč do pravé zadní části hlavy. Účastník experimentu samozřejmě ví, že opakuje chování Lee Harveyho Oswalda, ale má představivost se odrazila od myšlenky, že střelec byl na to místovylákán a jen podle úhlu, rychlosti a podstaty střeleckého problému, před nímž stál, poznal, že ho uvrhli do Oswaldovy role a že účelem toho všeho bylo přinutit ho k předvídatelnému chování.

Nakonec jsem si vybral tuhle zápletku hlavně proto, že byla moje, a začal prakticky jen s tímhle nápadem. Prostě jsem začal psát a pokaždé, když jsem se zasekl, jsem vymyslel přestřelku nebo novou zásadní postavu. Netušil jsem, že navždy měním svůj život, a po několik následujících let to vypadalo jako největší chyba, kterou jsem kdy udělal.

Kniha Point of Impact se rodila ve velkých bolestech – bylo v ní tolik skrytých pastí, které musely sklapnout v pravý čas. Kniha se čím dál víc komplikovala. V louisianských bažinách jsem napsal dvousetstránkovou část a pak jsem si uvědomil, že vůbec nezapadá do všeho ostatního. Zahodil jsem ji. Uf. Protože jsem od přírody líný, zcela mě zdrtilo zjištění, že jsem udělal tolik práce zbytečně. Nevím, odkud se vzal Nick Memphis; nebyl v žádném nástinu a netuším, jaký je původ jména Memphis. Je Nick Egypťan, nebo z Tennesee? Nevím. Prostě se objevil jednoho mimořádně zoufalého večera, vecpal se do knihy a už v ní zůstal. Jenom dobře.

Redaktorka knihy, geniální odbornice z nakladatelství Bantam Ann Harrisová, se mi později svěřila, že ji prvních sto stránek rukopisu před Nickovým příchodem nijak neoslnilo. Pak si všimla, že se od jeho příchodu kvalita rukopisu zásadně zlepšila, stal se přímočařejším, ostřejším a temperamentnějším. Všude, kde se Nick objevil, kniha fungovala; kde ne, ZZZZZZ.

A já věděl, proč k tomu ZZZZZZ docházelo. Byla to vina Boba Lee Swaggera.

Bob Lee samozřejmě přišel z knihy Marině Sniper od Charlese Hendersona, která vypráví příběh velkého odstřelovače námořnictva Carlose Hathcocka. Hendersonova kniha je pochopitelně dobře napsaná a poutavá, navíc dokáže popsat psychologickou zátěž – možná by se dokonce dalo říct duchovní, kterou s sebou odstřelovač všude nosí. Není koneckonců vycvičený střelec a profesionální zabiják. Je to on, kdo vidí přes desetinásobně zvětšující hledí následky zásahu kulky vymrštěné 168 grány střelného prachu a letící rychlostí přes 2000 km/h, malý otvor, který vyvrtá, když vnikne do těla, a paseku, kterou napáchá cestou ven, aby se pomalu a neohrabaně svalila na zem. Fascinoval mě ten čin a zároveň děsil, ale největší strach mi naháněla skutečnost, že mě tolik fascinuje.

Fakta o Carlosi Hathcockovi byla prostá: profesionální poddůstojník námořnictva z Arkansasu, dvě štace ve Vietnamu, poprvé jako vojenský

policista. Během té druhé, poté co vyhrál Wimbledonský pohár (tedy národní přebor ve střelbě na tisíc metrů), se stal odstřelovačem a dosáhl devadesáti tří zabití. Proslavil se jako nejlepší odstřelovač ve Vietnamu (i když jím, jak se mnohem později ukázalo, nebyl); a také, alespoň podle Hendersona, dosáhl několika zvláštních ůspěchů, jako například likvidace generála Vietkongu a postřílení celé čety Vietkongu ze zálohy. Během let, po něž lovil lidi, však utrpěl dvě vážná poranění. První bylo psychické: přišel o jednoho ze svých nejnadanějších pozorovatelů, mladíka jménem Johnny Burke. Pak se těžce popálil, když vozidlo, ve kterém seděl, najelo na minu. I přesto, že byl zraněný, pomohl ostatním mužům ven z planoucího vraku, za což byl později odměněn Stříbrnou hvězdou.

Takový byl tedy i Bob Lee: z Arkansasu, poddůstojník námořnictva, mimořádně odvážný a výkonný odstřelovač, jenž se stal legendou díky několika svým mimořádným výkonům a byl vážně zraněn na duši – jeho mrtvý pozorovatel – a na těle – viz jeho popáleniny. Viděl jsem ho jako zahořklého, osamělého a do sebe uzavřeného člověka, vyléčeného alkoholika, a věděl jsem, že se v průběhu děje vrátí do společnosti, objeví lásku, aktivně se zapojí a uvědomí si, že jsou pořád věci, pro které stojí za to bojovat. Tohle všechno bylo v prvním bezcílném, těžce vydřeném konceptu.

A ten byl strašný.

Bob nebyl živý.

Nakonec jsem si uvědomil, že problém souvisí s tím, co spisovatelé nazývají „živá linie“ jako protiklad k „mrtvé linii“. Paralelní „mrtvá linie“ představuje přijatelnou podobu základního tvaru díla, ale neobsahuje žádný podíl představivosti autora. Není spontánní, překvapivá, nezávislá. Prostě tam jenom je; to je všechno. A to jsem měl já, hrubý tvar na neuspořádané tisícovce stránek rukopisu, do kterých jsem dal Carlose Hathcocka. (Ušetřím vás popisu technických strázní při psaní první knihy na počítači, jehož disk se mi mimo jiné podařilo polít džemem.) Bob Lee měl všechny Carlosovy základní rysy, ale byl chladný a nudný jako kámen.

Lidé mi říkají: „Bob Lee Swagger? To je Carlos Hathcock, že?“ No, je a není. Klíčem k Bobu Lee Swaggerovi se ukázala být nikoliv všechna místa, kde se protíná s Carlosem Hathcockem, ale právě místa, kde se od něho odchyluje. Teprve když se Bob začal Carlosi Hathcockovi vzdalovat, stal se životaschopným portrétem samostatného člověka, schopného unést propracovaný příběh.

Když jsem ho přetvořil, přišel jsem s postavou, kterou by skutečný Carlos Hathcock podle mého názoru nepoznal. Chápal jsem ho trochu jako faustovského intelektuála války. Viděl, udělal a naučil se takové věci jako žádný muž před ním. Zaplatil za to však draze: dobrovolným vyčleněním se ze společnosti a znecitlivěním své duše. Dodal jsem mu vnější rys těchto vnitřních strázní: stal se vyléčeným alkoholikem a jeho opilství (o tomhle trochu vím) nebylo toho veselého druhu plného bonmotů, přípitků a jiskřivého vtipu; ne, bylo temné, mrzoutské, násilné, sebedrásavé, možná dokonce vražedné. A proto jeho největší vítězství nebylo nad severními Vietnamci (dal jsem mu skóre 87, protože jsem chtěl dát jasně najevo lidem, kteří se v tom vyznají, že ho nedělám „lepším“ než Carlos), ale nad sebou samým.

Chtěl jsem také, aby se vážně zamyslel nad tím, čím prošel, aby se pokusil najít v tom nějaký smysl. Přinutil jsem ho tedy, aby znovu objevil sám sebe prostřednictvím pilné četby. Ve svém přívěsu nahoře v pohoří Ouachita začal číst o Vietnamu, pak o válce obecně a přes Homérovu Iliadu a Thůkýdidovu Historii Peloponéské války se dostal až k Hemingwayovi, Mailerovi a současným autorům. Prahl po obsahu těch knih a zachránil se před sebedestruktivními impulzy temnějších částí své duše tím, že postavil myšlenky a zážitky ostatních válečníků mezi sebe a ty černé psy deprese, pochyb o své osobě, vzteku a osamělosti.

Pak tam byl Arkansas. Nic jsem o něm nevěděl, absolutně nic, kromě toho, že když jsem knihu psal, kandidoval nějaký tamější politik na prezidenta. O něm jsem neslyšel nikdy, o jeho zemi skoro vůbec.

Původně jsem umístil Swaggera do Berryville v severovýchodním Arkansasu, nedaleko Bransonu a pohoří Ozark. Berryville jsem si vybral proto, že to jediné, co jsem věděl o Arkansasu, bylo, že v Berryville založil puškař a vizionář Bill Wilson obchod, kde prodával své automatické pětačtyřicítky, takže Berryville je svým způsobem hlavním městem střelecké kultury. Vypravil jsem se tedy tam dolů a myslím si, že žádný člověk nikdy necestoval do Arkansasu víc naplněný romantickými představami a nadějí. Ale musím říct, že když jsem tam přijel, byl jsem zklamaný. Berryville bylo v pořádku, ale zcela ho opanovala kultura country music, kýčovitá, sentimentální a kašírovaná. Tohle nebyl ten Arkansas, který jsem si představoval jako rodiště válečníka.

Sklíčeně jsem pokračoval na jih po dálnici 71. Mířil jsem do Dallasu, kde jsem chtěl udělat výzkum na téma JFK, protože v té době byl atentát na Kennedyho součástí knihy. Vtom jsem zcela nečekaně objevil pohoří Ouchita, úžasné horské pásmo táhnoucí se od východu k západu přes Polk County a Oklahomu. Nevěděl jsem, že právě do těchto hor zasadil Charles Portis svůj skvělý román True Grit, ale rozhodně to byla krajina, která se hodila k mému hrdinovi. Jakmile jsem ji spatřil, věděl jsem, že mám, co jsem hledal.

Tady bych se měl zmínit o dvou dalších prvcích.

Tak diskrétně, jak to jen jde, bych měl uvést, že jsem tu cestu nepodnikl sám. Jel jsem se ženou, která se později stala mou manželkou, a téma muže vytaženého ze zklamání, samoty a zoufalství láskou dobré ženy bylo něco, čemu jsem skutečně věřil a co mě naplňovalo nadějí a radostí, jaké jsem dosud nepoznal. Pokusil jsem se to také vložit do knihy ve vztahu Boba a jeho zachránkyně Julie.

Teď musím rozpačitě nechat tento odstavec stát o samotě a přesunout se k další lásce: puškám. Chtěl jsem, aby to byla kniha o puškách. Jsem – a vždycky jsem byl, jak čtenáři jistě vědí – blázen do zbraní. Fanda na kvéry, pošuk s flintou, bouchálek a tak dále. Říkejte si tomu, jak chcete, ale pravda je, že střelná zbraň vždy podněcovala mou imaginaci. Dokonce si pamatuji, kdy to začalo. Myslím, že to bylo v roce 1954; zůstal jsem tajně dlouho vzhůru a díval se na detektivní seriál Dragnet. Múj otec byl pryč a dělal něco nepochybně pitomého, hnusného a spojeného s alkoholem. Matka se nejspíš trápila a litovala a já se díval na Joea Fridaye a Bena Smithe, jak stíhají nějakého vraha v San Fernando Valley. Nebo to možná nebylo v tomhle údolí, ale v nějakém řadovém domě na odlehlém, ponurém předměstí Los Angeles. Pamatuji si však přesně, že když Joe s Benem lokalizovali podezřelého, zavolal

Ben na ústředí. Joe Benovi připomněl: „A řekni jim, ať vezmou hodně nábojů ráže .45 do samopalů. Vypadá to, že se bude bránit až do samého konce.“

A opravdu. Podezřelý vyběhl z domu s pistolemi v rukou a tam narazil na seržanta Fridaye, prototyp správného chlapa padesátých let, se samopalem Thompson, a Joe promluvil za civilizaci, když toho lumpa rozstřílel na cucky. Hned druhý den jsem sedl ke kusu papíru a po hodině úsilí měl před sebou úctyhodné vyobrazení Samopalu Thompson ráže padesát, jak jsem pojmenoval onu zbraň, kterou jsem oproti té Joeově vylepšil na .50. V tom okamžiku vstoupily zbraně formálně do mé představivosti a já si o nich začal číst, všímat si jich v televizi a v kině, snít o nich – a kreslit je. Všechny mé školní sešity byly vyzdobené podrobnými nákresy hojně označenými Samopal Thompson M-1928, ráže .45 nebo Karabina M-l či Automat .45. Úmyslně jsem si vybíral kapslovky, které věrně kopírovaly originál, a když jsem našel nějakou, která vypadala „jako živá“ a přesto jsem ji nepoznal, vyhledal jsem si ji. V roce 1956 jsem se jako desetiletý stal předplatitelem časopisu Guns a hltal každé slovo.

Takovým chováním bych si samozřejmě dneska vysloužil každodenní dávku ritalinu (nebo něčeho silnějšího), pravidelná sezení s psychiatrem a pozornost školního poradce, ale tehdy to nikdo nepovažoval za něco zvlášť divného a já musím říct tohle: byla to zábava. Bože, jaká to byla radost ponořit se do světa záhybů, křivek, nýtů a šroubů různých tvarů, koumat nad jemností linky. Bylo to tak zvláštní. Za čas se ze mě stal celkem slušný kreslíř zbraní z devadesátistupňové perspektivy, a někdy jsem je dokonce kreslil pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, aby vyjadřovaly význam a solidnost. Uměl jsem nakreslit cokoliv kromě – což platí dodnes – koltu Peacemaker. Z nějakého důvodu se mi vyhnul génius plukovníka Colta: nikdy se mi nepodařilo vystihnout ty jemné nuance křivek, jemnou souhru variací mezi ohbím pažby, zásobníku a lučíkem spouště.

Bez ohledu na to mi láska ke zbraním zůstala, až na krátké období deziluzí v sedmdesátých letech, kdy jsem se označoval za liberála a cítil se nadřazený kultuře zbraní. Ta mě však stále vábila a vždycky jsem věděl, že je to můj pravý osud a že jednou z věcí, která mě dovedla od touhy psát ke skutečnému psaní, bylo uznání velkého vlivu zbraní a jejich moci rozdmýchat mou představivost. Přesto jsem toho stále moc nezastřelil a vlastně si ani nekoupil zbraň až do doby, kdy jsem pracoval na The Day Before Midnight, románu o komandech, kteiý se hemží zbraněmi.

Věděl jsem, že když má být mnou vytvořený odstřelovač skutečný, musím přesvědčivě popsat jeho pušku, a abych to dokázal, musím se z ní naučit střílet, čistit ji, rozebírat, nosit ji, učinit ji součástí svého života. Tak jsem si koupil zbraň co nejpříbuznější pušce odstřelovačů námořnictva. Byla to puška Remington 700 ráže .380, policejní model s těžkou hlavní, hrubá a jednoduchá, bez aspirací na styl nebo krásu. (To byla také součást mého viditelného odchýlení do Carlose Hathcocka, protože ten střílel ve Vietnamu zásadně z vinčestrovky model 70.) Připevnil jsem na ni hledí Leupold lOx, stejně jako mariňáci ve Vietnamu (i když oni ho měli od firmy Redfields, které také zvětšovalo desetinásobně). A chodil jsem na střelnici v Mariottsville Road asi osm kilometrů od mého domu, kde jsem střílel… střílel… a střílel. Okamžitě jsem zjistil, že všechno, co jsem viděl ve filmech, byl podvod. Hlavně jsem se naučil, jak je manipulace s odstřelovačskou puškou těžká a jemná, jakou sílu a pružnost musí člověk mít, aby proměnil své tělo v sochu, na některých místech pevnou a na jiných uvolněnou, a jak musí kontrolovat dýchání. Jinými slovy, je nutné ovládnout srdce

i mysl, a komu se to nepodaří, z toho nikdy nebude dobrý střelec.

A já nikdy dobrý nebyl, i když po nějaké době mi to už docela šlo. Vzrušení z tréninku však proniklo do mého psaní a dodalo mu na opravdovosti. Věděl jsem, že tento proces nebyl nikdy v žádné knize pravdivě popsán, a myslel jsem si, že pokud ho vystihnu správně, bude má kniha aspoň něčím originální.

Nakonec tu byla odvaha. Věděl jsem, že Bob bude statečný. Bude jedním z těch vzácných mužů (naprosto jiných než já, musím dodat), kteří dokážou čelit nepřátelské palbě se stoickým klidem, vyřešit situaci jako matematický problém a reagovat rychle a efektivně. Nebylo to tím, že se nebál; šlo o to, že se naučil svůj strach zvládnout nebo měl motiv tak silný, že zatlačil strach do pozadí. A jaký motiv to mohl být?

Studoval jsem životopisy válečných hrdinů, abych přišel na to, proč byli tak stateční. V případě důstojníků (tedy vůdců) to byla víra ve věc samou a systém, strach nezklamat ostatní, smysl pro zodpovědnost. Ale něco takového by odstřelovače nepohánělo. Je sám a jedná na vlastní pěst v odlehlé asijské zemi. Nikdo neví, zdaje odvážný nebo ne; ve skutečnosti se zodpovídá jen sám sobě. Co ho pohání? Musel jsem to zjistit, protože jsem chtěl stvořit celého muže a nepřál jsem si jen prohlásit ho za statečného a nechat to tak, jak se běžně stává v podřadných filmech i románech.

Nakonec jsem narazil na další postavu s nezdolnou vůlí a odhodláním, komplikovanou, nepříjemnou, dokonce odpudivou. Objevil jsem Tyruse Raymonda Cobba. Důvodem, proč mám rád Tyho Cobba, je fakt, že mě problematičtí muži přitahují. Ano, já vím: byl to rasista, sexista, násilník, outsider až do samého konce, krutý, pomstychtivý a neohebný jako ocelová roura, nesmiřitelný, nepříjemný a nakonec všemi zavržený. Ale jeho příběh je velice zajímavý. Když mu bylo devatenáct a právě podepsal svou první profesionální basketbalovou smlouvu, jeho matka zastřelila otce brokovnicí v jejich ložnici. Byla v posteli se svým milencem. Ty miloval svého otce, prominentního georgijského právníka, považovaného všemi za spravedlivého, laskavého a moudrého muže. Cítil se nesmírně podveden skutečností, že ho otec nikdy neviděl hrát profesionálně, a otřásly jím nechutné okolnosti jeho smrti, tak malicherné ve srovnání s tím, xeho ten muž dosáhl. Přesto však zaplatil matce obhájce a přihlížel, jak ji zprostili obvinění poté, co tvrdila, že si myslela, že u okna stojí neznámý vetřelec.

Rozhodl jsem se dát Bobovi podobnou dynamiku – geniálního otce, o něhož ho připravily okolnosti příliš ubohé na to, čím se ten muž proslavil, takže utrápený syn bude svého otce velice postrádat a stráví celý život snahou vyrovnat se jeho genialitě. Bude mužem, jenž si idealizoval otce, a nikdy si nepřizná, že i on byl jen člověk se svými slabostmi a chybami.

Vzpomínám si na jednu noc, kdy jsem seděl v domě v Columbii a bezmyšlenkovitě vyťukával odstavec. Ani netuším, odkud přišel. Psal jsem o – hm, jaké je dobré, jižansky znějící jméno? – jasně, Earl, to je ono, Earl. Udělám z Earla taky mariňáka a, jasně, já vím, to bude super, bude mít medaili cti z Iwo Jimy; vlastně ho nechám probojovat se celým Pacifikem z jednoho zatraceného ostrova na druhý, zabiják, hrdina, mariňák, muž-legenda. A pak se vrátí domů a stane se státním policistou. No a pak ho o deset let později nechám zavraždit v mizerném kukuřičném poli dvěma bílými šmejdy s nějakými profláknutými jižanskými jmény, jasně, ať se jmenují Jimmy a Bub Pyeovi, to bude ono. Achilles zabitý dvěma obyčejnými grázly. Jo.

Naťukal jsem to a zapomněl na to.

A přesto, když jsem skončil – zdá se, jako by uplynuly roky, tohle ve mně zůstalo. Achilles umírá v kukuřici a nad ním se šklebí dva bezcenní šmejdi. Bylo to tak smutné; prostě jsem se musel dozvědět víc a jediný způsob, jak se to dozvědět, byl napsat to. A přesně to jsem udělal. Co se týče Boba Lee a Point of Impact, o tom se už nedá moc říct. Jakmile jsem měl jeho, měl jsem celou knihu. Všechno ostatní se více méně stalo v době, kdy se to mělo stát. Došlo ještě k poslednímu, zoufalému přepisu, kde jsem vyřešil další problém s vyprávěním tím, že jsem rozpoltil jediného zlosyna ve dví, na plukovníka Raye Shrecka, bývalého příslušníka zelených baretů, a na Hugha Meachuma, hlavouna ze CIA a špiona první třídy. (Ve filmu se z nich nějak stali Danny Glover a Ned Beatty.)

Ano, když to skončilo dobrými kritikami a špatnými čísly prodeje, zjistil jsem, že Bob a jeho otec Earl jen tak nezmizí. Pokusil jsem se zakázat si je, protože jsem se tehdy nechtěl opakovat. Ale oni neodešli a já musel napsat další knihu. A pak ještě jednu. A pak… Přišlo moje životní dílo a já se to dozvěděl jako poslední.

LEE CHILD

Lee Child se narodil v roce 1954 v anglickém Coventry. Jeho rodina se záhy přestěhovala do Birminghamu, kde chodil do stejné střední školy jako kdysi J.R.R.Tolkien. Dostalo se mu klasického anglického vzdělání, včetně latiny, řečtiny a staré angličtiny, a potom studoval práva v Sheffieldu. Nějakou dobu pracoval v divadle a poté osmnáct let pro Granada Television v Manchesteru. Když se stal po reorganizaci přebytečným, začal se věnovat psaní beletrie.

Jack Reacher, jenž vystupuje ve všech Childových knihách, se poprvé objevil v roce 1997 v Killing Floor (č. Jatka, 1999), která měla okamžitě obrovský úspěch a dostala jak Cenu Anthony, tak i Cenu Barry za nejlepší prvotinu roku. Tato knižní řada získává každým rokem stále víc na popularitě, je žádaná po celém světě a pravidelně se objevuje v hlavních žebříčcích nejprodávanějších knih. Filmovou verzi One Shot (č. Výstřel, 2005), Childovy knihy z roku 2005, právě zpracovávají Paramount Pictures.

Lehce bondovský Child jezdí superrychlým jaguárem a dělí svůj čas mezi jih Francie a Manhattan, kde se stal zaníceným fanouškem newyorských Yankees. Je ženatý a má jednu dceru.

LEE CHILD

JACK REACHER

Jak daleko do minulosti mám zajít? Reacher se poprvé objevil na knižních pultech 17. března 1997 – na den svátého Patrika – když nakladatelství Putnám vydalo ve Spojených státech Killing Floor (č. Jatka, 1999) – což byl Reacherův – a můj debut. Má však svůj původ možná už na silvestra roku 1988. Tenkrát jsem pracoval pro komerční televizní stanici v anglickém Manchesteru. Dělal jsem jedenáctým rokem ředitele vysílání (presentation director), což bylo něco podobného jako letecký dispečer v civilní letecké dopravě. V únoru 1988 začala britská komerční televize vysílat čtyřiadvacet hodin denně. Vedení se už rok před tím dohadovalo, jak nový rozšířený závazek pokrýt. Nikdo z nás nechtěl pracovat v noci. Vedení nechtělo zaměstnat nové pracovníky. Konec příběhu. Slepá ulička. Patová situace.

Vyřešila ji nabídka vyšších platů. Přijali jsme ji a na silvestra jsme už za sebou měli deset tučných, šťastných měsíců nové smlouvy. Zúčastnil jsem se oslav, ale do slavení mi moc nebylo. Ne že bych nebyl v krátkodobém měřítku spokojený – spím lépe ve dne než v noci a jsem rád vzhůru, když je okolní svět tichý a opuštěný, a nový plat jsem si rozhodně užíval. V kostech jsem ale cítil, že vedení bude zvýšení platů litovat a nová smlouva je začátkem konce. Dříve nebo později nás z pomsty propustí. Měl jsem pocit, že je to jen otázka času. Nikdo ho se mnou nesdílel, až na jednu ženu.

Na večírku se mě v jednom nerušeném okamžiku zeptala: „Co budete dělat, až tohle skončí?“

Odpověděl jsem: „Budu psát knihy.“

Proč tahle odpověď? A proč tehdy?

Vždycky jsem byl.nenasytný čtenář. Četl jsem neustále, všechny žánry, ale velice neuspořádaně. Přirozeně jsem tíhl ke zločinu, dobrodružství a thrillerům, ale ve Velké Británii jsme dlouho neměli žánrová knihkupectví ani časopisy pro fanoušky a internet tenkrát samozřejmě ještě neexistoval, takže chyběla efektivní síť, která by vedla čtenáře od jednoho díla k druhému. Přečetl jsem tak pár velice obskurních knih a spousta velice dobrých mi unikla. Například v únoru 1988 – inkoust na nových smlouvách nestačil ještě pořádně uschnout – jsem se vypravil na dovolenou na Yucatan. Cesta zpátky vedla přes Miami, kde jsem u stánku s knihami náhodou sáhl po Osamělém stříbrném dešti od Johna D. MacDonalda. O MacDonaldovi ani o Travisi McGeeovi jsem do té doby neslyšel. Knihu jsem přečetl v letadle do Londýna a moc se mi líbila.

Do Spojených států jsem se vrátil na Velikonoce téhož roku a koupil všechny tituly s McGeem, které se mi podařilo najít, což byla řada téměř metr dlouhá.

Nikdo mě nenutí, abych pěl na MacDonalda chválu, ale tenhle metr mi poskytl víc než jen vynikající zábavu. Knihy s McGeem ke mně z nějakého důvodu hovořily jako učebnice. Připadalo mi, že chápu, co MacDonald dělá a proč a jak, jako bych viděl přes kůži kostru. Cetl jsem je celé léto a na silvestra jsem si byl naprosto jistý, že jestli dostaneme padáka, chci se živit tím, čím MacDonald. Zůstanu v zábavním průmyslu, ale budu pracovat sám na sebe ve světě knih.

Padáka jsme dostali až za šest let. Ale dostali jsme ho, a tak nadešel čas, abych uskutečnil svá dřívější předsevzetí. Zašel jsem do obchodu W. H. Smithe v nákupním středisku Manchester Arndale – které o rok později zničila IRA – a koupil si tři bloky, tužku, ořezávátko a gumu. Stály mě tři libry devadesát devět pencí.

(Ve výboru Otty Penzlera z roku 1978 The Great Detectives jsem si přečetl příspěvek Ngaio Marshové a ta píše, že udělala úplně totéž, až na to, že si nekoupila gumu – možná už jednu vlastnila, nebo měla větší sebevědomí než já.) Potom jsem se se svým nákupem posadil a pustil se do třídění napůl zformulovaných myšlenek. Ale nejenom do třídění nedávných myšlenek – musel jsem se vrátit třicet let zpátky do minulosti k bodu, kdy se začaly utvářet mé první čtenářské návyky.

Uvědomil jsem si, které věci se mi v knihách líbily a které nelíbily. Odjakživa mě přitahovali psanci. Obdivoval jsem chytrost a důvtip. Lákaly mě přísliby překvapivých rozuzlení. Neměl jsem rád hrdiny, kteří byli přirozeně inteligentní, ale pak udělali ve dvou třetinách knihy chybu, aby uvedli do pohybu poslední část dění. Detektivové na stopě, kteří vcházeli do místností a nechávali se zezadu uhodit do hlavy, nebyli nic pro mě. A měl jsem rád vítěze. Znervózňoval mě běžný oblouk příběhu, kdy hrdina prohrává, prohrává a prohrává, aby na konci vyhrál. Líbily se mi špičkové výkony. Ve sportu dávám přednost jednoznačným vítězstvím před napínavými rozuzleními o pár bodů v posledním kole.

Můj čtenářský vkus samozřejmě v jistých směrech ovlivnila i škola. Patřím patrně k poslední generaci, které se dostalo klasického anglického vzdělání. Četl jsem v latině, řečtině a staré angličtině, všechny prastaré báje, středověké ságy a básně. S „potulným rytířem“ jsem se seznámil přímo u zdroje.

Potom jsem studoval práva. Nikdy jsem neměl v úmyslu stát se právníkem, ale tahle oblast v sobě spojovala všechny mé nebeletristické zájmy – dějepis, politiku, ekonomii, sociologii… a jazyky. Právnický jazyk vyžaduje stručnost a co nejvíc se vyhýbá dvojznačnosti. Výsledek je nevyhnutelně suchopárný, ale všechno to zestručňování a vyhýbání se dvojznačnosti člověka naučí, jak psát.

Pak jsem začal pracovat v divadle, což tenkrát znamenalo spoustu experimentálních kusů, z nichž některé byly dobré a jiné příšerné, a jejich autoři považovali za poctu, když se nedostavili diváci.

„Jsou příliš hloupí, než aby nás pochopili,“ tvrdívali.

Já jsem tenhle přístup nenáviděl. Podle mě je zábava dohoda. Vyji produkujete, oni se na ni dívají, a pak je. Je to jako zenová otázka: Když uspořádáte představení a nikdo na něj nepřijde, uspořádali jste ho vůbec?

Pro mě byli diváci od počátku důležití. Což mi pomohlo uspět v televizi. A časem jsem si uvědomil, že, jsem divákem. Dělali jsme kvalitní, masovou zábavu, ale někteří kolegové měli přesto pocit, že se zahazují. Já ne.

G. K. Chesterton jednou řekl o Dickensovi: „Dickens nepsal, co chtěli čtenáři. Dickens chtěl., co chtěli čtenáři.“ Nikdy bych si netroufl srovnávat se s Charlesem Dickensem, ale přesně vím, co měl Chesterton na mysli.

Tak jsem se v devětatřiceti zhruba po třiceti pěti letech uvědomělé existence posadil, otevřel na jídelním stole jeden ze svých bloků, vyrovnal do řady tužku, ořezávátko a gumu a… znovu se zamyslel a došel ke třem jasným závěrům.

Za prvé: Hrdina je král. V každém století se patrně objevilo méně než šest knih, které by utkvěly v paměti kvůli ději. Lidé si pamatují hrdiny. Totéž platí pro televizi. Kdo si pamatuje na Lone Rangera (Osamělého jezdce)? Každý. Kdo si pamatuje děj některého příběhu s Osamělým jezdcem? Nikdo.

Můj hlavní hrdina bude muset na svých bedrech nést celou váhu… a ta váha bude opravdu pořádně těžká. Nezapomeňte, byl jsem na mizině a bez práce.

Druhý závěr: Když vidíš v čele průvodu vůz s kapelou, je pozdě, abys na něj naskočil. Mám pocit, že člověk, který mi tohle pověděl, mluvil

o investicích – jako bych měl něco, co bych mohl investovat, ale přišlo mi to jako skvělé moto i pro zábavu. Zábava je přelidněné pole. Proč dělat, co všichni ostatní?

Tak jsem se rozhodl, že budu dělat něco trochu jiného. Po pečlivé analýze jsem usoudil, že detektivní seriály, které se tehdy točily – a většina z nich se právě začínala vysílat – jsou mýdlové opery. (Což nepovažuji za pejorativní označení. Mýdlová opera je nesmírně silný vyprávěcí motor a mýdlové opery mě čtrnáct let živily. Vydatně a velice kvalitně.) Hlavní hrdinové jsou primus inter pares v repertoárovém souboru, dějiště a činnost jsou pevně dané a hrají významnou roli. Jinými slovy, seriáloví hrdinové mají partnery, přátele, zaměstnání, byty, oblíbené bary, oblíbené restaurace, sousedy, rodiny, dokonce i psy a kočky. Chodí běhat, posilovat, mají koníčky. Musejí platit účty a řešit problémy.

Když vidíš vůz s kapelou, je pozdě, abys na něj naskočil. Rozhodl jsem se všemu tomuhle vyhnout.

Ale rozhodnutí třetí a nejzapeklitější: Nemůžeš popsat hrdinu zvlášť specificky. Cítil jsem v kostech, že kdybych postupoval příliš pečlivě, vytvořil bych seznam pomyslných vlastností a kladů a vyšel by mi z toho plochý, nudný, papírový člověk. Kontroloval bych seznam ve své hlavě: „Nezapomněl jsi na tenhle detail… zkontroluj… nevynechal tyhle podružné lidi… zkontroluj…“ tak dlouho, dokud bych ze svého hrdiny nevytloukl veškerou jiskru a život. Proto jsem tuto třicet pět let starou směs nápadů a vlivů odsunul poměrně úmyslně stranou a rozhodl se uvolnit se a počkat, co přijde.

Přišel Jack Reacher.

Zajímalo mě vyšinutí a odcizení a zaznamenal jsem, že lidé, kteří sloužili dlouhá léta v armádě, se potom špatně přizpůsobují civilnímu životu. Je to jako přesun na jinou planetu. Tak jsem stvořil hrdinu, který byl nejdřív vojenským dítětem, potom důstojníkem a teď se nedobrovolně noří do světa civilistů. A protože jsem chtěl psát především detektivní romány, udělal jsem z něho bývalého vojenského policistu, aby se vyznal ve vyšetřovacích metodách, zajišťování stop a tak podobně a působil při tom věrohodně.

Díky těmto dvěma rozhodnutím získal dvojitou vrstvu odcizení. Za prvé, odchodem z drsného, nemilosrdného světa vojáků se z něj stala v civilním životě ryba na suchu a tuhle situaci pak ještě přiostřila propast, která zeje mezi představiteli zákona a zbytkem populace.

A udělal jsem z něj Američana. Já jsem Brit. V té době jsem však už dvacet let pravidelně navštěvoval Spojené státy – moje manželka pochází z New Yorku, a měl jsem pocit, že tu zemi dobře znám, nebo alespoň tak dobře, jak by ji znal nezakotvený bývalý voják. A být nezakotvený a odcizený je v obrovské zemi jako Amerika mnohem snazší. Odcizení na malém přelidněném ostrově jako Velká Británie má úplně jiný charakter, většinou čistě psychologický, a ne fyzický nebo doslovný.

Rád čtu naše britské klaustrofobní detektivky, ale nechtěl jsem je psát. Chtěl jsem velké, košaté zápletky, rozlehlou krajinu a nekonečné nebe.

Status bývalého důstojníka jsem mu přiřkl instinktivně. Při pohledu zpět si uvědomuji, že jsem chtěl zcela jasně čerpat z paradigmatu středověkého potulného rytíře, a potulný rytíř musí být v první řadě rytířem. Usoudil jsem, že tomu bude nejlépe vyhovovat absolvování West Pointu a hodnost majora.

Z literárního hlediska to byla důležitá volba, ale později jsem zjistil, že poněkud sporná, co se týče hodnověrnosti. Jeho celková osobnost, přístup a naznačená minulost by ho ve skutečném světě zařadily spíš mezi nižší než vyšší důstojníky.

Bylo pro mě však klíčové, aby měl jistou vznešenost – což je zvláštní chtít po člověku, který rozbíjí hlavy tak často a důkladně jako Jack Reacher, ale následný ohlas dokázal, že jeho status „bílého klobouku“ vychází především z našich představ o jeho vojenské hodnosti. (A status „bílého klobouku“ láká čtenáře k tomu, aby knihy s Jackem Reacherem označovali za moderní westerny, což dává smysl při pohledu na jejich strukturu a atmosféru.)

Některé knihy jsou jako Jezdec z neznáma, povídky od Zane Greye, nebo díly Osamělého jezdce – uzavřená, k boji ochotná komunita má problém; z dálky přijede na koni záhadný cizinec, vyřeší problém a zmizí v západu slunce – westerny jsem ale nikdy nemiloval ani nečetl. Jde o to, že i westerny mají hluboké kořeny ve středověkých legendách

o potulném rytíři.

Pro většinu evoluce platí, že pokud B nepochází přímo z A, oba mají někde dál v minulosti společného předka.

Můj hrdina se zpočátku nejmenoval Reacher. Vlastně se nejmenoval nijak. Přidělování jmen mi přijde na celém psaní nejtěžší. Moje knihy se hemží značkami papírnického zboží a jinými autory, protože když potřebuji někoho pojmenovat, rozhlížím se bezmocně po své pracovně, dokud mi nepadne pohled na zápisník nebo hřbet knihy na polici.

Jednou nebo dvakrát jsem se díval tak dlouho z okna, dokud neprošel soused nebo jsem si nevzpomněl na jmenovku prodavače, kterou jsem zahlédl v obchodě… V mých knihách dostávají jména nejrůznější lidé a většina z nich bezděčně. Jméno hlavního hrdiny samozřejmě je nesmírně důležité. Při pořádné dávce štěstí se objeví v mnoha dalších knihách, a dokonce se o něm bude mluvit i v jiných souvislostech.

Když jsem se pouštěl do psaní, neměl jsem o jménu svého hrdiny jasnou představu. Moje první kniha je napsaná v první osobě, takže jsem jméno potřeboval, až když se na něj někdo zeptal, k čemuž došlo teprve asi na třicáté stránce rukopisu. Policejní detektiv se otázal: „Jméno?“ Odložil jsem tužku a přemýšlel. Pokud si dobře vzpomínám, nejlepší, co mě napadlo, byl Franklin. Moc se mi však nelíbilo.

r

Pak jsem šel nakupovat. Být bez pravidelné práce s sebou přináší mnoho problémů, a já jsem pravidelnou práci neměl, tak jedním z nich bylo, že moje manželka předpokládala, že jí po mnoha letech osamělého boje budu pomáhat s nepříjemnými úkoly. Proto mě požádala, abych s ní zašel do supermarketu a odnesl domů nákup. Jsem velký chlap. Ona malá žena.

A tenkrát to byla také ustaraná žena, i když to dobře skrývala. Naše životní úspory se rozplývaly a pravidelné příjmy patřily vzdálené minulosti.

V supermarketu – a to se stává všem vysokým mužům – mě oslovila drobná stařenka a požádala: „Jste úžasně vysoký džentlmen, nemohl byste se pro tamhleto natáhnout?“ Moje žena mi řekla: „Jestli to s tím psaním nevyjde, můžeš se vždycky živit jako ‘natahovač‘ v supermarketu.“ Natahovač. Reacher. Skvělé jméno! A použil jsem ho a teď se usmívám, když se v internetových komentářích dozvídám, že jsem ho zvolil kvůli jeho aspektu pohybu vpřed, usilovnosti a zarputilosti.

Křestní jméno vyplynulo ze závěru číslo dvě – nedělej, co dělají ostatní. V té době se vyrojilo značné množství afektovaných a komplikovaných jmen. Tak jsem hledal co možná nejjednodušší a nejobyčejnější. Napadl mě Jack, ale ne jako zdrobnělina Johna. Prostě Jack. (Jeden z mých dědečků se jmenoval Harry, což spousta lidí považovala za zdrobnělinu Henryho, ale to nebyla pravda. Harry stálo v jeho rodném listě.)

V mé třetí knize Tripwire (č. Varovný signál, 2000) začíná jedna pasáž slovy: „Reacher dostal jméno Jack po otci, což byl obyčejný Yankee z New Hampshiru mající neskutečnou hrůzu z čehokoliv módního.“

Rozhodl jsem se zdůraznit Reacherovy strohé, neuhlazené způsoby strohým, neuhlazeným jménem. Přišlo mi, že by k jeho postavě nesedělo jméno jako například MacNaughten Lawrence. A opravdu by k němu nesedělo. Dá se docela dobře zkrátit na „Maca“, ale všechny oficiální dokumenty by okamžitě odhalily skrytou pravdu, kterou jsem nepovažoval za nutné odhalovat.

Takže jsem z něj udělal Američana, nezakotveného bývalého důstojníka, který se snaží zapojit do civilního života a má obyčejné jméno.

A je obrovský.

Měří sto devadesát pět čísel, váží sto jedenáct kilo a není na něm gram tuku. Ve Varovném signálu se po krátké době fyzické práce na slunci sám popsal jako „kondom nacpaný ořechy“. Nikdo trochu rozumný by se s ním nepustil do křížku.

Chtěl jsem dosáhnout všudypřítomné fyzické síly, která vyzařuje z profesionálních hráčů fotbalu, i když jsou naprosto uvolnění, ale v Reacherově případě měla být na první pohled potenciálně nebezpečná. (Ve Výstřelu přiznává, že hrál ve West Pointu za vojáky fotbal, ale jeho kariéra skončila po první hře. „Proč?“ zeptal se kdosi. „Zranil jste se?“

„Ne,“ odpověděl Reacher. „Hrál jsem příliš brutálně.“)

Jeho fyzický vzhled je dalším důsledkem rozhodnutí číslo dvě – nedělej, co dělají ostatní. Ostatní autoři ze svých protagonistů už dlouhou dobu vytvářeli čím dál víc narušené slabochy. Tenkrát se to považovalo za vítanou změnu. Hrdiny s propadlými tvářemi nahradili menší, realističtěji vyděšení a fyzicky nenápadní muži.

Z emocionálního úhlu pohledu to byli ztroskotanci. Alkoholici, bývalí alkoholici, rozvedení alkoholici ve srubech v lese, traumatizovaní dřívějšími chybami. Srdeční krajinu měli prostřílenou doslovnými

i obraznými kulkami. Halila je atmosféra selhání a smutku.

Tenhle trend nastartovali jako u všech žánrů nápadití průkopnící a přehnali ho nudní napodobitelé. Když jsem začal psát, měl jsem ho už plné zuby. Chtěl jsem představit staromódního, uvolněného hrdinu bez problémů, který není tak malý, že sahá ostatním po břicho. Jeho fyzický vzhled měl symbolizovat i jeho duševní schopnosti. Měla to být plně funkční osobnost.

A napadlo mě, že by mohlo být zajímavé postavit tohle paradigma fyzické zranitelnosti na hlavu. Literární hrdina obvykle má proti sobě soupeře, kterých se musí bát.

Co kdyby byl hrdina, napadlo mě, největší silák v okolí a ostatní se báli jeho? V mé čtvrté knize Running Blind (ve Velké Británii pod názvem The Visitor, č. Nezvaný host, 2001) vyhrožuje Reacherovi agent FBI Blake, že na něj pošle brutálního psychopata Petrosiana.

Blake to považuje za účinný stimul – a ve skutečném životě a ve většině knížek by tomu tak i bylo. Ale Reacher jen odvětí: „Podívejte se na mě, Blakeu. Vzpamatujte se. Na téhle planetě žije patrně deset lidí, kterých se musím bát. Je velice nepravděpodobné, že by k nim patřil právě Petrosian.“

Chtěl jsem zjistit, jestli se dá napětí rozvinout bez zaběhnutého vzorce David-proti-Goliášovi. Nastane i ve vztahu Goliáš-proti-Goliášovi?

Mám příznivce a kamaráda, který pracuje v kýčovitém světě profesionálního wrestlingu – vlastně pracoval, protože odešel do důchodu. Šokovalo mě (opravdu šokovalo!), když jsem se dozvěděl, že jejich čísla jsou pečlivě připravená a nastudovaná, dokonce do takové míry, že se pořádají porady o ději. Mému příteli nejvíc vadilo, že typický zápas probíhá stále podle stejného vzoru: Kladný hrdina prohrává, prohrává a prohrává a v posledním kole vyhraje. Nedokázal se smířit s tím, že chybí věčně prohrávající ubožák. Já jsem ale od začátku chtěl, aby byl Reacher přesným opakem věčně prohrávajícího ubožáka.

Protože jsem se řídil svým instinktem. Nezapomínejte, „Dickens chtěl, co chtěli jeho čtenáři“. Byl jsem čtenářem. Chtěl jsem zažít, jak lumpové dostávají pořádný výprask od bojovníka za spravedlnost ještě většího a brutálnějšího než oni sami. Řekl jsem si: Není beletrie právě k tomu? Protože beletrie je podivná záležitost.

Reč se vyvíjela v dávných dobách, kdy byla zahálka prostě neslýchaná. Řeč sloužila k přežití, spolupráci a šíření faktů, které se doslova týkaly otázek života a smrti. Po většinu existence lidstva sdělovala řeč pravdu. Pak se objevila fikce a my jsme si začali lámat hlavu věcmi, které se nikdy nestaly neexistujícím lidem. Proč? Jediná odpověď je, že po tom lidé hluboce, hluboce toužili. Potřebovali útěchu. Skutečný život je málokdy uspokojivý.

Tahle transakce je zřetelně vidět v romantické literatuře. Ve skutečném životě sedíte v metru a zahlédnete nádhernou dívku. Pravda je, že

s ní nikdy nepůjdete na večeři, nikdy ji nevezmete k sobě domů a nikdy s ní potom nebudete šťastně žít. Ve skutečnosti s ní ani nepromluvíte. Ale v románech se všechny tyhle krásné věci stávají. V zastoupení tady žijete životy někoho jiného.

Totéž platí pro detektivky. Ve skutečném životě vám vyloupí dům nebo ukradnou auto, pachatele nikdy nechytí a vy nezískáte svůj majetek zpátky. Když vás někdo ponižuje či šikanuje v práci, ve škole a ve vztahu, nemůžete s tím nic moc udělat. V knihách se s tím však něco udělat dá a čtenáři to s radostí sledují. Nesmírně se jim to líbí. Problém se vyřeší, třebaže také jen v zastoupení.

Tak jsem chtěl, aby Reacher dělal, co bychom chtěli dělat my všichni – stavěl se beze strachu na odpor, nikdy neustoupil, nikdy se nesklonil, měl vždycky připravenou chytrou odpověď. Vybavil jsem si všechny situace, ve kterých se ocitáme – nesmělí, nejistí, vyděšení, utrápení, ponížení a rozhodl se pro něco jako terapeutickou útěchu, kdy se na stránkách uskutečňují naše nejdivočejší sny.

Takže Reacher vždycky vyhrává.

A tím vzniká teoretický problém. Je to obyčejný, nekomplikovaný člověk, který bez zřejmých problémů proplouvá životem. Neměl by být nudný?

Teoreticky ano. Ale čtenáři jsou jiného názoru, protože má spoustu malých problémů. Neumí se chovat v běžné společnosti. Se svými potížemi se vyrovnává zvláštním způsobem hraničícím s podivínstvím. Když neví, jak něco funguje, vyhne se tomu. Nevlastní mobilní telefon, nerozumí textovým zprávám, nechápe e-maily. Nepoužívá pračku. Kupuje si levné oblečení, po třech čtyřech dnech ho zahazuje a kupuje si další. Pro něj je to nekompromisně racionální řešení zjevného problému. Pro nás téměř autistické.

Kontrast mezi jeho vyhraněnými a vysoce vyvinutými schopnostmi a celkovou bezmocností ho zlidšťuje. Dodává mu rozměr. Má dostatek problémů, aby byl zajímavý, ale sám neví, že tyhle problémy má, což je klíčové. Je přesvědčený, že je v pořádku. Je přesvědčený, že je normální. Proto je zajímavý i bez ufňukané sebelítosti hrdinů se srdeční krajinou provrtanou kulkami.

Co ho motivuje?

Nepotřebuje zaměstnání a ani o něj nemá zájem. Není zapálený apoštol humanity. Tak proč se angažuje? Částečně proto, že ho k tomu zavazuje výsadní postavení, francouzský rytířský koncept ušlechtilého, čestného a zodpovědného chování vyplývající z vysoké hodnosti nebo rodinného původu.

Reacher tohle postavení a schopnosti má a cítí lehce marxistickou povinnost, aby „ti, kdo mají, dávali potřebným“. Opět, tento přístup sahá mnohem dál než do dvacátého století. Objevuje se u westernových hrdinů devatenáctého století, u evropských hrdinů století třináctého, ve staré řecké mytologii a bezpochyby také v ústních tradicích, o kterých nemáme žádné písemné záznamy. V Reacherově případě se k tomu ještě přidává tvrdohlavost.

V Persuader (č. Zásah, 2003), při návratu do jeho dnů v armádě, se ho ptají, proč se stal policistou, když si mohl vybrat jakoukoliv jinou oblast vojenské služby. Reacher odpovídá neurčitě, cosi v tom duchu, že chtěl dávat pozor na slabší.

Tazatelka je skeptická. Nevěřícně opáčí: „Vám záleží na slabších?“

„Moc ne,“ přizná Reacher. „Na slabších mi moc nezáleží. Jenom nenávidím siláky. Nenávidím samolibé lumpy, kteří si myslí, že jim všechno projde.“

To je to, co ho motivuje. Svět je plný nepoctivosti a nespravedlnosti. Nemůže zasáhnout všude. Potřebuje vycítit povýšeneckého nadutého protivníka, který manipuluje ve stínu. Pak se pustí do práce. Protože je sám trochu nadutý.

V určitém slova smyslu je každá kniha soubojem mezi Reacherovou nadutostí a nadutostí jeho protivníka. Nadutost není přitažlivá vlastnost, ale u Reachera ji neskrývám, protože si myslím, že největší chyba, jaké se může autor knižní řady dopustit, je zacházet příliš kamarádsky s hlavním hrdinou. Snažím se mít Reachera o něco méně rád, než ho budete mít, doufám, vy. Protože kniha je v zásadě jednoduchá psychologická transakce.

„Já jsem hlavní hrdina,“ oznámí hlavní hrdina.

Čtenář se zeptá: „Budeš se mi líbit?“

Na tuhle otázku se dá odpovědět několika možnými způsoby. Nejhorší je: „Ano, určitě se ti budu líbit a vysvětlím ti proč!“

Reacher ale odpovídá: „Možná ano, možná ne, a obojí mi vyhovuje.“ Jako autor totiž věřím, že taková bezstarostná sebejistota vytváří mnohem trvalejší pouto.

Nebo se snad mýlím?

JONATHAN KELLERMAN

Jonathan Kellerman se narodil v New Yorku v roce 1949. Vyrůstal v Los Angeles, kde dosáhl nejprve titulu bakalář v oboru psychologie na tamní Kalifornské univerzitě (UCLA) a následně získal doktorský titul v oboru psychologie na Jihokalifornské univerzitě. Během studia na vysoké škole pracoval jako redakční karikaturista, autor novinových sloupků, redaktor nebo hudebník. Po skončení studií se stal profesorem klinické pediatrie na Keckově lékařské fakultě. Jeho první dvě knihy se zabývaly lékařskými tématy: Psychological Aspects of Childhood Cancer (1980) a Helping the Fearful Child (1981).

Ve svém prvním detektivním románu, nazvaném When the Bough Breaks, 1985 (č. Svědkyně, 2008), představil poprvé Alexe Delawarea a získal Cenu Edgara Allana Poea udělovanou sdružením Mystery Writers of America. Získal také Cenu Anthony na Světovém setkání fanoušků detektivek (Bouchercon), v New York Times se dostal na seznam nejlépe prodávaných autorů a kniha se dočkala i televizního zpracování.

Kromě série titulů s Alexem Delawarem, jež vycházejí každý rok, napsal Kellerman čtyři romány o pohledné policistce z losangeleského oddělení vražd Petře Connorové: Survival of the Fittest (1997), Billy Straight, 1998 (č. Noční můry Billyho Straighta, 2000), Twisted, 2004 (č. Psychopat, 2005) a Obsession, 2007 (č. Posedlost, 2007); dva samostatné romány se svou ženou Faye Kellermanovou (rovněž autorkou úspěšných knih a tvůrkyní série s Peterem Deckerem a Řinou Lazarusovou): The Butchers Theater (1988), The Conspiracy Club, 2003 (č. Našeptávat, 2005) a Capital Crimes (2007); a dvě knihy pro děti: Daddy, Daddy, Can you Touch the Sky? (1994) a Jonathan Kellerman s ABC ofWeird Creatures (1995).

Kellermanovi mají čtyři děti a jejich syn Jesse Kellerman je také profesionálním spisovatelem detektivních románů. Žijí v Jižní Kalifornii.

JONATHAN KELLERMAN

ALEX DELAWARE

Kdybyste tenkrát, když jsem provozoval praxi dětského psychologa, navštívili mou soukromou ordinaci v Sherman Oaks v Kalifornii nebo nemocniční ordinaci v Dětské nemocnici v L. A. ve východním Hollywoodu či apartmá, které jsem sdílel se dvěma pediatry v Glendale, našli byste jen málo stop o mém soukromém životě.

Zádně fotografie manželky nebo dětí na psacím stole, žádné snímky, jak řídím rychlé auto nebo hraji na kytaru anebo pózuji s Faye na Havaji, v Paříži, v Santa Fé nebo v Jeruzalémě. Nic víc než několik zarámovaných diplomů.

Úspěšné a etické provozování psychoterapie závisí na důkladném odsátí vlastního ega: odložení osobních potřeb, tužeb, myšlenek a fantazií na pětačtyřicet minut k ledu, zatímco máte před sebou jinou lidskou bytost, která se nachází v emoční krizi. Musíte si uvědomit, že se jedná jen a jen o ni, a ne o vás.

Některé psychoterapeutické školy mají za to, že občasný náznak „sebeotevření“ – utroušení drobečků z vlastního života ve jménu empatie – může pacientovi prospět. Ale dokonce i zastánci tohoto otevřeného přístupu mají jasno v tom, že aby byli psychologové schopní riskovat používání svého osobního života jako terapeutickou pomůcku, musí být zkušení, důslední v hodnocení sebe sama a musí si být dobře vědomi psychologických hranic – přesného určení, kde končí oni a kde začíná pacient.

Jedním ze základních znaků úspěšného psychoterapeuta je schopnost „aktivně naslouchat“, talent, který přesahuje nápadité fráze typu „Slyším, co mi povídáte“, a závisí na opravdovém potlačení posuzujícího ega a zároveň upřímném zájmu o emocionální život pacienta. Po několika letech se může takové naslouchání na plný výkon přenést do takzvaného skutečného světa. Začnete to dělat i mimo ordinaci.

V době, kdy jsem pracoval jako psycholog, jsem se pyšnil tím, že si nehraju na psychologa vůči svým milovaným nejbližším; když jsem přišel z práce, soustředil jsem se jen na to, abych byl další běžný manžel a otec. Samozřejmě jsem se snažil být trpělivý a vnímavý, ale potřeboval jsem mít taky občas možnost ztratit rozvahu, vynést rozsudek a samozřejmě také ukáznit děti, když to potřebovaly. Jedna z nejhezčích věcí, které mi kdy můj syn Jesse, teď uznávaný spisovatel, řekl, byla: „Tati, nikdy jsi se mnou nejednal jako s pacientem.“ (Jesse je skvělý člověk a báječný syn, ale jsem si jist, že on i jeho tři sestry pro mě měli mnohá méně laskavá hodnocení, když jsem se rozzlobil nebo dal průchod své občas bojechtivé povaze.)

I přesto všechno byly chvíle, kdy jsem si rád říkal, že mi mé vzdělání pomohlo i jako otci. Chápal jsem stadia vývoje, která ovlivňovala dětské myšlenky a pocity. Věděl jsem, že ačkoli děti nejsou jen zmenšení dospělí, je třeba se k nim chovat s respektem. Co je možná nejdůležitější, uvědomil jsem si, že nestačí jen kvalita času stráveného s dětmi, důležité je i jeho množství. Strávil jsem s dětmi spoustu času, a když jsem psal knihy doma ve své pracovně – která byla a stále je plná osobních věcí, dveře byly vždycky otevřené, doslova i obrazně.

Když jsem zrovna nebyl příčinou trablů svých dětí, snažil jsem se podílet na jejich řešení tím, že jsem aktivně naslouchal.

Pacienty už neléčím patnáct let, ale přesto jsou chvíle, kdy se opět naladím do režimu naslouchání. Je to proto, že jsem extrémně, možná až patologicky zvědavý a nelíčeně se zajímám o druhé lidi a příběhy, které vyprávějí. Vedlo to až k tomu, co mé děti popisují jako „Aha, táta si zase našel nového kamaráda“.

A tak jsem potkal toho chlápka v odletové hale Southwest Airlines na letišti v Albuquerque, který si se mnou začal povídat, zatímco jsem dvě hodiny čekal na zpožděný let domů do L. A. po rodinné dovolené strávené v Santa Fé. Byl to zajímavý člověk, který si na živobytí vydělával montážemi obřích ropných zařízení, často za zuřící bouře. Měl co povídat o problémech, se kterými se setkává v práci i osobním životě, a já jsem poslouchal. Dověděl jsem se toho hodně o těžké technice a životě v Texaském zálivu.

Pak tu byl jeden bývalý výkonný ředitel, celý oblečený v kůži, na kterého jsem narazil v restauraci v Malibu a který spolu se svým harleyem trávil volný čas jízdou po celé zemi.

Žena, která plánovala prestižní večírky ve Washingtonu DC a která poznala hezkých pár… zajímavých lidí.

Chirurg transplantující ledviny, který dřív vlastnil rozhlasovou country stanici a teď kupuje pojišťovny a jeho cílem je koupit každý rok jednu.

Bývalá dětská herecká hvězda, která prodává nemovitosti.

Sedmdesátiletý pradědeček, který si na živobytí vydělává umýváním aut a volný čas tráví na kolečkových bruslích.

A tak dále.

Lidé mi vyprávějí, já poslouchám.

Nic mě nenudí více než můj vlastní příběh. Chci slyšet o životech jiných lidí a jediná možnost, jak toho dosáhnout, je zůstat mimo obraz.

Zmiňuji se o tom, protože k vysvětlení Alexe Delawarea a stavby románů, ve kterých představuje hlavní postavu, vede dlouhá cesta.

Lidé s ním mluví a on dělá vše pro to, aby se na ně soustředil.

Když mi bylo jednadvacet let, vyhrál jsem literární cenu a myslel jsem si, že jsem nejlepší.

Žádný z amerických nakladatelů s tím bohužel nesouhlasil.

Třináct let nočního ťukání do psacího stroje, který jsem měl v nedostavěné garáži, mi vyneslo tolik vyhozených listů papírů, že by pokryly docela slušný pozemek. Nakonec jsem se dopracoval k takové kvalitě, že jsem dosáhl vydání svého prvního románu When the Bough Breaks, 1985 (č. Svědkyně., 2008). Ale i tahle kniha přicházela na svět docela dlouho: Napsal jsem ji v roce 1981, nakladatelství ji přijalo v roce 1983 a v něm pak ležela až do roku 1985, protože redaktor, který ji koupil, odešel a ti lenochodi v nakladatelství si nedokázali představit, co mají dělat s příběhem, ve kterém vystupuje psycholog, homosexuální policista a jehož děj vede do tehdy nezmapované oblasti sexuálního zneužívání dětí.

Záloha, kterou jsem dostal, činila šest tisíc dolarů a po přepočítání to dělalo tři dolary na hodinu. Kniha byla nakonec vydána v „menším nákladu“, což je v nakladatelské branži milosrdný pojem pro něco nevýznamného.

Jejím osudem tak bylo zmizet a to by znamenalo konec mé spisovatelské kariéry.

Protože jsem byl ale naprosto naivní, pokud šlo vydavatelské praktiky, neměl jsem ani ponětí, že mě odsoudili k zániku. Naopak, byl jsem šťastný jak blecha. Potvrdilo se mé místo v životě: už jsem nebyl žalostný, sebeklamný melancholik s dobrým zaměstnáním s pravidelnou pracovní dobou.

Byl jsem spisovatel!

K údivu nakladatele ale kniha dosáhla velkého (podle tehdejších norem) prodeje brožovaných výtisků a dočkala se laskavého hodnocení od vynikajícího, původem britského kritika Johna Grosse (po jehož odchodu i jinak nudné New York Times tragicky přišly o jakoukoli kritickou schopnost).

John Gross uvedl mou knihu v recenzi spolu s články o nových románech Dicka Francise a Johna D. MacDonalda. A tak byla něčím jako hudebním předskokanem skupiny Beatles.

Dick, John i já jsme se dočkali dobré recenze a lidé se vydali do obchodů hledat mou knihu. Některým se dokonce podařilo ji najít. Přišla objednávka na dotisk. Kniha se stala v ústním podání bestsellerem.

Jak se říká, to ostatní je historie. V žádném případě to však neznamená, že měla přímočarý průběh. Musely mi ještě vyjít dva bestsellery, z nichž jeden se v seznamu nejprodávanějších knih, zveřejňovaném v New York Times, držel celé tři měsíce, a přechod k jinému nakladateli, abych začal pracovat s lidmi, kteří pochopili, co jsem zač.

Vůbec si nechci ani nemohu stěžovat. Nezasloužil jsem si, aby mi něco vyšlo byť jen o vteřinu dřív, protože jsem jednoduše ještě nebyl dost dobrý. Jeden ze zásadních kroků k tomu, abych začal být dobrý, bylo přijmout jedno staré úsloví: Piš o tom, co znáš.

Když se dívám zpátky, je mi to nad slunce jasné. Ale před rokem 1981 jsem jednoduše nebyl připraven na odhalování sebe sama – na otevření svého nitra, které sportovní komentátor Red Smith popsal jako „každodenní ranní vysedávání u psacího stroje a pouštění si žilou“. (Zde parafrázuji, ale jistě pochopíte, co tím chci říct.) Krom toho jsem v té době dosud dostatečně nepoznal temné stránky života, abych o nich měl co říct.

V roce 1981 se mi konečně natolik rozsvítilo, že jsem dokázal vstřebat zcela zřetelné zjevení pravdy: Bylo načase stvořit protagonistu, který vychází ze stejného prostředí jako já – dětského klinického psychologa.

Alex Delaware podobně jako já získal doktorát z psychologie ve věku čtyřiadvaceti let.

Stejně jako já pracoval v dětské nemocnici, kde mimo jiné sloužil dlouhé hodiny na onkologickém oddělení, až mu došly síly.

Stejně jako já léčil děti, které zažily závažné trauma, včetně obětí zločinu. Stejně jako já se o nejtemnější stránce života naučil víc, než by kdo považoval za možné.

Jako já měl tmavé vlasy a modré oči, i když on měl vlasy kudrnaté, kdežto ty mé jsou vlnité.

Je pravák, já jsem levák. Pochází ze Středozápadu (o tom se rozepíšu později), kdežto já jsem se narodil v New Yorku a vyrůstal jsem v Los Angeles.

On vidí skvěle, já jsem krátkozraký.

Je vyšší a štíhlejší než já. A samozřejmě je mladší, protože jedna z krásných věcí na psaní beletrie je, že si autor může hrát na boha, a ta benevolentní božská podstata, kterou předstírám, se rozhodla, že nenechám jeho postavu stárnout v reálném čase.

Obecně si o Alexovi myslím, že je realistický, ale temperamentní. Plný energie, bezpochyby maskulinní typ, analytický, přemýšlivý, beznadějně soucitný, a co je nejdůležitější, oddaný pravdě. V ideálním světě by to byly vlastnosti, které bych si vybral pro sebe.

Hned od začátku jsem se rozhodl stvořit kladného hrdinu, a ne zápornou postavu, protože v roce 1981 byli antihrdinové standardním klišé.

Na rozdíl ode mě bydlí Alex v atypickém domě v kopcích Bel Air a je svobodný. Ten poslední detail je dost důležitý, protože ženatý muž a otec dětí by se nepouštěl, lépe řečeno neměl pouštět do situací, ve kterých se ocitá Alex. Já jsem se oproti tomu oženil už ve dvaadvaceti letech, jsem otcem čtyř dětí a zatím mám i jedno vnouče.

Abych řekl pravdu, jsem naprosto domácký typ, který potlačil přirozenou náchylnost k nezodpovědnosti a riskování, abych svým nejbližším umožnil zachovat si pocit jistoty. Samozřejmě se našly výjimky: Před několika lety jsem dvousetkilometrovou rychlostí kroužil po závodní dráze Laguna Seca ve formuli 1. Vlastnil jsem alfu romeo, aston martin a našlapané porsche, takže sami vidíte, v čem vám má dušička neříká pravdu. Ale jen pokud jde o auta. Samozřejmě jsem taky zažil nepěkné chvíle. Před léty mě v San Francisku takřka smrtelně pobodali. Hrál jsem na kytaru pro místnost plnou vražedných maniaků ve státní nemocnici pro deviantní zločince. Byl jsem jediný Žid v autobuse plném Arabů cestou na Západní břeh Jordánu. Procházel jsem se po staré části Jeruzalému ve tři hodiny ráno. Přežil jsem rakovinu. Ale dál jsem se pak vyhýbal motocyklům, hodinám létání, bungee-jumpingu, řezbářským nástrojům a motorovým pilám, protože těch jizev už bylo dost.

Nejnebezpečnější nástroj, který dnes ovládám, je kytara Fender Stratocaster z roku šedesát pět.

Delaware na rozdíl ode mě riskuje. Proto navždy zůstane svobodný a možná trochu odcizený věrnosti a rutině domáckého života.

Z nějakého důvodu existuje typ čtenářů, kteří doopravdy chtějí, aby skončil v pevném svazku. Občas mi některý z nich napíše a ptá se, zda v další knize nebude svatba. Oceňuji jejich loajálnost, ale má odpověď zůstává stejná: až se pro Alexe rozeznějí svatební zvony, bude tato řada knih u konce. Na rozdíl od policisty, u něhož je angažovanost ve světě zločinu pracovní rutinou, musí Alex Delaware po vstoupení na místo činu přiměřeně polevit v opatrnosti. On zkrátka nesmí být svázán manželstvím, aby mohl podstupovat rizika, která přispívají k poutavosti příběhu.

Když jsem po třinácti letech neúspěchů začal psát Svědkyni, věřil

jsem, že to bude můj poslední pokus prorazit jako spisovatel. Možná by byl. Kdo ví? Díkybohu jsem tuhle hypotézu nemusel nikdy ověřovat. Věc je v tom, že jakmile jsem tu knihu bral jako své závěrečné slyšení, měl jsem utkvělou představu, že musím přijít s něčím čerstvým a neotřelým. Kdybych nedokázal přijít s ničím novým, nezasloužil bych si uspět. Součástí mého plánu bylo, že jsem obešel tolik pravidel realistického detektivního románu, kolik se dalo, zatímco jsem se snažil zachovat podstatu a duši tohoto žánru.

Úsloví Piš o tom, co znáš znamenalo, že jsem nemohl napsat jiný druh knihy, než jsem napsal.

Má práce psychologa nebyla ničím jiným než detektivním slíděním – hodinu po hodině (jeden pětačtyřicetiminutový úsek za druhým) jsem vedl vyšetřování, které procházelo těmi nejzastrčenějšími uličkami podvědomí. Pokaždé, když do mé ordinace vešel nový pacient, začal nový proces: vyřešení psychologické detektivky, aby mohlo být zmírněno jeho utrpení. Přitom se na denní světlo dostala spousta odporné špíny.

Jako psycholog jsem se pokoušel dosáhnout každodenních triumfu v archeologii psychiky: vykopávání dlouho pohřbených úlomků zážitků, abych si byl schopen vytvořit ucelený obrázek o utrápené lidské bytosti a abych byl schopen této lidské bytosti pomoci. Jestli tohle není detektivní práce, pak nevím, co je. Nejsem nic jiného než freudián, ale napevno věřím, že v nebezpečí ignorujeme minulost. Tahle víra pronikla každým románem, který jsem napsal.

Ať už je kniha Svědkyně detektivka či ne, mohla se stát náhrobkem označujícím smrt mého spisovatelského snažení. Věděl jsem, že teď jde o všechno; musel jsem se vyhnout klišé.

Z toho důvodu se objevil neklidný psycholog v hezké pracovně ve svém hezkém domě místo hlavního vyšetřovatele v ošumělé kanceláři uprostřed města, který má chronický problém s pitím a správně baculatou sekretářku, jejíž veřejně tajná láska k němu mu z nepochopitelných důvodů uniká.

Proto tak podrobné, přesné a přesvědčivé vyšetřování, které netestovalo hranice reality víc, než bylo třeba.

Důležité bylo, že má kniha nebude o nějakém neúčelném amatérském pobíhání, třebaže kontrastuje s profesionály. Nenávidím totiž knihy, které berou vraždu jako salonní hru. Znáte ten typ: hlupáci s podmanivými hlasy, oblečení ve smokinzích, se nafukují a tlachají v teple salonu, zatímco tělo tlí někde úplně jinde.

Co může být víc odlidšťující, než vidět vraždu jen jako další osudovou hru, kterou lze snadno vyřešit tou nepatrnější aproximací logiky?

Protože jsem byl svědkem násilí jako psycholog i jako konzultant u soudu, rozhodl jsem se představit noční můru, kterou je vražda a její důsledky. Ukázalo se, že to bude snadné, protože z Alexe, stejně jako ze mě, se vyklubal něčím neustále hnaný perfekcionista, jehož odhodlání ho často zavede do poněkud extrémních oblastí. (Před několika lety jsem měl hlavní přednášku na národním sjezdu Asociace amerických psychologů. Jak jsem tak stál tváří v tvář několika tisícům psychologů, připadal jsem si jako ta nejlepší klinická demonstrační pomůcka. Možná proto jsem svou řeč začal slovy: „Stojím před vámi jako živoucí důkaz pozitivních aspektů obsedantně kompulzivní osobnosti.“)

Neustále hnaný dopředu, to ano. Ale ne schopný sám přeskakovat vysoké budovy.

Můj hrdina se měl vyvarovat nedobrých vztahů s policisty. Nejenže to byl dost otřepaný druh zápletky, ale zkušenosti z práce se soudy a systémem trestního práva mě naučily, že detektivové ze státního a soukromého sektoru spolu dobře spolupracují a že odborníci jsou obecně přijímáni velice dobře.

Měl to být detektivní román. Potřeboval jsem policistu.

Problém byl, že další nabručený, životem omrzelý čmuchal z oddělení vražd by byl to nejprofláknutější možné klišé.

Na druhou stranu nabručený, životem omrzelý homosexuální čmuchal z oddělení vražd… zajímavá myšlenka.

A tak vstoupil na scénu Milo Sturgis.

Jedna z otázek, kterou mi lidé nejčastěji kladou, je, proč jsem z Mila udělal homosexuála. Odpověď je jednoduchá: Hledal jsem něco nového, zajímavého a originálního. A co mohlo být lákavější než muž, který nezvykle netají svou sexualitu a jehož samotná přítomnost v losangeleském policejním oddělení bude vyvolávat napětí.

Načasování bylo správné. Dávno byly pryč dny, kdy losangeleští policisté rozbíjeli bary – a hlavy – homosexuálů. (Ačkoli jsem se do téhle oblasti brutality pustil v některých retrospektivních scénách v knize The Murder Book – v románu, o kterém se ještě zmíním.) To ale vůbec neznamená, že se na začátku osmdesátých let chovalo Losangeleské policejní oddělení (LAPD) k homosexuálním policistům přátelsky. Právě naopak. I dnes, kdy hrstka policistů – gayů – svou sexuální orientaci nezastírá, mám obavy, že homosexualita nebude nikdy zcela akceptována v takové polovojenské organizaci, jakou je právě LAPD.

V roce 1981 homosexuálně zaměření policisté u policejní jednotky L. A.… hmm… nebyli. Pokud jste uvěřili oficiálním záznamům. Díky svým kontaktům jsem věděl, že jich tam několik je. A že ve většině případů dělají svou práci bez větších potíží – a že před svou orientací neutíkají ani ji nestavějí na odiv.

Byli to jen policisté, kteří stejně jako ostatní dělali svou práci.

V roce 1981 mi myšlenka „gay, no a co“ připadala převratná.

Čím více jsem o tom přemýšlel, tím novější a netradičnější mi připadala představa homosexuálního detektiva z oddělení vražd, který pracuje v homofobní organizaci, jež ho toleruje jen proto, že svou práci dělá lépe než kdokoli jiný.

Ale Milo nemohl být gay s péřovým boa a ochablým zápěstím, jak ho všichni znali z televizních seriálů a halloweenských průvodů v západním Hollywoodu. Nejenže by to bylo to nejhorší možné klišé, ale takový člověk by u losangeleské policie nepřežil jedinou směnu. Bez ohledu na to, jak vysoké by bylo jeho procento vyřešených případů.

Ne, policista, kterého jsem si představoval, bude jiný: houževnatý, nabručený, nedbale upravený, ale taky naprosto profesionální a vysoce inteligentní. Veterán z oddělení vražd, s nejistou oporou, jehož prosazování zločinu nestojí na ničem jiném než na drsném talentu.

Milo svou homosexualitu prozradí hned na začátku knihy Svědkyně. Oznámí to Alexovi na rovinu, protože nechce, aby se to Alex dověděl jinak a lekl se. Alex reaguje s překvapením, ale pochopením. Ti dva se stanou přáteli.

Když kniha vyšla, dostal jsem spoustu milých dopisů od různých homosexuálů. Jejich obsah byl víceméně podobný: „Vždycky jsem rád četl detektivní romány, ale jsou tak hrozně homofobní. Moc děkuji za Mila.“

Uvědomte si, že v roce 1985 postavy gayů v nejčtenějších románových žánrech zkrátka neexistovaly. Nebyl seriál Will a Grace, Brokeback Mountain (film uvedený v Česku pod názvem Zkrocená hora) ani Projed Runway.

Chystal jsem se provést sociální převrat? To určitě ne. Za sebou jsem měl třináct let opovrženíhodných neúspěchů a vůbec jsem neočekával, že ta zatracená kniha vyjde, natož abych podobných napsal celou řadu nebo si na ní postavil základ své trvalé kariéry. Při pohledu zpátky si uvědomuji, že ty chabé vyhlídky povzbudily mou odvahu: Neměl jsem co ztratit, proto jsem našel odvahu stvořit román, který na první pohled neměl jedinou šanci komerčně uspět.

Cvokař a policista-gay. A spousta sexuálně zneužívaných dětí.

Jakmile byl hlavní redaktor ze scény, někteří rádoby kritici v nakladatelství vyjádřili svůj odborný názor, že je kniha velmi zvláštní, těžko zařaditelná a, víte, tak trochu nechutná.

Čtenářská veřejnost byla ale jiného názoru, proto odpovídám na všechny dopisy svých fanoušků. Nebýt pocitu vděčnosti k obyčejným lidem, kteří si našli čas zajít do knihkupectví a vydat své těžce vydělané peníze za můj první román a romány, které následovaly, nebyl bych schopen opustit svou profesi a dělat tu nejbáječnější práci na světě.

Ale zpátky k Milovi a přijetí, kterého se mu od čtenářské obce dostalo během více než dvaceti let jeho existence.

Heterosexuální jedinci si stěžují jen zřídka. Dostal jsem opravdu jen hrstku dopisů, které si stěžovaly na „děj příliš zaměřený na gaye“ a podobně. Je zřejmé, že většina lidí – přinejmenším těch, kteří čtou mé knihy-je tolerantní. Souhlasí s myšlenkou „gay, no a co“, protože chápou, že s kým spíme, nemá nic společného s tím, jak efektivně vykonáváme svou práci.

Američané – a lidé po celém světě – věří v heslo „žij a nech žít“. Jak milé.

Zajímavější, a pro mě i zábavnější je sledovat vývoj reakcí mých homosexuálně orientovaných čtenářů.

Chvíli po svém vydání obdržel můj první román ocenění od jedné skupiny zastánců, zaměřené na propagování pozitivních představ o homosexuálech.

Ale jak se postupem času začali gayové víc a víc objevovat v knihách, ve filmech a v televizi, dostalo se mi občas kousavé kritiky v tisku vydávaném pro gaye, například: „Jak si může Kellerman, jednoznačný heterosexuál, dovolit psát o zkušenostech gayů?“

Takový názor není jen úzkoprsý a hloupý, ale prozrazuje naprostou absenci pochopení, o čem je psaní beletrie. Kdybych se měl uzavřít do malého prostoru svých vlastních zkušeností, nemohl bych nikdy psát o ženách, o někom starším, než jsem já, o lidech z rozdílného etnického i náboženského prostředí. Vám to možná připadá naprosto jasné, ale divili byste se, jak omezené může být myšlení lidí, kteří se dobrovolně rozhodli pro samovazbu v sociopolitické cele.

Vrchol zvrácené diskriminace přišel před několika lety ve formě recenze v jednom britském časopise pro gaye. Autor vyslovil názor, že kdyby byl Alex Delaware opravdu dobrý psycholog, uvědomil by si, že Mila miluje.

Zasmál jsem se tomu. Co jiného jsem mohl dělat?

Vzhledem k tomu, že psaní beletrie považuji za naprosto narcistickou činnost (zavřu se před okolním světem a věnuji se vlastnímu potěšení), nevěnuji těm negativistickým blábolům pozornost a dál se držím rutiny, která je už dvě desetiletí součástí mého života: vstoupím do tichého pokoje, sednu si a píšu, dokud mě nepřemůže únava. A během těch dvou desítek let, od chvíle, kdy doktor Delaware a poručík Sturgis poprvé vstoupili do mé mysli a představili se mi, dál odhalují temnou stránku lidských zkušeností jako přátelé, které žene dopředu stejně nutkavá posedlost.

Jedna z věcí, které mají Alex a Milo společné, je to, že oba přišli z amerického Středozápadu. Milo pochází z Indiány a Alex se stejně jako má žena narodil v Missouri. Není to náhoda. Pro mě Středozápad představuje velkou část toho, za co si Amerika zaslouží ocenění, pokud jde

o důraz kladený na pokoru, usilovnou práci a loajalitu, které se na hony liší od étosu Los Angeles a New Yorku, zaměřeného na vnější vzhled, sebeobjevování a faleš, jež se převléká za pravdu.

Ale psát o L. A. je větší zábava. A prozraďte mi, kdo se lépe dokáže dívat na město zformované Hollyšaškárnou než kluk ze Středozápadu, který v šestnácti letech procestoval zemi, aby… Alex si vlastně nebyl svými cíli jistý, ale věděl, že nastal čas uniknout před alkoholickými náladami svého otce a chronicky deprimovanou matkou a starší sestrou, které se ho nikdy nezastaly.

A Milo? Gay, katolík, sám v šestici siláckých bratrů. Je třeba to rozvádět?

Podobně jako mnoho jiných samotářů se oba přestěhovali do Kalifornie, aby unikli své minulosti, ale stejně tak ani jeden z nich nebude nikdy schopen ze sebe setřást ta první formující léta strávená v nížinách Středozápadu. Ačkoli se o svém dětství spolu nikdy doopravdy nebaví, překvapivě podobné prostředí, ze kterého pocházejí, je oba prostupuje a zažehává v nich touhu dopídit se pravdy. A posedle se prokousávat vpřed, dokud pravda neukáže svou občas ošklivou tvářičku.

Nejsou to muži, kteří mají sklony k situační etice. Ve světě, který Alex a Milo obývají, je rozdíl mezi dobrem a zlem zřetelný. Nechci tím říct, že jsou bezelstní, naivní nebo že si lehkovážně neuvědomují nuance života. Přesně naopak: jsou to složití, inteligentní, myslící jedinci, které právě proto, že dokážou zvážit morální následky každé situace, vede kupředu pevný smysl pro správné a špatné.

Alex a Milo jsou správně drzí správní hoši, kteří se vydávají chytat nestoudně drzé padouchy, a bude tomu tak pořád, protože jsem je stvořil já a já si budu vždycky myslet, že jedině tak to má být.

Alex a Milo obdivují stejné lidi, jaké obdivuji já, a nenávidí pitomce, kteří mě uvádějí do varu a kteří, jak se zdá, obývají národ třetího světa, jímž Los Angeles je: úlisní psychopati, úzkoprsí politici, pomlouvačně klepny, anonymní byrokrati, občané-fašisti, kteří předstírají, že necítí zápach koncentračního tábora, co je hned za rohem. Nezmínil jsem zaryté náboženské fanatiky, maniakální pozéry, očividné podvodníky, uhlazené i ne tak uhlazené podfukáře, patolízaly, podpláceče, omezené tupce, příživnické ulejváky. A prosté pasivní jedince, kteří se vyhýbají jakékoli odpovědnosti.

Práce psychologa znamená především vyhnout se vnucování hodnot jednoho člověka druhému a nesoudit.

Psaní beletrie je dovolenou od toho všeho. Při ní mohu kritizovat, posuzovat i odsuzovat.

Mám rád opravdové hrdiny. A na rozdíl od jednoho manažera televizního vysílání, podle jehož názoru by byl Alex přitažlivější, kdyby kulhal nebo měl nějakou jinou tělesnou vadu, nemám problém pracovat s postavou pohledného, zdravě myslícího muže.

Jestli chcete antihrdinu, který je stejně neumořitelný jako jeho kořist, jděte někam jinam. Ale zavřete dveře potichu a nevzbuďte mě. Neznám nic nudnějšího, než je okázale špatný antihrdina.

Nic z toho ale neznamená, že Alex nebo Milo nemají problémy.

V románu Svědkyně Alex debutuje jako utrápený, předčasně psychicky vyčerpaný muž bez iluzí, trpící nespavostí, neschopný navázat stabilní vztah ani fungovat po profesní stránce. Opakovaným motivem knih s Delawarem je terapeut, který proplouvá krušnými místy vlastního života tak, že je nechá stranou a soustředí se na řešení problémů jiných lidí.

Pak je tady Milo. Neupravený, neustále nabručený, věčně nespokojený, s nutkavou potřebou se často a vydatně cpát. Rozhodně není modelem Dokonalého muže z reklamy. Ale jeho slabůstky dobře zapadají do příběhu a jsou brány s odlehčeným humorem. Ano, má své problémy. Ale ty mu nebrání, aby se dostal až k jádru těch nejhrůznějších vražd.

Alex je hrdina, ale také skutečná postava, která žije v mé hlavě a vykládá mi skvělé příhody. A skutečné postavy se vyvíjejí a procházejí krušnými chvílemi.

V románu Svědkyně předchozí práce se skupinou zneužívaných dětí dovede doktora Delawarea ke spojení s jinými, podobně zneužívanými dětmi a vícenásobnou vraždou. Alex se stává nedílnou součástí příběhu.

Avšak ve dvou dalších románech Blood Test (č. Krevní test, 2008) a Over the Edge se stahuje zpátky, získává určitou objektivitu a přijímá roli behaviorálního vědce a detektiva ad hoc.

Úspěch těchto knih, především románu Over the Edge, který se v seznamu nejprodávanějších knih držel několik měsíců, mě dovedl ke zjištění, že se chystám napsat řadu knih se stejnou postavou a že se musím s jejím nově vznikajícím protagonistou co nejlépe seznámit. Výsledkem bylo, že jsem si od Alexe na chvíli odpočinul, abych mohl získat perspektivu a dokonaleji ho pochopit. V té době jsem napsal samostatný, nezávislý román The Butcher,s Theater, rozsáhlý, znepokojivý výčet sériových vražd (než se přijde na to, že spolu souvisí) v nejsvětějším městě Jeruzalémě. Následující kniha, čtvrtá, v níž vystupuje Alex Delaware, je Silent Partner (č. Moje druhé já, 2010), zapadá do detektivního žánru, ale nese prvky surrealismu a hororu. Protože jednou z hnacích sil při psaní tohoto románu pro mě bylo znovu upevnit můj vztah k Alexovi, vrací se jeho postava do role prvního hráče. Zdánlivě náhodné setkání s bývalou láskou – krásnou, ustaranou, záhadnou Sharon Ransomovou – ho vtáhne do zlého snu plného zrady a zkaženosti.

Byl jsem spokojen, že jsem už svého hrdinu poznal a představil natolik, abych získal právo pokračovat v jeho dalších příbězích, a napsal jsem román Time Bomb, knihu, která doktoru Delawareovi dovolila vrátit se zpět do role odborníka. I když v jeho osobním životě došlo k zajímavým obratům.

V tomhle duchu jsem pokračoval i v dalších třech románech, až jsem opět dospěl k názoru, že je třeba Alexovu postavu trochu protřepat, zamíchat a doplnit. Výsledkem byla kniha Bad Love (č. Špatná láska, 1995), ve které pomstychtivý pacient, který se vynoří z Alexovy minulosti, usiluje o jeho život. V následujících osmi románech se pak doktor Delaware vrátil do role odborného poradce.

Devět let po dokončení knihy Moje druhé já jsem usoudil, že nastal čas dovědět se něco víc o Milovi. Výsledkem byla Murder Book (č. Kniha vražd, 2003), ve které se vracíme do jedinečné doby, kdy byl detektiv Sturgis nováčkem v oddělení vražd, do doby, kdy homosexualita sama o sobě znamenala diskvalifikaci pro práci u losangeleské policie. Byla to doba, kdy Milův život ovládala tajemství, která ovlivňovala jeho schopnost vyřešit obzvlášť krutou vraždu. Až když si nově začleněný Sturgis – mám tím na mysli Sturgise, který se konečně ztotožní se svým vlastním psychičnem – znovu pročte spisový materiál, může konečně uzavřít případ, kterému hrozilo, že navždy zůstane zařazen mezi nevyřešenými pomníky.

Kniha vražd, také znamenala stylistický odklon od delawareovského románu vyprávěného výhradně v první osobě – formou, která má podle mě schopnost posílit pocit důvěrného vztahu mezi čtenářem a postavou. Místo toho jsem střídal první osobu se zpětnými záběry ve třetí osobě, jež byly nutné k odhalení prvních dnů nováčka Mila v práci detektiva. Kniha mohla být napsána pouze v této konkrétní době, protože mi dlouho trvalo, než jsem sebral odvahu odchýlit se od původní formy.

K tomuto osvobozujícímu kroku jsem se rozhodl po přečtení vynikajícího románu Justice, který napsala má skvělá manželka. Faye se v této knize rozhodla odstartovat stejnou flexibilitu zorného úhlu i pro svou řadu knih. Byl bych povrchní náfuka, kdybych si nevšiml, že manželství s Faye mi obecně obrovsky pomohlo vybudovat a upevnit sebevědomí. Naučila mě – vždy příkladem, a ne pedantským poučováním, že spisovatel nemusí zůstat svázaný ve stylistické svěrací kazajce jen proto, aby ve své sérii knih zachoval tematickou a uměleckou konzistenci.

Fayino bezděčné vyučování se rozšířilo i do jiné oblasti: Všichni, kdo mou manželku znají, vědí, že je to žena každým coulem. A přesto se vyznačuje až abnormálně mistrovskou schopností psát z pohledu muže. (Mnozí spisovatelé se o její brilantnosti v tomto směru zmínili. Brian Garfield, držitel Ceny Edgar, je toho názoru, že to nikdo nedokáže lépe než Faye.) Fayin výjimečný dar mě dovedl k myšlence, že bych mohl zkusit příběh, ve kterém není hlavním protagonistou muž, ale žena. Výsledkem byla Petra Connorová, hlavní hrdinka knih Noční můry Billyho Straighta a Psychopat a skvělá ženská, která se objevuje také jako spolupracovnice v delawareovských románech, když Alex a Milo potřebují využít její talent.

Milo, Milo, Milo.

Milo je na rozdíl od Alexe popisován v každém románu do nejmenších detailů svého fyzického vzhledu, protože ho vidíme, stejně jako vidíme celý svět, Alexovýma očima. I přesto jsem od čtenářů obdržel několik dotazů, zda je běloch nebo černoch. Nejprve mě rozpačitost mých věrných fanoušků zmáda, protože zmínky o bledé pleti, rovných černých vlasech a jasně zelených očích zdánlivě vylučovaly jakoukoli jinou rasu než bílou. Pak jsem si uvědomil, že jsem ho několikrát popisoval jako „černého Irčana“, pomocí přívlastku, který se používá pro podskupinu Keltů ze Smaragdového ostrova. Ti mají tmavé vlasy pravděpodobně díky dávnému genetickému příspěvku římských nájezdníků. Za mého mládí to byl běžně používaný pojem, ale jak se zdá, léty ztratil na významu.

Musím také čelit nesčetným otázkám, které se týkají Alexovy etnické příslušnosti. Napsal mi také jeden poněkud hlučnější čtenář, který trval na tom, že bychom se měli smířit s faktem, že je Alex Zid.

Smiřte se s faktem, že není.

Já jsem Zid. Alex je, jak sám sebe popisuje, „míšenec“, a byla to má zcela úmyslná volba. Práce psychologa mě mimo jiné naučila, že jakmile překonáme etnickou překážku, jsme si až zatraceně moc podobní, pokud jde o vnitřní psychiku. Z tohoto důvodu, i protože se považuji za nevyhraněného člověka s všeobsažným chápáním okolí, jsem chtěl vytvořit univerzální charakter a psát všeobecně líbivé knihy, které se vyhýbají etnickému tunelovému vidění. To by bylo v mých knihách rozptylující a omezil by se výběr některých témat.

Je možné, že ve struktuře Delawareovy ribonukleové kyseliny koluje nějaký semitský protein. To vám opravdu nedokážu říct, protože jsem nikdy neviděl výsledky jeho laboratorních testů. Jsou tam pravděpodobně také segmenty zděděné po amerických indiánech, Němcích, Angličanech, Francouzích a bůhvíkom ještě. Ale Alex není nic než etnicky nejednoznačný – je zcela jasný Američan, persona slepená z toho nejlepšího, co ten nejbáječnější národ v historii nabízí. Je to hledač pravdy, nezastrašený orwellovskými názory na různorodost či politickou korektností, která ubíjí tvořivost.

Celá beletrie je do určitého stupně autobiografická, ale je to zároveň obzvlášť zábavná varianta Rorschachova testu – řada záměrně zamlžených obrazů, do kterých si čtenář promítá vlastní obavy, sympatie a motivy. Vegani chtějí, aby se Alex vyvaroval konzumace masa. Liberálové, konzervativci, volnomyšlenkáři, ti všichni se otřesou nad možností, že by mohl nesouhlasit s každičkým názorem, který mají na dané téma.

Je mi líto, Alex je zkrátka svůj.

Tehdy téměř před třiceti lety, když mi Alex Delaware poprvé bleskl hlavou, by mě ani ve snu nenapadlo, že zůstane naživu tak dlouho, aby mi mohl sloužit jako odrazové prkno pro zkoumání vlastních existenčních otázek, natož pak otázek týkajících se desítek milionů dalších lidí.

Skutečnost, že pokračuje ve svém posedlém hrdinském konání, aniž by lpěl na nějakých ortodoxních názorech, nebo se jich jen náznakem dotýkal, mi přináší ohromnou radost a mohu dál pokračovat v psaní příběhů, zatímco mou ruku vede doktor Delaware.

Svou práci miluji.

FAYE KELLERMANOVÁ

Faye Kellermanová se narodila v roce 1952 v Saint Louis ve státě Missouri a v roce 1974 absolvovala studium teoretické matematiky na Kalifornské univerzitě v Los Angeles (TJCLA). O čtyři roky později získala doktorát v oboru zubního lékařství, třebaže potom se už tomuto oboru nevěnovala a zubní praxi nikdy nevykonávala. Stejně jako její manžel, známý autor detektivních bestsellerů Jonathan Kellerman, se hlásí k ortodoxnímu židovství. Kellermanovi jsou jediný manželský spisovatelský pár, který se objevil současně na seznamu nejprodávanějších knih listu New York Times za dvě knihy, jejichž autory jsou každý zvlášť. Ve většině románů Faye Kellermanové je ústředním tématem židovství a s ním spojené postavy židovského původu a jejich prostředí.

Kromě velmi oblíbené série s hlavními hrdiny Peterem Deckerem a Řinou Lazarusovou napsala Faye Kellermanová ještě dva samostatné romány, historický thriller The Quality ofMercy (1989) a román o sériovém vrahovi Moon Music (1998) zasazený do prostředí Las Vegas. Dále je autorkou souboru povídek The Garden of Eden and Other Criminal Delights a se svým manželem napsala dvě knihy, Double Homicide (2004) a Capital Crimes (2006). V románech Stalker (č. Slídič, 2002) a Street Dreams (2003) pak představuje policistku Cindy Deckerovou, dceru Petera Deckera.

Manželé Kellermanovi žijí v Beverly Hills a mají čtyři děti, z nichž syn Jesse je rovněž úspěšný autor detektivních románů.

FAYE KELLERMANOVÁ

PETER DECKER A RINA LAZARUSOVÁ

Jedna z nejčastějších otázek, které jsem dostávala během dvaadvaceti let své dráhy spisovatelky detektivního žánru, zní: Kolik je v postavách mých knih ze mě? Anebo přesněji, do jaké míry se podobám protagonistce své hlavní série Rině Lazarusové? Odpovídala jsem na tuto otázku snad stokrát a obvykle říkám, že nejsem Rina Lazarusová. Rina je vymyšlená románová postava, kterou jsem vytvořila. Není založená na jediné představě, ale vyšla z kombinace mých zkušeností s lidmi a představ, jež z nich vznikly. A potom obvykle dodávám, že každá má románová postava má v sobě něco z Faye Kellermanové. Jak také jinak? Všechny pocházejí z jedinečného podvědomého procesu, který se odehrával a odehrává v mé mysli prolínáním faktů a představ.

Jenže tato odpověď navozuje další otázku: Kolik je ve mně Riny Lazarusové? Na druhou stranu je zajímavé, že se lidé málokdy ptají, do jaké míry se podobám mužskému hrdinovi svých románů Peteru Deckerovi. Peter hraje v mých příbězích většinou roli hlavní hvězdy, takže pokud je nějaká postava mých knih ztělesněním toho, jak vnímám sama sebe, proč by to nemohl být on?

Mám-li na tuto otázku odpovědět upřímně a vyčerpávajícím způsobem, musím se vrátit k tomu, jak postavy Petera a Riny vznikly – z čeho vzešly, čím byly předtím, než se objevily v knihách, a jak se vyvíjely.

Abych odpověděla co nejlépe, potřebuji se znovu zamyslet nad svým prvním vydaným románem The Rituál Bath, kde se Peter a Rina objevili poprvé. Slovo vydaným jsem uvedla kurzivou, protože v tu dobu jsem ještě nevěděla, že The Rituál Bath bude mým prvním románem.

Tenkrát jsem se do toho opakovaně pustila a snažila jsem se napsat příběh, který by byl zajímavý a zábavný, a hlavně který by upoutal pozornost vydavatele, s nímž bych mohla počítat do budoucnosti. Mé románové postavy však nevznikly jen tak z ničeho. Abych vám pomohla pochopit životopisy Petera a Riny, považuji za důležité napsat nejdřív něco o sobě.

Jako dítě jsem měla velmi živou představivost. Tu má ostatně většina dětí, ale zdá se, že ta moje vydržela mnohem déle a byla bujnější, než bývá v dětském věku obvyklé. Nejenže jsem si vymýšlela různé přátele a kamarády, ale umísťovala jsem je do různých míst na zemi, a dokonce

i do různých století. Patřili k nim třeba bohové z řeckých bájí, dámy ze středověké Evropy, bostonské aristokratické dívky v soukromých internátních školách na přelomu devatenáctého a dvacátého století, bosí lidé z vyprahlých rovin Oklahomy nebo také vězni v koncentračních táborech. Cokoliv jsem zaslechla nebo uviděla, vše jsem si přetvořila, obohatila a pak nechala rozehrát ve své mysli. Mí „přátelé“ procházeli spolu se mnou spoustou dobrodružství a to vše ještě předtím, než jsem dosáhla školního věku.

Škola.

Nic nedokáže utlumit bohatou fantazii víc než bezduché učení nazpaměť. Jistě, někdy je to nutné, ale jak by mohlo něco tak nudného konkurovat mým fantastickým eskapádám, které jsem prožívala se svými hrdiny ve svém vnitřním světě? Škole se však nelze vyhnout, a tak jsem v šesti letech nastoupila do první třídy. A tehdy se zjistilo, že i když mě příroda obdařila bohatou fantazií, mému mozku dělá problémy spojit písmena s odpovídajícími zvuky. To byl důvod, proč mi nešlo čtení. Nakonec jsem se naučila číst stejným způsobem, jakým jsem poslouchala hudbu – tím, že jsem sledovala text a poslouchala, jak ho čte někdo jiný. Ve skutečnosti jsem uměla „číst“ hudbu dřív, než jsem se naučila číst slova, a to mi pomohlo, aby se můj mozek naučil správně převádět do zvuků to, co vidí oči. Přitom jsem se uchylovala k mnoha mnemotechnickým trikům. Vzpomínám si, že jsem třeba snadno poznala slovo look, protože ta dvě „o“ mi připomínala dvě široce rozevřené oči. Kvůli dyslexii jsem se tedy učila číst obtížně, ale naštěstí mi tento nedostatek kompenzovala dovednost operací s čísly. Ve svých rozhovorech vždy říkám, že jsem dokázala bez problémů pracovat s X,

Y a Z, pokud nebyla písmena seřazena tak, aby tvořila slovo. Neměla jsem ráda angličtinu a psaní různých referátů a slohových prací. Milovala jsem tvůrčí psaní, ale této své přednosti jsem mohla ve škole využít jen velmi zřídka. Pokud jde o vzdělání, dala jsem se na cestu nejmenšího odporu a vybrala si na střední škole i na univerzitě jako hlavní studijní obor matematiku, takže jsem v roce 1974 absolvovala na UCLA s titulem bakalář svobodných umění v teoretické matematice.

Další etapou mého studia bylo zubní lékařství. Zapsala jsem se na stomatologickou fakultu na UCLA, kterou jsem absolvovala v roce 1978, rozhodnutá věnovat se dál praxi v zubním lékařství. Jenže osud měl se mnou jiné plány. Asi dva a půl měsíce po promoci se mi narodil syn Jesse Oren Kellerman. Nevím, co jsem si myslela, když jsem předpokládala, že týden po porodu budu fit a pak budu bez problémů schopná spojit profesní kariéru s péčí o dítě. Musela jsem se sama přesvědčit, že malé děti představují spoustu práce. To byl pro mě objev.

V prvních šesti měsících života svého syna jsem nemohla pochopit, proč nedokážu dělat nic jiného, než se starat o malé ukňourané nemluvně. To mi však pomohlo poznat lidi ve stejné situaci, v jaké jsem se ocitla já. Ale vzhledem k tomu, že jsem se předtím vždy projevovala jako schopná osoba a byla jsem hrdá na to, že si dokážu věci uspořádat, cítila jsem, že bych si měla počínat lépe.

Než jsem však dospěla k jakés takés vyrovnanosti, bylo už Jessemu téměř půl roku, takže jsem se učila novému způsobu života současně s tím, jak můj syn rostl. Měla jsem s ním spoustu práce, ale každý den mi přinášel radost z toho, že vidím, jak se vyvíjí lidská bytost. Jesse byl šťastný malý chlapec – zábavný, ale také mě dovedl zaměstnat – a bylo nám spolu dobře. Později se projevoval jako velmi vnímavé dítě a ulehčoval mi život tím, že začal brzy mluvit. Často jsem přemýšlela, co dál, a nakonec jsem se rozhodla odložit svou slavnou kariéru zubní lékařky ve prospěch mateřství. Říkala jsem si, že se ke stomatologii vrátím, jakmile začne Jesse chodit do školy. Ale pak jsem otěhotněla znovu, a ještě než přišla Ráchel na svět, musela jsem se vyrovnat s poznáním, že stomatologii neodkládám, ale opouštím. Nebylo to lehké, neboť mě trápil pocit, že všechny ty roky, které jsem věnovala vzdělání, ztrácím a zrazuji svou profesi. Jenže v tu dobu na mě zubní lékařství nevolalo jménem, a abych byla upřímná, nikdo z Americké stomatologické společnosti se mi neozval a nezeptal se mě: „Kde k čertu jsi?“ Vypadalo to, že stomatologie si docela dobře vystačí beze mě.

Takže jsem se dala na budování rodiny. Myslím, že každý, kdo někdy strávil delší dobu s dětmi, ví, že se přitom nevyhne dlouhým chvílím, během nichž nedělá nic – kdy jen houpá kočárkem, chodí na procházky nebo dává v parku pozor na dítě, když si hraje.

Mysl však nemá ráda prázdnotu, i ta moje se jí bránila a snažila se ji něčím vyplnit. V hlavě jsem si sestavovala seznam drobných úkolů v domácnosti, které je třeba udělat, plánovala si, co budu vařit, a promýšlela dětská cvičení a hodiny hudby. Uvažovat o všech těchto věcech je vcelku běžné, ale pak mě náhle překvapilo, když jsem si uvědomila, že znovu vymýšlím příběhy.

Mí fiktivní přátelé se probudili z dlouhého spánku, do něhož upadli během dvaceti let mé školní docházky a studií. A také se probudili

o dvacet let starší a objevovali se v dospělé podobě. Začala jsem s nimi vymýšlet nová dobrodružství, odvážnější výpravy, pikantnější a vášnivější milostné příběhy, temnější fabulace a komplikovanější vražedné záhady. Připomínám, že hlavní postava ve všech mých příbězích byla vždy svým způsobem kopie Faye Kellermanové, ale v šestadvaceti letech jsem už měla dost rozumu a nerozvíjela jsem jejich osudy nahlas, jako jsem to dělala v dětství. Držela jsem všechny své kamarády uvnitř, neboť jsem měla pocit, že není normální, aby dospělá osoba, navíc manželka a matka malého dítěte, takhle fantazírovala. Dokonce jsem přesvědčená, že bych je nechala uložené ve své šedé kůře mozkové navždy, kdybych neměla za manžela Jonathana Kellermana.

Na rozdíl ode mě je Jonathan rozený spisovatel a někdy se mi zdá, že už musel přijít na svět s perem v ruce. S Jonem jsem se seznámila, když mi bylo osmnáct let. O rok a půl později jsme se vzali, i když jsme oba byli stále ještě spíš děti než dospělí lidé s pevně utvářenými osobnostmi. Jonathan mi nejen pomohl dokončit univerzitu a později

i lékařskou fakultu, ale rozhodl se jít kvůli mně na postgraduální studium do Los Angeles, kde také ve čtyřiadvaceti letech získal titul PhD. z klinické psychologie na Jihokalifornské univerzitě. Můj manžel je pravý renesanční muž s mnoha zálibami a koníčky a jedním z jeho mimoprofesních zájmů bylo od počátku psaní. A jestliže jsem díky jeho podpoře dokončila studia, on zase zásluhou mé podpory napsal devět románů, z nichž všechny nakonec skončily jako rukopisy v krabici ve skladu. Přesto to nebylo marnění času, protože se na těchto pokusech hodně naučil, zatímco já jsem přitom poznala, co znamená, když člověk vytrvá, a jak zábavné je psát. Samozřejmě ho mrzelo, že nic z toho, co napsal, nevyšlo knižně, ale to ho neodradilo. Bylo to téměř, jako by se mu psaní stalo drogovou závislostí.

A pak jsem jednoho dne pochopila, co dělá – vytahoval své fiktivní přátele, dával je na papír a říkal si spisovatel. V tu chvíli jsem si uvědomila, že když k tomu měl Jonathan dost odvahy a také síly snášet jedno odmítnutí za druhým, proč bych se nemohla pokusit o totéž já? Co bych tím mohla ztratit? Nic! Navíc k tomu byla ideální doba. Jonathan už měl blízko k tomu, aby se prosadil v knižním byznysu, ale stále ještě ho nikdo neznal. Kdyby byl tím velkým autorem bestselerů, jakým je dnes, bylo by pro mě mnohem těžší vedle něho začínat.

Jiný manžel by zřejmě svou ženu od něčeho takového zrazoval, ale Jonathan měl pro mě jenom slova povzbuzení a jako zkušenější autor v rodině mi pomáhal. Upřímně mi radil a snažil se vyrovnat s nelehkou rolí, v níž mi byl zároveň konzultantem, kritikem a manželem. Naše večery neprobíhaly vždy klidně, ale pokaždé jsme spolu diskutovali otevřeně se snahou jeden druhému pomoct.

Jako u spousty jiných spisovatelů začátečníků měly mé první pokusy daleko k dokonalosti. Příběhy se vlekly, postavy se nevyvíjely a popisům chyběla atmosféra. Bylo jen dobře, že mé počáteční snahy o tvůrčí literární činnost nikdy nespatřily světlo světa, ale přesto všechny ty hodiny psaní špatných příběhů nebyly marné. Uvažovala jsem, že možná budu muset psát čtyři až pět let do šuplíku a absolvovat tak dlouhý kurz literárního řemesla, než budu smět pomýšlet na to, že něco nabídnu některému vydavateli. Mohla jsem se sice opřít o Jonathanovu

pomoc, ale stále jsem musela na sebe pohlížet jako na svou vlastní studentku, učitelku, redaktorku a kritičku.

Hlavní však bylo, že jsem v sobě objevila lásku k psaní. Bylo to očistné poznání, ventil pro mou fantazii, a umožňovalo mi to něčím se vážně zabývat. Popsala jsem spoustu sešitů novelami, příběhy a hrami, ale uvnitř jsem cítila, že zůstávám stále na stejném místě. Je jistě dobré dát volný průchod tvůrčímu vzplanutí, jenže kdybych měla reálnou naději, že se mé věci dočkají vydání – že je někdo bude číst a kritizovat, musela bych být pečlivější a víc vážit, co dávám na papír.

Začala jsem přemýšlet o tom, co dělám dobře a co špatně. Stejně důležité však bylo, že jsem si začala klást otázku, o čem vlastně chci psát.

Potřebovala jsem zápletku.

Mít v sedmdesátých a osmdesátých letech pevnou linii příběhu bylo totéž jako říkat si o to, aby vás kritika zcela zavrhla. Zápletka byla pro hlupáky, berlička používaná v žánrové literatuře. Jenže já, která jsem nestudovala na univerzitě jako hlavní obor angličtinu a nesledovala rozmary momentálních trendů v literárním světě, jsem to nevěděla. Zápletka působila na mou vnímavost jako matematika. Myslela jsem si, že dobře napsané příběhy mají začátek, prostředek a konec a ženou čtenáře od první stránky k poslední. Proto jsem byla přesvědčená, že zápletka je dobrá věc. Navíc ten druh literatury, kterou jsem měla ráda, detektivky a vůbec dobrodružné romány plné napětí, jsem si bez zápletky ani nedovedla představit.

Jonathan mě seznámil s knihami Rosse Macdonalda. Našel v jednom antikvariátu blízko své práce jeho knihu Bíle pruhovaný pohřební vůz a oba jsme začali systematicky hltat mnohé z nejlepších autorů takzvané drsné školy – Rosse Macdonalda, Raymonda Chandlera, Johna D. MacDonalda, Jamese M. Caina, Dashiella Hammetta a další. Byl by to dlouhý seznam a co jméno, to pojem.

Moje volba byla jasná. Rozhodla jsem se psát detektivní romány a nemohla jsem si k tomu vybrat lepší dobu. V sedmdesátých a osmdesátých letech opět vzrůstala obliba detektivního žánru. Joseph Wambaugh a Evan Hunter, který psal pod pseudonymem Ed McBain, chrlili jedny z nejlepších detektivek, v nichž se podrobně popisují metody policejní práce. Také Elmore Leonard a Donald E. Westlake přešli od westernů k detektivnímu žánru a byli tu další autoři, jako Arthur Lyons, Lawrence Block, Sue Graftonová, Sara Paretská, Linda Grantová nebo Stephen Greenleaf, kteří vkládali do příběhů s vražednými zápletkami svůj jedinečný fabulační um.

Pro mě to byl návod. Věděla jsem, že pokud se chci v tomto žánru prosadit, musím dát svým knihám hlas. Potřebovala jsem příběh, který by čtenáři řekl, že tohle je nový druh detektivky od nové autorky, co se jmenuje Faye Kellermanová. A zároveň jsem cítila, že to musí být příběh o něčem, co dobře znám, abych ho mohla s klidným svědomím nabízet k vydání. Problém však spočíval v tom, že jsem toho ve svých dvaatřiceti letech ještě příliš mnoho nepoznala a neznala. Vdala jsem se v devatenácti a většinu svých dospělých let jsem prožila jako manželka, matka, dcera a studentka. Možná bych dokázala vymyslet dobrou zápletku, ale jakými postavami bych ji oživila? Kdo by ti lidé byli? Co bych mohla vložit do příběhu ze sebe, abych dala svému románu punc jedinečnosti? To byla základní otázka: Kdo jsem a co mohu udělat, abych se odlišila od ostatních autorů?

Prvním dobrým krokem bylo rozhodnutí, že chci psát detektivní žánr. Ale stále mi zbývalo vyřešit, kdo budou lidé mých skvěle zamotaných zápletek. Uvědomila jsem si, že abych mohla najít hlavní postavu z masa a krve, musím začít přemýšlet o tom, kdo jsem já.

Za prvé jsem musela vzít v úvahu, že jsem žena. To je důležitější skutečnost, než by si mohl někdo myslet, protože na počátku osmdesátých let se začaly v soukromých detektivních agenturách uplatňovat a docházet uznání i ženy. Proto jsem mohla uvažovat o tom, že mou hlavní detektivní hrdinkou bude žena. Samozřejmě se přitom projevil můj obdiv k Sue Graftonové a Sáře Paretské, ale na druhou stranu jsem byla velmi dlouho vdaná a jako manželka a matka jsem si nedovedla představit, že bych pronásledovala padouchy a nosila zbraň. Takže myšlenka psát o ženě, která stojí proti zločincům, ve mně zprvu nevyvolávala správné představy.

Za druhé, byla jsem povoláním zubařka. Ve filmu a v literatuře se objevila spousta zubních lékařek, ale když jsem vzpomínala na nějakou v roli hlavní postavy, vybavovaly se mi pouze sadistky, nešiky nebo otravné ženské. Přestože jsem si byla jistá, že já bych dokázala vybavit svou zubařku skvělými vlastnostmi, musela jsem uznat, že tato profese postrádá sexy image nezbytný k tomu, abych zaujala vydavatele.

Hrdinku zubařku jsem tedy zamítla.

A poslední, co jsem brala v úvahu, bylo, že jsem Židovka.

Můj židovský původ byl pro mě vždy důležitý a vždy jsem milovala tradice a ceremonie spojené s mým vyznáním. Byla jsem vychovaná v rodině vyznávající konzervativní židovskou víru, ale takovou, která neměla daleko k ortodoxním rituálům. Dnes se tento druh judaismu označuje jako conservadox. Vždy jsme dodržovali způsob života košer, a pokud jde o šabat, byli jsme téměř observanté. V sobotu se u nás nevařilo, nešilo, nepralo ani neuklízelo, ale mohli jsme rozsvítit, a dokonce se dívat na televizi. Můj otec pocházel z ortodoxní rodiny, mluvil jazykem jidiš a vnesl do našich životů něco ze staré vlasti. Ráda jsem pozorovala, jak matka zapaluje šábesové svíce, a stejně tak jsem ráda chodila v pátek večer do synagogy a jedla ve společenském sále okoralé pečivo z piškotového těsta a pila zvětralou sodovou vodu. Také jsem s oblibou pomáhala matce uklízet dům před svátkem pesach a kupovat krabice křehkého chleba maces, jehož těsto se peče ihned po zadělání, aby se zabránilo kvašení. Dokonce mi nevadil ani půst na svátek jom kipur, což je Den smíření. Postila jsem se dřív, než náboženský rituál vyžadoval, abych si dokázala, že to zvládnu.

Judaismus byl do té míry nedílnou součástí mé existence, že jsem si svůj život bez něj nedovedla představit. Tuto příslušnost ještě upevnilo mé setkání s Jonathanem, který je observant, tedy vyznavač přísného dodržování rituálů. Pro mě znamenal přechod od conseruadoxu k ortodoxní víře spíš krůček než nějaký velký skok. Ráda jsem se modlila v ortodoxní synagoze – bylo jsem na to zvyklá – a nevadilo mi, že se nemůžu v sobotu dívat na televizi. Ostatně později, když jsem byla starší, se mi zákaz užívání elektřiny jevil spíš jako dobrodiní než zátěž.

Jak jsem přemýšlela o svém židovství a o tom, do jaké míry ze mě udělalo to, co jsem, začala jsem uvažovat, jestli by neměli být mými hrdiny Židé. Pokud jsem chtěla psát o tom, co důvěrně znám, byl by to pro mé knihy dobrý začátek, kdyby měly židovský obsah. A od toho jsem už neměla daleko k úvaze založit své příběhy na hlavní hrdince, která vyznává ortodoxní židovskou víru. Jenže jak by to působilo na průměrného amerického čtenáře? Nebylo by to pro něho příliš odtažité a neodrazovalo by ho to?

Nějakou dobu jsem o tom přemýšlela. Protože jsem však milovala knihy, které mě přiváděly do jiných světů, než na jaké jsem byla zvyklá, došla jsem k závěru, že i mimo židovskou obec musí být čtenáři, kteří se prostřednictvím mých knih rádi dozvědí něco o židovském náboženském životě. Navíc už existoval precedent židovského hrdiny románu. V tom mi byl velkým zdrojem inspirace Chaim Potok. Román Vyvolení patřil k nejúspěšnějším knihám sedmdesátých let, neboť uváděl čtenáře do prostředí ultraortodoxní židovské komunity.

Jenže Potok nebyl autor kriminálních románů.

Harry Kemelman napsal velmi úspěšnou sérii s hlavní postavou rabína, který řeší kriminální případy, ale v jeho knihách bylo stejně tolik chrámového politikaření jako detektivní práce, takže měly daleko ke kriminálním románům mého gusta.

Zúžila jsem tedy svá vymezení. Chtěla jsem psát o židovské ženě v náboženské enklávě, ale nějak to začlenit do stylu losangeleských kriminálních románů. A to znamenalo temnější zápletku plnou násilí. Uvažovala jsem, jestli bude mít pro mou nábožensky založenou židovskou ženu smysl honit se po Los Angeles a vystavovat se nebezpečí při řešení nějakého kriminálního činu. Nevyzní příliš vykonstruované, když v tom bude úspěšnější než policie? Nebylo by lepší, kdyby byla do zločinu jen nějak zapletená, ale případ řešil někdo jiný?

Takže profesionál.

Ale na rutinní vyšetřovatelskou práci jsem potřebovala policejního detektiva nebo soukromé očko. Vybrala jsem si to první, neboť je snazší a rychlejší zapojit do vážného zločinu policejního detektiva. Soukromé očko je třeba najmout, kdežto policie je při řešení vraždy vždy v první linii. Mohla jsem si vymyslet postavu ženské policejní vyšetřovatelky, ale zvolila jsem pro kontrast muže. A pokud jsem měla muže a ženu…

Zbožňuju romantiku. (Proto je Peter rozvedený a Rina vdova.) V tu dobu jsem samozřejmě neměla potuchy, že to bude první román dlouhé série. Zkrátka jsem se ze všech sil snažila dát do něj vše, co by mohlo upoutat vydavatele.

Takhle se tedy poprvé objevili na veřejnosti Peter Decker a Rina Lazarusová. Ale abychom je plně pochopili, podívejme se na jejich minulost.

Mé postavy mluví a já jen zapisuji, co říkají. Ano, opravdu je slyším, a když jejich slova nezachytím správně, ony mě opravují nebo svůj rozhovor opakují, abych sama poznala, kde jsem udělala chybu. Je to, jako bych přepisovala záznam konverzace na kazetě, a když udělám chybu, převinu kazetu o kousek zpátky a poslouchám to místo znovu.

„Takhle bych to nikdy neřekl,“ peskuje mě často Decker. „Interpretuješ má slova jako žena. Uvědom si, že mám stotřiadevadesát centimetrů a skoro sto deset kilo. Přepiš to.“

„Mluvíš moc sprostě,“ říká mi zase celou dobu Rina. „A i kdybych někdy použila hrubá slova, nikdy ne ta, která jsi napsala, a v takové situaci.“

S Řinou jsem splynula dřív než s Peterem, protože jsme měly hodně společného, především judaismus. „Jsem Rina Lazarusová a moc dobře tě znám,“ řekla mi na úvod. „Možná mnohem líp, než znáš ty mě.“

Tak jsem ji poslouchala dál.

„Vím, že čteš ráda romány, které tě seznamují s nejrůznějšími lidmi a nejrůznějšími místy na zemi. Ze se ráda necháváš přenést na dvě tři hodiny na druhý konec světa mezi lidi různých náboženství a různého etnického původu a vsadím se, že jsou tam lidé, které by bavilo číst a dozvídat se o našich zvycích a o našem náboženství. I když nejsme úplně stejní, máme mnoho společného. Proč nenapíšeš příběh, ve kterém bych vystupovala já?“

„A kdo jsi?“ zeptala jsem se jí.

„Uveď mě do své knihy a já ti to povím.“

Souhlasila jsem. Když ke mně začala Rina poprvé promlouvat, cítila jsem, že je chytrá a pěkná, ale někdy se mi zdála až moc panovačná. To však bylo předtím, než jsem ji lépe poznala. Proto jsem se rozhodla, že nestačí, aby mi říkala, jaká bude v mém příběhu, ale také mi musí povědět, jaká byla dřív, než jsme se setkaly.

Rina Miriam Eliášová, rozená Regina Eliášová, je dítě rodičů, kteří přežili holokaust. Její matka Magda Loslowová a otec Stefan Elias se narodili v Budapešti v Maďarsku, odkud byli v roce 1943, tedy zhruba rok a půl před koncem druhé světové války, transportováni do koncentračního tábora v Osvětimi. Před válkou se znali velmi krátce a znovu se setkali až v táboře. Magda pracovala v kuchyni a pomáhala svému budoucímu manželovi přežít tím, že pro něho kradla jídlo a tajně mu ho donášela. Bylo to samozřejmě velmi riskantní, protože kdyby ji při krádeži chytili, znamenalo by to pro ni okamžitou smrt.

Po válce se Magda a Stefan dostali do sběrného tábora pro lidi bez domova na Kypru. Tam se vzali a o dva roky později emigrovali za finanční pomoci Magdina strýce do Spojených států. Nakonec se usadili v jižní Kalifornii, kde začali podnikat a založili rodinu. Stefan měl dílnu, v níž se šilo levné oblečení schmata pro obchodní řetězce Sears, Penneys a později Target, a vedl si tak dobře, že mohl posílat své tři děti do soukromé náboženské školy. Rinin starší bratr David je oftalmolog a vrátil se se svou ženou a dětmi zpátky na východ. Také prostřední bratr, původním jménem Scott, nyní Shlomo žije v náboženské čtvrti Tel Avivu v Izraeli a se svou ženou mají sedm dětí.

Rina, nejmladší dítě Eliášových a jediná dcera, krásná dívka, která zdědila po matce bohaté černé vlasy a jasně modré oči, byla otcovým miláčkem s uličnickým smyslem pro humor, ale jinak je spíš vážná. Vyrostla v konzervativní rodině, byla nábožensky založená a značně ji ovlivnila výchova v náboženské internátní škole. Vdala se, když jí bylo teprve osmnáct let, třebaže její rodiče byli velmi proti tomu, aby v tak mladém věku udělala tak vážný životní krok.

Ale ona svého chlapce milovala.

Yitzchak Lazarus byl chytrý, hezký a velmi idealistický mladý muž. Už v prvním roce jejich manželství se mladý pár na Rinino naléhání přestěhoval do Izraele do židovské osady Kirjat Arba v oblasti jižní Judeje a Samaří. Během dvou let se jim pak narodili dva synové, Shmuel a Yaakov. Život v osadě na okraji civilizace byl však nejen těžký, ale i nebezpečný, protože všude kolem se nacházeli nepřátelé Židů. Aby se zabránilo pronikání sebevražedných atentátníků, byla celá oblast obehnána ostnatým drátem, a když se muži této komunity neučili Talmud, drželi strážní službu. Jenom obyčejná cesta do Jeruzaléma za nákupem potravin a jiných zásob představovala riskantní výpravu. Tvrdost života vynucená přísnými bezpečnostními opatřeními si však nakonec vybrala svou daň, a tak se o pár let později Yitzchak a Rina vrátili zpátky do Spojených států.

Oba byli stále oddaní životu v ortodoxní židovské víře. Protože Yitzchak pocházel z New Yorku, chtěli se přestěhovat na východní pobřeží, kde by mohl studovat na jedné z mnoha zavedených talmudických škol nebo seminářů. Pak se ale doslechl o nové ješivě, jež se jmenovala Ohavei Torah a sídlila v Kalifornii v North San Fernando Valley. Vedl ji rabín Aaron Schulman, renomovaný učenec a člověk s velkou životní energií. Komunita této školy byla ustavena uprostřed rozsáhlé pustiny lemované horami. Právě ono strohé prostředí odloučené od civilizace na Yitzchaka velmi zapůsobilo a přitahovalo ho. Vyrostl v Brooklynu a po dvou letech v pouštní oblasti Izraele nijak netoužil vrátit se k městskému životu. Také se vždy snažil brát ohled na svou mladou ženu a myslel si, že jí pomůže, když bude trochu blíž svým rodičům.

Asi po roce studií začal Yitzchak pociťovat bolesti hlavy. Rina na něho naléhala, aby šel k lékaři, a když ji poslechl, dozvěděl se zdrcující zprávu. Měl neodstranitelný mozkový nádor. Po několika letech pak zemřel, takže se Rina ve čtyřiadvaceti letech stala vdovou a zůstala sama s dvěma malými syny.

V komunitě jesivy, v podstatě mužské akademii studií Tóiy, neexistovala role ani místo pro osamocenou ženu. Předtím si Rina našla mezi vdanými ženami přítelkyně, ale po manželově smrti se ocitla izolovaná. Ačkoliv manželské dvojice, s nimiž se dříve stýkali, se k ní i nadále chovaly přátelsky, většina jejích společenských styků se omezovala na to, že někoho pozvala domů na jedno nebo dvě hlavní jídla šábesu, anebo naopak někdo pozval ji. Zůstalo jí sice pár přítelkyň, bez Yitzchaka se však stejně cítila osamělá. Věděla, že do komunity nepatří, ale neměla v podstatě žádné vzdělání a nic pořádně neuměla, takže by se mohla pouze vrátit ke svým rodičům. Uvažovala o tom, ale rabín Schulman ji přesvědčil, aby zůstala v ješive, dokud se s manželovou smrtí nevyrovná a neobnoví si duševní rovnováhu.

Řekl jí také, že může zůstat ve svém domku tak dlouho, jak bude chtít. To umožní jejím dětem pokračovat v docházce do školy v ješivé., zatímco ona získá čas na to, aby si rozmyslela, co se svým životem dál. A na oplátku za užívání domu a za stravu bude pomáhat s denní péčí o malé děti a také může vést mikvu, židovskou rituální očistnou lázeň.

Během následujících dvou let žila Rina jednotvárným životem bez lásky, a i když se mnozí její přátelé pokoušeli dát ji dohromady s nějakým jiným mužem z komunity, nikdy z toho nic nevzešlo. Po roce takového seznamování, kterému se v židovské obci říká šiduch, se naděje na nového partnera vzdala a smířila se s tím, že bude své syny vychovávat sama.

Jednou večer, když pobývala v mikvě, se stalo něco pro život komunity nepředstavitelného. Žena, která se vracela z lázně do svého domku, byla odvlečena do hustého křoví kolem ješivy a znásilněna. Nešťastná Libba Sarahová prožila kruté trauma, ale naštěstí jí násilník dál neublížil a nechal ji naživu. Když ji Rina našla, byla Libba v šoku. Rina ji odvedla zpátky do mikvy a okamžitě volala jejímu manželovi. Zvi však nebyl doma, a tak zavolala rabínu Schulmanovi, ale protože ten právě vyučoval, obrátila se na policii.

A v tu chvíli vstupuje na scénu Peter Decker.

Jako nejstarší dítě svých rodičů byl Decker zvyklý na roli přirozeného vůdce. Se svými vlastnostmi a povahou mohl být klidně výkonným ředitelem v kterékoliv velké obchodní společnosti anebo vysoce ceněným a placeným advokátem. Místo toho vykonával práci policisty.

Vyrostl v univerzitním městě Gainesville na Floridě, kde ho v dětství adoptovali manželé baptistického vyznání Lyle a Ida Deckerovi. Když mu byly čtyři roky, adoptovali Deckerovi druhého syna jménem Randall. Oba chlapci se měli rádi a vytvořilo se mezi nimi typické sourozenecké kamarádství. Starší dohlížel na mladšího a mladší zase viděl ve starším svůj vzor.

Deckerovi měli kořeny v Kentucky a Tennessee a Peterova výchova byla v každém ohledu prostá, na míle vzdálená tomu, co se považovalo za běžné v bohatých miamských rodinách. Byl to vysoký a silný chlapec klidné povahy, který měl spoustu kamarádů mezi kluky i děvčaty. Byl však také bystrý a dobře se učil, takže ho učitelé měli rádi. Hrál fotbal, vylepšoval motory starých aut a závodil s nimi, na strýcově ranči jezdil na koni a vynikal v hodinách praktického vyučování. Zřejmě by šel na místní dvouletou přípravku na univerzitní studium, ale místo toho musel odejít do vietnamské války. Nikdy neuvažoval o tom, že by šel do Vietnamu dobrovolně, ale když byl povolán, ani ho nenapadlo, aby se pokoušel službě v armádě vyhnout.

Dva roky v jihovýchodní Asii, kde sloužil jako zdravotník v první linii, ho značně změnily. Z vytáhlého bezstarostného mladíka se stal vážný mladý muž, který byl svědkem toho nejhoršího, čeho je lidstvo schopno. O dva roky později na konci vojenské služby se ve věku dvaceti let vrátil do civilizovaného světa, aniž měl potuchy, kam jít a co dělat dál.

Mohl znovu nastoupit do přípravky na univerzitu – vlastně nebyl o moc starší než průměrný nováček, ale studium ho už nezajímalo. Zdálo se mu příliš akademické, bez praktického smyslu. Navíc průměrný student nechoval k válečným veteránům příliš velké sympatie, dokonce je častoval různými hanlivými přídomky. Peter nebyl žádný hurávlastenec, ale měl smysl pro povinnost a loajalitu a nechápal, proč jsou studenti tak zaujatí proti armádním veteránům, a to i proti těm, kteří nehorovali pro válku. Zřejmě to bylo střílení poslů špatných zpráv.

Během několika týdnů po návratu z Vietnamu začal Peter pociťovat zvláštní neklid a později pochopil, nebo se aspoň domníval, že chápe, co za tím je. Tím, že žil dva roky uprostřed válečných hrůz, si zvykl na návaly adrenalinu a na situace, kdy srdce bije rychleji. Z toho vyplynulo podvědomé přesvědčení, že zážitky, které v něm nevyvolávají podobnou reakci, nestojí za nic.

Začal tedy přemýšlet o letecké škole. Měl bystrý zrak a dobrou koordinaci, jenže letecká škola stála peníze, které neměl, navíc z armády přicházela spousta vycvičených pilotů. Pak uvažoval o dráze automobilového závodníka, ale ukázalo se, že pracovní trh v tomto oboru je velmi malý. Když tedy nemohl přijít na nic atraktivnějšího, zapsal se na policejní akademii. Byla to polovojenská organizace, tedy něco, k čemu měl jako válečný veterán blízko, a profese policisty slibovala vzrušení. Navíc jeho silnému smyslu pro spravedlnost vyhovovala představa, že bude posílat za mříže zločince. O šest měsíců později už byl uniformovaným policistou gainesvillského policejního oddělení.

Rozhodnutí stát se policistou potěšilo jeho otce, ale matce, která cítila, že její starší syn má schopnosti, které by ho mohly dovést mnohem výš, zvlášť kdyby si dokončil vzdělání, se příliš nezamlouvalo. Bylo to však Peterovo rozhodnutí a on se v něm nehodlal dát zviklat. Přesto se snažil vyhovět i matčiným ambicím a uvolil se, že bude navštěvovat večerní kurzy na místní college, aby dosáhl titulu Associate of Arts degree.

V tu dobu si policie v Gainesville nemohla stěžovat na nedostatek práce. Na konci šedesátých a na počátku sedmdesátých let panovala na všech univerzitách rozbouřená atmosféra a často se na nich organizovaly skupiny protestující proti válce nebo proti poměrům ve společnosti. Takhle začala v jeden teplý den těsně před začátkem jarního trimestru demonstrace vsedě, která však přešla z pokojného protestu do divokých nepokojů a výtržností. Došlo k zatčení několika studentů, mezi nimiž byla kalifornská dívka jménem Jan Cohenová. Zatýkal ji právě Peter Decker a vznětlivá dívka mu při tom nevybíravými slovy řekla, co si myslí o něm i o celém gainesvillském policejním oddělení. Její otec právník Jack Cohen za ni rychle zaplatil kauci a vzkázal jí, že je čas, aby se vrátila do Los Angeles, protože chtěl mít svéhlavou a horkokrevnou dceru pod dohledem.

Nakonec se Jan opravdu vrátila domů, ale ne tak, jak si její rodiče představovali. Přivezla si s sebou manžela a čerstvě narozené miminko, které jako by bylo živým ztělesněním pravdy o tom, že protivy se přitahují, i když v tomto případě šlo o přitažlivost čistě fyzickou.

Jan a Peter se pár týdnů po dívčině zatčení setkali v jednom místním baru, ale tentokrát byl Peter v civilním oblečení. Oba si hned uvědomili, že proti sobě nic nemají, a začali se spolu bavit. Peterovi se Jan líbila a Jan byla zase překvapená, že Peter není žádný hlupák. Ani jeden z nich nepředpokládal, že by se jejich flirt mohl změnit v něco vážnějšího, ale osud měl s nimi jiné plány. Jan otěhotněla, a i když se těžce rozhodovala a byla z toho nešťastná, nakonec zvolila potrat. Rozhodla se k tomu, aniž se s kýmkoliv radila. Byl to její problém a ona ho chtěla řešit sama.

Několik dní před zákrokem se však náhodou setkala s Peterem. Dodnes neví, proč mu tehdy o svém rozhodnutí řekla. Zřejmě očekávala, že ji podpoří a bude rád, že se k tomu rozhodla sama. Vždyť byli stále ještě příliš mladí a měli tak málo společného. Jenže Peter vyrůstal v rodině, která odsuzovala potraty, a třebaže on obecně proti potratům nic neměl, nemohl se smířit s představou, že by tento zákrok postihl právě jeho dítě. Proto Jan přemluvil, aby nejednala unáhleně, a okamžitě jí nabídl sňatek.

Odmítla to, ale slíbila mu, že o tom bude týden přemýšlet, třebaže z toho nakonec byly dva týdny. Věděla, že si není svým rozhodnutím jistá, a Peterovo vášnivé přemlouvání jí poskytlo čas. Mezitím začal druhý trimestr a Jan si čím dál naléhavěji uvědomovala, že není schopná zbavit se něčeho, čemu už tluče srdce. Dokončila tedy trimestr, o šest měsíců později porodila a všichni tři se pak přestěhovali do Los Angeles.

Byli v podstatě bez prostředků, ale Peter už měl zkušenosti ze služby u policie a předpokládal, že mu nebude dělat problém najít si místo i na novém působišti. Protože doba byla neklidná a policie platila za nepřítele, nebylo losangeleské policejní oddělení zavalené žádostmi o práci. Peter tedy rychle získal místo a nastoupil v North Valley, takže s Jan žili jen půl hodinky jízdy od Janiných rodičů. Tchyně se k němu chovala dobře, i když rezervovaně, a s tchánem si Peter rozuměl od první chvíle. Jack Cohen okamžitě poznal Peterovu přirozenou inteligenci a navrhl mu, aby si zvýšil možnost profesního postupu tím, že začne večerně studovat právnickou fakultu. A když mu nabídl, že mu studium zaplatí, nemohl Peter odmítnout. Ostatně i Jan a její matka ho v tom rozhodnutí podporovaly. Být ženou právníka bylo pro Jan mnohem přitažlivější než být ženou poldy. Tím, že pocházela z úřednické rodiny, neměla daleko k tomu, aby svému muži připomínala, co všechno by mohli mít, kdyby vydělával víc peněz.

Peter se tedy zapsal na univerzitu Cal State Northridge a začal stu

dovát na velmi drahé a neakreditované právnické fakultě. A v tu dobu si Jan uvědomila, že by člověk měl být co se týče svých přání opatrný.

Jako policista na plný úvazek a studující při zaměstnání neměl Peter chvilku volného času. Jan tedy zůstávala většinou sama a věnovala se péči o malou Cynthii, z níž vyrůstalo velmi živé dítě se zářivým úsměvem. To umožňovalo Jan zahánět pocit osamělosti, ale vydrželo jí to jen po dobu, než byl Peter o dva roky později povýšen do funkce detektiva. A přestože si nemyslela, že by to bylo možné, čas, který mohl její manžel věnovat rodině, se stal ještě vzácnějším.

Téměř se spolu nevídali. Jan se dokonce zdálo, že Peterovi záleží víc na policejní práci než na tom, aby byl advokátem. Snažila se však tyto myšlenky potlačovat, mlčela a přijímala svůj úděl, neboť stále věřila, že Peter studia dokončí. Bylo pro ni štěstí, že Peter nikdy neměl se zkouškami problémy, a tak nakonec udělal i tu závěrečnou, třebaže až napodruhé, a manželé mohli slavit u večeře se šampaňským, kterou opět zaplatil Jack Cohen. Samozřejmě bylo rozhodnuto, že Peter bude pracovat v tchánově firmě a věnovat se úvěrové a realitní problematice. Byla to čistá práce a hlavně s pravidelnou pracovní dobou.

Pro Jan bylo manželovo nové zaměstnání požehnáním. Peter se už mohl vracet z práce ještě předtím, než šla malá Cindy do postýlky, a manželé se spolu poprvé cítili jako rodina. Peterův vyšší příjem jim umožnil koupit si dům – tchán jim samozřejmě pomohl se zálohou, kterou museli složit v hotovosti – a rodina se rychle přizpůsobila životu ve vilové čtvrti na kraji města.

Jan byla šťastná, ale Peter její štěstí nesdílel. Být právníkem – a zvlášť takovým, který se zabývá nemovitostmi – ho k smrti nudilo. Vydržel to asi rok a pak náhle oznámil, že u firmy končí, neboť se rozhodl najít si práci v kanceláři státního zástupce. Jan tím nebyla nadšená, ale viděla v tom i pozitivní moment. Ano, budou se muset smířit s menším příjmem, ale ctižádostivý státní zástupce by mohl pokračovat dál a stát se soukromým obhájcem. Navíc uvažovala, že by policejní zkušenost mohla být Peterovi v trestním soudnictví užitečná.

V úřadu státního zástupce v centru města však v tu dobu nebylo zrovna volné místo a Jan tedy předpokládala, že Peter bude pracovat u jejího otce až do doby, než se tam nějaké místo uvolní. Jenže její manžel udělal něco nemyslitelného. Vrátil se k losangeleskému policejnímu sboru.

Peter měl štěstí, že našel volné místo jako detektiv ve svém původním působišti v North Valley v oddělení sexuálních zločinů a kriminality mladistvých, a když se pak uvolnilo místo v úřadu státního zástupce v centru města, „zapomněl“ o něj požádat a o příležitost přišel. To, že se k těmto krokům rozhodoval sám, vyvolávalo mezi ním a Jan neustálé roztržky. V této rodinné atmosféře však vydrželi ještě dalších šest let a celou tu dobu se Peter tvářil, že nevidí, jak se jejich manželství pomalu, ale jistě rozpadá. Nakonec však musel připustit porážku potom, co vyšlo najevo, že Jan už našla lásku v náruči jiného muže. Rozvedli se, když bylo malé Cindy devět let. Jan si nechala dům a Peter se přestěhoval do malého bytu, do něhož svých stotřiadevadesát centimetrů sotva vtěsnal. Po několika letech, kdy se uskrovňoval a šetřil, si koupil na venkově v blízkosti turistických stezek do hor koňský ranč. Nejlepší na tom však bylo, že to měl odsud jen dvacet minut do práce.

Dům a stáje byly značně zchátralé, ale Peter měl nyní dost času, takže zhruba za dva roky dokázal dát dům do slušného stavu. Měl v něm nyní tři ložnice – jednu pro sebe, druhou pro Cindy, které už bylo třináct let, a jednu používal jako pracovnu, tři koupelny a stáj o šesti stáních. Postavil ohradu, měl sad citronovníků, koupil si dva koně a začal nový život jako finančně nezávislý rančer, který má ranč jen pro potěšení.

Poprvé ve svém životě prožíval nádherný pocit svobody. Když u něho nebyla každou druhou středu a o víkendech Cindy, měl večery jen pro sebe a znovu se cítil jako dítě. Občas si zašel po práci s kolegy do baru a pak pil jako duha. Neměl také nouzi o schůzky se ženami a utrácel spoustu peněz. Pracoval přesčas a hodně kouřil. Ne že by jeho nový životní styl nebyl zábavný, ale když se dostal na půl cesty od třicítky k čtyřicítce, začal se mu pomalu zajídat. V jeho životě bylo moc kocoviny, moc cigaret, moc cizích žen a všechno se stereotypně opakovalo, jako by se ocitl ve vyjeté koleji, z níž se neuměl dostat. Nakonec mu pomohla náhoda, když ho jednou zavolali k případu znásilnění. Došlo k němu v židovské komunitě Ohavei Torah.

To, že Rina zavolala policii, vyvolalo v ješive spory a napětí. Téměř všichni prohlašovali, že měla počkat, až co řekne rabín Schulman. Rinu však ani na okamžik nenapadlo, že by lidé z ješivy mohli chtít vyřešit celou věc pouze uvnitř komunity bez účasti policie. Vždyť došlo ke spáchání vážného zločinu a násilník byl stále na svobodě. Samozřejmě že se do toho musí vložit policie. A jakmile jí oznámila, co se stalo, nikdo to nemohl vrátit zpátky. Teď už to byla záležitost policejního vyšetřování a ona nepochybovala, že se zachovala správně.

Peter Decker a jeho parťačka Marge Dunnová přijeli na místo a začali svou rutinní práci. Decker si vzal na starost výslechy svědků, zatímco Dunnová se snažila hovořit s obětí. Oba věděli, že ješiva je izolovaná venkovská enkláva, ale žádný z nich nebyl připraven na to, že se její obyvatelé uzavřou do sebe a nebudou chtít spolupracovat. Vypadalo to, že jediná Rina Lazarusová je ochotná s nimi mluvit. V jednu chvíli si Decker ve své ješitnosti dokonce pomyslel, že on je tím důvodem, proč k němu pojala důvěru a pomáhá mu vyznat se ve složitém světě židovské komunity.

Vlastně ani nebyl daleko od pravdy, protože od první chvíle si oba uvědomovali vzájemnou fyzickou přitažlivost, i když Rina věděla, že pro ni nepřipadá v úvahu, aby se pokoušela navazovat přátelství s někým, kdo není nábožensky založený a zřejmě není ani Žid. Přesto bylo čím dál víc zřejmé, že jsou jeden druhému předurčeni. Pár dalších let se spolu stýkali, sbližovali se, opatrně tančili kolem choulostivé otázky náboženství – a přečetli si o tom pár knih, až se nakonec rozhodli jeden druhému zaslíbit. Peter slíbil, že se pokusí žít jako člověk praktikující židovskou víru, a Rina zase, že bude akceptovat Petera takového, jaký je – policejního detektiva, který je zcela oddaný své profesi a tráví při ní většinu času bez ohledu na pracovní dobu.

Vzali se mezi romány Milk and Honey (č. Hořký med, 2006) a Day of Atonement – jak se říká, mimo záběr. Dohodli se na tichém svatebním obřadu, protože oba už za sebou měli jedno manželství s dětmi. Rina se pak se svými dvěma syny přestěhovala na Peterův ranč a začala tam nový život. Chlapci měli svého nevlastního otce rádi, třebaže byl zcela jiný než Yitzchak Lazarus. Také Rina vycházela s Peterovou dcerou

Cindy dobře a často vedle ní působila jako druhá Peterova dcera. Byla to smíšená rodina, ne bez problémů, ale fungovala dobře.

Protože Rina žila dlouho jako vdova, zvykla si na samotu a byla soběstačná. Neměla sice radost, že musí často trávit dlouhé večery bez manžela, ale dokázala se s tím vyrovnat. Ostatně měla stále dost práce s výchovou svých dvou synů. A když zjistila, že je opět těhotná, byla nadšená.

Na rozdíl od ní to měl Peter těžší, neboť se jen obtížně přizpůsoboval životu ortodoxních Židů. Rabín Schulman se mu snažil všemožně pomáhat, aby do jejich víry pronikl, ale přesto se Peterovi zdálo, že se mu to nedaří a sklouzává zpátky. Mnohokrát se uprostřed židovské komunity, se všemi jejími pravidly a rituály, cítil nepříjemně a skutečnost, že jeho rodiče byli proti jeho sňatku s Řinou a že to bylo spojené s přijetím nové víry, celou věc ještě komplikovalo. Přesto věděl, že by Rinu nikdy neopustil. Byl čestný muž, který drží slovo, a Rinu s jejími syny opravdu miloval. A když se jim po těžkém porodu narodila dcera Hannah Rose, věděl, že se vydal na dlouhou cestu. Složil manželský slib a byl odhodlaný udělat všechno, co je v jeho silách, aby ho dodržel.

K zásadní změně v jejich životě došlo, když Peter prodal ranč a koupili si společně dům, neboť to představovalo nový začátek, do něhož si nenesli žádnou zátěž z předchozích vztahů. Dům byl zařízený pro rodinný život. Oba chlapci dostali společnou velkou ložnici a malá Hannah tak měla vlastní pokoj. V novém domově mohli začít budovat svůj nový život společně.

Oběma vyhovovalo, že to byl život s tradičním uspořádáním. Poprvé po dvanácti letech jejich manželství pracoval Peter na plný úvazek a Rina se starala o děti. Byla ráda, že je doma s malou dcerou. Ráda vařila, šila, pracovala na zahradě a vůbec kolem domu.

Když Hannah dorostla do školního věku, rozhodla se Rina dělat něco jiného, než jen vést domácnost. Začala navštěvovat kurzy na přípravce pro studium na univerzitě se zaměřením na pedagogickou práci a po nějaké době se dočkala toho, že jí nabídli místo učitelky hebrejštiny na místní židovské škole. Protože šlo o ortodoxní instituci, nemusela si dělat starost, jak skloubit pracovní záležitosti s náboženskými povinnostmi v době šábesu nebo si brát volno kvůli četným dalším židov

ským svátkům. Letní období měla pro sebe, a i když nevydělávala žádné velké peníze, měla tu práci ráda a ráda pobývala mezi dětmi. Proto v učení hebrejštiny pokračovala, ale později jí několik rodičů navrhlo, jestli nechce uvažovat o tom, že se stane ředitelkou školy. Tehdy se ještě nerozhodla. Třebaže na škole působila od jejího založení, nebyla ochotná vzít na sebe starost spojenou se zvýšenou zodpovědností. Zatím se tomu brání, ale kdo ví, co bude dál?

V průběhu manželství s Řinou musel Peter řešit jedny ze svých nejtěžších případů. Pracoval soustavně a usilovně, prováděl nezbytná vyšetřování a byl několikrát povýšen. V současné době je detektiv poručík, což je v americké policejní hierarchii dosti vysoká funkce, a přestože jeho práce obsahuje spoustu úřadování a politiky, vyskytne-li se neobvyklý případ, který vyžaduje, aby se mu věnoval, stále ještě vyjíždí do terénu jako obyčejný detektiv. Pořád má rád, když se mu zrychluje tep a může si, obrazně řečeno, ušpinit ruce, ale kancelářská práce s papíry mu už nevadí tak jako před šestnácti lety.

Pro živé lidi ve skutečném světě je běh času nevyhnutelný, ale románové postavy mají mnohem víc volnosti. Některé zůstávají ve věku, v němž se objevily na scéně, jiné však stárnou, dokonce navzdory své fiktivnosti v reálném čase. Peter a Rina patří k těm druhým a o tom, jak jsou staří, nejlépe podávají zprávu jejich děti.

Peter Decker začal v mé sérii jako třicátník a nyní mu pomalu táhne na šedesát. Kdysi jasně rudé vlasy má už prokvetlé šedinami a každou chvíli se mu začínají ozývat bolavé klouby. Přesto si udržuje svou váhu a stále je v kondici. I nadále má hustý knír, třebaže už není podle poslední módy.

Také Rina, i když je mnohem mladší než její manžel, překročila čtyřicítku. Je však činorodá a plná energie, zvlášť když jsou už její děti starší a nevyžadují tolik pozornosti. Přesto je se všemi včetně Cindy v každodenním kontaktu.

Peter se svou více než dvacetiletou službou u losangeleské policie bude mít brzy možnost odejít do výslužby, třebaže bezprostředně mu to ještě nehrozí. Předpokládám, že až Hannah odejde z domu na studia, dostanou Peter a Rina chuť trochu cestovat. Vždyť spolu ještě nikdy nebyli delší dobu bez dětí a těší se, že si konečně udělají dlouho odkládané líbánky.

Mohou si to dovolit. Jednak mají úspory a potom, pokud Peter vydrží ještě pár dalších let – a všechno nasvědčuje tomu, že ano, bude odcházet do výslužby s penzí stejnou, jako je jeho současný plat. Navíc Rina v minulosti zdědila několik obrazů a až později přišli na to, že mají slušnou cenu. Pár už jich prodali v aukční síni Christie‘s a peníze, které za ně dostali, jim umožnily nést obrovské výdaje na vzdělávání Rininých synů a jejich dcery v soukromých školách. Také Peterovi pomohly s financováním Cindiných studií, i když lví podíl na jejím školném zaplatil Jack Cohen.

Cindy dnes působí jako detektiv v hollywoodském oddělení krádeží aut a snaží se o to, aby se dostala do oddělení vražd. Vdala se za Yaakova „Koby“ Kutiela, který pracuje jako ošetřovatel na novorozeneckém oddělení dětské nemocnice. Nedávno jim Decker pomohl rozšířit jejich malý dům a doufá, že jim to umožní přivést do rodiny nový přírůstek.

Sammy Lazarus nyní studuje lékařskou fakultu Alberta Einsteina na Ješiva univerzity v New Yorku a je zasnoubený se svou dlouholetou přítelkyní Ráchel, která studuje na stejné fakultě, ale o rok níž. Oba chtějí nejdřív dokončit školu a teprve pak se vzít. Jacob Lazarus studuje molekulární biologii na Univerzitě Johna Hopkinse v Baltimoru. Také on má stálou přítelkyni jménem Ilana. Hannah Deckerové je šestnáct let, má řidičské oprávnění a chlubí se tím, že je zcela nezávislá, až na to, že potřebuje peníze. Zbožňuje své rodiče, i když si někdy myslí, že jsou trochu praštění. Ale na rozdíl od mnoha svých přítelkyň s nimi stále mluví a svěřuje se jim s různými intimními podrobnostmi svého života, o nichž by její otec raději nic nevěděl. Mezi mladíky má mnoho obdivovatelů, ale v tuto chvíli je bez stálého přítele. A to jejího otce velmi těší.

Kam se budou osudy všech těchto lidí ubírat v budoucnu, je ve hvězdách a nevím to zatím ani já. Neplánuju jim život, pouze popisuju jejich příhody a zážitky. Peter a Rina žijí jako mnoho jiných manželských párů, které mají děti, od jednoho dne k druhému a já jsem vděčná, že se občas uvolí zahrnout do svých plánů také mě.

JOHN LESCROART

John Lescroart se narodil roku 1948 v Houstonu v Texasu. Jeho knihy, vydávané jak v brožované podobě, tak i v pevné vazbě, se pravidelně objevují na žebříčku bestsellerů New York Times. Než se stal úspěšným spisovatelem, vyzkoušel řadu nejrůznějších povolání. Od roku 1970, kdy s vyznamenáním ukončil bakalářské studium angličtiny na Kalifornské univerzitě v Berkeley, pracoval jako počítačový programátor, ředitel inzerce, stěhovák, malíř pokojů, sekretář v právní kanceláři, fundraiser, konzultant managementu, barman a muzikant. Složil na pět set písní a více než dva roky vystupoval se skupinou Johnny Capo and His Real Good Band (Capo byl Lescroart sám). Přestože se kapela dala považovat za celkem úspěšnou, opustil ji, aby se mohl naplno věnovat spisovatelské dráze. Láska k hudbě ho ovšem nikdy neopustila a nedávno založil vlastní nahrávací společnost CrowArt Records.

Po první knize Sunburn (1981), která vyšla v brožovaném vydání a která nebyla detektivkou, následoval Son ofHolmes (1986) a Rasputins Revenge (1987), obě knihy spojovala postava Augusta Lupy, syna Sherlocka Holmese (připomínající Nera Wolfa).

V řadě románů s Dismasem Hardym vystupuje také Abe Glitsky, poněkud zatrpklý a životem zklamaný sanfranciský policista. Nedávno Lescroart stvořil další populární postavu Wyatta Hunta, soukromého detektiva a hlavního hrdinu knih The Hunt Club (2005) a The Suspect (2007).

Lescroart žije se ženou a dětmi v Davisu v Kalifornii.

JOHN LESCROART

DISMAS HARDY

Svou první knihu jsem napsal za studií.

Dnes bychom ji označili za právnický thriller. Zabývám se v ní myšlenkou, že trest smrti je mimořádně krutý, protože odsouzený ví o blížící se popravě. Rozvinul jsem nápad, že absolutní trest by byl mnohem humánnější, kdyby dotyčný o rozsudku nevěděl, kdyby jednoho dne prostě zašel k vězeňskému lékaři na rutinní očkování nebo injekci a místo „léku“ by mu podali smrtící dávku. Nepochybně je dobře, že knížka nevyšla, nicméně odsouzence v ní jsem pojmenoval Dismas Hardy. Vystupuje snad jen na jediné stránce, zemře a už se víckrát neobjeví.

Jméno samotné mi přišlo velmi dobře zapamatovatelné, řekněme ve stylu Travise McGeea či Sherlocka Holmese. (Tohle byla patrně jediná dobrá věc z mé knihy.) Každopádně jsem dospěl k závěru, že pokud se kdy pustím do psaní série detektivních románů, bude se můj hrdina jmenovat Dismas Hardy. Věděl jsem, že Dismas bylo jméno napraveného zloděje z Kalvárie, ukřižovaného vedle Ježíše, a vždycky se hodí mít biblického předchůdce, který v hrdinovi okamžitě pomůže navodit vědomí důstojnosti. Co se příjmení Hardy týče, vyrůstal jsem s kluky Hardyovými – Frankem a Joem – a přišlo mi, že čistokrevně američtější příjmení pro detektiva vymyslet nemůžu. A tak bylo rozhodnuto; můj hrdina se bude jmenovat Dismas Hardy.

Tehdy jsem samozřejmě neměl v plánu stát se autorem detektivek.

Na univerzitě v Berkeley jsem přece studoval překlady kontinentálních autorů – Stendhala, Camuse, Tolstého a jiných. Chtěl jsem se stát seriózním spisovatelem. Sebedůvěra mi nechyběla, částí své osobnosti jsem věřil, že jednou za pár let vytvořím literární dílo hodné Nobelovy ceny a účty mezitím budu platit chrlením zábavné detektivní literatury (samozřejmě vydávané pod pseudonymem), psané rychlostí asi tak jedna kniha ročně. Pro takový případ bylo moudré mít v záloze připravené jméno pro protagonistu.

I

Do té doby jsem ovšem musel zapracovat na tvůrčím psaní. Už jsem za sebou měl výše zmíněný právnický thriller a dobře jsem věděl, že po kvalitativní stránce je dost pochybný. Postrádal určité prvky knih, jejichž autorům bych se rád vyrovnal, a to nejen po „literární“ stránce, například humor, ironii, uvěřitelnost a zápletku. Tu nejvíce. Ve snaze o nápravu těchto nedostatků jsem napsal holmesovsko-wolfovský pastiš, který by vydal za regulérní knihu. Pojmenoval jsem jej Recipe for Murder. Byla to samozřejmě detektivka, tedy dílo stojící mimo hlavní směr mé vážné práce – a skutečně jsem ji napsal pod pseudonymem Dan Sherb. Ani jsem nepočítal s tím, že by se román kdy dočkal vydání. Po dokončení jsem ho ukázal jednomu dvěma čtenářům, kteří z něj byli vesměs nadšeni (rodiče k tomu mívají tendenci!). Pak jsem rukopis uložil do šuplíku na ponožky a pustil ho z hlavy.

Dalších sedm let jsem se živil jako muzikant. Můj tvůrčí život se povětšinou točil kolem skládání textů písní. Po prvních dvou pokusech o napsání románu – jeden byl lehce literárně závažný a druhý nikterak původní detektivka – mi došlo, že k dosažení seriózní fáze své umělecké tvorby potřebuju získat životní zkušenosti.

Musím poznat svět.

A tak jsem se do toho pustil, procestoval jsem celé Spojené státy, navštívil zámoří, Evropu a Afriku. V roce 1976 jsem se vrátil do Spojených států a velmi usilovně jsem se snažil psát písně. Založil jsem kapelu Johnny Capo (to jsem byl já!) and His Real Good Band a další dva roky jsme pravidelně vystupovali v San Francisku a okolí. Nebyli jsme nejhorší a měli jsme dost práce.

Postupně ovšem staré známé a dlouho potlačované nutkání psát beletrii začalo hudbu vytěsňovat z popředí mého tvůrčího zájmu. Dal jsem se do psaní krátkých scének, experimentoval jsem s formou, načrtával postavy, pohrával si s vypravěčským stylem a úhly pohledu. Zápletka zatím žádná, ale stejně.

V průběhu sedmi let jsem napsal stovky písní a v řemesle jsem se stal značně zběhlým. Ironií osudu mě písně přesto tvůrčím způsobem nenaplňovaly, frustrovaly mě. Stále víc a víc mě lákala beletrie. Ani jsem nevěděl, o čem bych psal, jen jsem cítil, že se blížím k bodu, kdy snad budu mít co říct, něco důležitého, něco závažného. V Africe jsem div nezahynul, ve Španělsku mě okradli o polovinu letního výdělku, několik přátel mi zemřelo (jeden dokonce spáchal sebevraždu). Navíc jsem se oženil a domníval jsem se, že chápu složitosti zralého vztahu, závazku a odpovědnosti.

Sakra, bylo mi skoro třicet!

Život se krátil.

Nastal čas vážně se zamyslet nad svou tvorbou i nad svým životem. Pokud se vysoké literatuře nezačnu věnovat teď, pak nejspíš už nikdy.

V den svých třicátých narozenin jsem kousl do kyselého jablka a oznámil kapele, že končím a začnu psát knížky. V následujících dvou měsících jsem všechno, co jsem držel v hlavě, vložil do své první „opravdové“ knížky. Román Sunburn, volně založený na některých mých zkušenostech ze Španělska (pro hemingwayovskou atmosféru), přesně zapadal do klasické šablony „prvních románů“ – citlivý mladík poznává realitu života a dospěje, zatímco kolem něj vrcholí tragédie a vře politický neklid.

V knize Sunburn jsem využil příležitost psát ve všech třech osobách. Experimentoval jsem. Byl jsem troufalý, posouval jsem hranice beletrie. Bylo to opojné a nádherné a byla to vážná literatura – sem zjevně měl směřovat můj život a má tvorba. K tomu všemu ještě kniha Sunburn vyhrála cenu San Francisco Foundation‘s Joseph Henry Jackson Award za nejlepší román kalifornského autora, mezi 280 dalšími tituly porazila Interview s upírem.

Další zastávka: Švédsko. Začal jsem si připravovat děkovnou řeč při přebírání Nobelovy ceny. Sice ještě nikdy nevybrali třicátníka, ale…

Takže jsem napsal první ze svých literárních děl, umělecký předkrm.

Čekal jsem, až Sunburn objeví svět nakladatelů, a aby ve mně mezitím neuhasla kreativita, opustil jsem zaměstnání na plný úvazek (vždycky špatný nápad) v redakci časopisu Guitar Player a okamžitě jsem začal pracovat na dalším románu Liner Notes, inspirovaném mými zkušenostmi ze světa hudby a veřejných vystoupení.

Zaplaven sebedůvěrou, okouzlen vlastním spisovatelským hlasem jsem za čtyři nebo pět měsíců vyprodukoval víc než šestisetstránkový svazek a rozeslal ho stejným literárním agentům, kteří k mému překvapení mezitím s frustrující pravidelností začali odmítat Sunburn. Kniha, která mi vynesla literární cenu, prý není dost „komerční“.

A mimochodem, Liner Notes také ne.

No, co tihle lidé vědí? Velcí spisovatelé pro svou tvorbu museli vždycky trpět. Tohle bude další životní zkušenost, která obohatí moje pozdější práce. Mí kritici budou litovat. Kašlu na ty komerční kretény.

Když Sunburn konečně našel svého nakladatele brožovaných knih, došlo mi, že 2000 dolarů zálohy mi neposkytne dost času k sepsání dalšího srovnatelného mistrovského díla. Budu si mezitím muset vydělat na živobytí. Dospěl jsem k závěru, že nastala chvíle pro plán B – rychle pod pseudonymem vyplodit detektivku.

Začal jsem pracovat na románu o slavném sanfranciském vrahovi Zodiakovi. Kniha s titulem Imperfect Knowledge byla postavena na domněnce, že Zodiac, který dodnes nebyl dopaden, prostě ukončil první sérii vražd a stáhl se. O deset let později se znovu vynoří a tehdy ho bude pronásledovat a konečně ho lapí… soukromý detektiv Dismas Hardy.

„Tak moment!“ zaprotestujete. „Hardy přece není soukromý detektiv. Je to bývalý policista, to ano. A bývalý mariňák, otec a manžel a právník.“

Ano, tohle všechno Dismas Hardy je. Jenže tenkrát ještě nebyl. Ještě nenadešel čas jeho zrození.

Když jsem dokončil první verzi umělecky nenáročné detektivky podle plánu B s Dismasem Hardym, jako první ji dostal nakladatel, který přijal Sunburn. Byl jsem si jistý, že moje spisovatelské dovednosti hodné literární ceny jsou zárukou úspěchu a že nakladatel po Imperfect Knowledge skočí, ač je kniha naprosto odlišná od Sunburnu. Já pak shrábnu peníze, z nichž budu žít, zatímco budu pracovat na svém dalším vysoce kvalitním literárním počinu, na další „opravdové“ knize.

To se ovšem nestalo.

Můj nakladatel o Imperfect Knowledge zájem neprojevil. Po dalších deseti odmítavých reakcích jsem šel do sebe a rukopis jsem od začátku do konce přepracoval, zkrátil asi o dvě stě stránek. Podle rad agentů a nakladatelů jsem zapracoval zejména na zápletce a tempu vyprávění.

Mezi prvky, které jsem nehodlal měnit, patřil Dismas Hardy, stěžejní postava knihy. Byl soukromým očkem, nikterak se nevymykajícím šabloně slídila, nechtěl jsem, aby čtenáři o tom chlápkovi museli moc přemýšlet. Choval se jako jiní soukromí detektivové, dělal v podstatě totéž, co oni. Tehdy jsem na detektivky nahlížel tak, že existuje obecně použitelná šablona soukromého detektiva, a pokud se jí autor s úzkostlivou přesností drží, bude hrdina „fungovat“, knihu vydají a všichni budou spokojení. Při tomto neosvíceném pohledu na věc mi z rovnice úspěchu vypadla originalita, a tak jsem stvořil Dismase Hardyho, který byt‘ nebyl skrz naskrz klišovitý, si zájem čtenáře udržet nedokázal.

Nejspíš jsem považoval za „pozoruhodné“, že je takový samotář, že neznáme jeho minulost a že vlastně nemá žádný život. Žádné milostné zájmy. Žádné mazlíčky, žádné děti, žádné přátele. Veškerý tenhle podstatný lidský materiál jsem si šetřil na umělecky závažné práce. A tak jsem předložil další řadu nabídek s totálně přepracovaným rukopisem (v podstatě novou knihu) a nejspíš mě nemělo moc překvapit, že nyní s již předvídatelným výsledkem.

Přesto mě to samozřejmě překvapilo.

Nebo spíš zničilo. Snažil jsem se o kariéru v hudbě a neuspěl jsem, teď jsem napsal přinejmenším čtyři kompletní rukopisy, z nichž byl vydán jediný, a to v brožované podobě. Opojné sebevědomí, dosud typické pro můj přístup k psaní, bylo to tam. Že bych přece jen nebyl génius?

Žádná jiná interpretace se ovšem nenabízela.

Román Sunburn čtenáře nepochybně nepřitahoval. Ani další rukopisy – dokonce ani dvě verze detektivky podle plánu B – nevzrušovaly nikoho z nakladatelského byznysu. Začal jsem zvažovat možnost, že zřejmě nejsem předurčen k tomu stát se spisovatelem jakéhokoli žánru. A co bylo ještě hrozivější, chyběly mi nové nápady, o čem psát, ať už literárně závažné či jiné.

Uběhly tři roky. Napodruhé jsem se dobře oženil. Přijal jsem lukrativní práci, psal jsem technické zprávy a literární ambice šly stranou. Dospěju, každý den budu chodit do práce v obleku a na dřívější pošetilé cíle zapomenu.

Ale věděl jsem, že to tak není, a moje žena taky. „Chceš psát,“ řekla mi. „Chceš se stát spisovatelem. Jsi spisovatel.“

„Nemám ani co předložit,“ namítl jsem. „Všechno mi mockrát vrátili.“

„Všechno ne,“ oponovala mi. „Svoji první knihu jsi nikdy nenabízel.“ Měla na mysli Recipe for Murder, parafrázi na knihy se Sherlockem Holmesem a Nerem Wolfem, kterou jsem napsal před čtrnácti lety.

„Samozřejmě jsem ji nikam neposlal,“ odpověděl jsem. Je to detektivka. Nepíšu detektivky. Jsem autor umělecky náročné literatury. Recipefor Murder jsem ani nepsal jako knihu. Je to pouhé cvičení, jestli na románové ploše dokážu udržet dějovou linii a věrohodnost postav.“

„Podle mě to bylo dobré,“ řekla Lisa. „Podle mě to byla kniha.“

Měla pravdu. Naskenoval jsem staré zkřehlé stránky strojopisu do počítače, vytiskl je s novým datem registrace copyrightu a odeslal do New Yorku. O šest týdnů později knihu koupil Donald I. Fine a vydal ji v pevné vazbě pod titulem Son ofHolmes. A co víc, vyžádal si pokračování, které vyšlo o rok později s názvem Rasputins Revenge.

Konečně mi někdo platil za psaní knížek. Pravda, byly to detektivní příběhy s postavami – Sherlocka Holmese a Nera Wolfa, které stvořil někdo jiný. Navíc se oba odehrávaly v Evropě v době první světové války. A coby knihy zábavné už nemohly být méně vážné. Jenže po předchozích nezdarech u nakladatelů jsem byl rád, že jsem konečně na palubě a dostávám šanci psát pravidelně.

Donald I. Fine mě požádal o další knížku a já mu odpověděl, že chci nabrat nový směr a napsat sérii příběhů odehrávajících se v současnosti a ve Spojených státech, s moderním protagonistou. Nepředstavoval jsem si detektivku, ale příběh vykoupení ztraceného muže, když se jeho svět náhle roztříští na kousky po… po čem? Jaké téma může živit zápletku nebo otřást světem?

Jako blesk mě zčistajasna osvítil nápad – překvapivě jednoduchý, významný svým dopadem.

Zločin!

Vlastně vražda.

A vražda proměnila mé velké „literární“ dílo v detektivku.

Utkvělé a nesmiřitelné dělení literatury, jak jsem ji vždycky vnímal – možná by se víc hodil výraz, jak jsem si sugeroval, na literaturu vážnou a zábavnou náhle zmizelo. Vždyť můžu vyprávět závažný příběh, možná dokonce obsahující jednu či dvě univerzální pravdy, s vypravěčským spádem, jaký garantuje nebo mu přinejmenším napomáhá silná zápletka. Můžu probírat morální, sociální a charakterová dilemata – zcela jistě témata vážné literatury – a přitom psát zábavný a rychle plynoucí příběh. Považoval jsem to za ohromný objev – nemusím se snažit dodržet plán A s vážnou literaturou a plán B s námětem, jaký by lidé třeba rádi četli. Můžu je spojit v jedno!

A Dismas Hardy, celou tu dobu čekající v záloze, se mi začal jevit ne jako pouhý protagonista (snobské knižní slovo), ale jako hrdina.

V tu chvíli zasáhl osud. Odebíral jsem informační bulletin pro autory amerických detektivek The Third Degree. Někdy ke konci osmdesátých let v titulním článku tohoto periodika spisovatel a kritik Dick Lochte naléhal na autory, aby přestali psát o „soukromých očkách“. Svět nepotřebuje další soukromé detektivy, tvrdil. Jsou mrtví, zemřeli vyčerpáním do posledního. Prosil o originalitu, o nové hlasy, nový přístup k detektivnímu románu.

Nemohl se na mě (a na Dismase Hardyho) obrátit v lepší čas.

Sanfranciský soukromý detektiv Dismas Hardy se rázem mohl stát tím, co mu bylo souzeno a co ve své moudrosti odjakživa věděl – plnokrevnou lidskou bytostí. Není soukromým očkem. Nikdy v životě soukromým očkem nebyl. Není divu, že ho tehdy agenti a nakladatelé nekoupili. Chyběla mu originalita a autentičnost. V oněch dávných rukopisech byl banálním literárním výmyslem, div ne karikaturou. Pokud o něm chci psát, musím napřed zjistit, co je zač, čím

je význačný a proč si zaslouží nést morální břímě, jež mu hodlám složit na bedra.

Dismas Hardy se nestane postavou podle mého plánu B. Bude to normální chlapík z masa a kostí. Ponese naděje a sny průměrného člověka, utrpí ztráty, vychutná si okamžiky triumfu. Bude mít rodinu, přátele i nepřátele. Bude mu zle, bude dělat chyby, bude příliš pít, příliš tvrdě pracovat, leccos špatně pochopí. Ale především bude žíznit po tom, po čem všichni nejvíc toužíme – po spravedlnosti.

Každý spisovatel si určitě někdy vyslechl: „Pište o tom, co znáte.“ Moje sebevědomí během let odmítavých reakcí schytalo tolik ran, že už jsem si v žádném ohledu nepřipadal jako génius. Pokud jsem chtěl vytvořit pozoruhodnou postavu, a to jsem chtěl, byl jsem ochoten přijmout jakoukoli radu. A dospěl jsem k závěru, že pokud má být Hardy autentický, musím do něj vložit, co znám, co znám velice důvěrně. Tohle je hlavní. Musím ho dobře znát.

Tak jsem mu přiřkl svůj věk, třicet osm let.

Studoval na katolické chlapecké střední škole, nejspíš na stejné jako já, na Serra High v San Mateu v Kalifornii.

Bydlel na Čtyřiatřicáté avenue ve čtvrti Clement v San Francisku.

Pracoval jako barman v Little Shamrocku jako kdysi já.

Byl rozvedený.

Přestože nebyl alkoholik, měl tendenci utápět bolest v pití.

Páteří této knihy mělo být Hardyho vzkříšení a vykoupení – dvě dobrá katolická témata, v nichž jsem byl jako doma. Také jsem věděl, že v Hardyho životě a kariéře došlo k otřesu, jen jsem netušil, co ho způsobilo.

(Jen vím, že to nebyl neúspěch ve spisovatelské dráze. Chtěl jsem se identifikovat s Hardyho neúspěchem, přestože mi bylo jasné, že bude mít jiné kořeny než můj. Měl být lehce dojemným průměrným mužem, ne nějakým dekadentním umělcem, za jakého se jeho tvůrce kdysi dávno, ale teď už ne, rád považoval.)

Vím toho o Dismasi Hardym dost, abych mohl začít? Domníval jsem se, že ano. Na vlastním postupu psaní je úžasný jeho objevný charakter. Přestože jsem zatím netušil, jak osmatřicetiletého barmana propojím se zločinem, který se pro něj stane svým způsobem vykoupením a který do jeho života vrátí rovnováhu a štěstí, napsal už jsem toho dost, abych si troufal věřit, že odpovědi mi poskytne samotný proces tvorby.

A během prvních tří stránek knihy DeadIrish se přede mnou na monitoru objevila tato slova:

„Poprvé po čtyřech a půl letech se kolem Hardyho ovinuly ženské paže. I tehdy šlo o výjimečnou událost, po silvestrovském večírku ho objala Frannie, rozená McGuireová, nyní Cochranová.“

A pak:

„Svým způsobem byla škoda, že se letadlo nezřítilo, pomyslel si. Kruh by se uzavřel – oba jeho rodiče zahynuli při leteckém neštěstí, tehdy mu bylo devatenáct a studoval druhým rokem Caltech.“

A nakonec:

Jenom mu přišlo, že ztratil ponětí o tom, kdo je. Věděl, co umí – je zatraceně dobrý barman, výborný vrhač šipek a průměrný tesař.

Také je rozvedený, bývalý mariňák, bývalý policista, bývalý právní zástupce. Nějaký čas byl dokonce otcem. Je mu něco přes třicet osm a neví, kým je.

Pohrál si se sklenkou. Jo, nebylo by tak hrozné zřítit se s letadlem, pomyslel si. Nic dobrého, nic, pro co by člověk střílel, ale určitě ne nejhorší tragédie na světě.

Počítal, že tu už si tady odbyl.

Tolik stačilo – pouhé tři stránky – a Hardy si prosadil, že přes veškerou podobnost mezi námi nejsme tatáž osoba. Já například nepřišel o rodiče. Nikdy jsem nechodil na Caltech. Nebyl jsem policista a nesloužil jsem v armádě. Nepracoval jsem jako právní zástupce. Na šipky jsem levej. V životě jsem neopracoval jediný kus dřeva.

Kde se tohle všechno vzalo?

A co je důležitější, o jaké tragédii to Hardy mluví? Co je ta nejhorší tragédie na světě, kterou už má nejspíš za sebou?

Neměl jsem ponětí.

Nevěděl jsem to, dokud jsem nedokončil první hrubý nástin knihy

a nespustil druhé kolo. A přitom ona tragédie – smrt maličkého syna Michaela po úrazu v postýlce – zapříčinila rozpad Hardyho manželství, zhroucení jeho kariéry právníka a desetileté zahnívání coby barmana v podniku jeho přítele Mosese McGuirea, kterému ve Vietnamu zachránil život.

Vidíte? Vždycky byl hrdinou, dokonce ještě dřív, než jsem ho poznal.

A začaly se dít další věci. Hardy navštíví baseballový zápas Giants, při němž se pádem z tribuny zabije jeden z fanoušků, a na hřišti pak narazí na policistu Glitského, napůl Žida, napůl černocha, dávného parťáka z policejních obchůzek. Dostalo se mi požehnání mít dva skvělé bratry a několik velmi blízkých přátel, bez nichž by můj život nebyl ani zdaleka tak zábavný a zajímavý. A jak jsem psal o tom, co znám, náhle jsem sledoval, jak mi Hardy s Glitským sklouzávají ke klábosení typickému pro dlouhodobé a pevné kamarádství. Jsou to staří přátelé, propojení až spirituálním způsobem. Abeho jsem ještě neznal, ale jejich vztah mi byl zcela jasný.

A Abeho zaměstnání mi nabízelo cestu, jak propojit Hardyho se zločinem.

Až na to, že k žádnému zločinu zjevně nedošlo. Byla to sebevražda. Sebevražda Eddieho Cochrana, mladého idealisty, který byl manželem Frannie, sestry Hardyho šéfa Mosese McGuirea. Frannie právě zjistila, že je těhotná.

Hardy nevěří, že by Eddie spáchal sebevraždu. A v případě vraždy by Frannie dostala peníze z pojistky. Přestože Hardymu formálně do celé záležitosti nic není, musí – jako prostý občan bažící po spravedlnosti – najít řešení.

A při hledání odpovědí ke svému velkému překvapení zjišťuje, že doba sebezničujícího truchlení kvůli synovi spěje ke svému konci, že se může znovu zapojit do života a seznamovat se s lidmi kolem sebe, že to může mít smysl, a dokonce přinášet radost. Hardy je vykoupen, znovuzrozen a připraven zaujmout životní roli, jakou si původně plánoval, než ho vykolejila osobní tragédie – roli muže, který žije svůj život, a pokud je třeba, bojuje za prosazení spravedlnosti.

Dead Irish představuje Dismase Hardyho jako hlavní postavu románu, jenž se shodou okolností točí kolem zločinu. V té době jsem na rozdíl od mnohých mladých lidí, kteří se na spisovatelskou dráhu vydávají teď, neměl žádný strategický plán pro svou kariéru. O nakladatelském byznysu jsem věděl minimum, neměl jsem ani vlastního agenta, natož dost protřelosti, abych napsal sérii, pro niž bych dodal dalších šest zápletek, a možná ještě druhou, do které zapojím třeba kočky. Román Dead Irish jsem při psaní chápal jako samostatnou knihu, ne jako první díl série. Přestože to obnášelo nutnost opustit milované jméno Dismas Hardy, byl jsem si jistý, že pro postavu další knížky najdu nové jméno, které mě bude také těšit. Rozloučím se s Dizem, poděkuju mu za jeho statečné úsilí a půjdu dál.

w

Pak Dead Irish získal nominaci na Cenu Shamus za nejlepší román (což jsem považoval za značnou ironii, protože výraz shamus je synonymem pro soukromé očko) a Donald Fine mě požádal o další pokračování s postavou Dismase Hardyho.

Nevěděl jsem, jak s jeho žádostí naložit. S Hardym už jsem příběh uzavřel. Byl vykoupen, vrátil se ke své první ženě, spokojeně pracoval jako barman v Shamrocku, jehož čtvrtina mu teď patřila.

Kde hledat konflikt? Jak by se postava mohla vyvíjet dál? To jsem netušil a ani jsem nepovažoval za dobrý nápad vracet se k Hardymu v jeho nových podmínkách.

Jenže v mé situaci, při čtyřech vydaných knihách za celou spisovatelskou kariéru, pokud jsem se chtěl živit psaním knih, byl tohle vrabec v hrsti – v dobrém úmyslu učiněná nabídka newyorského nakladatele knih v pevné vazbě. K vydělávání dostatečného množství peněz na živobytí chyběl ještě pořádný kus, pochopte – byl jsem o pouhý krůček dál než před napsáním románu Dead Irish. Nabízela se mi ovšem příležitost zjistit, jestli dokážu napsat komerčně úspěšný román. A na postavu Dismase Hardyho a na zápletku bych mohl pohlížet jako na výzvu vypravěčského řemesla.

V průběhu psaní The Vig jsem zjišťoval další skutečnosti o Hardym a leckteré objevy mě udivily. Nejpřekvapivějším prvkem byl Hardyho milostný život. Přestože na konci knihy Dead Irish začne znovu žít se svou první ženou Jane Fowlerovou, v pokračování The Vig ani ne na

dvacáté stránce zjistí, že ho přitahuje mnohem mladší Frannie Cochranová, vdova po Eddiem Cochranovi z románu Dead Irish, sestra Mosese McGuirea. Po celou dobu, co jsem knihu psal, jsem sám netušil, jak Hardyho výběr partnerky nakonec dopadne. Jane byla zcela jistě skvělá osoba, bystrá a citlivá. Jenže život s Jane s sebou vleče značnou zátěž minulosti. A Frannie je svěží a plná ideálů.

Krom toho jsem s otázkou milostného vztahu zápolil čistě z hlediska dějového plánu. Čtivosti románu – dokonce i v oblasti vážné literatury – nikdy neuškodí, když některým prvkem zápletky nebo doplňujících zápletek je milostný vztah. Získá chlapec tu dívku, nebo ne? Zkušenosti s psaním knih Rasputirís Revenge a Dead Irish mě naučily, že právě tohle je podstatný, možná i neodmyslitelný prostředek pro vcítění se do hlavních postav. Navíc také do knihy zavádí napětí a určitou míru lidskosti, bez níž by román mohl působit suše a neživotně.

A pak, stále jsem se snažil psát o věcech, které dobře znám, a sám jsem měl ženu o jedenáct let mladší. Otázky a problémy, jimž Hardy a Frannie budou čelit a budou je společně řešit, by mohly být do značné míiy podobné těm, s nimiž jsme se setkávali s Lisou. Kdyby si Hardy zvolil Jane, nemohl bych při práci čerpat z našich osobních zážitků a obohatit tak jeho postavu.

A proto v románu The Vig udělá Hardy další – byť velmi malý – krok ve vývoji postavy tímto zásadním směrem. Jenže už při práci na románu jsem se nemohl zbavit dojmu, že postrádá hloubku knihy předcházející. Považoval jsem ho za dobrou četbu se silnou zápletkou a zajímavými postavami, to ano, ale podle mě mu chyběla vnitřní závažnost typická pro Dead Irish.

Mohla to způsobit i skutečnost, že jsem k psaní přistupoval jako k akademickému cvičení podobně jako při práci na rukopisu Son of Holmes za vysokoškolských studií. Jinými slovy, přestože jsem řemeslo bral vážně, choval jsem se ke knize téměř podle plánu B. Ve své dřívější inkarnaci bych ji nejspíš napsal a vydal pod pseudonymem a jako hlavní postavu bych použil jiného, víceméně obecného protagonistu detektivky, zcela jistě ne svého prostého člověka Dismase Hardyho. (Přesto jsem od vydání knihy s lehkým pobavením sledoval, jak The Vig nepře

stává lákat nové čtenáře a vesele se dál tiskne ještě téměř dvacet let po prvním vydání.)

Ironií osudu jsem snad nikdy v životě nebyl blíž rozhodnutí vzdát se Dismase Hardyho a nyní už přinejmenším začínající kariéry uznávaného autora detektivek. Bylo mi čtyřicet jedna a vyšlo mi pět knih – čtyři z nich byly detektivky. Nemohl jsem předstírat, že jsem autor „vážné literatury^1‘, a zcela jistě si to nemohl myslet nikdo z nakladatelských kruhů. Proč bych si něco nalhával?

Psaním, které jsem provozoval ve své garáži v Altadeně pět dní v týdnu od šesti do osmi ráno, jsem vydělával velice málo peněz. Měl jsem další dvě zaměstnání, práci na plný úvazek na pozici supervizora zpracování textů ve velké losangeleské právnické kanceláři a večerní rozkouskované psaní pro další právnické firmy sídlící ve věžích, které vytvářejí městskou siluetu Los Angeles. Den mi začínal v půl šesté ráno a často končil v půl dvanácté večer. S Lisou už jsme tou dobou měli dvě děti, kromě víkendů jsem je vídal zřídkakdy. A přes veškeré hodiny, které jsem trávil prací, a to i při vydávaných knihách, jsme zápolili s financemi. Možná nastal čas, abych si našel práci, na níž bych si mohl postavit kariéru. Začít studovat práva. Pověsit psaní na hřebík a přiznat si, o co šlo – o bláhový mladický sen, který tak úplně nevyšel.

V oblasti Los Angeles samozřejmě připadá v úvahu ještě všudypřítomné rozptýlení a lákadlo v podobě scenáristické práce. Jakožto vydávaný autor jsem měl příležitost „zúčastnit se několika schůzek“. Zaplatili mi za napsání scénáře pro producenta béčkových filmů. Vypracoval jsem několik náčrtů pilotních dílů pro televizi. Další drobnosti. Literární nádeničina.

Moje vznosné ideály zakrněly, po velkém spisovateli, jímž jsem se chtěl stát, nezůstalo ani stopy. Potřeboval jsem vydělávat peníze, aby rodina nestrádala, a nejspíš bych se nechal přemluvit k sepsání nějakého podřadného filmu, kdyby mi dobře zaplatili. Když jsem si uvědomil, kam až situace dospěla, rozhodl jsem se přestat psát úplně. Jestliže nejde o krásné a ušlechtilé povolání, o druh uměleckého vyjádření, jakou to má všechno cenu? Je to celé jen ve schopnosti žonglovat se slovíčky?

Tohle jsem nechtěl. Začal jsem rozesílat životopisy, hledal jsem serióz

ní, stabilní pracovní pozici. Donald Fine mě požádal o další pokračování, ale já odmítl. Nehodlám se pouštět do nového schematického detektivního příběhu. Poučil jsem se. Moje spisovatelská dráha skončila.

Tak se věci měly až do jedné srpnové neděle roku 1989, kdy jsem se probudil s krutou bolestí v uchu, tak zlou, že jsem ani nedokázal odejít na zápas Dodgers, na nějž jsme měli koupené vstupenky. Do večera jsem dostal vysokou horečku a hrozně mě rozbolela hlava. Ve tři ráno Lisa usadila obě naše malé děti na zadní sedadlo auta a odvezla mě na pohotovost v místní nemocnici, kde jí doktor oznámil, že mám míšní meningitidu. Prognóza zněla, že nejspíš nepřežiju nejbližší dvě hodiny.

Následujících jedenáct dní jsem proležel, povětšinou v bezvědomí, na jednotce intenzivní péče v St. Luke Hospital. Po propuštění z nemocničního ošetřování jsem se dalších třicet dní zotavoval doma, nitrožilně jsem přijímal 90 milionů jednotek penicilinu denně. (Celý další rok jsem smrděl jako houba.) Když jsem se konečně vrátil do práce, do oddělení zpracování textů v právnické firmě, zjistil jsem, že vedoucí kanceláře – patrně v domnění, že umřu – na mé místo přijal tři stálé zaměstnance na plný úvazek. Ocitl jsem se v trapném postavení, které pochopitelně nemohlo mít dlouhého trvání. Tahle práce – můj jediný stálý zdroj příjmů v uplynulých šesti letech – co nevidět skončí. Žádný z životopisů se neuchytil.

Museli jsme s Lisou učinit několik závažných rozhodnutí.

Měli jsme pocit, že jsme se v LA poctivě snažili. Šest let jsem pracoval u jedné právnické firmy a za dobu zdejšího pobytu jsem vydal tři romány. Jenže v Los Angeles je draho a život tu je v mnohém ohledu deprimující. Naše dcera bude za rok odcházet ze školky a veřejné školy v oblasti Los Angeles jsou v žalostném stavu. A v neposlední řadě nám nikdo nebuší na dveře s nabídkami práce. Rozhodli jsme se přestěhovat do severní Kalifornie, kde se žije mnohem levněji. A než si seženu nějakou práci na plný úvazek, můžu se naposledy pokusit naplno psát. Tohle přece v hloubi duše chci a navíc jsem v tom začínal být dobrý. Řekl jsem si, že pokud se dokážu zaměřit na správný druh knihy podle plánu A – něco ve stylu románu Dead Irish, ale na větší ploše a se širším záběrem, možná budu mít šanci najít své čtenáře.

Celkově, spolu s meningitidou a následným zotavováním, jsem Dismasi Hardymu dopřál téměř dva roky oddechu. Po románu Dead Irish jsem věděl, že Hardy unese váhu velkého příběhu i že už ho nebudu podceňovat jako v předchozím The Vig. V nové knize se soustředím na hloubku svého prostého člověka.

Abych to mohl udělat, musel jsem samozřejmě najít i ty poslední osobní prvky, které tak důvěrně znám z vlastního života. Mám teď dvě děti, Hardy tedy bude otcem dvou dětí. Budu dobře obeznámen se situací v jeho rodině, což se stane určující pro to, kým je. Protože už jsem měl vlastní děti, pochopil jsem, co člověk nemůže vědět, dokud to sám neprožije – že děti a rodina jsou středem života většiny lidí. Přestože vztahy doma nejsou zrovna živnou půdou pro romantické pletky a přestože nepoddajného hrdinu detektivky neočekáváte zrovna v roli manžela a otce, jsou tyto skutečnosti naprosto běžné. A proto tomu tak bude i v životě Dismase Hardyho.

Navíc jsem šest let pracoval v právnickém prostředí a znal jsem základní rutinu profese, stres téhle práce, konflikty, dlouhé hodiny v zaměstnání, zrady, morální obojetnost. O trestním právu jsem sice věděl minimum, pokud vůbec něco, ale opět, po deseti letech strávených za barovým pultem, daleko od tohoto prostředí nebude ani sám Hardy kovaný v detailech. Jeho zájem se stejně nikdy nezaměřoval ani tak na boj proti zločinu a na trestní stíhání zločinců, jako na hledání spravedlnosti.

Když jsem začínal pracovat na knize Hard Evidence (c. Nezvratný důkaz, 2002), kde Dismas Hardy, již ne barman, ale ženatý, praktikující právní zástupce, vodí žraloka v Steinhartově akváriu, aby ho udržel při životě, bylo mi jasné, že přede mnou konečně odhalil poslední tajemství své povahy. Hardy není a ani nemůže být superhrdinou v nadživotní velikosti. Je to běžný chlápek, tvrdě pracující poctivý obhájce se soudržnou rodinou (i když často plnou konfliktů) a kroužkem věrných přátel. Budete ho mít rádi – možná vás porazí v šipkách, ale pak vám koupí pití. Je to laskavý člověk, kterého byste si oblíbili v románu jakéhokoli druhu, nejen v detektivním příběhu.

Když jsem psal Nezvratný důkaz, ke své radosti a uspokojení jsem zjistil, že moje rozlišování mezi takzvaným cvičením v rámci žánru a „opravdovým“ románem se nějak úplně vytratilo. Psal jsem teď román podle plánu A, vážný, dospělý román o údělu člověka a takhle hodlám psát i v budoucnosti.

A kdykoli ke mně Dismas Hardy přijde a oznámí mi, že je připravený naložit na svá bedra další zátěž, je můj člověk.

Příběh Dismase Hardyho má také svou poslední kapitolu, postskriptum.

Kniha Nezvratný důkaz vyšla bez velkých fanfár v relativně malém nákladu. Nicméně, protože jsem věřil, že se Dismas Hardy stal úplně životaschopnou postavou, a protože jsem měl pocit, že mě napadla úžasná zápletka pro další knihu, začal jsem téměř okamžitě pracovat na románu The 13th Juror (č. Třináctý porotce, 2001).

Při rozmarech vydavatelského sektoru obvykle dochází ke značné časové prodlevě mezi odesláním rukopisu nakladateli a samotným vydáním knihy. Podobná přestávka se často objevuje mezi vydáním knihy a prodejem dodatečných práv, jako jsou smlouvy na brožovaná vydání a prodej práv do zahraničí. Knihu Nezvratný důkaz jsem nakladateli odeslal přibližně v březnu 1993 a vyšla v roce 1994, v době, kdy jsem téměř dokončoval román Třináctý porotce. V létě roku 1994 jsem ho předložil Donaldu I. Fineovi, jenže ten mi nabídl nepřijatelně nízkou zálohu – vlastně nižší než za Nezvratný důkaz, proto jsem se rozhodl rukopis Třináctého porotce uvést na otevřený trh.

Byla to depresivní zkušenost.

Přestože dvanáct nakladatelů projevilo ochotu zúčastnit se aukce knihy, ve stanovený den mi nikdo z nich cenovou nabídku neučinil. Celkově jsem se dočkal více než dvaceti odmítavých reakcí. Přišly mi snad ode všech newyorských nakladatelů kromě dvou, Williama Morrowa a Donalda I. Finea. Nakonec Fine nabídl víc než Morrow, jenže moje rozhodování, zda Fineovu nabídku přijmu, bylo dlouhým, protahovaným a vyčerpávajícím procesem.

Po oněch asi dvaceti odmítavých odpovědích jsem si neochotně přiznal, že s Dismasem Hardym, který mi tak těžce ležel na srdci, přes veškerou lásku, kterou k němu cítím, nemůžu udělat nic lepšího než na něj zapomenout. Zjevně není komerčně přitažlivou postavou. Nikde ani náznak, že by jakýmkoli podstatným způsobem rezonoval se čtenáři nebo s nakladateli.

Nastal čas zkusit jiného hrdinu.

Abe Glitsky – Hardyho starý kamarád z časů v policejní službě a významná postava dřívějších knih s Hardym – se od Hardyho snad už víc lišit nemůže, přesto je to vážně fascinující člověk sám o sobě. Jeho život a charakter jsem se rozhodl prozkoumat napřed v knize A Certain Justice (č. Určitá spravedlnost, 2002) a pak, protože se mi ve společnosti toho tvrdohlavého a mrzoutského chlapíka zalíbilo, ještě v románu Guilt (č. Vina, 2000).

Legrační věc se mi přihodila dva roky po původním kolečku s nabídkou rukopisu Třináctého porotce. Tehdy jsem byl asi v polovině práce na románu Vina. Nakonec vyšel Třináctý porotce v brožované podobě, dostal se na žebříček bestsellerů New York Times a tam se držel, držel a držel. Mezitím jsem přešel k vydavatelství Delacorte a román Třináctý porotce vydalo oddělení brožovaných knih tohoto nakladatelství Dell/Island. Okamžitě se stal velice žádaným titulem.

A tak se knihy s Dismasem Hardym konečně začaly dobře prodávat.

Moji nakladatelé se zajímali, zda by se Hardy nedal přemluvit k návratu. Nemohl by na svá široká ramena naložit další velký román s velkým tématem a nést ho celý – nebo alespoň z větší části – sám?

Souhlasil jsem, tak jako by souhlasil on.

A od té doby to dělá pořád.

LAURA LIPPMANOVÁ

Laura Lippmanová se narodila v Atlantě v Georgii roku 1959. Její rodiče se v roce 1965 přestěhovali do Baltimoru v Marylandu, kde Lauřin otec získal práci jako redaktor listu Sun. Právě v Baltimoru prožila své dětství nedaleko domu manželů Monaghanových, kteří vychovávali tři syny a dvě dcery. Šla studovat žurnalistiku na prestižní Medillovu fakultu Severozápadní univerzity. Hledala práci jako reportérka a dostala nabídku v texaském městě Waco a pak další v San Antoniu. Poté se přestěhovala nazpět do Baltimoru, kde externě pracovala pro Evening Sun, který se brzy nato spojil s ranním listem. Dokázala napsat jednu knihu ročně – o Tess Monaghanové, která sama sebe charakterizuje jako „příležitostné soukromé očko“ – a přitom pracovat na plný úvazek jako reportérka baltimorských novin, dokud v roce 2001 sama nepodala výpověď.

Laura Lippmanová byla nominována doslova na všechna existující ocenění v oblasti detektivního žánru a většinu z nich získala. V přepočtu na jednu knihu má pravděpodobně více cen než kterýkoli jiný žijící tvůrce detektivek. Dostala Cenu Edgar, Anthony, Agatha, Shamus, Nero Wolfe, Gumshoe i Barry. Byla také první autorkou detektivního žánru, kterou Sdružení marylandských knihoven vyhlásilo spisovatelkou roku. Kromě románů o Tess Monaghanové napsala řadu povídek, sestavila antologii Baltimore Noir a vytvořila čtyři samostatné kriminální romány: Every Secret Thing (2003), To the Power ofThree (č. Silná trojka, 2007), What the Dead Know (2007) a Life Sentences (2009).

LAURA LIPPMANOVÁ

TESS MONAGHANOVÁ

Příležitostný detektiv

Napsala Laura Lippmanová

zvláštní příloha listu Beacon-Light

BALTIMORE – Tess Monaghanová tráví hodně času úvahami o tom, co nazývá problémem podpory. Ne podpory ve smyslu pomoci problematickým oblastem světa, ačkoli se dokáže rychle rozpálit nad téměř jakýmkoli politickým tématem, které si přejete probrat. Ne. Monaghanová, asi nejproslulejší baltimorská soukromá vyšetřovatelka, hodně přemýšlí o tom, čemu říkáme ženská podpora.

„Když je na sledovačce chlap, má mnohem víc možností,“ říkala mi za stolem ve své kanceláři na Butchers Hill nedávného podzimního jitra a listovala jedním z katalogů specializovaných na zvláštní pomůcky pro vyšetřovatele a soukromé bezpečnostní agentury. Většina těchto technických vymožeností nepoutá její velký zájem, protože sama Monaghanová připouští, že má poněkud ludditské sklony a technice příliš nedůvěřuje. Pokud jde o totožnost volajícího, trpí kupříkladu takovým stihomamem, že používá dva mobilní telefony – jeden na odchozí hovory, druhý na příchozí.

„Víš, že u dostihového závodiště v Delaware, toho s hracími automaty, vytahují každý den z odpadkových košů tucty inkontinenčních plen pro dospělé?“ zeptá se náhle. „Jen se nad tím zamysli. Existují lidi, co jsou do hazardu tak zbláznění, že radši nosí plenkové kalhotky, než aby odešli od ‘nadupaného‘ automatu. Myslíš, že plenkové kalhotky nosil i Bill Bennett?“ Monaghanová, která předpokládá, že ostatní dokážou sledovat její často nesourodý sled myšlenek, naráží na ministra školství z osmdesátých let, o němž se říkalo, že si vypěstoval téměř patologickou závislost na automatech, přestože vydělával miliony zarputilou obhajobou rodinných hodnot.

„Ne, ne, ne,“ usoudí a nečeká na odpověď na otázku, kterou nadnesla. „Právě proto si nechal nainstalovat hrací automaty do zvláštní místnosti. To je mi ale sráčský způsob, jak utrácet peníze. Vždycky mě to navede na správnou stopu. Kůň vedený člověkem plus proměnlivá kvalita dostihové dráhy rovná se vysoce uspokojivá forma interaktivní zábavy. Pokud jde o hazard, je to jediný způsob, jak si zachovat jasnou hlavu. Musíš to brát stejně, jako když jdeš do divadla na Broadway, v němž jsi ovšem zainteresovaná na úspěchu. Když se rozhoduješ, kolik jsi ochotná zaplatit za nějakou sportovní akci, řekni si, kolik jsi ochotná prohrát. Pokud se vrátíš domů s částkou byť o dolar vyšší, pak jsi vyhrála.“

A teď, když se Monaghanová obšírně vyjádřila k patologickému hazardnímu hraní, plenkovým kalhotkám pro dospělé a náznakem i ke svým vlastním potřebám, pokud jde o problém podpory, mohla by se s námi podělit i o několik životopisných údajů? Třeba ve kterém roce se narodila?

„Ne,“ odpovídá s bezstarostným úsměvem. „Jsi novinářka, že? Vyhledej si to na policajtech v databázi řidičáků. Pokud si neumíš zjistit něco tak primitivního, pak zřejmě na svou práci nestačíš.“

Proslýchá se, že Monaghanová novináře nesnáší.

„Co se proslýchá,“ konstatuje Monaghanová, „to nemusí být vždycky lež.“

Baltimorem odkojená, vychovaná a rozmazlená

Získala označení nejznámějšího soukromého detektiva v Baltimoru, nejhladovějšího soukromého detektiva v Baltimoru a také – což bylo ovšem jen jednou – nejžádanější nevěsty mezi soukromými detektivy v Baltimoru. (Otec se o Tess bez jejího vědomí zmínil v každoročním rozsáhlém článku časopisu Baltimore o místních nejžhavějších adeptech na sňatek.) Jakkoli se o práci Monaghanové a jejích důsledcích často hovořilo ve zprávách, ona sama coby bývalá novinářka veškeré informace o vlastní osobě úspěšně tajila a nenechala je proniknout na veřejnost. Přinejmenším do této chvíle. Ach ano, slečno Monaghanová, novinářka, která s vámi hovoří, se ve veřejných dokumentech a matrikách dokáže orientovat.

Monaghanová se narodila v Nemocnici svaté Anežky, a zatímco se oficiální záznamy, pokud jde o přesný rok, rozcházejí, není sporu o tom, že patří k takzvané generaci X nebo Y, tedy že se narodila až v době po velkém zvýšení porodnosti po druhé světové válce, a to nesourodé dvojici, která je důkazem pravdivosti starého rčení o přitahování protikladů. Patrick Monaghan, svou dcerou popisovaný jako nejmlčenlivější Ir pod sluncem, byl nejstarším ze sedmi dětí. Vyrůstal ve stísněném řadovém domku v jižním Baltimoru a později ve středostavovské čtvrti Charles Village.

Na druhou stranu Judith Weinsteinová byla nejmladší z pěti dětí dobře situované rodiny ze severozápadního Baltimoru. Na vysokou školu nastoupila, právě když katastrofálně zbankrotoval slavný řetězec dragstórů jejího otce. Monaghan a Weinsteinová se seznámili při zdejší politické kampani, protože pracovali jako dobrovolníci pro Carletona Sicklese, který však neuspěl a nominaci Demokratické strany na post guvernéra nezískal. Přesto oba mladí dobrovolníci i nadále aktivně působili v komunální politice – Monaghanová si vzpomíná, že jako pětiletá jezdila na tříkolce kolem starého Stonewallského demokratického klubu. Její otec dlouhá léta pracoval jako městský inspektor pro kontrolu prodeje alkoholických nápojů, pak založil vlastní klub Point, který kupodivu vzkvétal i na nepříliš luxusní adrese v ulici Franklintown. Její matka stále pracuje pro Národní bezpečnostní úřad a tvrdí, že nesmí prozradit, co dělá.

„Jsem si dost jistá, že je sekretářka,“ říká Monaghanová. „Ale co já vím, klidně může být elitní špionka, které se daří chodit každý den domů přesně v půl šesté a vzápětí servírovat na stůl večeři.“

Rodina se usadila na západě města ve čtvrti Ten Hills a Monaghanová chodila do státních škol, maturovala na Western High s vynikajícími výsledky a pak se přihlásila do Chestertownu na Washington

College, kde studovala angličtinu. Podle vlastních slov našla na východním pobřeží dvě věci, které ji ovlivnily na celý život – veslování a Whitney Talbotovou. Talbotová se narodila ve velmi staré, velmi bohaté rodině z této oblasti a měla v sobě stejně silný smysl pro pracovní etiku jako Monaghanová, které podobné zásady vštípili její středostavovští rodiče, a dívky spolu radostně navázaly dlouholeté soutěživé přátelství.

Po promoci se Monaghanová stala zpravodajkou listu Star, zatímco Talbotová – která přestoupila na Yale a vystudovala japonštinu – skončila jako komentátorka v Beacon-Light. Jenže časy se změnily – pro Monaghanovou nepříliš šťastně. Star zkrachoval ještě před jejími šestadvacátými narozeninami a Beacon-Light ji odmítl. Náhle se ocitla ve vodě a musela plavat a spoléhat se na laskavou finanční podporu svých rodinných příslušníků, jinak by se svým skromným platem novinářky na volné noze nevyšla. Bydlela v laciném bytě nad knihkupectvím své tety Kitty ve Fells Point a byla závislá na svém strýci, který jí zprostředkovával práci pro různé státní agentury. Právě v knihkupectví Kitty Monaghanové pojmenovaném Zeny a děti především se seznámila se svým současným přítelem Edwardem „Vránou“ Ransomem.

V devětadvaceti se vydala na dráhu soukromého detektiva; ráda se označuje za „příležitostného detektiva“, což je narážka na Příležitostného turistu, dílo držitelky Pulitzerovy ceny Anne Tylerové.

„Plánuje si někdo už odmala, že bude soukromým detektivem?“ ptá se Monaghanová. „To není řečnická otázka. Podle mě možná někde existuje chlapeček nebo holčička, kteří třeba sní o životní dráze soukromého očka, ale všichni vyšetřovatelé, které znám, měli nejdřív nějakou jinou práci. Právník, policajt. Pokud jde o mě, prostě jsem se snažila pomoct kamarádovi, královsky jsem to zvorala a pak jsem se pokoušela spolupracovat s jeho právníkem, abych dotyčného vysekala z průšvihu, který jsem způsobila. Když bylo po všem, právník mě přemluvil, ať pro něj dělám vyšetřovatelku, a posléze mě vystrčil z hnízda a v podstatě násilím mě přinutil otevřít si vlastní kancelář.“

Zmíněný právník Tyner Gray se nakonec oženil s Tessinou tetou Kitty. Monaghanová předstírá, že ji tento vývoj šokuje; zdá se však, že k muži, který jí byl od šestadvaceti let mentorem, chová nelíčenou náklonnost.

Její firma Keys Investigation, Inc. papírově patří Edwardu Keysovi, což je baltimorský policejní detektiv ve výslužbě, který zřejmě tráví většinu svého času na ostrově Fenwick v Delaware. (Požádali jsme ho o komentář k tomuto článku, ale opakovaně se odmítl vyjádřit a nereagoval ani na to, co se o něm povídá – že se totiž s Monaghanovou osobně setkal pouze jednou.) Zdá se, že Monaghanová je jediným zaměstnancem v kanceláři sídlící v prostorách bývalé čistírny, ačkoli s úsměvem prohlašuje, že má dva spolupracovníky na částečný úvazek, „kteří souhlasili, že budou dostávat mzdu formou psích sucharů“. Má zřejmě na mysli Vysloužilého závodního chrta jménem Esskay, jenž své jméno získal díky její lásce k nejznámějším baltimorským párkům, a fenu Miatu, hodnou dobrmanku s neomylným čichem na lidi. „Kdyby na tebe zavrčela, nepustím si tě přes práh,“ prohlašuje Monaghanová. „Naučila jsem se Miatě bezvýhradně důvěřovat.“

Kancelář je plná vzpomínek na starý Baltimore – na zdi staré hodiny z holičství Woodlawn, na nichž se skví nápis Čas na dobrý sestřih, a na policích plechovky od proslulých párků Esskay. „Dávají mi je známí,“ prohlašuje Monaghanová. „Já neulítávám na starých krámech.“

Všiml si někdo té ironie, že Monaghanová, která sedí pod hodinami „Čas na dobrý sestřih“, měla jednou nanejvýš nevhodný sestřih, když jí sériový vrah usekl její pověstný cop? Monaghanová muže v sebeobraně zastřelila, ale on předtím stihl zabít bývalého dopravního policistu, s nímž pracovala.

„O tom já nemluvím,“ říká. „Chápu, že se na to musíš zeptat. Byla jsem novinářka a taky bych se na to zeptala. Jenže to je něco, o čem nikdy nemluvím.“

Fajn, takže život a smrt jsou coby témata smeteny ze stolu. O čem by tedy ráda mluvila?

„Myslíte, že se Orioles dají někdy do kupy? Aspoň jednou by mohli být mistři světa v baseballu. Je to tak hrozné.“

Den v životě

Monaghanová bydlí v renovovaném domku v zastrčené uličce vedoucí podél parku Stony Run v luxusní čtvrti nedaleko Rolandova parku. Tak ji sama označuje a mluví s afektovanou ironií: „Vítejte v luxusní čtvrti u Rolandova parku!“ I v jejím bytě nalezneme stejně svéráznou výzdobu jako v kanceláři, kterou vystihuje velký neonový poutač Lidské vlasy. Co to má Monaghanová stále s těmi vlasy?

„Moc všechno rozebíráš,“ kontruje. Jednou z nevýhod moderní doby je to, že si každý o sobě myslí, bůhvíjak se nevyzná ve freudovské teorii, a sype z rukávu jeden termín za druhým. Mě na psychiatrii moc neužije.“

Podstoupila někdy terapii?

„Jednou,“ přiznává bez okolků. „Z nařízení soudu. Jenže víš co? Ráda bych se změnila. Mě zkrátka na psychiatrii moc neužije a myslím, že to byla pěkná píč… ina, když mi nařídili terapii na ovládání hněvu. Ale pomohlo to, akorát ne tak, jak mělo.“

Jak je to možné?

„To není podstatné,“ kroutí hlavou a natahuje ruku k pravému koleni, což je zvláštní nervózní tik, kterého jsem si na ní všimla už dřív. „Snad stačí říct, že občas neškodí trošku se rozhněvat.“

Monaghanová mluví potichu, snaží se neprobudit svého přítele. Ransome, o šest let mladší než ona, pracuje pro jejího otce – vyhledává mu do baru hudebníky na živá vystoupení. Pracovní den mu skončil před pouhými čtyřmi hodinami, tedy ve čtyři ráno, zatímco Monaghanové den začal v šest rozcvičkou v místním veslařském klubu.

Monaghanová a Ransome spolu s přestávkami chodí přes čtyři roky. Mají v úmyslu se vzít?

„Víš co? Měla by ses dát dohromady s mojí mámou. S tou byste si fakticky rozuměly. Ptá se mě na to každý den. Jsi připravená vyzkoušet si vzrušující život soukromého detektiva?“ Ve slově vzrušující protahuje slabiky se stejným sarkasmem, s jakým vyslovovala předtím luxusní.

Kam dnes ráno zamíří?

„Na nejúžasnější místo na zemi – k soudu.“ V Baltimoru nese soudní budova jméno známého černošského bojovníka za lidská práva Clarence Mitchella jr.

A je třeba připustit, že se skutečně zdá být pro Monaghanovou opravdovým rájem, protože prochází jejími chodbami a mizí do nejrůznějších zákoutí archivů, řadu úředníků zdraví křestním jménem. Nebylo by však praktičtější pracovat přímo z kanceláře? Cožpak se většina informací nedá najít na internetu?

„Některé ano,“ uznává Monaghanová, která se také spoléhá na počítačovou online síť ženských detektivů z celé Kanady. „Jenže ne všechny. A v reálném životě se dá objevit tolik neočekávaného a příjemného, co internet nenahradí. Chodíš do knihovny? Pro nějaké knížky? Vždyť si taky někdy nakonec vybereš knihu stojící vedle té, kterou jsi hledala, a právě ona pak změní celý tvůj život. Google je vynikající, ale není nad to vyrazit ven a pokecat si naživo. Budova soudu je navíc jen blok od Cypriany. Kdykoli sem tudíž přijdu, můžu se odměnit slavnostním chlebem pita s kuřetem a s porcí sýra feta navíc.“

Není v půl dvanácté příliš brzy na oběd?

„Jsem na nohou od šesti! Krom toho se člověk rád nají dřív, než to tam zaplaví soudci vypuštění od všemožných senátů na polední pauzu.“

V Baltimoru roste strom

Whitney Talbotová rázuje do Cypriany se suverenitou hlavního hygienika mířícího na opakovanou kontrolu. Malou restauraci přelétne zelenýma očima pronikavýma jako laserový paprsek.

„Ona je pravý opak vévodkyně, kterou popisuje Robert Browning ve své slavné básni,“ šeptá Monaghanová. „Její pohled sice také pronikne všude, jenže téhle se nelíbí všechno, co vidí.“

„Slyšela jsem tě,“ pronáší Talbotová, přestože si právě objednává. „A Cypriana se mi celkem zamlouvá. Starost mi působí jen její klientela. Zrovna před týdnem jsem tady viděla starostu. Jak můžu mít za takových okolností po obědě dobré trávení?“

Usadí se ke stolu s obřím řeckým salátem, který pojídá list po listu bez zálivky. „Whitney není anorektička,“ ujišťuje mě Monaghanová. „Její chuťové pohárky prostě jen zničila kuchyně staré bílé protestantky anglosaského původu.“

„Já do sebe cpu kalorie prostřednictím ginu,“ říká Talbotová škrobeně. „Teď mi prozraďte, co chcete vědět o Tess? Vím všechno – všechno. Vím, kdy přišla o panenství. Znám její zvláštní rituál při pojídání oříšků v cukrové polevě. Vím, že si každý rok znovu přečte knížku Hermana Wouka Marjorie Morningstarová…“

„Ale ne,“ namítá Monaghanová, pobouřená pouze posledním tvrzením. „A navíc při ní brečí. To já si každý rok přečtu Alexandrijský kvartet od Lawrence Durrella.“

„Protože jsi tak k… sky domýšlivá.“

„Domýšlivost naznačuje domýšlení něčeho, snahu přimět ostatní, aby věřili tomu, že jsi něco, co nejsi. V mém těle bys nenašla ani jedinou domýšlivou kůstku!“

„V celém tvém těle není nic jiného než kosti, ty vychrtlino!“

Nebylo by snad lepší, kdybych udělala rozhovor s Talbotovou odděleně, aby to Monaghanová neslyšela?

„Proč?“ diví se Talbotová. „Rozhodně bych v takovém případě nebyla o nic upřímnější. Měla bych se jmenovat Cassandra. Jsem skrznaskrz pravdomluvná. Když člověk pokaždé mluví pravdu, ušetří spoustu času…“ ‘A nikdy se netrápíš tím, jestli někoho zraníš,“ mumlá si Monaghanová. „Tess je pořád ještě naštvaná, protože právě já jsem ji onehdy ve Washington Post označila za nejhladovějšího detektiva v celém Baltimoru, když tam v rubrice Cestování vyrukovali s článkem o jejích nejoblíbenějších hospůdkách. Opravdu má ráda kvalitní jídlo, ale své kalorie umí nosit. Tak tedy dobrá, poslyšte čirou, nepřikrášlenou pravdu o ženě jménem Theresa Esther Weinstein Monaghanová alias Tesser, ačkoli jí víc sluší Testy.“

Talbotová se naklání, zatímco Monaghanová se viditelně obrňuje. „Je dobrá kamarádka, stoprocentně věrná. Lže, jako když tiskne, ale jenom když musí. Je chytřejší, než si kdokoli myslí – včetně Tess samotné. Je odvážná. Znáte ty otravné ženské, co nemají kamarádky? Já k nim nepatřím. Já nemám žádné přátele tečka. Já lidi nemám moc ráda. Ale pro Tess dělám výjimku.“

„S takovýma kamarádkama…“ krčí Monaghanová rameny. Za dobu, co Talbotová snědla pět listů hlávkového salátu, zhltla Monaghanová svůj chleba pita s kuřetem, ale stále vypadá hladově. „Dezertík?“ navrhuje s nadějí v hlase. „Italský? Nebo typicky baltimorský? Z jaké pekárny? Od Bergera, nebo ze staré čtvrti Otterbein? Který? Neboje to jedno? Dnes ráno jsem veslovala a odpoledne mám v plánu běhat. Téměř určitě trpím nedostatkem kalorií.“

Chodí kvůli práci do posilovny? Jak velkou fyzickou kondici vlastně potřebuje? (A ví, že takto nebude moci jíst pořád?)

„Při své práci vlastně nijak zvlášť velkou fyzickou aktivitu nevynakládám, a když jo, tak – poslyš, měřím sto sedmdesát dva a procentuální podíl mého tělesného tuku se drží pod dvaceti procenty. Kilák a půl uběhnu za sedm minut a pořád bych ještě mohla veslovat závodně, kdybych byla taková masochistka. A přesto na celém světě neexistuje urostlý chlap, kterého bych dokázala porazit. Takže ne, kvůli práci to není. Dělám to kvůli zklidnění mysli. Veslování mi vyčistí hlavu tak, jak mi ji nevyčistí nic jiného – alkohol, meditace, marjána…“

„Ne že by snad Tess někdy porušila zákony této země o omamných látkách,“ vkládá se do debaty Talbotová.

Monaghanová si povzdechne: „Každý rok jsem o něco dbalejší zákonů. Soukromé podnikání, hypotéka. Už mám co ztratit. Chtěla bych patřit mezi lidi, kteří žijí svobodně, nepřipoutaní k hmotnému majetku.“

„Mluví hezky,“ komentuje to Talbotová. „Ale viděla jste ten barák, že? Je napěchovaný krámy. Zapustila kořeny – hlavně kolem Rolandova parku. Víte, jaká je Tess? Jako ten strom, co se přemnožil v Brooklynu. Ailanthus. Pajasan žláznatý. Původem z Cíny. Zkoušela jste se ho už někdy zbavit? Je to prakticky nemožné. Tess také nikdo nikdy nevyrve z baltimorské půdy.“

„Tedy, existuje román, který opravdu čtu každý rok,“ ozývá se Monaghanová. „Americká klasika, ale ne každý s tím souhlasí. Protože je to o holce.“

Talbotová decentně zívne, je znuděná. „Hlasuju pro Otterbein. Sušenky od nich mají v Royal Farms na Key Highway.“

Rodinná pouta

Je pozdní odpoledne a „Vrána“ Ransome („Nikdo mi neříká Ede ani Edgare, nikdy,“ pronáší – a to je poprvé a naposled, kdy mu hlas zní otráveně.) v Pointu souhlasí s tím, že si dá pauzu a projde se po ulici Franklintown, kde právě začínají žloutnout a červenat stromy.

„Miluju Leakin Park,“ říká o rozlehlých zalesněných kopcích kolem sebe. Krajina je to nádherná, ale bohužel kdysi nejvíce proslula jako luxusní odkladiště mrtvol baltimorských vrahů – jenže Ransome vypadá, jako by si toho nebyl vědom. „V podstatě nejsem městský člověk. Vyrostl jsem v Charlottesville ve Virginii a mám kolem sebe rád aspoň pár koutů, které vypadají venkovsky.“

Zůstane tedy v Baltimoru?

„Je to jediná skutečná podmínka, abych mohl být s Tess.,Miluj mě – miluj mé město.‘ Ona nikde jinde bydlet nedokáže. Popravdě řečeno, myslím, že by nebyla schopná zůstat dýl na nějakým jiným místě než v Baltimoru.“

Jak je to vůbec se vztahem soukromého očka k jejímu rodnému městu?

Když jde o Tess, Ransome se vyjadřuje zamyšleněji a méně impulzivně. „Myslím, že důvodem je vazba na rodinu. Víte, Tessina rodina má k dokonalosti daleko. Strýc Donald Weinstein se zapletl do politického skandálu. Dědeček Weinstein… no, čím míň se o něm bude mluvit, tím líp. Strýc Spike, původní majitel baru Point, seděl ve vězení, ačkoli mi nikdy nebylo jasné, co provedl. Nikdo o tom nikdy nemluví, ale muselo to být něco vážného, protože mu pak nepovolili vlastnit licenci na prodej alkoholu. Tess je ale stejně všechny vášnivě miluje. Ne navzdory tomu, co provedli, ale proto, že jsou tím, kým jsou: její rodinou.

Myslím, že podobně smýšlí i o Baltimoru. Není dokonalé. Božínku, je nedokonalé. A v jeho historii jsou i bolestné okamžiky. Víte, pro Baltimore nejsou typická jen mramorová schodiště a číšnice, které vám říkají ‘zlato‘. V šedesátých letech rasisti, za občanské války povstání v roce 1861. Francis Scott Fitzgerald o Baltimoru řekl, že je civilizovaný a veselý a zkažený a zdvořilý. Ta slova zní v dnešní době anachronicky, ale myslím, že v zásadě to je pravda. Poznámka pod čarou,“ podotýká Ransome a obrací se nazpátek k Pointu. „Ve skutečnosti totiž Tess neunese změnu. Když jsem ji poznal, jedla k snídani stále totéž – u Jimmyho ve FelTs Point – už zhruba dva roky. Ach jistě, občas se změní, ale pak je to velmi náhlé a nevysvětlitelné a nový pořádek prostě nahradí nějaký starý. Když překročí práh kavárny u nás v sousedství, začnou jí připravovat latte dřív, než přistoupí k pultu. Tak je předvídatelná. Po pravdě řečeno si neustále dělám starost s tím, že se jednoho jitra probudím, a už sám nebudu patřit k letitým Tessiným zvykům.“

Ovšem jeho úsměv tato slova popírá. Zjevně se o svůj vztah s Monaghanovou nebojí bez ohledu na výkyvy v minulosti.

A co svatba a děti?

Na rozdíl od Monaghanové před otázkou neuhýbá. „Když děti, pak svatba. Ale pokud budou děti, mohla by Tess pokračovat v tom, co dělá a jak to dělá? Všechno to riziko, její impulzivnost. Musela by se naprosto změnit. Byl bych nerad, aby jezdila na sledovačku s naším dítětem v autosedačce nebo aby s ním podnikala své eskapády typu prolézání kontejnerů na odpadky. Mám sice povahu na to, abych byl otec na mateřské, ale to neznamená, že dám Tess volnou ruku, aby ve svém zaměstnání prováděla, cokoli se jí zachce.“

Dává snad najevo, byť dosti ohleduplně, konec působení Monaghanové v Keys Investigation?

„Všechno jednou končí,“ prohlašuje Ransome. „Když máte za sebou zážitky, kdy jste stáli na pokraji smrti, jako máme my s Tess, pak to myslíte fakt vážně, ne jako klišé.“

Ano – pokud jde o zážitky, kdy stáli na pokraji smrti, ale zde je Ransome stejně rezervovaný jako jeho přítelkyně.

„Ona o tom nemluví a já o tom také nemluvím. Ale něco vám řeknu – víte, jak si sahá na to koleno? Přemýšlí o tom. Má jizvu v místě, kde upadla na střep té noci, kdy ji téměř zabili. Někdy si myslím, že v jizvě žije vzpomínka.“

Žádná osamělá vlčice

Soukromý detektiv byl neměnným archetypem přetrvávajícím v americké pop-kultuře přes šedesát let, a je obtížné k Monaghanové nepřistupovat se špetkou romantických představ. Jenže ona rychle namítá, že nemá mnoho společného s hrdiny vytvořenými Raymondem Chandlerem nebo Dashiellem Hammettem, a to nejen proto, že Philip Marlowe a Sam Spade jsou pouze románovými postavami.

„Nejsem samotářka, ba naopak. Žiju s někým, mám kamarády. Moje rodina je tak rozvětvená, až je to někdy trapné. Můj otec pocházel ze sedmi dětí, matka z pěti. Byla jsem sice sama, ale nikdy jsem nebyla osamělá. Vlastně i většina mých klientů jsou lidé doporučení mými známými.“ Nasadí žalostný úsměv. „Zadělalo mi to na zajímavé časy.“

Službička, kterou kdysi udělala pro svého otce, vlastně Monaghanovou přivedla k identifikaci neznámé oběti vraždy – a rozpletení nepěkné pavučiny protislužeb, která opětovně prokázala, že pokud jde o politické skandály, Maryland stojí vždy v popředí. Její strýc Donald ji požádal, aby našla pohřešovanou rodinu kožešníka Marka Rubina. A ironií osudu právě Talbotová zprostředkovala Monaghanové případ, který téměř skončil její smrtí. Když se člověk začne probírat seznamy případů Tess Monaghanové, vypadá to, jako kdyby téměř všechny dostala na stůl z protekce.

„Pchá,“ odfrkne si. „Silné slovo. Přímo potměšilé, značně pejorativní. Jak jsi přišla ke své práci ty?“ Když se nedočká odpovědi, pokračuje: Jak se v tomhle světě lidi někam dostanou, k něčemu přijdou? Na Washington College jsem se dostala vlastní zásluhou – teda myslím, ale jinak potřebuju svou rodinu a přátele. Ne k tomu, aby mě někam postrkovali nebo za mě pracovali, ale aby mi tu a tam vypomohli. Je to tak špatné? Snižuje to nějak mé výsledky?“

Co považuje za svůj největší osobní úspěch? Za co si může připsat zásluhy?

Monaghanová s odpovědí dlouho váhá. Sedíme v jejím oblíbeném baru Mosazný slon a ona usrkává martini – s ginem, nikoli s vodkou, proti které má zásadní výhrady. Monaghanová má spoustu zásadních výhrad. Nepije pivo National Bohemian od doby, kdy pivovar v Baltimoru zavřeli. Podle ní má nejlepší pizzu ve městě podnik Matthew‘s, ale sama přiznává, že její oblíbená pizzerie je AI Pacino. Nemá ráda ženy, které chodí do práce ve sportovní obuvi, ani lidi, kteří schválně pouštějí své psy z vodítka, aby po nich nemuseli uklízet. Nenávidí New York Mets, přestože ještě nebyla na světě, aby měla v paměti hanlivou porážku Orioles z roku 1969, a jen s nejvyšším sebezapřením povzbuzuje Ravens, protože mají „špatnou karmu“. (Art Modell, majitel klubu Cleveland Browns, přivedl svůj tým do Baltimoru v polovině devadesátých let a národní liga amerického fotbalu povolila, aby si Cleveland ponechal své jméno i výsledky – a když se Colts přestěhovali do Indianapolis, Baltimore podobné výsady nedostal. Monaghanové to stále leží v žaludku.)

„Víceméně se mi podařilo žít podle toho, co si myslím, že je správné. Ne vždycky – dokážu být i nepříjemná. Libuju si v ženských klepech, což by mělo patřit k jednomu ze sedmi smrtelných hříchů. Rychle se rozčílím, ačkoli jen zřídka ve vlastním zájmu. Celkově vzato ale nejsem zlý člověk. Jsem dobrá kamarádka, slušná dcera a snad snesitelná partnerka.“

Hlučně postaví prázdnou sklenku na bar a prohlásí: „Podívej, kolik je hodin. Musíme jít.“

Kam?

„Pojď prostě za mnou.“

Vyběhne z baru dolů po elegantním schodišti a ven na Charles Street, míří na jih obdivuhodným tempem. Po několika blocích se vydá nahoru po schodech na Washingtonův památník a hodí pár dolarů do pokladničky na jeho opravu, která stojí u paty schodiště.

„Honem, honem, honem,“ pobízí mě. „Je to jen dvě stě dvacet osm schodů.“

Tohle je tedy běh, který si Monaghanová plánovala na dnešní večer. Úzké točité schodiště je nepříjemně stísněné a silně páchne po čpavku, což není nejlepší odér po martini s ginem, jenže se nezdá, že by po hodince s koktejlem tempo a jistota jejích kroků doznaly nějaké úhony. Běží energicky a nepředpokládá, že by jí snad někdo nestačil.

Nahoře se důvod jejího spěchu osvětlí. Slunce se už kloní k západu a obloha získává překrásný narůžovělý odstín, laskavý k poněkud zchátralejším městským čtvrtím, zatímco obloha na východě je stejně impozantně zbarvená, jenže do inkoustové modři. Na severu se skví zářivě bělostný maják budovy hlavního nádraží, jíž dominuje obrovská socha ženo-muže se zářícím purpurovým srdcem. Na jihu se začínají rozsvěcet světla podél pobřeží. Monaghanová ukazuje na Continental Building, první mrakodrap v Baltimoru z počátku dvacátého století, tyčící se na Calvert Street.

„Támhle pracoval Hammett u Pinkertonů. A vidíš ty ptáky, kteří jsou na mrakodrapu jako ozdoba? Ty sokoly? Teď jsou ze zlata, ale říká se, že za Hammetta byli černí, takže se možná díváme na místo zrodu Maltézského sokola. Podívej se na jihozápad k Hollins Markét a uvidíš dům, kde bydlel Mencken a Russell Baker. Anne Tylerville není vidět, ale bylas tam dnes ráno, když jsi přišla ke mně domů. A ten kostel doslova pod našima nohama? Tam chodíval na bohoslužby Francis Scott Key, zatímco jeho vzdálený příbuzný a jmenovec Francis Scott Fitzgerald si dal rád sklenku v baru Owl v Belvederu, jen pár bloků na sever.“

Zhluboka se nadechne, maličko unaveně. Dokonce ani Monaghanová není v takové kondici, aby na ní výstup nezanechal následky. Nyní vypadá opileji než před chvilkou dole, rozjařená přemírou citů. Rozhodí paže, jako by chtěla obejmout celé město.

„No vážně,“ vydechne. „Proč by měl člověk chtít bydlet jinde?“

DAVID MORRELL

David Morrell je autorem First Blood (č. První krev, 1991), mnohokrát oceněné novely, ve které se poprvé objevil Rambo. Získal titul PhD. v oboru americké literatury na Pensylvánské státní univerzitě. Pak vyučoval na katedře angličtiny na Iowské univerzitě, dokud se nevzdal své pozice, aby se mohl vydat na spisovatelskou dráhu a naplno se věnovat psaní knih. „Profesor jemných mravů s krvavými vizemi,“ tak ho označil jeden z recenzentů. Morrell je spoluzakladatelem Mezinárodní organizace autorů thrillerů (ITW). Mezi jeho četné novely s označením bestseller se počítají The Brotherhood of the Rose (č. Bratrstvo růže, 1997) – základ pro vysoce hodnocený miniseriál NBC, The Fraternity of the Stone (č. Bratrstvo kamene, 1997), The Fifth Profession (č. Pátá profese, 1994) a Extreme Denial (č. Bez slitování, 1996), zasazený do Santa Fé v Novém Mexiku, kde žije. Je také autorem děl The SuccessfulNovelist a Lessons from a Lifetime of writing: A Novelist Looks at his Craft.

Morrella označují za „otce moderního akčního románu“. Je trojnásobným laureátem význačné Ceny Brama Stokera, naposledy za svůj román Creepers (č. Nebezpečná minulost, 2005). ITW jej ocenila svou prestižní cenou Mistr thrilleru. Abyste poznali celou historii jeho vztahu s Hemingwayovým žákem Philipem Youngem, přečtěte si Morrellovu předmluvu k dílu American Fiction, American Myth: Essays, kterou Morrell vydal společně se Sandrou Spanierovou. Také můžete navštívit jeho webovou stránku www.davidmorrell.net.

DAVID MORRELL

RAMBO

Vletech 1966 až 1970 jsem žil uprostřed Pensylvánie, ve městě obklopeném horami. Tím městem byl State College – University Park, hlavní kampus Pensylvánské státní univerzity. Pracoval jsem tam jako postgraduální student na katedře anglistiky. Pokud jde o vytvoření Ramba, ještě důležitější byl fakt, že jsem Kanaďan, který se narodil a vyrostl v dvojměstě Kitchener-Waterloo v jižním Ontariu.

Cesta, která mě dovedla na Pensylvánskou státní, nebyla zrovna obvyklá. Na střední škole mě sotva mohli označit za motivovaného studenta. Měl jsem rád hodiny angličtiny. Rád jsem hrál divadlo. Mimochodem, trávil jsem osm hodin denně sledováním televize. Opravdu, nešel jsem spát, dokud naše televize neskončila noční vysílání. Ředitel na střední škole mě jednou vyloučil z hodiny trigonometrie (což byla milosrdná záchrana) a řekl mi, že to zřejmě v životě daleko nedotáhnu.

Když to dopadlo takhle, cestu mi ukázala televize. První říjnový pátek roku 1960, v půl deváté večer jsem sledoval premiéru nového televizního seriálu Routě 66, a můj život se změnil. Ten seriál byl o dvou mladících, kteří v kabrioletu Corvette jezdili po Spojených státech, aby hledali Ameriku a sami sebe. Natáčelo se to pouze v exteriérech, bylo to úžasně zahrané i kamera byla skvělá.

Ale postupně jsem pochopil to nejzajímavější, že totiž většinu scénářů – směs intenzivní akce a silných témat – napsal Stirling Silliphant. Ty mně tak učarovaly, že když mi bylo sedmnáct, rozhodl jsem se stát spisovatelem a Silliphant měl být můj velký vzor. Rovnou jsem to Silliphantovi napsal. Dostal jsem od něj dvoustránkový, hustě psaný dopis, který mě povzbudil v honbě za mými ambicemi. Když jsem si uvědomil, že spisovatel by měl mít vzdělání, rozhodl jsem se stát se bakalářem svobodných umění.

Kolej Svatého Jeronýma (nyní je to univerzita) byla tehdy pobočkou Univerzity Waterloo v jižním Ontariu. Byla tak malá, že na její elitní kurzy angličtiny chodilo jen šest studentů. Často, po vzoru oxfordské výuky, měl jeden z nás za úkol přednášet třídě a profesor to jen sledoval a dělal si poznámky. Získal jsem úžasné vzdělání, ale během tohoto procesu jsem zapomněl na svou touhu stát se Silliphantem. Na začátku čtvrtého ročníku bakalářského studia jsem se oženil. Měl jsem v plánu být středoškolským učitelem, ale pak další spisovatel změnil můj život.

Kolej Svatého Jeronýma měla knihovnu o velikosti většího obýváku. Jedno odpoledne, aniž bych si dělal velké naděje, jsem hledal knihy analyzující dílo mého oblíbeného autora Ernesta Hemingwaye. Ke svému překvapení jsem jednu našel. Napsal ji Philip Young a začínala takto:

Na náměstí Contrescarpe, na samém konci ulice

Kardinála Lemoine, vzpomínal Harry, tam byl pokoj

až na vrcholku vysokého hotelu a bylo to právě v tomhle pokoji,

kde napsal „začátek všeho, co musí udělať.

Pokud jste někdy studovali literaturu na vysoké škole, určitě víte, že vědecké knihy takhle nezačínají. Ale Youngova kniha měla v sobě tolik odstínů a živosti, že některé části připomínaly dramatičnost románu. Jeho styl byl okouzlující. Měl jsem z něj pocit, jako by mluvil přímo ke mně. Nejenže mi přinášel informace, ale nutil mě ke smíchu. Skutečně, několikrát se stalo, že jsem se až rozesmál nahlas a knihovník mě obdařil káravým pohledem.

Na konci toho odpoledne jsem byl tak ohromený, že jsem šel domů a vyprávěl o tom své ženě Donně, která učila dějepis na střední škole. „Četl jsem úžasnou knihu o Hemingwayovi. Napsal ji Philip Young, který je profesorem na Pensylvánské státní univerzitě, a je to tak báječně napsané, že jsem najednou dostal bláznivý nápad. Chtěl bych jít dělat postgraduál na Pensylvánskou. Rád bych studoval u Younga. Byla bys ochotná nechat svého učení a jet tam se mnou?“

Donna, která se právě dověděla, že je těhotná, odpověděla: „Ano.“

V létě roku 1966, krátce potom, co Donna porodila naši dceru, jsme sbalili všechno důležité do našeho zeleného volkswagenu brouka a vydali jsme se do Spojených států, kde jsem se nakonec stal Youngovým asistentem na katedře a pod jeho vedením napsal svou diplomovou práci o Hemingwayově stylu.

To bylo místo, kde vznikl Rambo. Pensylvánská státní mi platila za výuku nováčků, za přednášky kompozice. Také mi za rozumnou cenu poskytla apartmá na náměstí Graduate Circle. Krátce poté, co jsme se sem přestěhovali, jsem potkal jednoho souseda a tohle byla téměř první věc, kterou mi řekl: „Tahle prokletá vietnamská válka je čím dál horší a horší. Pokud to takhle půjde dál, vláda možná zarazí studentům odklad vojny.“

Tehdy jsem neměl vůbec ponětí, o čem to mluví. Jediné, co jsem kdy slyšel o Vietnamu, bylo o tři roky dříve v roce 1963 v jedné z epizod Routě 66 – Fifty Miles from Home (Padesát mil od domova), ve které Silliphant psal o americkém vojákovi, který se vrátil z Vietnamu (ať už to bylo kdekoli) a měl problémy potlačit své válečnické myšlení. (Tahle epizoda ilustruje, jak seriál předběhl svou dobu.) V Kanadě jsem zprávám o Vietnamu a válce nevěnoval žádnou pozornost. To jsem jednoduše neměl na svém radaru. Ale na Pensylvánské státní, typické univerzitě, jakých je po celých Státech více, jsem brzy objevil, že válka je věčné téma.

Neochotně jsem si přiznal svou neznalost a vystupoval jako cizinec. Zamířil jsem do knihovny, kde jsem objevil, že Severní a Jižní Vietnam leží v Jihovýchodní Asii. Od roku 1959 se Spojené státy zapojily do konfliktu mezi Severem a Jihem, na straně proti komunistickému režimu na Severu. V roce 1964 oznámily dva americké torpédoborce, že byly napadeny severovietnamskými torpédovými čluny. Rozlícený Kongres Spojených států vydal Rezoluci k incidentu v Tonkinském zálivu, která dávala prezidentu Johnsonovi právo zahájit vojenské operace proti Severnímu Vietnamu bez vyhlášení války. (O mnoho let později odtajněné dokumenty odhalily, že k útokům torpédových člunů vůbec nedošlo a že členové Johnsonovy administrativy o tom věděli, ovšem využili falešné zprávy tajných služeb k obhájení útoků proti Severnímu Vietnamu.)

Také jsem poznal, že narůstal počet mladých Američanů, kteří byli povolám do armády a posláni do Vietnamu. Tíha výběru padala na nezaměstnané a nevzdělané, zatímco studentům na vysokých školách se většinou dával odklad. Tlaky na to, jak získat stipendia a vydobýt si vyšší než průměrné vzdělání, byly velmi intenzivní a někteří studenti, tak jako můj soused z Graduate Cricle, se báli chvíle, kdy studenti o svou dosavadní ochranu přijdou (k tomu nakonec došlo v roce 1971). Já osobně jsem tyto obavy příliš nesdílel, i když jsem byl student, čerstvě ženatý a s dítětem, a ještě ke všemu cizinec. Nechtěl jsem se však ještě více vyčlenit tím, že to přiznám. A navíc, z dokumentace, která přišla s mým průkazem o povolení k přechodnému pobytu, který mi umožňoval pobyt ve Spojených státech, jasně vyplývalo, že jako host se mám zdržet vyjadřování politických názorů. Jakékoli politické aktivity rovněž nepřicházely v úvahu. Porušení těchto podmínek mohlo vyústit v deportaci.

Výsledkem bylo, že jsem si musel zvyknout poslouchat, co moji kolegové studenti říkají o vietnamské válce, a studovat novinové články, avšak nechávat si své názory pro sebe. Jak se desetiletí chýlilo ke konci, demonstrace proti válce se rozšířily po celé zemi. Na Pensylvánské státní někteří učitelé zařadili knihu Normana Mailera Armády noci,

o protiválečném pochodu na Pentagon z roku 1967 mezi doporučenou literaturu v kurzu pro nováčky.

Mezitím se na Pensylvánskou státní přihlásili další vracející se veteráni. Půl tuctu z nich přidělili do jednoho z mých kurzů kompozice. Měli velké problémy uznávat mě jako autoritu. Byli jsme stejného věku, ale oni už riskovali své životy ve vzdálené džungli. Pro ně jsem byl člověk, co se válce vyhýbá. Jejich nepřátelství bylo natolik silné, že jsem je požádal o schůzku po přednáškách. Tam jsem jim vysvětlil své zvláštní okolnosti a získal si jejich důvěru do té míry, že jsem je přiměl, aby se mi svěřili se svými osudy. Dozvěděl jsem se, jaké mají noční můry, jak se nekontrolovatelně potí, jak skáčou do úkrytu, jakmile uslyší jakýkoli neočekávaný silný zvuk podobný výstřelu. Dověděl jsem se o jejich hněvu, jejich frustraci a obavách. V současné době máme přesný termín pro tohle všechno, co museli snášet – posttraumatický stres. Ale vraťme se zpět, jediný výraz, na který jsem pomyslel, se datoval do první světové války – nervový otřes z bombardování.

Protiválečné protesty po celých Spojených státech byly stále četnější

i intenzivnější. Vládní prohlášení ze začátku roku 1968 o světle na konci tunelu ztratilo důvěryhodnost během Tetu, oslav vietnamského lunárního nového roku, kdy osmdesát tisíc geniových bojovníků Severního Vietnamu zaútočilo na více než stovku strategických cílů v Jižním Vietnamu, počítaje v to všechna provinční hlavní města i samotný Saigon.

Ale moje žena a já jsme nemuseli dávat pozor při zprávách, abychom poznali, že se válka nevyvíjí dobře. Tenkrát se Pensylvánská státní řídila podle kvartálního systému. Čtyřikrát do roka, když skončily přednášky, jsme Donna a já sbalili kufry, zajistili naši dceru v autosedačce a jeli naším zeleným broukem na sever navštívit příbuzné do Kanady. Nebyla to přímá cesta. Často jsme jeli vedlejšími silničkami přes malá města, která zažívala tvrdé ekonomické časy. Během naší cesty tam a zpět v roce 1966 jsme míjeli hřbitovy, kde se na hrobech objevovala americká vlajka, což ukazovalo na vojáky, kteří padli ve Vietnamu. V šedesátém sedmém bylo těch vlajek víc. A o rok později se jejich počet zvýšil tak dramaticky, že jsme měli pochybnosti, zda vládní údaje o počtu obětí nebyly podhodnocené.

Přišel šedesátý osmý: V tomto roce zavraždili Martina Luthera Kinga stejně jako Bobbyho Kennedyho. Na Kolumbijské univerzitě protesty došly tak daleko, že pět budov bylo obsazeno a univerzita uzavřena. Sledoval jsem večerní zprávy na CBS a šokovaly mě dvě těsně na sebe navazující zprávy. Ta první ukazovala americké vojáky během hašení požáru ve Vietnamu, druhá zase příslušníky americké Národní gardy, jak hlídkují na vyrabované ulici ve vypálené čtvrti jednoho amerického města. Už si nepamatuji, za kterých nepokojů to bylo. Bylo jich tolik… Během dnů po zavraždění Kinga jich bylo 110, počítaje v to i nepokoje ve Washingtonu, deset bloků od Bílého domu. I když to byly rasové bouře, přesto měly vztah k Vietnamu, protože v porovnání s bělochy se povolával nepoměrně vyšší počet černochů z center měst, kvůli jejich chudobě a nedostatku vzdělání. Přišlo mi, že kdybych v televizi stáhl zvuk, ty dvě historie by vypadaly jako dva pohledy na stejnou věc. Ta devastovaná ulice se mohla vyskytnout ve Vietnamu a hašení požáru mohlo být právě tak ve Spojených státech.

Když jsem se díval na jiné vysílání televizních zpráv, byl jsem ohromen násilím blízko nominačního kongresu Demokratů před prezidentskými volbami v Chicagu. Protestující proti válce pochodovali směrem k místu, kde se kongres konal, a zdravilo je téměř dvanáct tisíc chicagských policistů, kteří vedli svou vlastní vzpouru a útočili na všechno, co jim stálo v cestě, včetně reportérů. Tito policejní povstalci byli tak zběsilí, že jim ani nevadilo, že jejich násilnosti celé hodiny přenáší televize. A tu mě náhle napadlo: Co když jeden z těch protestujících bude jako ti rozzlobení veteráni, se kterými jsem se setkal ve třídě, kde jsem učil? Co když jeden z těch veteránů bude muž s výjimečnými bojovými schopnostmi, bývalý příslušník týmu speciálních jednotek, uprchlý válečný zajatec a třeba i nositel medaile Cti? Co když si usmyslí, že válka je špatná, a začne věřit, že má právo protestovat, a přesto by se nepřestal cítit jako vlastenec? A co kdyby se rozzuřil natolik, že by s tím začal, a policejní obušek, který dopadne na jeho lebku, ho naplní absolutně destruktivním vztekem?

V tomto duchu ve mně začal klíčit námět pro První krev. Vybavil jsem si novinový článek o skupině hippies, které zatkli v jednom městě někde na Jihozápadě. Násilím jim oholili dlouhé vlasy a vousy, poté je vyvezli za město a nechali je mezi sluncem spálenými pahýly juky na kraji silnice a řekli jim – jděte si. Co kdyby jeden z nich byl můj imaginární veterán zvláštních jednotek, jehož zkušenosti z Vietnamu pronásledovaly do té míry, že se vyčlenil ze společnosti? Jak by asi reagoval na policistu blížícího se k němu s břitvou?

Násilná polarizace Ameriky se stala tak intenzivní, že se řada mých univerzitních kamarádů obávala, že země směřuje k občanské válce. Já jsem přemýšlel o tom, zda by to mohl být námět na novelu, nevěděl jsem, jak zdramatizovat občanskou válku, rozlévající se po celé zemi, f

ale snad bych ji mohl stvořit jako miniaturu. Anebo bych mohl vymyslet malou verzi vietnamské války jako takové, ale tahle soukromá válka by se odehrávala ve Spojených státech.

Otázkou bylo, jak takovou historku vyprávět. Začal jsem uvažovat o osobě, která mě poprvé přivedla k nápadu stát se spisovatelem: o Stirlingu Silliphantovi. Poté, co se v roce 1964 Routě 66 dostala do éteru, stal se velmi žádaným scenáristou a nakonec získal Cenu Akademie za svou adaptaci románu Johna Balla In the Heat of the Night z roku 1967 (č. V žáru noci, 1973). Hrdinou příběhu je černošský detektiv z oddělení vražd z Filadelfie, který jede vlakem navštívit svou matku do Mississippi. Čekání na přestup vlaku ho přinutí strávit několik hodin ve městě, kde byl právě zavražděn prominentní průmyslník. Místní policie zadrží černého cizince jako pravděpodobného podezřelého, aby pak zjistila, že je nejen nevinný, ale jeho profesionální schopnosti pro ně mohou být přínosem. Vdova po zavražděném podnikateli navíc na jeho účasti trvá. Tak jak černý detektiv a jižanský policejní šéf napjatě odhadují jeden druhého, je čím dál jasnější, že film je současně tématem o občanských právech, maskovaným záhadnou vraždou.

V přednáškách o tvůrčím psaní často slyšíte, že existuje pouze pět typů příběhů: lidská bytost proti jiné lidské bytosti, proti přírodě, proti sobě samému nebo samé, proti společnosti nebo proti Bohu. Nikdy jsem nechápal, v čem mohou být takovéto klasifikace užitečné, ale ono to tak prostě je. Ale je také možné použít pouze dvě klasifikace. Jsou velmi silné a odpovídají teoriím v díle Tisíc tváří hrdiny od Josepha Campbella – tu knihu jsem četl v roce 1968, když jsem začal myslet na První krev. Někdo se vydává na cestu, nebo jinak, cizinec přichází do města.

Cizinec přichází do města. Osm let po premiéře Routě 66, která mě přiměla stát se spisovatelem, mě Silliphant inspiroval napsat úplně jinou verzi o cizinci, který přichází do města.

Jmenoval se Rambo. Mladík jako každý jiný. Stál u stojanu benzinové pumpy na předměstí Madisonu v Kentucky. Měl dlouhé a husté vousy, vlasy mu visely přes uši až na krk. Vztyčeným palcem se pokoušel stop

nout auto, které právě odjíždělo od pumpy. Kdybyste ho v té chvíli viděli, jak se bokem opírá o stojan, splechovkou koly v ruce a se srolovaným spacím pytlem u těžkých bot na asfaltovém chodníku, nikdy by vás nenapadlo, že o den později, v úterý, ho bude honit většina policistů v Basalt County. Určitě by vás nenapadlo, že už ve čtvrtek bude utíkat před Kentuckou národní gardou a policií šesti států a ještěpřed pořádným houfem civilistů, kteří rádi střílejí. Ale z toho, jak tam stál, otrhaný a zaprášený, byste nikdy neuhodli, co je vlastně Rambo zač a co má v úmyslu.

Trvalo mi celé měsíce nepovedených pokusů, než jsem mohl napsat první odstavec. Původní zápletkou bylo masivní a intenzivní prošetřování nepřátelství města vůči cizinci, o jehož vzhled se obyvatelé nestarají a příliš pozdě přijdou na to, že on je poslední muž, kterého by si měli rozhněvat. Ale nakonec jsem si uvědomil, že středem pozornosti příběhu je Rambo a policejní šéf Teasle, který stojí proti němu. Výsledkem bylo, že jsem škrtl každou pasáž a scénu, ve které nebyl Rambo nebo Teasle jako klíčová postava, a skončil jsem u stavby A-B, A-B struktury založené na scénách, které se střídaly mezi nimi.

Pokud jde o aspekty historie honu na uprchlíka, jsou založené na opravdovém incidentu, který se udál ve střední Pensylvánii několik měsíců před tím, než jsem tam v roce 1966 přijel. Muž jménem Wiliam Hollenbaugh unesl sedmnáctiletou dívku a odvlekl ji do hor. Příštích osm dní státní policie, FBI, místní policejní důstojníci, helikoptéry a honicí psi pročesávali pohoří metr po metru, což vešlo ve známost jako největší pátrací akce v dějinách Pensylvánie. Skončila záchranou dívky a Hollenbaughovou smrtí.

Místní stále vzpomínali na tuto štvanici i v roce 1968, a ačkoli mezi Rambem a Hollenbaughem nejsou žádné paralely, použil jsem detaily z této akce, která se proslavila jako „incident z Shade Gap“, abych vylíčil hon na Ramba co možná nejrealističtěji. Umístil jsem děj knihy do Kentucky, protože jsem mu chtěl dát trošku jižanskou příchuť a protože tento stát má krásnou divočinu, kterou někteří lidé nazývají Grand Canyon východu. Pěkně dramatické prostředí pro honičku v mé novele. Ale v podstatě se kniha odehrává v Pensylvánii, protože Bellafonte, město poblíž státní univerzity, je modelem pro město Madison v Pruní krvi.

V tu chvíli jsem se ještě nerozhodl, jak pojmenuji svého zuřivého vietnamského veterána. Bylo mi jasné, že mu jméno musí propůjčit dojem přirozené síly, ale nic, co jsem zkusil, se mi nezdálo účinné. Až do jednoho odpoledne, kdy se moje žena vrátila domů z nákupu v místním koloniále. Tady se dostavilo moje prozření. Zastavila se totiž u Stánku na kraji silnice, kde prodávali jablka. Tak jí zachutnala, že jich pár koupila.

„Měl bys jedno zkusit,“ řekla Donna. „Jsou lahůdková.“

Shrbený nad psacím strojem, hledaje jméno, mě sotva zajímala nějaká jablka, ale napadlo mě, že můžu jedno ochutnat a pak se vrátit k práci. Tak jsem si je tedy vzal, zakousl se do něj a bylo tak překvapivě chutné, že jsem se zeptal, jak se jmenuje.

„Rambo,“ řekla.

„Cože?“ Byl jsem plně ohromený tím, co jsem slyšel. Myslel jsem si, že říkala Rimbaud, což je francouzský básník, jehož Sezóna v pekle mě velmi ovlivnila.

„Rambo,“ opakovala Donna a hláskovala to.

Nejspíš mi poklesla čelist. Jestliže nějaké jméno znělo jako přirozená síla, bylo to tohle.

Jeden z textů, který jsem měl v osnovách pro nováčky na Pensylvánské státní, byly Poslední dny Sokrata. V tomto díle Sokrates říká, že nikdo nepáchá zlo úmyslně. Nejsem si jistý, zda má pravdu, ale je to dobrý postřeh. Většina z nás má pro své chování racionální důvod. Mohu být vyděšený z něčeho, co dělá někdo druhý, ale druhá osoba může snést všechny druhy důvodů pro to, co on nebo ona považuje za ospravedlnitelný akt.

Tohle byla logika První krve. Rambo, radikalizovaný vietnamský hrdina, se dostává do konfliktu se šéfem policie, který je válečným hrdinou z korejské bitvy u jezera Chosin. A navíc, ten šéf je eisenhowerovský republikán, dost starý na to, aby mohl být Rambovi otcem, a jehož názory na válčení jsou založeny na konvenční taktice – na roz

díl od gerilových metod, které jsou Rambovou specialitou. Oba dva jsou protivníky, kteří reprezentují rozdělení americké kultury, jaké vedlo k násilným protestům proti válce. Rambo a policejní šéf jsou tak odlišní, že si ani náhodou nemohou rozumět. Se vzteklou frustrací pokračují ve stupňování svého nepřátelství, dokud nejsou zničeni oni dva i město.

Je to alegorie typů. V jedné chvíli se policejní šéf rozhodne: „Ten kluk je lepší bojovník, ale já jsem lepší organizátor.“ Nechá poslat pro muže, který dohlížel na Rambův výcvik, plukovníka Sama Trautmana. Sam je důležitý. Je to „strýček Sam“. On je systém, který vytvořil Ramba, a ten systém musí neodvratně Ramba také zničit. Když soukromá válka končí, Rambo zabije policejního šéfa a pak strýček Sam zabije Ramba.

Je to protiválečná novela zaměřená proti válce ve Vietnamu, a je také o tvrdohlavé eskalaci a zarytém odmítání vidět věci z úhlu někoho jiného. Je o hněvu protestujících studentů, kteří vidí starší lidi, zejména lidi u moci, jako své nepřátele. Je o aroganci lidí u moci, kteří si nepřipustí, že dělají chyby nebo že by mohli tolerovat, když s nimi někdo nesouhlasí. Ale jako Kanaďan, který musel podepsat přísahu loajality, než získal své dočasné povolení k pobytu, jsem z toho nemohl vyjádřit nic, aniž bych riskoval exil ze země, kterou nyní považují za svůj domov. Vietnam jsem tam sotva zmínil. Moje úloha se smrskla na to, abych psal o tom, co se děje ve Spojených státech a Spojeným státům, a ještě to předkládal jako thriller bez moralizování a bouchání do stolu.

V roce 1969 jsem psaní knihy přerušil kvůli své dizertační práci. Mezitím válečný konflikt dál eskaloval a rozšířil se do Laosu a Kambodže. Demonstrace proti němu sílily taktéž a náhle jsem je měl až na vlastním dvorku – 24. února čtyři stovky protestujících studentů obsadily administrativní budovu Pensylvánské státní. Patnáct set studentů s docela odlišnými názory obklíčilo budovu a ohrožovalo radikály uvnitř. Po mnoha obtížích bylo dojednáno příměří. Protestující ustoupili.

roce 1970 jsem se vrátil ke své novele. 15. dubna byla administrativní budova Pensylvánské státní opět obsazena demonstranty. Autobusy přivezly na sedmdesát pět státních policistů. Když násilně vyklízeli budovu, studenti na ně házeli kameny. Osmnáct policistů bylo r

zraněno. 4. května, o tři týdny později jeden příslušník Národní gardy v Ohiu zahájil palbu na neozbrojenou studentskou demonstraci na státní univerzitě v Kentu. Čtyři studenti byli zabiti. Devět dalších bylo zraněno. Mnozí z obětí byli jen přihlížející. Po celé zemi vstoupilo osm milionů studentů do stávky, mnoho univerzit bylo uzavřeno. Opět jsem se sám sebe ptal, co by se stalo, kdyby můj radikalizovaný vietnamský veterán byl jedním z těch studentů, na které stříleli, nebo kdyby policejní šéf z mé novely byl jedním z těch důstojníků, na které pršely kameny v Pensylvánské státní.

Přestože mi status hosta ve Spojených státech zabránil použít cokoli z těchto verzí v První krvi, určitě jsem mohl použít svůj vlastní vztek a dělit jej mezi Ramba a policejního šéfa a násobit tak jejich konflikt. Nepřestával jsem myslet na Sokrata, a nikdy jsem nenadřazoval jednu postavu té druhé. Chtěl jsem, aby čtenář pochopil oba dva a aby byl zděšen tím, že oba protagonisté v mé novele nebyli schopni učinit totéž. Jejich vztek zaručoval, že se budou chtít vzájemně zničit.

V srpnu 1970 jsme Donna a já opět sbalili kufry, usadili dceru do našeho malého zeleného auta a vydali se na další odyseu, tentokrát na Iowskou univerzitu, kde Philip Young napsal svou dizertaci o Hemingwayovi a kde jsem nyní byl zaměstnán jako odborný asistent. Jedna z prvních věcí, o které jsem se tam doslechl, byly masivní studentské protesty, které způsobily uzavření univerzitního kampusu po střelbě v Kent State. Důsledky této události jitřily mé emoce, když jsem si – mezi přípravou přednášek a učením – našel čas, abych pokračoval v psaní První krve, již jsem posléze dokončil v létě 1971.

Opět na Pensylvánské státní mě profesor tvůrčího psaní Philips Klass (jeho literární jméno bylo William Tenn) představil Henrymu Morrisonovi, literárnímu agentovi, který mě přijal jako klienta. Do té doby jen málo novel mělo v sobě tolik akce jako První krev. Henry se podivoval, zda s nijako nakladatel klasické literatury může uspět, avšak šest týdnů poté, co jsem novelu dodal, ji vážené nakladatelství M. Evans a Co. přijalo. Evans byl známý díky svým bestsellerům z oblasti non-fiction Body Language (Reč těla) a Open Marriage (Otevřené manželství) a podporoval První krev s takovým nadšením, že ji to vyneslo ke slávě.

Columbia Pictures koupily práva k natočení filmu pro Richarda Brookse jakožto scenáristu i režiséra. Střední i vyšší školy měly knihu v osnovách. Než se stal jedním z nejprodávanějších autorů, Stephen King ji použil jako jeden ze dvou svých textů, když přednášel tvůrčí psaní na univerzitě v Maine (ten druhý text byla Pojistka smrti od Jamese M. Caina).

Columbia nebyla očividně spokojena se scénářem, který jí Brooks předložil, a tak prodala filmová práva společnosti Warner Bros., kteří si najali Sidneyho Pollacka, aby režíroval Steva McQueena, avšak až po šesti měsících rozvíjení scénáře si uvědomili, že McQueen, tehdy asi pětačtyřicetiletý, byl příliš starý na navrátivšího se vietnamského veterána. Jako další možnost tu byl i Paul Newman. Je zajímavé, že dva hlavní protagonisté jsou v novele tak vyvážení, že Newmanovou rolí měl být policejní šéf, kterého někteří recenzenti knihy považovali za hlavní postavu.

Ten projekt byl opět prodán dalšímu studiu a pak ještě dalšímu. Tak se připravilo dvacet šest scénářů. Nakonec, deset let po vydání knihy, nová společnost – Carolco – najala Teda Kotcheffa, aby režíroval Sylvestera Stallona, a výsledkem byl v roce 1982 film, který se stal nejúspěšnější podzimní premiérou, co pamatuji.

Udělali tam pár změn. Děj umístili na pacifický severozápad (aby se snáze dostali ke kanadským grantům). Postavu policejního šéfa zjednodušili. Stupeň akčnosti zmírnili. Rambovi dovolili přežít (ačkoli v jedné z raných verzí filmu opravdu zemřel). A snad to nejpodstatnější: jeho postavu změkčili. Můj Rambo je rozzuřený ze své válečnické zkušenosti. Nenávidí to, co ho donutili dělat, a především nesnáší svůj objev, že zabíjení dokonale zvládá jako řemeslo. Je to jediná věc, kterou opravdu umí, je v tom geniální. A v mé novele, když policejní šéf tlačí na pilu víc a víc, Rambo nakonec odpálí veškerý arzenál, téměř s hrdostí na to, jak úžasně dokáže ničit.

Ne tak docela ve filmu. Pokud jde o jeho postavu, nemusí být sympatická, producenti z něj udělali oběť. Na začátku filmu Rambo nostalgicky míří domů podél jezera, kde u domku stará černošská žena věší na šňůru vyprané prádlo. Rambo, jak se dovídáme, hledá svého přítele, který s ním sloužil u zvláštních jednotek, ale ta černá žena mu vysvětluje, že jeho přítel zemřel na rakovinu. Agent Orange, chemický defoliant používaný armádou ve vietnamské válce, ho zabil.

Poté, co stiskli tento knoflík sympatických emocí, scenáristé nechávají vejít Ramba do města, kde mu policejní šéf začne dělat potíže, protože se mu nelibí jeho vizáž. V mé knize tahle motivace funguje, protože Rambo má dlouhé vlasy a vousy a vypadá jako hippie. V době, kdy jsem to psal: automatický cíl pro policisty. Ale v roce 1982, deset let po vydání knihy, nosil dlouhé vlasy hipíkovského vzhledu téměř každý Američan. Lidé v hledišti si navzájem šeptali. „Co je špatného na tom, jak vypadá?“ Ale pak jde zápletka přímo k věci, když ukazuje Ramba a policejní zvůli. Jakmile na něj vyrukují s břitvou, kniha i film se setkávají.

Fascinovalo mě, jak stejný příběh může být interpretován různými způsoby, ale nejvíce jsem užasl o deset let později, když jsem v roce 1985 viděl pokračování filmu – Rambo II, které postavu představilo v docela jiném světle, jako vlasteneckého hrdinu, jenž zachraňuje americké válečné zajatce, co jsou podle nejasných zpráv stále ve Vietnamu. Bez pomoci jiných vyhrává druhou verzi vietnamské války, která ve skutečnosti skončila severovietnamskou invazí do Saigonu v roce 1975. Často citovanou hláškou ve filmu byla věta: „Opravdu tentokrát vyhrajeme, pane?“ Bylo to zřejmým důsledkem toho, že američtí politici ovlivnění protiválečnými protesty, brzdili nasazení vojenských prostředků v plné síle.

Prezident Ronald Reagan často používal odkazy na Ramba při svých tiskových konferencích. „Včera večer jsem se díval na film s Rambem. Teď už vím, co dělat, až se zase teroristé zmocní našich rukojmí.“ Nebylo překvapením, že už novelu vyřadili ze školní výuky. Rambo-vlastenec se objevuje ještě jednou v roce 1988 ve filmu Rambo III, ve kterém bojuje proti sovětským vojskům v Afghánistánu, ale tentokrát nebylo pohnutí publika tak velké, protože v den premiéry v amerických kinech se Sověti z Afghánistánu stáhli. Pravděpodobně se doslechli, že Rambo přichází na scénu. Politické kontroverze mi přišly jako ironie, poněvadž jsem se snažil politiku skrývat – až mě to přimělo napsat tuhle knihu.

Paradoxů přišlo víc. V roce 2001, již jako americký občan, jsem byl na propagační cestě v Polsku. O interview mě žádalo tolik novinářů, že jsem s nimi strávil dvanáct hodin v kuse. Všichni mluvili výborně anglicky. Jedna žena ve věku něco přes třicet si všimla, že jsem byl překvapen množstvím novinářské pozornosti, které se mi dostávalo. Řekla mi, že bych měl porozumět tomu, jakým způsobem se na Ramba v její zemi dívali. Na konci osmdesátých let v době Solidarity, kdy polská mládež protestovala proti Sovětům, se filmy s Rambem nesměly promítat, ale do země se pašovaly ilegální videokazety. Řekla mi, že protestující se na filmy dívali, aby si posílili emoce. Proto si pak uvázali přes vlasy čelenky, které měly připomínat tu, co nosil Rambo, a vyšli ven demonstrovat. Řekla, že Rambo se tak nepřímo stal jednou z příčin rozpadu Sovětského svazu. Její vysvětlení mi připomnělo i událost z roku 1989, z doby pádu Berlínské zdi, kdy demonstranty filmovali, jak malují nápisy RAMBO na zeď, než byly její zbytky strženy.

Rambovo jméno se uvádí v Oxfordském slovníku angličtiny. V pozitivním i negativním smyslu je stále součástí denního slovníku na celém světě. Novela byla přeložena do dvaceti šesti jazyků a stále se vydává. Ale co jsem opravdu neočekával, bylo uvedení čtvrtého filmu o Rambovi. Premiéru měl dvacet let po předcházejícím. Ten nový film, pojmenovaný prostě Rambo, přivádí svého hrdinu do jedné z politicky nejrepresivnějších a nejdivočejších oblastí na světě – do Barmy, jejíž oficiální název zní Myanmar. Moje postava byla – už opět – interpretována jinak, ale tentokrát k mému překvapení Ramba poprvé představili tak, jak se objevil v mé novele před mnoha lety: rozhněvaného a rozčarovaného. Je zhnusený násilnostmi, ale uvědomuje si, že zabíjení je to jediné, co umí nejlépe. Rambo upadá do beznaděje. Loví kobry pro hadí farmu a je tak jedna ruka se smrtí. S hady zachází lhostejně, jako by v něm měli poznat spřízněnou duši a podrobit se tomuto zacházení. Tráví spoustu času na dešti, jako by se snažil očistit od všeho, co dělal. Lidé mu říkají „převozník“ (Boatman), s hlubším mytologickým podtextem, odkazujícím na smrt a řeku Styx. Během jedné vypjaté scény, ve které si ková nůž, aby se vydal do další bitvy, mluví sám k sobě: „Přiznej si to. Ty jsi nezabíjel pro svou vlast. Ty jsi zabíjel pro sebe. A proto ti Bůh neodpustí.“

Takový je Rambo ve filmu. Naprosto překvapivý. Po čtyřech filmech a třiceti šesti letech se moje postava vrátila do svého původního odstínu z mé novely. Je to jako návrat starých časů.

CAROL O‘C0NNELL0VÁ

Carol 0‘Connellová, která se narodila v roce 1947 New Yorku a vyrůstala v Nové Anglii a New Jersey, studovala na Kalifornském institutu umění. Ten tehdy sídlil nedaleko losangeleského MacArthurova parku (anarchistického ráje šedesátých let). 0‘Connellová byla duší hipík (třebaže bez patřičného oblečení, korálků, gramodesek s indickou hrou na sitár pod paží a bez vlastní vodní dýmky, na kterou si nikdy neušetřila). Později zamířila na východ a dokončila studia na Arizonské státní univerzitě, kde získala titul bakaláře v oboru výtvarného umění (ze kterého měla nejvíc kreditů, když přišlo na to školu opustit). Pak se 0‘Connellová přestěhovala do Denveru v Coloradu, který považovala za přiměřeně velké město na půl cesty mezi východním a západním pobřežím. Po několika letech, kdy psala do Denver Post, přesídlila na Manhattan.

V New Yorku se zpočátku živila jako redaktorka na volné noze, od rána do večera pracovala a přitom třela bídu s nouzí. Když vydala knihu Mallorýs Oracle, první ze svých deseti románů, začali ji (jak sama říká) neuvěřitelně přeplácet a díky tomu mohla opustit práci, kterou si vydělala sotva na činži. Potom také zahodila budík. Dnes chodí 0‘Connellová spát, když je unavená, a vstává, až když se pořádně vyspí.

Píše každý den.

CAROL O‘CONNELLOVÁ

MALLORYOVÁ

Po vydání mé první knihy v roce 1994 jsem od jisté ženy dostala dopis se spoustou materiálů s náboženskou tematikou; hodlala mě totiž zachránit před věčným zatracením. Tehdy jsem pochopila, že na mé protagonistce, která pracuje u newyorské policie a je sociopatka, něco bude. Říkejte jí detektiv Malloryová nebo jen Malloryová, ani slečno, ani paní, ale rozhodně jí nezkoušejte říkat Kathy. Nechce si nikoho pouštět k tělu.

Ze si udržuje odstup? Možná. V knize Stone Angelyi přirovnávají ke kočce:

Když se Charlesova ruka přiblížila k cukřence, kočka zasyčela a nahrbila záda. Musel porušit nějakou místní zásadu slušného chování. Pomalu stáhl ruku od cukřenky a nechal ji spočívat na stole vedle šálku. Kočka ležela klidně, natáhla své štíhlé tělo na kostkovaný ubrus a přestala švihat ocasem do dřeva. Sotva se jeho ruka znovu pohnula, svaly se jí napjaly a zas byla připravená ke skoku; uklidnila se, až když ruka znovu strnula. Ta kočka ho hlídala.

Někoho mu tím připomněla.

Stará paní se vrátila ke stolu. Nesahejte na tu kočku. Nemá ráda lidi, málokoho snese. Je divoká, vyrostla v lese. Když jsem ji našla, měla už své návyky a nedala se ochočit. Kožich měla plný broků, v tlamě slepičí peří. A je to ztělesněná zvrácenost. Někdy těsně před útokem přede.“

Charles ženě přikyvoval a v duchu si odškrtával charakteristické

povahové rysy, které vyjmenovávala. Pak se kočce podíval do šikmých oči. Malloryová, jsi tam?

Slečna Trebecová se ke kočce sklonila, aby jí trpělivě vysvětlila, že zvířata nepatří na stůl, zvlášť před návštěvou. Kočka se tvářila, že o tom přemýšlí, a po chvíli skočila ze stolu, jako by to beztak chtěla udělat. Když mizela za rohem, ocas jí trčel přímo vzhůru.

Znepokojilo ho, že zvíře doskočilo na zem, aniž vydalo sebemenší zvuk. Napadlo ho, že by měl nakouknout pod stůl, jestli tam nečíhá, aby ho chytila při dalším drobném prohřešku proti etiketě. Místo toho se zadíval do svého šálku a zamíchal si do kávy cukr. Když zvedl hlavu, aby hostitelce položil další otázku, kočka jí seděla na zádech.

(A když se tím vším prokoušete, tady je pointa: inspirací k Malloryové byla jedna pasáž z Joyceova Odyssea a těchto pár slov ji charakterizuje nejlépe. James Joyce napsal: „Krutá. Od přírody. Zvědavé myši nikdy nepiští. Jako by se jim to líbilo.“)

Ovšem Malloryová nemá tyhle hlodavce v lásce stejně jako kočky.

V knize Dead Famous se střetne s jediným útočným kocourem v New Yorku. Toto nebohé stvoření s poškozenými nervy trápí bolesti, a tak útočí na cizí lidi. Vysloužilo si za to jméno Huggermugger (č. Tajnůstkář), zkráceně Mugs. Když se kocour tiše kradl za Malloryovou, prozradilo ho vzrušené přidušené zamňouknutí. Jakmile se jejich pohledy střetly, zarazil se, oba totiž věděli, že by ho mohla kdykoli zabít. Mazaný Mugs se radši odplížil zpátky do košíku.

Já se své protagonistce vůbec nepodobám. A jsem tudíž velkým zklamáním pro každého, kdo očekává ji a vidí mě. Malloryová je vysoká, já malá, ona je blond, já ne, ona u sebe nosí zbraň, a já nikdy. Pokaždé, když veřejně vystupuji, se někdo zeptá: „Psala jste Malloryovou podle sebe?“ Vždycky mě to zaskočí, ale nemám to těm lidem za zlé. Řeknu: „Ne. Malloiyová je sociopatka, a já jsem příjemná osoba… Tedy relativně příjemná.“ Dál už se většinou nikdo neptá.

Podle mého za to můžou Němci.

Když jsem přijela do Berlína na čtení z mé první knihy, řekli mi, že nějaký místní novinář napsal článek, ve kterém omylem rozebral Mallorys Oracle jako jakési podivné vzpomínky psané ve třetí osobě. Při každém interview, a byla jich spousta, jsem to uváděla na pravou míru. Malloryová je naprosto fiktivní postava, říkala jsem jim. „Kdepak já. Já jsem úplně jiná. Jsem zbabělec.“ Jenže jim se víc zamlouvala původní, mylná představa o mé osobě a žádné opravy se v rozhovorech v novinách neobjevily. Mnoho Němců si dodnes myslí, že jsem vysoká blondýna s duševní poruchou.

Odkud se tedy Malloryová vzala? Když to vezmu pěkně od začátku, nejdříve to byla malá sociopatka. S newyorskou policí se seznámila už v útlém dětství.

Na nádraží Grand Central se často objevovala malá otrhaná holčička se špinavými vlasy. Přicházela jen ve špičce, ráno a večer, kdy jak doufala, se dá splynout s davem Udí spěchajících sem a tam, jako by její neuvěřitelná tvář mohla uniknout zvědavým pohledům. Stánkaři sahali po mobilních telefonech a volali na policii: „Už je tady zase!“

Dívenka vždycky stála pod velkým obloukem, jak jí poradiljistý žebrák. Tudy časem musí projít celý svět – tvrdil ten starý smradlavý vandrák stačí tam vydržet stát dost dlouho. Dítě trpělivě pátralo v tisících tváří, čekalo na muže, kterého nikdy před tím nepotkalo. Kathy věděla, že ho pozná podle očí, měly stejně neobvyklou barvu jako její, a on pozná Kathyinu tvář, zmenšenou kopii její matky. Otec bude mít obrovskou radost, až ji uvidí; o tom byla skálopevně přesvědčená. Ta bezprizorní holčička byla totiž malá fanatička.

Otec nikdy nepřišel. Měsíce ubíhaly a ona se nikdy nepoučila.

Večer měla unavený, hladový výraz. S rukama sevřenýma v pěst rozzuřeně vyrazila na žebráka, jehož báchorka ji tu na takovou dobu uvěznila.

Když špička vrcholila, zahlédla povědomou tvář, ale ne tu, kterou vyhlížela. Mezi těly spěchajících lidí probleskovala postava tlustého detektiva. Přestože se k ní blížil z protější strany mezipatra, Kathy si v duchu představovala, jak při běhu funí a supí. A čekala.

Přikrčená.

Vteřinu, dvě, tři.

Když se přiblížil na dosah, hra začala – jediný sport v životě dítěte bez domova. Vyrazila k hlavnímu schodišti, proletěla kolem něj, až se jeho tlusté tělo roztočilo. S hlasitým pleskotem tenisek o kámen ta malá blonďatá střela v džínách vyběhla na schodiště, až jí nohy jen létaly, dotýkaly se každého třetího schodu.

Smála se, smála se.

Na konci schodiště se otočila a viděla, že honička skončila – dneska tak brzy. Její pronásledovatel dorazil na první schod a dál už nemohl. Tlusťocha zachvátily nějaké bolesti a nemohl popadnout dech. Jedna ruka mu vyletěla k prsům, jako by se tak dal zastavit infarkt.

Holčička pohybovala rty: Umři, dědku.

Jejich pohledy se střetly. Jeho byl prosebný a její tvrdý. A Kathy ho obdařila svým pověstným úsměvem: Dostala jsem tě.

Jednou se stane jeho zajatkyní – ale dnes ještě ne – a z Louise Markowitze bude její nevlastní otec. O mnoho let později a dávno poté, co se naučili mít jeden druhého rádi, si pokaždé, když se na něj Kathy Malloryová takhle usmála, zkontroloval zadní kapsu kalhot, jestli mu nechybí peněženka.

A dál… Malloryová, která očividně nepatří k milým sociopatům, zřídkakdy potřebuje vytáhnout odznak, aby si zjednala respekt – nedělá to ani v motorestu plném řidičů náklaďáků:

Malloryová si nesla tác ke stolku v nejzazším koutě; hned si všimla, že se na ni všichni řidiči usmívají. Přestali se bavit a svlékali ji očima. Dělali to naprosto bezostyšnějako kdyby si za to zaplatili ve striptýzovém baru. Ach, kdyby oči uměly ječet a řvát. Položila si batoh na stůl, svlékla džínovou bundu a přehodila ji přes opěradlo židle.

„Proboha,“ utrousila číšnice, která šla zrovna kolem.

Pod bundou Malloryová skrývala podpažní pouzdro s revolverem Smith&Wesson .357. Všichni okamžitě sklonili hlavy jak sehrané sboristky,jako by měli na talířích něco neuvěřitelně zajímavého.

A bylo po problému.

Jen Číšnice ji obcházela obloukem a kroutila hlavou, nejspíš se jí zdálo, že ke slušnému oblečení se vražedná zbraň nehodí.

Tenhle trik zabíral, i když hledala na Manhattanu místo na zaparkování nebo když požadovala lepší pokoj v hotelu.

Džínová bunda nebyla běžnou součástí její garderoby. V Gapu si Malloryová kupovala jen to, co používala jako přestrojení. Jinak chodila do práce v oblečení, které čnělo vysoko nad poměry státních zaměstnanců. Podle svého kolegy chtěla vyvolávat dojem, že je zkorumpovaný polda. (Tak nějak si Malloryová představovala humor.) Jejího oblečení si povšiml i jeden významný kritik umění.

Pan Quinn sice neviděl zadní kapsu jejích džin, ale věděl, že tam bude vyšité jméno návrháře. Pod dlouhým černým baloňákem měla kašmírové sako a hedvábné tričko. Klidně by vsadil své akciové portfolio, že ty vlny si dala udělat v salonu na Padesáté sedmé ulici, ale barvit se tam nenechala, patřila totiž mezi pár vzácných exemplářů přírodních blondýn. Jinak u Malloryové ve všech ostatních ohledech selhávala jeho celoživotní zkušenost v zařazování do škatulek. Zaboha by nedokázal uhodnout její profesi ani rodinné poměry. A pak, když se k ní přiblížil, uvědomil si: pokudje pravda, že se dá očima vidět do duše – tahle mladá dáma žádnou nemá.

S řidiči náklaďáků a kritiky umění tedy vychází celkem dobře, zato k dětem a štěňatům nemá právě vřelý vztah. A nejhorší je, když se jí připlete do cesty křehká stařenka. To výborně ilustruje její setkání s bývalou primabalerínou Newyorského baletu, která si policistku spletla se zájemkyní o lekce tance. Madam Burnstienová byla malá a křehká, rozhodně z ní nešel strach. Bílé vlasy měla vyčesané do drdolu a každý kousíček kůže posetý síťovím vrásek. Ruka svírající hůl, která se ukázala ve škvíře mezi dveřmi, byla samý artritický kloub.

„Já jsem Malloryová. Mám s vámi schůzku.“

„Vy jste ta mladá přítelkyně rabína Kaplana?“

Malloryová hned nedokázala určit, co je to za přízvuk, ale Anna Kaplanová říkala, že předkové té stařeny pocházejí z tolika zemí, že těžko může některé z nich říkat domov. V mládí tančila po celém světě. Malloryová nevěřila, že tahle babizna byla někdy mladá.

„Rabín Kaplan říkal, že za vámi můžu přijít.“

„Slíbila jsem, že se na vás podívám. A to jsem udělala, jste krásná, děvenko, ale moc vysoká. Takže na shledanou.“

Dveře se začaly zavírat. Malloryová mezi ně rychle vrazila nohu v tenisce. Stařena se zlomyslně zasmála a ukázala jí hůl, strčila ji do štěrbiny, aby Malloryová viděla vyřezávanou vlčí hlavu s vyceněnými tesáky. Ještě krok, holčičko, a už si nikdy nezatancuješ!“

Hůl se zvedala k ráně.

„Madam Burnstienová, jestli si myslíte, že vás nesrazím na zem, tak jste na omylu.“

Stařeniny oči zlostně vzplály. Přestala se usmívat, nasupeně nakrčila obočí a pomalu hůl položila. Její skřehotavý hlas byl velmi nevrlý. „Mám ráda odhodlání, dítě, ale zbytečně plýtváte časem. Jste moc vysoká a hotovo.“

„To je možné.“ Malloryová jí ukázala zlatý odznak a průkaz. „Ale já s vámi chci mluvit o Aubry Gilettové.“

„Mám spousty studentek. Aubry ke mně chodila už strašně dávno. Co čekáte, že si o ní budu pamatovat?“

„Víte, podle mě si ji pamatujete líp než kohokoli jiného. Nechtějte, abych vám ukázala fotky z pitevny. Jste stará. Mohlo by vás to zabít.“

A také je zaujatá proti jeptiškám. Vlastně proti jedné jeptišce. Malloryová si na svých nepřátelích velmi zakládá a na sestru Uršulu je obzvlášť pyšná. Jednou v noci vyrušila hráče pokeru kvůli jisté náboženské otázce, která se týkala jejího případu. A rabín Kaplan se jí pokusil vysvětlit, že má lepší zdroje informací o římskokatolické církvi:

„Kathy, pokud si vzpomínám, máš čtyři roky velmi drahé katolické výchovy. Běž se zeptat otce Brennera. Už je napůl v důchodu, ale tenhle týden by měl zaskakovat u svátého Judy.“

„S otcem Brennerem jsem nikdy moc dobře nevycházela. Nemohl byste se ho radši zeptat vy? “

„Vždyť už je to, kolik, deset let? Ten už se dávno nezlobí. Nohu jsi snad téjeptišce nezlomila, ne?“

Když Malloryová odešla, ostatní hráči se mlčky zadívali na rabiho Kaplana. Jednoho po druhém je obdařil milým úsměvem, což šlo hladce, protože měl v ruce nejlepší karty za celý večer. Ale o Kathy Malloryové a té jeptišce už neřekl ani slovo, ani když mu na chvíli sebrali chlebíčky a pivo. Nepromluvil.

Proč mají lidé tuhle postavu rádi? Nevím. Kdybych měla hádat, řekla bych, že nejspíš hraje na struny starých středoškolských ambicí, kdy se chtěl každý z nás prosadit, a to bez ohledu na pohlaví. Řekněme, že byste Malloryovou potkali na ulici nebo v baru. Bavila by se s vámi? Zaregistrovala by vás vůbec, nebo by vás přehlédla jako krajinu? To jsou ošemetné otázky a velmi darwinistické, jelikož souvisejí s pudem sebezáchovy. Kdyby vás totiž ignorovala, měli byste vyhráno. Pokud by se o vás zajímala, mohla by vám ublížit.

Často slýchám otázky, proč je taková, jaká je. Fanoušci se s dobrými (ovšem pomýlenými) úmysly snaží přesně zjistit moment, kdy jí přeskočilo – aby ji mohli napravit a vyléčit, a tak mi zničit kariéru. O něco rozumnější čtenáři chtějí, abych se o její nápravu postarala já. Ti nejlaskavější mě žádají (prosí) o přívětivější a jemnější Malloryovou. Já jim slušně vysvětluji, že kdybych jim poskytla, co chtějí, nic bych nevytvořila. Mám chuť jim říct: „Tohle je detektivní žánr a žádná limonáda.“ (V civilu jsem milá. Na stránkách svých knih už tolik ne.) Série o Malloryové je napsaná tak, aby se každá kniha dala číst samostatně, a i když jednotlivé díly čtete na přeskáčku, zápletka tím nijak netrpí – takže v nich nevysledujete postupné polidšťování hlavní představitelky. Sem tam přece jen dávám nahlédnout do jejího nitra a tak vytvářím iluzi určitého vývoje sociopatky, která na tom, jaká je, nemůže nic změnit.

Malloryová má kolegu Rikera, na nějž čeká v nočním stolku speciální kulka pro případ nouze: občas by si s ní s chutí nabil pistoli. Ale nikdy

o tom nemluví. Své nálady nedává nijak okatě najevo. A Malloryová by podle všeho měla být poslední člověk na světě, který jeho sebevražedné sklony vycítil. Přesto někdy v noci zaparkuje před jeho domem a dívá se nahoru do okna koupelny osvětlené plastovým Ježíšem, Rikerovou noční lampičkou. Když v domě zhasnou všechna světla až na tohle, Malloryová odjíždí.

Kolegův smutek nejspíš vycítila ze svinčíku, kterému Riker říká domov. Nejlépe ho vystihla jedna postava, která mu kdysi řekla: „Víš, proč tu nemáš šváby? Ty jsou totiž mazaný – a vědí, že je nebezpečný tady něco sníst.“ Malloryová, která je tak chorobně pořádná, že lidem rovná obrazy na stěnách, se jednou k Rikerovi vloupala a uklidila mu. Vláčela mop a kbelík z jedné místnosti do druhé, až došla do koupelny, kde zůstala stát mezi dveřmi a bojovala se svým vytříbeným vkusem, který jí velel plastového Ježíše vyhodit do koše. Nakonec ho jen umyla, takže díky němu bylo vidět a Riker nemusel potmě zakopávat.

Co sejde na názvu, když jde o nebezpečnou patologii?

Škatulky, do kterých strkáme lidi, jako je Malloryová, slouží jen pro zjednodušení. Každý z nás je ojedinělý případ. Občas se mě někdo zeptá: „Jak se sociopat liší od psychopata?“ (Musíte si uvědomit, že žijeme v éře televizních zpráv, kde oslovují autory thrillerů jako odborníky na zbraně, kteří lidem vysvětlují, co se děje v té či oné válce. A další spisovatele mají v záloze pro případ, že by se rozmohl mor.) I já tedy odpovídám na podobné otázky svých čtenářů. (A co by ne? Nemůžu přece způsobit nic horšího než jeden expert-amatér, kvůli kterému kdysi celá Amerika vyrazila do železářství, protože lidem napovídal, že je izolační páska ochrání před jaderným zářením.) Obvykle posluchače upozorním, že šarlatáni z jejich oblíbeného seriálu vedou

o těchto duševních poruchách rozsáhlé spory. Praví doktoři se však v zásadě shodují v odborných časopisech, které ovšem bohužel nemají důvěryhodnost bestsellerů.

Zdá se, že mezi sociopatem a psychopatem už není žádný rozdíl. Na základě svých průzkumů můžu říct, že v akademické literatuře jsou tyto termíny volně zaměnitelné. Asi nejlépe vystihl moderní názor na tuto problematiku jeden můj známý psycholog: „Dnešní sociopat je včerejší psychopat.“ Pokud na chvíli necháme racionální uvažování stranou, můžeme se orientovat podle toho, jak tato slova používají obyčejní lidé: mnoho lidí, včetně těch, kteří vystupují v televizi, vidí v sociopatovi člověka, který dokáže střelit dítě do hlavy a pak jít klidně spát – a v psychopatovi člověka, který dokáže sníst dítěti hlavu a jít klidně spát.

Vyberte si definici, která je pro vás znepokojivější.

Pro některé čtenáře je Malloryová až příliš skutečná. Ale dopisy od duševně chorých lidí považuji za velmi výstižné a poučné. Podle mého názoru je šílenství místo. Putujete tam a zase zpátky. A myslím, že každý z nás se někdy chová jako duševně chorý. Bez špetky šílenství by byla literatura jedna velká pustina. V dnešním ovzduší opatrné až ustrašené rétoriky, filmových scénářů bez kuřáků, bezduchých písňových textů a americké mentality posedlé dětskými pojistkami nejlépe situaci v umění vystihuje často opakované hořekování: „Kam se poděli všichni ti báječní blázni?“

Silnou (a narušenou) postavu Malloryové si čtenáři těchto knih pamatují nejvíc. Ovšem v knize, kde je postava vším, nemáte nic než příběh bez nohou. Zápletka je oživení, které vás žene od začátku na konec jako před hlavní pistole; někdy infarktovým tempem, a někdy se zápletka vleče, táhne se za vámi tmou a pak… na konci, byste se měli leknout a říct si: „Aha, no ovšem!“

Ještě důležitější ovšem je, aby hlavní postava do zápletky pasovala. Někdy můžete slyšet literáty tvrdit, že nad svými postavami nemají žádnou moc, a často knihu změní, protože jejich postava by něco takového nikdy neudělala. Tohle by se v detektivním žánru, který musí dostát jistým pravidlům, stávat nemělo. Autor musí mít materiál pod kontrolou; právě tohle čtenáře láká a táhne a to očekávají. Neměli byste být vystaveni tisíci stránkám úzkosti, nudných popisů tapet a navrch nuceni sledovat, jak si hlavní hrdina smaží vejce k snídani. Ne, máte právo na střídmou zápletku, která vás někam dovede, zápletku s pořádnými tesáky, kde je pohyb, začátek, střed a jasná pointa.

Slibuji, že já vám budu vyprávět příběh.

Ideální je, když se příběh odehrává na místě, jež můžete v průběhu příběhu polidštit, a Manhattan, který se vyskytuje ve většině mých

knih, získává rysy postavy. Nejde tedy o obávaný popis scenerie, ale

o vývoj postavy, a já se vždy snažím vylíčit ho bezbolestně.

Rikerův dalekohled přejížděl po okolních budovách a zpátky dolů k proudu aut na noční ulici. Ach, New York, celý posetý nočními světly jako sváteční šaty flitry – samý lesk a elegance. Své město už viděl i v nevlídnějším světle, a věděl, že je to prodejná děvka, ale dá se s ním i dobře pobavit.

Stone Angelbyi únik, výpad na jižanský venkov do docela jiných kulis, do míst, kde nemalou úlohu hraje příroda a každý živý tvor prchá jak

o život nebo se žene za kořistí:

Jeden pták s kořistí dosedl na trávu. Ryba se podjeho drápy zmítala, až jí stříbrné šupiny zbrázdily krvavé šrámy. Orlovec byl tak zabraný do trhání masa od kostí, že si vůbec nevšiml ženy, která se k němu blížila. Vlídně se usmívala na jeho zkrvavenou, ještě živou potravu a spokojeně pokyvovala nadjeho dobrým úlovkem.

Augusta věděla, že kdyby se znovu narodila, vrátila by se jako pták; měla totiž v sobě dravčí tvrdost a Bůh nepatří k těm, kdo plýtvají talenty.

A jednou jsem vzala Malloryovou na cestu – na matku všech cest.

Oba kriminalisté byli promoklí skrznaskrz. Museli to vzdát, odevzdaně zvedli ruce nad hlavy a pak je vrazili do kapes. Vztekle a bezmocně sledovali, jak na jejichforenzní důkazy dopadá hustý liják a odnášíje pryč. Všechno, tělesné tekutiny, vlasy a vlákna, všechno odnášela voda. Dočista omytá mrtvola už jim neřekne víc než jen příčinu smrti – mimořádnou krutost. V celé historii Chicaga a Illinois byste nic podobného nenašli, nic tak šokujícího, tak smutného.

Z.božný detektiv se pokřižoval. Ten druhý zavřel oči.

Mrtvý muž u jejich nohou ukazoval směrem k Adams Street, známé jako Routě 66, cesta mnoha jmen. Steinbeck jí říkal silnice úniku.

Když se mě ve vlaku nebo v letadle někdo zeptá, čím se živím, říkám: „Zabíjím lidi.“ Po téhle odpovědi je konec otázek, žádné pohledy do očí a prudké pohyby, jen ticho a klid.

Jenom výjimečně se někdo zeptá, proč to dělám.

Asi už mě unavuje trávit celé dny ponořená v knize a čekat, až se příběh rozvine. Píšu knihy, které chci sama číst. A proč právě vyšetřování vražd? Násilná smrt je závažnější než život. A je to velká satisfakce. Podle zákona má každá oběť právo na ochránce a spravedlnost, jinak by šlo o degradaci života.

A skutečný důvod, proč to dělám? Můj mozek má prostě takovéhle sklony. Nevím o ničem, co bych jinak dělala. Pěkně to zapadá do mé teorie o životě spisovatele: Když sloupnete ze spisovatele kousek kůže, najdete pod ní tuláka, který nevydrží v pořádné práci. A naopak, když sloupnete kůži z tuláka… ale to jsem nikdy nezkoušela. (Tahle teorie vychází z puritánských kořenů: když milujete, co děláte, nemůžete tomu říkat poctivá práce.)

Já miluji záhady. A nesnáším přednášky.

Každá postava má své vlastní problémy, nic však nezastíní smrt člověka. Píšu detektivní příběhy, ne mravoučné hry – žádné poučování a vyčítání. Jestliže nemyjete alobal, než ho recyklujete, hlavu vám za to neutrhnu. Je mi jedno, jestli kouříte. Pokud pijete, nebudu vás zachraňovat tím, že sepíšu jak na to ve dvanácti bodech. Nehodlám vám ani brát radost ze života tím, že vám začnu nutit zelenou dietu. Ani korektnost nemá v mých knihách místo.

Malloryová nikdy neřeší feministické otázky. Nemusí. Většina lidí by ženě, která chodí s nabitou pistolí, nikdy neradila, že by jí bylo líp, kdyby zahodila boty a pořídila si dítě. Něco takového se v knihách o ní nikdy nemůže objevit. Nejsou tu žádné výpady proti fanatikům, což je nejspíš velká úleva pro všechny, které už unavuje poslouchat, jak se mají ve své kůži cítit. Umím si představit obrovskou hromadu rozbitých lamp sražených omylem knihami, které někdo chtěl vyhodit oknem a nestrefil se.

Chodíte o holi nebo jezdíte na vozíku? Na tom mi nesejde.

V našem městě žije mnoho postižených, a proto se v mých knihách často vyskytují jako hlavní či vedlejší postavy. (Jestli s nimi nakládám laskavě? Ano, jistě.) Řekla bych, že kulhaví, chromí a slepí mají mezi sebou stejné procento mizerů jako běžná populace. A nikdy jsem nedostala žádný nenávistný dopis za toho slepého parchanta z Killing Critics, kterému hodili do pití mrtvou mouchu. (Udělala to Malloryová. Ale koledoval si o to. Pomstila se mu za nemístnou poznámku na adresu jejího přítele.)

Těsně než se napil…

Skupinka stojící kolem slepce zaváhala, jeden jako druhý, jestli by nebylo hrubé, nebo dokonce nekorektní říct mu o té mrtvé mouše v jeho sklenici. Neupozornili by tím na jeho slepotu?

Ach, příliš pozdě.

(Jedna malá odbočka na téma zájmových skupin: Abych vyhověla ochráncům zvířat, v mých knihách se neubližuje žádným domácím mazlíčkům.)

Jistá redaktorka mi jednou napsala vzkaz a vlepila ho na poslední stránku mého rukopisu. Poděkovala mi, že jsem tentokrát zranila pouze jedno zvíře a že jsem ho rovnou nezabila. Jak je vidět, lidi můžu zabíjet, jak se mi zlíbí. To nikomu nevadí. Ale když poprvé zemřelo zvíře (na první stránce mé první knihy), přišla mi hromada rozčilených dopisů.

Pes židli obešel, strachy téměř lidsky naříkal. Čenichem jí nadzvedl ruku. Nic. Ruka jí bezvládně klesla do klína.

Pes zakňučel.

Krátce.

Jeho rozum se zakalil. Pracně vštípená poslušnost byla tatam. Zapomněl na rituály a začal couvat z místnosti, celou dobu přitom nemohl odtrhnout vyděšený pohled od své paní. Za dveřmi se prudce otočil a vletěl do vedlejšího pokoje, tryskem přeběhl přes koberec, otevřenými dveřmi na dlouhou chodbu; tlapy se lehce dotýkaly země v dokonalé poezii krásného zvířete v pohybu, svaly se natahovaly a smršťovaly, oči

plály odhodláním. Pak vyskočil, prolétl vzduchem a prorazil sklo okna v pátém poschodí.

Škůdci žádné příznivce nemají – mívají je hlavně psi a kočky a abych vám mohla sdělit tuhle všední věc, musela spousta fiktivních kiys zemřít.

Nedělám to proto, abych rozčilila strážce pořádku. Jednou, aniž bych se o to snažila, mě vyrazili z rozhlasového interview za politickou nekorektnost. (Nebudu jmenovat. Neptejte se. Zabíjím spousty fiktivních osob, ale ve skutečném životě nejsem vůbec krvelačná.) Rozhlasový redaktor měl námitky proti provedení první vraždy v knize Killing Critics, šlo o dvojnásobnou vraždu. „Nesmyslné násilí,“ řekl. Bylo jasné, že ten, kdo za něj tu knihu četl, mu zapomněl vysvětlit, jak to chodí na newyorské umělecké scéně. Oběti byly vystavené jako sochy. K jejich nesmyslné vraždě (pokud se vůbec dá předpokládat, že existuje nějaká jiná) došlo mnoho let před začátkem mé knihy a poprvé je odhalila detektiv Malloryová při rekonstrukci oné staré události v prázdné místnosti – žádné zbraně, žádná těla a žádná krev na podlaze, jenom prach. (Přesto to na něj bylo příliš. Kdyby svou kritiku sepsal, mileráda bych ji do příštího vydání přidala na přebal.)

Nedělám vlastně nic nesmyslného. Ačkoli jednou jsem vrhla na scénu celkem zbytečného vyšinutého holuba:

Blížili se po kamenném dláždění, trhanými pohyby, světlí i tmaví, někteří s šedými a hnědými skvrnami, jednotní v pohybu kupředu, a jeden z nich byl šílený.

Kromě rudých nohou a kruhů kolem šílených světlých očí byl černý jako uhel. Teprve když došel na místo ozářené sluncem, zaleskly se na něm zelené skvrny. Peříčka na hlavě neměl uhlazená. Byla naježená a špinavá, jako by mu vstala hrůzou, a ta hrůza trvala velmi dlouho, rok nebo dva, a protože se nemyl a nekoupal v dešti, špína je slepila na komickou šošolku, ačkoli strach ho už dávno opustil a teď už zbývala jen zběsilost. Nebál se ani lidských nohou. Když se chodkyně k hejnu přiblížila, ustoupili

jí z cesty, všichni až na toho šíleného, a ten si vykoledoval kopanec, který ženu vyděsil víc než ptáka samotného.

Žena vykřikla a toporně odkráčela po Sedmé avenue. Sílený holub ji chvíli kulhavě pronásledoval, po jejím kopanci napadal na nohu, ale pak zapomněl, co vlastně chtěl.

Nemám ráda policajty myšlenek, moderní příbuzné imbecilních cenzorů, jak jim říká D. H. Lawrence – já tyhle lidi miluju. Pěstuju si je. Dělají za nás špinavou práci.

A nikomu se neomlouvám – snad jen tomu zbytečnému holubovi.

ROBERT B. PARKER

Robert Brown Parker se narodil roku 1932 ve Springfieldu, stát Massachusetts, kde poznal Joan, svou budoucí manželku. Tehdy byli oba ještě děti. Chodit spolu začali až během studií na Colby College a vzali se v roce 1956. V roce 1982 zkusili žít odděleně, ale po dvou letech se smířili a na podzim roku 2006 oslavili zlatou svatbu. Měli dva syny, Davida a Daniela. V roce 1971 Parker získal na Bostonské univerzitě doktorský titul za práci o soukromých detektivech v díle Dashiella Hammetta, Raymonda Chandlera a Rosse Macdonalda. Zemřel v lednu roku 2010.

Roberta B. Parkera kritici většinou označovali za následovníka zmíněných tří ikon detektivního románu, za pana autora tvrdé školy detektivního románu se soukromým očkem v hlavní roli. Parker zvládal po více než třicet let vydávat téměř dvě knihy ročně. Kromě série se Spenserem, jež v 80. letech minulého století posloužila jako základ oblíbeného televizního seriálu Spenser: For Hire (Spenser: K pronájmu), napsal několik knih s hrdiny Jesse Stonem a Sunny Randallovou, dvě s Philipem Marlowem a dále tak vynikající romány jako All Our Yesterdays (1994), Wilderness (1979) a Double Play (2004). Jeho čtvrtý román Promised Land (1976) získal Cenu Edgar jako nejlepší román roku 1977. V roce 2002 sdružení Mystery Writers of America udělilo Parkerovi titul Velmistr.

ROBERT B. PARKER

SPENSER

Se Susan jsme v pozdním odpoledni seděli u stolu na dvoře v Charles Square a usrkávali ze sklenek se Susaninou kamarádkou Amy Trentovou. Byl to jeden z těch dnů typických pro konec června. Teplota se vyšplhala k pětadvaceti stupňům. Na obloze pluly nejvýš tři bílé mráčky. Tichý vánek, který přicházel od řeky, voněl mnohem čistěji, než to ve skutečnosti řece odpovídalo.

„Snažím se psát knihu,“ svěřovala se Amy. „Pracovní název zní Muži, kteří vzdorují; jde o sérii profilů mužů, co jsou silní a odolní a dělají nebezpečnou práci. Horolezci, příslušníci speciálních jednotek, policisté, hasiči.“

„Amy potřebuje se svým návrhem předložit i nějaké ukázky, protože doufá, že tak z nich vyrazí smlouvu a zálohu,“ vysvětlovala Susan. „Poradila jsem jí, že ty bys byl perfektní.“

„Amy hledá i sexuální rekordmany?“ nadhodil jsem.

Amy se usmála.

„Ve dne v noci,“ potvrdila. „Promluvíš si se mnou?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem.

„Fajn, tady mám napsanou spoustu otázek,“ řekla Amy. „Můžeš na ně odpovědět, vyškrtat je, odpovědět na otázku, kterou jsem nepoložila, prostě dělej všechno, co sám chceš. Zajímá mě, jaký jsi. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Susan, klidně mu kdykoliv skoč do řeči,“ dodala Amy. „Znáš ho nejlíp na světě.“

„Ale nepráskni na mě,“ poprosil jsem, „ty sexuální rekordy.“

„To je naše tajemství,“ přikývla Susan.

Amy z batohu na knihy vylovila notes a rozevřela ho. Byla profesorkou na Harvardu, ale navzdory téhle diagnóze nevypadala špatně. Kdyby se líp oblékla, nechala si pořádně upravit vlasy, zapracovala na svém make-upu a pořídila si elegantnější brýle, možná by vypadala dobře… ale pak by ji senát fakulty zřejmě nutil nosit na šatech nachové písmeno A jako znamení hanby.

Minutku si mlčky studovala poznámky v notesu. Ohlédl jsem se po Susan. Usmála se a mně poskočilo srdce. Pak Amy vytáhla malý magnetofon a položila ho na stůl.

„Tak můžu?“ zeptala se.

Jistě.“

Zapnula magnetofon.

„Tak do toho,“ začala Amy. „Dáme si zahřívací kolečko. Jak je možné, že jsi tak moudrý mužský?“

‘Je to dar,“ odpověděl jsem.

Susan se na mě zamračila.

„Pokud jí vážně chceš pomoct,“ napomenula mě, „tak si nedělej srandičky.“

„Neupozornila jsi mě, že musím být vážný,“ postěžoval jsem si.

„No, musíš.“

Amy čekala. Čišela z ní spousta pohybové energie, ale uměla ji udržet na uzdě. Přikývl jsem.

„Zřejmě jde o vrozenou schopnost věci vidět a současně dohlédnout

i za ně.“

„Řekl bys, že máš větší smysl pro humor?“ pokračovala Amy.

„Já bych nejspíš řekl, že ne, ale pravděpodobně mám.“

„A navíc mu slouží,“ doplnila Susan, „jako prostředek pro udržení určitého odstupu. Zamezuje tím lidem a událostem, aby se mu dostali pod kůži.“

„S výjimkou tebe,“ upřesnil jsem.

Opět se usmála.

„S výjimkou mě.“

„A existuje kromě Susan něco, co skrz tu bariéru ironie pronikne?“ zajímala se Amy.

„To nemyslím.“

„Protože?“

„Protože kdyby to existovalo,“ objasňoval jsem, „nemohl bych dělat, co dělám.“

„Ale kdybys na to kašlal…“ zkusila Amy.

Já na to nekašlu,“ prohlásil jsem. „Jenom nechci dovolit, aby mě to ovládalo.“

Jak to dokážeš?“

„To je otázka úhlu pohledu.“

„Což znamená?“

„Odpovím ti veršem od Audena,“ řekl jsem. „Katův kůň si drbe svůj nevinný zadek o strom.“

„Báseň,“ poznamenala Amy.

„Musée des Beaux Arts.“

„Život jde dál,“ řekla.

„Něco na ten způsob,“ souhlasil jsem. „I když ne pro každého.“

„A ty v tom nacházíš útěchu?“

„Připadá mi to poučné.“

„Uhel pohledu,“ připomněla Amy.

Přikývl jsem.

Amy přestala číst další otázky. Zřejmě ji to téma zaujalo.

„V takovém světě,“ pokračovala, „vidíš něco dokonalého?“

Ukázal jsem bradou na Susan.

Ji,“ řekl jsem.

„Lásku,“ dodala Amy.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ji,“ opakoval jsem.

Amy se zamračila. Nakonec přikývla.

„Ano,“ řekla. „Chápu.“

Jeden bod pro Harvard. Kolem prošla číšnice a já si objednal další pivo a Susan další sklenku bílého vína. Amy další ledový čaj.

„Tak proč to děláš?“ zeptala se.

„To, co dělám?“

„Ano.“

„Protože to umím.“

„To je tak jednoduché?“

„Já jsem hodně jednoduchý,“ odpověděl jsem.

Amy se podívala na Susan. Ta se usmála.

„Je,“ potvrdila Susan, „a není. To se ukáže, až s ním budeš mluvit delší dobu. Ale varuju tě, on se skoro nikdy neprojevuje jednoznačně.“

Amy přikývla a posilnila se dalším douškem ledového čaje.

„Takže ty děláš, co děláš, protože to umíš,“ shrnula. „Jsi v tom dobrý.“

„Přesně,“ souhlasil jsem.

„A líbí se ti to?“

„Většinou,“ připustil jsem. „Dovoluje mi to žít podle vlastních pravidel.“

„Copak neexistují i jiné práce?“ zajímala se Amy. „Takové, co ti tohle umožní a přesto nevyžadují, abys pořád nosil zbraň?“

„Tolik jich zase není,“ vysvětlil jsem. „A skoro žádná taková, ve které bych byl dobrý.“

„Takže ty tvrdíš, že chceš vést život podle vlastních pravidel; která to jsou?“

„Ta pravidla?“

„Ano.“

Zamyslel jsem se. Jak odpoledne ubíhalo, na skleničku sem přicházeli další lidé. No, nebylo jich tak moc, ale na Cambridge to byl relativně velký dav. Málo, možná žádné sukně ke kotníkům či sandály s ponožkami. Vzhlédl jsem k Susan.

„Jaká mám pravidla?“ zeptal jsem se jí.

„Je to šikulka,“ usmála se Susan na Amy. „Sám sebe má dokonale přečteného, ale chce, abych to řekla já,“

„Když pro mě je zatraceně těžké nebýt šikulka,“ hájil jsem se.

Susan mírně zakroutila očima.

„Může se učit, ale nenechá se poučovat,“ začala Susan. „Umí sám najít cestu, ale nesmíš mu poradit směr. Dělá hrozně náročné a nebezpečné věci, ale nemůžeš mu je dát rozkazem. Dobrovolně je velkorysý a soucitný a poměrně laskavý; nemůžeš ho k tomu však nutit.“

„Autonomní,“ upřesnila Amy.

„Až do patologického extrému,“ souhlasila Susan.

Amy překontrolovala magnetofon. Zřejmě poslušně plnil své poslání.

„Dokážeš ho přinutit k věcem, co nechce dělat?“ obrátila se Amy k Susan.

„Tohle je interview se mnou!“ připomněl jsem se.

Ani jedna mi nevěnovala pozornost.

„Do jisté míry,“ odpověděla Susan.

„V čem je ta míra?“ zajímala se Amy.

„Ze ho nezměním,“ řekla Susan. „Ze ho nebudu nutit, aby přestal být tím, kým je.“

„A ty bys to chtěla?“

„Byla bych radši, kdyby neriskoval život,“ přiznala Susan. „V jistém směru totiž riskuje i můj.“

„Jak to?“ vyzvídala Amy.

„Neumím si představit život, ve kterém by chyběl.“

„Snažila ses to změnit?“

„Ne. Je to součást toho, jaký je,“ vysvětlila Susan. „Kdyby nedělal, co dělá, nebyl by to on. A je to právě on, bez koho si nedokážu představit vlastní život.“

„Páni!“ udělal jsem.

„Tohle vyjádření je možná kapku složité,“ připustila Susan, „ale to jsi

i ty, broučku.“

„Chceš tím naznačit, že nejsem jednoduchý?“ zeptal jsem se.

„Jsi a nejsi,“ odpověděla Susan.

„Ach,“ ujelo mi. „Jak jinak.“

„Ráda bych si vámi promluvila o vašem vztahu,“ požádala Amy, „ehm, když už na něj přišla řeč. Ale nejsem si jistá, jestli jsem pořádně pochopila, proč děláš, co děláš, a právě to má tvořit hlavní jádro mé knihy.“

„Kolem nás existuje spousta problémů, co potřebují vyřešit,“ začal jsem vysvětlovat, „a k jejich vyřešení jsou nezbytné právě ty schopnosti, které mám. Ovšem, vzhledem ke své extrémní patologii neumím tyhle problémy řešit v strukturovaném kontextu: v policejním a vojenském systému, na Harvardu. Dělám to tedy takhle.“

„A,“ dodala Susan „děláš to i z toho důvodu, že ti to pomůže vymezit, kdo a co jsi zač.“

„Tak kdo a co je?“ chytla ji Amy za slovo.

Susan potřásla hlavou.

„Souvisí to se sebeúctou,“ řekla.

Oba se podívali na mě a já se obrátil k Susan.

„Nemohl bych tě tolik milovat,“ zarecitoval jsem, „kdyby ti láska nepřidala na cti.“

Opět se usmála.

„Ale, sklapni,“ mávla rukou.

‘A tím se krásně dostáváme k jinému bodu,“ řekla Amy, „zpátky k vašemu vztahu. Proč jste se vlastně vy dva nikdy nevzali?“

Se Susan jsme si vyměnili pohled.

„Natolik ji zase rád nemám,“ plácl jsem.

„Ale máš,“ napomenula mě Amy. „Jste spolu už roky. Patříte přesně k tomu typu lidí, co se berou. Každý o vás tvrdí, že tak vzájemně vyladěnou dvojici aby pohledal. Proč se nevezmete?“

Podíval jsem se na Susan. Usmála se a mlčela. Zbylo to, přinejmenším pro teď, na mně.

„Mezi námi jde,“ začal jsem, „o velmi… delikátní… milostný románek. Lišíme se skoro kompletně ve všem, na čem nezáleží. Jsme velmi, ehm, oddaní svým vlastním názorům… a náš vztah je až pohádkově krásný. Hádám, že si ho nechceme pokazit.“

„Bydleli jste někdy spolu?“

„Jednou jsme to zkusili,“ přiznal jsem.

‘A?“

„A všechny ty rozdíly, co ve skutečnosti nejsou důležité, se najednou důležité zdály, protože se ocitly v jediném uzavřeném prostoru.“

„Cestujete spolu?“

Jistě,“ přisvědčil jsem. „A taky spolu trávíme noci. Ale nebydlíme spolu.“

Amy se zamračila.

„A pochopila jsem správně,“ pronesla, „že ten vztah oba považujete za natolik drahocenný, že nechcete riskovat, aby se svatbou pokazil?“

„Správně,“ řekl jsem.

Amy se podívala na Susan. Susan s úsměvem přikývla. Amy se podívala zpátky na mě. Usmál jsem se.

„Hm,“ broukla Amy. „Tak teda dobrá. Dovolte mi přejít k jednodušším otázkám. Co kapka historie?“

„Fajn,“ souhlasil jsem.

„Narodil ses v Laramie, ve státě Wyoming.“

„To je pravda.“

„A dá se říct, že tvoje matka tě porodila posmrtně.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Zemřela, ale mě se jim povedlo zachránit.“

„Takže jsi nikdy neměl matku.“

„V jiném než biologickém smyslu ne.“

‘A vychovával tě otec?“

„Otec a dva strýcové.“

„Otcovi bratři?“

„Ne,“ vysvětloval jsem, „byli to bratři mojí maminky.“

„Vážně?“

„Tak se tatínek s maminkou seznámili. Kamarádil se léta s jejími bratry.“

„Žili jste všichni v jednom domě?“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„V pohodě,“ pokrčil jsem rameny. „Nepřipadalo mi to divné. Moje rodina byla zkrátka taková.“

„Co dělali?“

„Byli tesaři, lovečtí průvodci, chovali trochu dobytka, občas krotili koně, jezdili rodeo na vzpínajících se koních, boxovali o peněžité ceny na poutích po celém Wyomingu a Montaně a taky kouřili.“

„To vypadá na drsné typy,“ řekla Amy.

„Byly to drsné typy,“ souhlasil jsem.

„A chovali se drsně i k tobě?“

„Nechovali.“

„Oženil se některý z nich?“

„Chodili se spoustou žen,“ odpověděl jsem. „Můj otec se nikdy znovu neoženil. Oba moji strýcové se oženili, ale až v době, když už jsem s nimi nebydlel.“

„Takže jsi vlastně vyrůstal ve výhradně mužské domácnosti.“

„Ano.“

„Jaký to na tebe mělo dopad, co myslíš?“

„Předpokládám, že nějaký dopad to mělo,“ připustil jsem, „ale nečekej, že ti odpovím plynně a okamžitě. S nimi jsem si připadal hodnotný. S nimi jsem se cítil bezpečně. Ukazovali se na třídních schůzkách celé ty roky, co jsem chodil do školy. Všichni tři sedávali vedle sebe v poslední lavici. Později jsem se dozvěděl, že učitele znervózňovali.“

‘A co mi o nich povíš ještě?“

„Měl jsem pocit, že jsem jim rovný. Čekali ode mě, že zvládnu spravedlivý podíl domácích prací, a to včetně své výchovy. Pokud jsem něco nechtěl udělat, vyslechli mě a někdy jsem to udělat nemusel a jindy zase musel. Nikdy se však ke mně nechovali pohrdavě. Vždycky jsem se účastnil všeho. A nikdy nebyli zlí.“

Odmlčel jsem se a vzpomínal na svou rodinu. Musel jsem se usmát.

„Nikdo jim ale moc neodporoval,“ dodal jsem.

„Takže Susan je uspokojení dlouhé deprivace?“ vyzvídala Amy.

Napil jsem se piva.

„Stoprocentně,“ přisvědčil jsem. „Ale to by platilo i v případě, že bych matku měl. Čas, který jsem prožil před setkáním se Susan, mi připadá promarněný.“

„Naučil ses od nich boxovat?“ zajímala se Amy.

„Naučil, hlavně od svého strýčka Nicka. Někde jsem vyhrabal zlaté rukavice a zkusil si pár zápasů; vypadal jsem docela slibně. Jenže tou dobou jsem dostal fotbalové stipendium na vysoké škole Holy Cross, takže jsem tam dva roky hrál fotbal.“

„Ve fotbale se moc nevyznám, ale na jaké pozici jsi hrál?“

„Byl jsem obránce a vykopával od zadní čáry.“

„Byl jsi dobrý?“

„Jo, ale nesnášel jsem, když mě někdo trénoval, a studium mě nudilo, takže jsem se vrátil k boxování.“

„Nudilo tě to, protože škola byla katolická?“ naléhala Amy.

„Ne,“ odpověděl jsem, „nudilo mě, protože to byla škola.“

„Podle všeho vysokoškolským studiem pohrdáš,“ poznamenala Amy.

Jo.“

„Ale co jsem slyšela, přečetl jsi moře knih. Cituješ poezii.“

„Samouk,“ řekl jsem.

„Vzpomeň si, co jsem ti o něm vyprávěla,“ ozvala se Susan.

„Býval jsi dobrý boxer?“

„Nijak zvlášť,“ pokrčil jsem rameny. „Ještě jako aktivní boxer jsem složil policejní zkoušky a rozhodl se dělat tohle.“

‘A byl jsi v té práci dobrý?“

„Nebyl. Příliš mnoho předpisů.“

„Takže jsi odešel,“ kývla Amy.

„Přesně,“ potvrdil jsem. „Mohl jsem se stát nezaměstnatelným.“

„Ale stal ses soukromým detektivem.“

Přikývl jsem.

„A s Hawkem ses seznámil při boxování?“

„Tak ty víš o Hawkovi,“ prohodil jsem.

„Susan nás představila,“ vysvětlila Amy.

„A jaký máš na něj názor?“

„Děsil mě a… a vzrušoval, myslím.“

„Mě taky,“ řekl jsem.

„Tak tomu neuvěřím ani na vteřinu,“ řekla Amy. „Hawk mi vyprávěl, že jsi ho vysekal ze složitého rasového průšvihu.“

„To byl náš společný komplot,“ řekl jsem.

„Chceš mluvit o Hawkovi?“ nabídla Amy.

„Nechci. Budeš si s ním muset promluvit přímo. Hawk je, jaký je.“

„A navíc je tvůj přítel.“

„Ano.“

„Proč k sobě máte tak blízko?“

„Umíme stejné věci,“ vysvětlil jsem.

„Třeba zápasit?“

„Třeba… kdybych já byl černý a Hawk bílý, pak by on byl já, a já bych byl on.“

„Vyplývají z rasy nějaké odlišnosti?“

„Vyrůstal jsem v bílé kultuře jako běloch. Hawk vyrůstal v bílé kultuře jako černoch. Když člověka marginalizují, stane se z něho stoprocentní praktik.“

„Marginalizují,“ zopakovala Susan.

Skromně jsem pokrčil rameny.

„Sedím tu s absolventkami Harvardu,“ prohodil jsem. „Kapku se předvádím.“

„Pověz mi něco víc o důsledku marginalizace,“ požádala Amy.

„Člověk má míň prostoru k rozlišování toho, co je dobré a co špatné,“ vysvětlil jsem. „Správné je většinou to, co funguje. Jeho pohled je velmi individuální.“

„Takže pak se člověk chová nemorálně?“

„Ne, Hawk je morální,“ ujistil jsem Amy. „Je na něho spolehnutí. Nic nedělá bezdůvodně. Jde zkrátka o to, že jeho morální zásady jsou víc ovlivněné výsledkem. Dělá prostě všechno, co je třeba dělat, a ani předem ani potom se kvůli tomu netrápí.“

„A ty se snad kvůli tomu trápíš?“

„To je příliš silné,“ řekl jsem. „Pravděpodobně o tom přemýšlím víc než Hawk. A pojetí toho, co je správné, chápu nejspíš abstraktněji než on.“

‘A to je dobře?“

„Nevím,“ přiznal jsem.

Amy chvíli jen seděla a dumala nad pomalu se otáčejícím páskem svého magnetofonu.

„Důvěřuješ mu?“ zeptala se.

„Stoprocentně.“

Amy opět chvíli uvažovala.

Nakonec přiznala: „Myslím, že tomu tak úplně nerozumím.“

Pokrčil jsem rameny.

„Lip to nedokážu,“ řekl.

„Susan?“ zeptala se Amy.

„Obdivuje lidi, co něco umí.“ Usmála se. ‘A Hawk toho umí hodně.“

Amy přikývla. Blížila se doba večeře. Rozhlédl jsem se po nyní už zaplněné a rušné restauraci. Byli jsme sice v srdci Cambridge, ale přesto tu dál převládala potěšující absence zdravotních sandálů Birkenstock.

„Tak fajn,“ kývla Amy. „Teď se zase vrátíme k tobě a Susan.“

„Jak že se to bude jmenovat?“ zašpičkoval jsem. „Muži a ženy, kteří vzdorují?“

Amy se usmála.

„Napadlo mě, že tě nemůžu pochopit, pokud tě nepochopím v souvislostech s ní,“ vysvětlila Amy.

„Nepochybně,“ připustil jsem.

„Jak jste se vy dva seznámili?“

„Pracoval jsem na případu, šlo o pohřešovaného puberťáka nahoře ve Smithfieldu. Susan dělala školní psycholožku. Vyptával jsem se jí na chlapce a ona se do mě z fleku zbláznila.“

Susan zvedla oči k obloze.

„A jak zní tvoje verze?“ otázala se jí Amy.

„Pracoval na případu, šlo o pohřešovaného puberťáka nahoře ve Smithfieldu,“ řekla Susan. „Dělala jsem školní psycholožku. Vyptával se mě na chlapce a z fleku se do mě zbláznil.“

„Koukám, že tady si protiřečíte,“ upozornila Amy.

„Tak řekněme, že jsme se pobláznili do sebe navzájem,“ řekla Susan.

„A od té doby jste spolu?“

„Kromě té doby, co jsme spolu nebyli,“ upřesnil jsem.

„Můžeme o tom mluvit podrobněji?“ zajímala se Amy.

„Ne.“

Amy se podívala na Susan. Ta zavrtěla hlavou.

„Už jsme jiní než dřív,“ prohlásila Susan. „To bychom mluvili o lidech, co už neexistují.“

Bylo mi jasné, že Amy si láme hlavu, jak pokračovat. A poznal jsem, že se rozhodla to vzdát.

„Ty jsi už byla vdaná,“ obrátila se k Susan.

„Ano.“

„A rozvedla ses.“

„Ano.“

‘A jak to bereš ty?“ zeptala se mě Amy.

„Nijak.“

„Nic kvůli tomu necítíš?“

„Správně.“

„Žádná žárlivost, nic?“ naléhala Amy.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jeden slavný psychiatr,“ poznamenal jsem, „kdysi poznamenal: Nejsme, kým jsme bývali.“

„Ty umíš takhle snadno odhlédnout od minulosti?“ podivila se Amy.

Myslím, že ji to pohoršilo.

„Snadno ne,“ opravil jsem ji.

Susan dodala: „Je to docela dřina.“

„Ale přesto to zvládáš?“

Se Susan jsme odpověděli jednohlasně.

„Úplně na začátku,“ vzpomněla si Amy, „jsi řekl něco v tom smyslu: Já na to nekašlu; jenom odmítám dovolit, aby mě to ovládalo. A teď mě zase přesvědčuješ, že minulost házíš za hlavu jen s námahou. Takže ty, vlastně vy oba kladete hlavní důraz na co, na sílu vůle?“

„Ano,“ kývl jsem.

„Nejdřív člověk musí pochopit, proč dělá věci, které nejsou v jeho nejlepším zájmu,“ vysvětlovala Susan. „A potom, vyzbrojený tímhle poznáním, je musí přestat dělat.“

„A v tu chvíli nastupuje otázka silné vůle,“ dokončila Amy.

„Ano. Stačí normální porce zdravého rozumu,“ souhlasila Susan, „a většina lidí dokáže pochopit příčiny svého chování. Problém je přimět se ke změně.“

„Ale někteří lidé to zvládnou?“

„Zvládnou.“

„A ty ses změnila?“

„My oba,“ odpověděla Susan.

„Vypadá to tak,“ uvažovala Amy. „Susan, ty jsi chodila na psychoterapii.“

„Samozřejmě.“

Amy se podívala na mě.

„Chodil jsi někdy na psychoterapii?“ vyptávala se.

Ohlédl jsem se po Susan.

„Každý den,“ řekl jsem.

„Ale oficiální psychoterapii?“

„Ne.“

„Co bys považoval za nepřijatelné chování?“ zajímala se Amy. „Ehm, co bys nepřekousl, obrazně řečeno.“

„Stálý intimní vztah s někým dalším,“ vyhrkl jsem.

„Susan?“ podívala se na Amy.

„Totéž,“ kývla.

„A co krátký, nezávazný flirt?“ vyzvídala Amy.

„Co přesně myslíš?“ zeptal jsem se.

Myslím, že Amy zrudla, ale stejně tak dobře to mohlo být odraženými paprsky podvečerního slunce. Chvilku cosi studovala v notesu, udělala do něj krátkou poznámku a odložila ho. Pak zastavila magnetofon, vytáhla kazetu, vložila tam novou a přístroj opět zapnula.

„A co sny a naděje?“ položila Amy otázku.

„Nic proti nim nemám,“ řekl jsem.

Amy zavrtěla hlavou na důkaz mírného rozhořčení, jako by setřásala mouchu.

„Existuje něco,“ pokračovala, „čeho bys chtěl dosáhnout a ještě jsi to nedokázal?“

„Neexistuje,“ prohlásil jsem. „Stal jsem se vším, čím jsem se stát chtěl. Dokázal jsem všechno, co jsem si kdy představoval.“

„Takže už ti nezbývá žádná meta?“ nepřestávala s vyzvídáním Amy.

„Kéž osud si to nevyloží nesprávně a nezhasne mě až příliš brzy,“ zarecitoval jsem.

„Další báseň,“ konstatovala Amy.

„Frost,“ upřesnil jsem. „Rád se spokojím s tímhle životem a touhle prací a se Susan vydržím třeba navždycky. O žádné vylepšení namouduši nestojím.“

„Můj bože,“ vydechla Amy. „Šťastný to muž!“

„Láska a práce,“ potvrdil jsem. „Práce a láska.“

„Freud,“ řekla Amy. „Mám pravdu?“

„Zřejmě,“ přikývl jsem. „I když mi to neřekl osobně.“

Amy se opět zadívala do notesu a zase tam něco načmárala. Mně se během té doby povedlo odchytit číšnici kvůli dalšímu pivu. Susan se rozhodla, že si dá taky dolít, ale Amy podle všeho tu příležitost ani nezaregistrovala. Člověk se zřejmě nemůže nalévat ledovým čajem donekonečna.

Amy vzhlédla od notesu.

„Co bys dělal jiného, kdybys nemohl dělat tohle?“ zeptala se a přidala úsměv. „Ať už je tohle cokoliv.“

„Uvažoval bych o kariéře mezinárodní superstar, nebo bych se možná spokojil s pozicí chovného hřebce,“ odpověděl jsem. „Ale pokud tě tyhle odpovědi neuspokojují, tak se přiznám, že bych rád dělal truhláře. Rád vyrábím věci. Umím to. Kdybych si vybral správnou profesi, klidně bych zvládl podnikat na volné noze.“

„A kdyby sis vybral nesprávnou profesi?“

„Nechal bych toho.“

„Jako jsi odešel z místa u policie?“

„Ano.“

„Přesto máš mezi policisty přátele.“

„Jsou dobří ve své práci a pravděpodobně netrpí ničím extrémně patologickým,“ vysvětlil jsem. „Zvládají pracovat v podmínkách, kde já osobně to nezvládám.“

„Člověk by měl znát svoje hranice,“ přisvědčila Amy.

„Přesně.“

Číšnice mi donesla pivo a já ji požádal o účet.

„Kdepak,“ namítla Amy. „Tohle je na mě.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Doneste jí účet.“

Číšnice se s ním vytasila na místě a položila ho lícem dolů na stůl.

„Mám dojem, že se interview blíží ke konci,“ řekla Amy.

Já jakbysmet,“ kývl jsem.

„Ale mohl bys mi laskavě odpovědět ještě na jednu otázku?“

„Jistě.“

Amy vytáhla kreditní kartu a připlácla ji lícem dolů na stůl. Pak se obrátila zpátky ke mně.

„Bojíš se něčeho?“ zajímala se.

„Samozřejmě.“

„Čeho?“

„Stejných věcí, jakých se bojí ostatní lidé,“ řekl jsem. „Smrti, ztráty, bolesti, neúspěchu.“

„A jak ten strach překonáváš?“

„Stejně jako ostatní lidé.“

„Silou vůle?“

„Nejspíš.“

„Ale dobrovolně jsi se rozhodl dělat práci, která zahrnuje nebezpečí smrti, bolesti, neúspěchu a ztráty,“ připomněla Amy.

„Pravda.“

„Tak jak to je?“

Usmál jsem se.

„Hádám, že to je součást dohody,“ řekl jsem. „Pokud mám dělat, co dělám, musím ty obavy překonat.“

Amy vyčkávala. Neměl jsem co dodat, takže jsem mlčel. Po patřičném čekání se Amy ohlédla po Susan.

„Jedna z těch věcí, na kterou nesmíš zapomínat, je fakt, že nepočítá s neúspěchem. A tím se redukují i zbylá nebezpečí,“ řekla Susan. „On si rozumově uvědomuje, že ho můžou zabít. Ale podle mě v hloubi srdce věří, že to nikdo nedokáže.“

Amy se obrátila ke mně a povytáhla obočí.

„Vážně jsi takhle sebevědomý?“ zeptala se.

„Prozatím mi to vychází.“

„Dobrá,“ kývla Amy. „Představ si, že stojíš proti člověku s namířenou pistolí. Budeš mít strach?“

„Jistě.“

„A co s ním uděláš?“

„Budu ho ignorovat.“

„A dokážeš to?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem. „Jinak bych nemohl dělat, co dělám.“

„Jakou roli hraje v tvé práci sebedůvěra?“

„Netuším,“ připustil jsem. „Vím, že umím střílet. Vím, že jsem rychlý. A jako každý, kdo je zvyklý bojovat, jsem si jistý, že při pouličním střetu vyhraju.“

„A tohle ti dodává sebevědomí?“

„Částečně,“ odpověděl jsem.

„Osobně si myslím,“ ozvala se Susan, „že největší sebevědomí čerpá z jistoty, že svůj strach dokáže překonat.“

„Takže je sebevědomý díky svému sebevědomí, zhruba řečeno,“ shrnula Amy.

„Je přesvědčený,“ dodala Susan, „že zvládne udělat všechno, co udělat prostě musí.“

„A ty mu v tomhle taky věříš?“ zajímala se Amy.

Susan se po mně s úsměvem ohlédla.

„Prozatím mám důvod mu věřit,“ řekla.

RIDLEY PEARSON

Narodil se v Glen Cove ve státě New York a vyrůstal v Riversidu ve státě Connecticut. Vysokoškolské vzdělání získal na univerzitách v Kansasu a Brownu. Byl prvním Američanem, který roku 1991 obdržel postgraduální stipendium Raymonda Chandlera/Fulbrighta na univerzitě v Oxfordu.

Napsal devět románů situovaných do Seattlu či jeho okolí, jejichž hlavními hrdiny jsou detektiv Lou Boldt a policejní psycholožka Daphne Matthewsová, a tři romány o šerifovi Waltu Flemingovi ze Sun Valley. Je rovněž autorem několika vzájemně nesouvisejících thrillerů, včetně Never Look Back (1985), Blood of the Albatros (1986) a The Seizing of Yankee Green Mali (1987). Pod pseudonymem Wendell McCall napsal tři romány o Chrisi Klickovi: DeadAim (1988), Concerto in Dead Fiat (1999) a Aim for the Heart (1990). Jako Joyce Reardon, PhD., vytvořil The Diary of Ellen Rimbauer: My Life at Rose Red (2003).

S humoristou Davem Barrym napsal dvě velice úspěšné řady příběhů pro děti. První o Petru Panovi, Peter and the Starcatchers (č. Petr & Hvězdní strážci, 2008) a Peter and the Shadow Thieves (č. Petr & zloději stínů, 2008). Další série příběhů pro děti se odehrává v bájné pohádkové zemi Neverlandu a začíná knihou nazvanou Escapefrom the Carnivale (2006).

Pearson také hraje na baskytaru a zpívá se skupinou Rock Bottom Remainders, kterou tvoří tak úspěšní autoři, jako jsou Amy Tanová, Stephen King a Dave Barry – kapelou, která podle Barryho „hraje muziku na stejně vysoké úrovni, na jaké Metallica píše romány“.

Svůj čas tráví Pearson střídavě v Northern Rockies a Saint Louis.

RIDLEY PEARSON

LOU BOLDT

Boldt: Nejprve hodlám oficiálně prohlásit, že jsem se žádného zločinu nedopustil. Souhlasil jsem, že budu vypovídat bez přítomnosti obhájce. Pokud někdo zná detektivy, pak musí vědět, že žádný detektiv na světě nebude mluvit bez advokáta, a to ani kdyby ho jeho vlastní máma obvinila, že jí tajně sežral kus dortu. Jenomže vaše nařčení je, myslím, kapku závažnější, že? A ještě do záznamu: moje máma už umřela. Táta taky. Mám ještě sestru, ta žije ve státě Washington. Ve střední části. Toť vše, co se týká mojí rodiny. Ale ať je to, jak chce, jsem nevinen ve všech bodech obžaloby.

Definujte svůj vztah ke kapitánovi Philipu Shoswitzovi, rovněž tak k detektivovi Johnu LaMoiovi.

Boldt: Definovat? Máte čas sedět tady několik hodin?

Máme tolik času, kolik vám bude libo, pane poručíku.

Boldt: Tak za prvé – můžu uplatnit některá svoje pozorování, seržante Feldmane? Třeba pokud jde o vás a zde přítomného doktora Hainera. Vám je asi kolik? Dvaačtyřicet? Doktoru Hainerovi takových pětatřicet – nebo snad šestatřicet? Vás bych tipoval, že jste se k titulu bakaláře úspěšně propasíroval cestou od hospody k hospodě mezi pivem a holčinama z fakulty. Jako konečně každý správný řízek. Doktor Hainer si ovšem tak bujaře nevedl. Solidní bobánek. Šprt.

Držme se vyšetřování, ano?

Boldt: Jestli dovolíte, tak je důležitý, aby lidi, co budou tenhle rozhovor posuzovat, znali postoje účastníků. Aspoň mně na tom záleží hodně. Jsem profesionál a objasňování souvislostí je můj obor – stejně jako váš, seržante. Doktor Hainer ovšem vypadá jako člověk, co se narodil pro vědeckou kariéru. Nejspíš žil na útraty rodičů, dokud to jen šlo. A možná i pár let navíc. Vidíte to jeho kvádro? Tohle sako už nosí pěkně dlouho. Všimnul jste si těch stop po odpáraný nášivce? Nejspíš emblém koleje nebo nějakýho studentskýho spolku. Podle těch krví podlitých očí se dá soudit, že náš doktůrek byl včera dlouho vzhůru, pokud ovšem nevyváděl něco daleko nebezpečnějšího. Zažloutlý bělmo ukazuje na koks nebo alkohol. Podle panděra bych tipoval chlast. Po koksu by byl vyzáblotina. A jestli mám pravdu, tak jeho sebezničující sklony jsou důsledkem manželských problémů. Všimněte si světlejší neopálené linky na prsteníku. Takže snubák zmizel teprve přednedávnem, což by vysvětlovalo tu jeho napučenou žlučovitost. No vidíte, trefil jsem se.

Nechala vás, doktore, viďte? Možná proto, že jste držgrešle. Nový boty jste si už nekoupil jak dlouho – dva roky? A košili zrovna tak. Pokud jde o sako, to jsme už probrali. Vážený pane doktore Hainere, je mi sice líto, čím si procházíte, ale silně pochybuju, že můžete posuzovat můj duševní stav, když sám jste na tom psychicky dost mizerně.

(Dr. Hainer se omlouvá a odchází z místnosti)

Feldman: To snad nebylo zapotřebí.

Boldt: Z vašeho pohledu určitě ne. Ale zpráva doktora Hainera bude při hodnocení tohohle rozhovoru hrát významnou roli. Je předem zaujatý. Pochybuju, že je schopen mě objektivně posoudit. To je všechno. Teda bez urážky.

Do záznamu: Doktor Hainer opustil místnost… v 10.37. Subjekt zůstává.

Boldt: Do záznamu. Vypadal, že je mu blivno.

Musí vyřídit nějakou osobní záležitost. Brzy se vrátí.

Boldt: Šel si dát čouda, aby se uklidnil. Kouří mentolky. Vy jste to necítil? Půl paklíku denně, řekl bych. A trpí mykózou – používá sprej s tím protiplísňovým sajrajtem. Můj frňák. (subjekt si ukazuje na nos) Nejvýkonnější čuchadlo v širokým okolí, (subjekt se směje)

Přejděme k vašemu vztahu ke kapitánu Shoswitzovi.

Boldt: Můj vztah? To si jako myslíte, že se spolu sprchujeme? Jestli chcete porozumět mým vazbám na kapitána Shoswitze, pak musíte pochopit moje pracovní zaujetí. Začalo to mým tátou. Byl násoska. Váš přítel doktor Hainer, který teď právě vzal roha, by to pokládal za náramně důležitou věc. Trpím totiž těžkým oidipákem, což moji osobnost v mnoha směrech objasňuje. My toho doktůrka fakt děsně potřebujeme. Zavolejte ho, ať se vrátí.

Váš sarkasmus je všeobecně známý, pane poručíku, bohužel si nejsem jistý, jestli vám ve vašem případě bude ku prospěchu.

Boldt: Můj případ? To je tedy gól. Táta měl pár potyček se zákonem. Pod pojmem „zákon“ myslím svýho strejdu Victora. Říkali mu Ranař. Ranař Boldt – jasný? Byl polda – jako vy a já. Tedy Victor, o něm teď mluvím, ne o tátovi. Táta byl krátce a jednoduše spiťar. Životy spiťarů jsou holt krátký a jednoduchý. Jednoduchý, ale taky obtížný a tragický – což dokonale sedí na mýho milovanýho taťuldu. Říkal jsem „potyčky“, ale myslel jsem tím držkobití, při kterým do sebe ty dva bráchové třískali hlava nehlava. Většinou potom, co se táta dostal do nějakýho průšvihu, ze kterýho mu strejda Vic pomohl. No a taťka mu pak projevil vděčnost pěstma. Táta si děsně rád bouchnul, (subjekt vydal srkavý zvuk) S oblibou mlátil do všeho a do každýho, kdo se zrovna namanul. A hele! Doktor Hainer se vrací. Ano, račte se posadit, pane doktore. Zrovna jsme probírali moje zmrvené dětství a můj vztah k otci. Slovo vztah je ovšem nevhodné pojmenování. Ano, tohle si rozhodně poznamenejte. Může to výjimečným způsobem dokázat moji nevinu.

Chystal jste se nám povědět o sobě a kapitánovi Shoswitzovi.

Boldt: To spolu souvisí. Strejda Vic začínal jako obchůzkář. V Yesler Way a kus dál na jih, kde jsou převážně rybí trhy. Samí drsňáci.

Bezúhonnost vašeho strýce nikdo nezpochybňuje.

Boldt: To ne, ale zpochybňujete moji. Obviňujete mě, že jsem pomáhal kapitánovi v rozporu s předpisy. Po sedmadvaceti letech a čtyřech měsících služby si na mě budete tahat triko? Fakt si myslíte, že jsem vzal deset táců v hotovosti a vložil je zpátky mezi zabavený věci? A vážně si představujete, že v tom lítal i LaMoia? A doopravdy si myslíte, že bych tohle všechno udělal pro Phila Shoswitze, který údajně ty prachy předtím vzal, čemuž já osobně nevěřím. No jo, podle vás to spáchal, protože se jeho syn zamotal do čachrů s realitama. A co je ještě neuvěřitelnější, vy tvrdíte, že pro tohle všechno máte důkazy. Napadlo kohokoli z vás, že je to v absolutním rozporu s dosavadní kariérou mojí, LaMoiovou a poručíkovou – tedy kapitánovou? Není daleko pravděpodobnější, že se jedná o falešný obvinění?

Proč si to myslíte?

Boldt: O tom mám sice představu, ale žádný důkazy. Kdybyste mi dali čas pustit se do pátrání… Vy dva mě ale místo toho zdržujete, a tak se tu jen plácáme od ničeho k ničemu.

Chtěl jste nám povědět o svém vztahu ke kapitánu Shoswitzovi.

Boldt: Chtěl jsem vám povědět, že můj strejda Vic zformoval první speciální policejní tým, jakým kdy tohle oddělení disponovalo. Spolupracoval s Jeriym Flemingem z FBI. Jerry dělal na případu D. B. Cooper. Vzpomínáte si, jak tenkrát chlápek unesl letadlo a vyskočil z něj s osmdesáti tácama? Jerry je fakt machr. A jeho syn Walt zrovna tak. Je šerifem v Sun Valley. Strejda Vic a Jerry vytvořili zásahovou policejní jednotku. Tenkrát začal Vic dělat práci, jaká ho bavila a jakou ovládal. Během několika příštích let se mu s jeho partou podařilo zachránit šestnáct životů. Rukojmí. Pokusy o sebevraždu. Oběti nejrůznějšího druhu. Mohl by z tý jednotky s plnou parádou odejít do soukromýho sektoru, nebýt televizního týmu, co v osmdesátých letech vyděsil sebevraha na dálničním mostě, takže to vypadalo, že Vic zbabral záchrannou akci. Ale nebyl to Vic, kdo zavinil smrt toho chlápka – tu nahrávku totiž sestříhali, aby to na něj hodili. To strejdu Vica zničilo. Vy jste to samý, chápete? Vy jste televizní tým mojí kariéry. Sedmadvacet let úspěchů, a teď ze mě chcete udělat viníka. Ale tím já nejsem.

Kapitán Shoswitz.

Boldt: Seržant Shoswitz mě zařadil do mravnostního v oblasti průplavu. Možná mě vybral kvůli mým svalům, možná něco dlužil strýci Vicovi. Nevím. Ale chytlo mě to. Do tý doby jsem jezdil sloužit hlavně do Freemontu. Tam moc práce nebylo. Kradený lososi. Urvaný bóje. Podhodnocený náklady. A Shoswitz mě nasadil na mravnostní delikty. Den předtím jsem ani nedokázal usnout. Úplně mě to vzalo. Mravnostní! Byl jsem mladý trdlo. Přístavní hráze a průplavy se hemžily děvkama a dealerama. Koks a tráva. Sem tam háčko. AIDS tenkrát ještě nedorazil. Mravnostní bylo něco pro mě. Když máte tuhle práci rád, tak je to pro vás to pravý ořechový. Myslím, že strejda Vic pochopil, že můžu něco dokázat. Ze nejsem jako můj táta. Ze nehodlám propadnout chlastu a chci se s věcma popasovat, ne je mrvit. Jako je to u Crosbyho, Stillse a Nashe. Jo, šedesátý léta… Slyšel jste někdy ten jejich song Teach Your Children? Já osobně jsem spíš milovník džezu, ale tahle píseň perfektně vystihuje první část mýho života. Ta druhá, od chvíle, co jsem začal nosit uniformu, znamenala změnu – a v tom mi seržant Shoswitz dokonale rozuměl.

Takže jste mu zavázán.

Boldt: Jsem. Určitě. Naprosto. Víte přece, jak to chodí. Ukažte mi někoho, kdo nikomu za nic nedluží. Kdo není na něčem nebo na někom závislý. Jeptišky jsou závislý na Pánubohu. Laňce Armstrong na bicyklu. Seržant mi dal šanci. Všechno spolu souvisí. A právě díky tomu je policejní vyšetřování – některý z nás totiž skutečně vyšetřujou, než proti někomu vznesou obvinění – tak děsně zábavný.

Ten vztah mezi vámi a kapitánem Shoswitzem… Proč mi ho blíž neobjasníte?

Boldt: Víte, s váma klukama z vnitřního je ta potíž, že nikomu nevěříte. Ani sami sobě. Trávíte tolik času vyslýcháním svých kolegů od policie, že úplně ztratíte nadhled.

Philip Shoswitz získal od vaší ženy výhodnou bankovní půjčku. Chcete nám o tom něco povědět?

Boldt: To mám jako obdivovat, jak skvěle jste se na tenhle výslech předem připravil? Koukněte, byla to půjčka na auťák. Je to už fůra let. Tu půjčku dostal, ještě než jsem já Liz vůbec poznal. Oba sice všem vykládáme, že jsme se seznámili na koleji. Ale není to pravda. Poznali jsme se v bance. U stolu v úvěrovým oddělení. Romantický, co? Poručík dostal úvěr na nový auto – myslím, že šlo o nějakýho buicka. Řekl mi o tom. Neuvěřitelně nízký úročení. Pro mě to byla motivace, chápete? Tenkrát, kdy úroky z půjček byly doslova nemravný. Ale když jste si v tý bance zároveň otevřel běžný a k tomu ještě spořiči účet, tak vám tu půjčku poskytli mnohem levnějc. Propagační akce. Nábor klientů. Jedinečná příležitost. Tak jsem tam taky zašel, no a ta úvěrová referentka… Znáte to. Za rok jsme do toho praštili. V počtech jsem nikdy za moc nestál. Domácí účetnictví taky nevedu. A vy mi tady naznačujete, že provádím finanční operace v tomhle… To je přece nesmysl.

My nic nenaznačujeme.

Boldt: Obvinili jste mě. Pardon. Obvinili jste mě, že jsem… Řekněme si to na rovinu: že jsem uložil deset tisíc dolarů – nejmíň v dvacetidolarovkách – nazpátek do skladu zabavených věcí a cenností. Ne ukradl, ale vrátil. Je to tak? Takže obvinění je – z čeho? Z krádeže nikoli?

Obvinění znáte.

Boldt: Ve skutečnosti neznám.

Vaše manželka Elizabeth. Možná jste se s ní seznámil v bance, ale ona od vás chtěla nějakou službu, která potom vedla k vašemu vzájemnému vztahu. Těmi svými vytáčkami si nakonec jen přitížíte.

Boldt: Vy už dlouho děláte na chlápcích, jako jsem já, a tak čekáte, že vám lidi půjdou na ruku. Vaše autorita vám stoupla do hlavy. Jenže u policie nemáme rádi důstojníky, co se vytahujou nad svoji šarži. Na mě si s tím tedy nepřijdete. Já moc dobře znám svoje možnosti i omezení. Můžu toho ještě spoustu dokázat, spoustu případů uzavřít. Jestli se pokoušíte dostat mě od útvaru, tak jste zvolil zatraceně komplikovaný způsob, jak toho dosáhnout.

Dr. Hainer: Sousedka vaší ženy měla nějaký problém se svým manželem. Povězte nám o tom. Požádala vás o pomoc.

Seržant Feldman: Pokud nosíte odznak, tak nesmíte takové úkoly přijímat. Melouchaření se upolicie netrpí.

Boldt: To už je patnáct let.

Nebyl jste ve službě. Toho člověka jste dostal do nemocnice se zlomenou klíční kostí a vymknutým loktem.

Boldt: Ten chlap mlátil svoji ženu do chodidel zahradní hadicí naplněnou brokama. Znásilňoval ji. Opakovaně. Odepíral jí potravu a cpal do ní drogy. Je pravda, že se po mně rozehnal a že jsem se bránil. Je ovšem taky pravda, že na mě neměl, a tak skončil ve špitále. Jak jsem se u nich ten večer ocitnul – o tom neexistuje žádný záznam. Všechno, z čeho vycházíte, jsou jenom fámy a povídačky. Nepodložený tvrzení.

Byl to právě tenhle incident, díky kterému jste se vy a vaše žena sblížili.

Boldt: Vidíte? To máte zase jednu takovou legendu. Drby. O tenhle úkol jsem nikdy nežádal. O něco takovýho nikdo sám nežádá. Prostě to jednoho krásnýho dne na člověka spadne. Vysloužil jsem si zatraceně nepříjemnou nálepku, to mi věřte. A co jsem vlastně udělal? Po většinu z osmi let na vraždách jsem si udržoval osmdesátiprocentní míru objasněnosti. To je veliká klika. Jasně a prostě. Holt nejsem superpolda – no a co? Vy si cucáte z prstu příběhy, který stavíte na chatrných nebo vůbec žádných základech. Jestli se chcete tvářit, že se na svý vyšetřování poctivě připravujete, tak nejdřív pořádně prověřujte svý zdroje. To je základ. První pravidlo. Krom toho: co je vám vůbec do toho, jak, kdy a proč jsme se s mojí ženou sblížili? Jakou to může mít souvislost s…

(Seržant mu skáče do řeči) Tohle stvrzuje a objasňuje vztah mezi vámi a kapitánem Shoswitzem.

Boldt: To není pravda! V tom jste úplně vedle. Držte se faktů. Vy jednoduše nevěnujete žádnou pozornost faktům.

A ta fakta jsou?

Boldt: Dobrá, (subjekt upírá pohled mezi hlavy obou tazatelů) Chcete to slyšet z mýho pohledu? (subjekt si odkašlává) Vy tvrdíte, že ze zabavených věcí zmizelo deset tisíc dolarů a že se na to přišlo při náhodné inventuře. Přesto jaksi neberete v úvahu, že se tohle zjištění přísně tajilo. Ani já, ani kdokoli jiný krom samotného náčelníka nemohl mít o chybějících penězích nejmenší tušení. A vy přitom tvrdíte, že jsem nějakým naprosto zázračným způsobem tohle manko objevil a prachy vrátil, abych chránil Phila Shoswitze, který je podle vás předtím ukradl. Při tom všem absolutně nepočítáte s možností, že ta náhodná inventura mohla být chybná, že to tedy někdo zbabral už na samým počátku, takže je to všechno jen strašlivý účetní omyl.

A vy byste chtěl, abychom tomuhle věřili.

Boldt: Říkám jen, jak to na mě působí.

Shoswitz vás za sebou táhl při každém svém kariémím postupu. To svědčí o pevnější vazbě než jen o obyčejném přátelství nebo kamarádství.

Boldt: Nevím, kam tím míříte.

Ukazuje to na daleko hlubší vazbu mezi vámi dvěma. Vzájemný dluh. já na bráchu, brácha na mě. V naší profesi k tomu dochází. Častěji, než jsme ochotni to přiznat. Postoupiljste z mravnostního na vyšetřování trestných

činů, pak závažných zločinů a nakonec do oddělení vražd. Kdykoli Shoswitz povýšil, půl roku nato jste ho následoval.

Boldt: Třeba si cenil mých schopností.

Dr. Hainer: Stejným způsobem jste pak vy pomáhal k postupu Barbaře Gainesové.

Boldt: Tak o tohle vám jde? Odplata za to, že jsem přivedl první ženu do oddělení vražd? Copak tyhle předsudky už nemáme dávno za sebou?

Dr. Hainer: Spal jste nebo spíte s Barbarou Gainesovou?

Boldt: Ne. Co je v domě, není pro mě. A jen pro zajímavost: Pan doktor Hainer by snadno mohl přijít o přední zuby nebo značnou část ciferníku.

Seržant Feldman: Do záznamu připomínám, že poručík Boldt adresoval doktoru Hainerovi výhrůžnoupoznámku.

Boldt: Zaznamenává se nejen zvuk, ale i video. Myslím, že každý snadno potvrdí, kam jsem se při svých slovech díval. Ach ano, teď tedy k panu doktorovi. Oficiálně do záznamu prohlašuju, že všechny moje vztahy s detektivem Gainesovou byly vždycky jen ryze formální a kolegiální a že detektiv Gainesová s projednávaným případem nijak nesouvisí.

Seržant Feldman: Budete se divit, ale souvisí. Gainesová je součástí tohoto vyšetřování, (krátká odmlka) Šokuje vás to? O tom jste nevěděl? Vy, LaMoia, Gainesová a Matthewsová. Všichni půjdete k výslechu.

Boldt: (subjekt je viditelně znepokojen) Jdete po celý mý partě? Po vedoucích pracovnících mojí jednotky? To je hon na čarodějnice, nebo co?

Každý příslušník vašíjednotkyje vám tak či onak zavázán. Stejně jako vy Shoswitzovi nebo on vám – to zatím přesně nevíme. Ale dneska už to u policie takhle nechodí. Vy jste ze staré školy, poručíku. Vaše vysoká míra objasněnosti může tohle vyšetřování jen zkomplikovat.

Boldt: Jediná věc, která tohle vyšetřování komplikuje, jsou omezené možnosti člověka, který ho vede. Takže na rovinu. Vy mě chcete odrovnat. Teď máte šanci využít čísi neschopnost k tomu, abyste mě dostal na lopatky. Ale něco vám povím. Já se vyhodit nenechám. Já nejsem v koncích – ani náhodou. A vím zatraceně jistě, že takhle od válu určitě nepůjdu. Šel jste na to z nesprávnýho konce, Feldmane. Proč se tu nikde neříká, že kdykoli povýšili mě, vy jste se hned taky snažil

o postup. Kde tohle máte v tý vaší haldě papírů? Proč se nedržíme důkazních postupů, jak je policejní práce vyžaduje?

Když mluvíme o profesionalitě, můžete mi povědět, jak do toho zapadá Daphne Matthewsová?

Boldt: Daphne Matthewsová je civilistka. Je odbornou poradkyní mého oddělení. Tím „do toho zapadá“ myslíte vyšetřování vražd? Domnívám se, že i vy byste měl umět pochopit důležitost služeb policejního psychologa. Zvlášť na vraždách.

Zařadiljste ji do týmu.

Boldt: Přeháníte.

Pokud vím, požádala vás o rozhovor a vy jste jí ho poskytl.

Boldt: To tedy zírám! O tomhle moc lidí neví. Dobrá práce, seržante.

Šlo o toho vyplašeného sebevraha vašeho strýce Victora, je to tak?

Boldt: Za těch sedmadvacet let, co sloužím jako polda, jsem zasáhl do života spousty lidí – a v dobrým, jak doufám. Takže Matthewsovou z tohohle laskavě vynechte, ano?

Poskytl jste jí rozhovor. To vy přece moc často neděláte, že, poručíku^1? Kolik rozhovorů – ať tisku nebo někomu jinému – jste za těch sedmadvacet let poskytl?

Boldt: Zajímalo ji to z psychologického hlediska. Oboustranně. To na mě udělalo dojem. Tehdy připravovala doktorskou práci. Když odpromovala, radil jsem se s ní o jednom případu. Její postřehy nám tenkrát hodně pomohly. Půl roku nato jsem se na ni znovu obrátil. Myslím, že tou dobou zrovna žádala o přijetí na místo policejního psychologa. Ale v tomhle se můžu mýlit. Ať tak či onak, tenkrát do toho přišel případ Křížového vraha, jak tomu podezřelému začali říkat novináři. Daphne Matthewsová nám pomohla naprosto zásadním způsobem, a to nejen s řešením původního zločinu, ale i při odhalování jeho napodobitele.

A přitom jste se sblížili…

Boldt: Sblížili jsme se i s LaMoiou, takže dobře važte, co se snažíte naznačit.

Já nic nenaznacuju.

Boldt: Povězme si něco o videokameře a knize příchodů a odchodů. Bylo mi řečeno, že z toho večera máte mě i LaMoiu na záznamu kamery. A taky naše podpisy v knize příchodů. Co na tom, že nás zrovna v tý době odvolali k případu? A co Gainesová? Máte její výpověď? Tak proč nehledáte někoho, kdo mohl pásku z videa zaměnit? Proč jste podpisy v tý knize nenechali přezkoumat grafologem? Teď vás ale, Feldmane, chci o něco požádat. Koukněte se laskavě na moji pravou nohu. (subjekt zvedá pravou nohu) Vidíte obuv? Je to sandál. Baťovka. Jako nosívali hipíci. A víte proč? Protože mám problém s malíčkem na pravý noze. Děsnej problém. Zeptejte se mý pedikérky. Ten sandál už nosím celých osm měsíců. Tak, a teď se znovu koukněte na to vaše bezpečnostní video. Já jsem ve skladu zabavených věcí a cenností nebyl celých osmnáct měsíců. Já jsem poručík, ne seržant. Nemám nejmenší důvod tam chodit. Deset ku jedný, že na tom záznamu sandál mít nebudu. Takže někdo použil nějaký starý záznam s mojí osobou a provedl nějaký kouzla s časovým kódem. Přepsal ho z dvacet nula šest na dvacet nula osm. Nebo něco na ten způsob. Všechny ty vaše „nevyvratitelný“ důkazy jsou jen součástí plánu, jak to ušít na mě a moji nejlepší partu. Kdybyste se na tenhle případ líp předem připravil, teď bysme tu neseděli. Je ostuda, že ani netušíte, co vlastně děláte.

(Feldmana kdosi odvolává ke dveřím. Rozhovor je přerušen. Od dveříje slyšet: Feldman: „… tak se na to zatracený video podívej.“ Feldman se vrací ke stolu.)

Boldt: Jestli potřebujete přestávku, tak si ji můžeme udělat. Jste nějak přepadlý, Feldmane.

Vy tohle vyšetřování nevedete, (odmlka)

Boldt: (sice šeptem, ale záznam jeho slova přesto zachytí) Teď už jo.

(Feldman si odkašle, usrkne ze sklenice vody) Matthewsová je ctižádostivá. Využila vás, aby se vaším prostřednictvím proslavila jako kriminální psycholožka a stala se v tomhle oboru jedním z nejlépe placených poradců.

Boldt: O tomhle já nic nevím.

Opravdu? Ale jděte! Mohl byste, poručíku, laskavě definovat své vztahy s Daphne Matthewsovou?

Boldt: Vy jste neslyšel, co jsem už řekl? Vyšetřovatel je povinen pozorně naslouchat odpovědím vyšetřovaného.

Už nějaký čas žijete se svou ženou odděleně. K tomu došlo krátce po vyšetřování případu Křížového vraha, zhruba v době, kdy se objevily případy napodobení způsobu provedení těchto zločinů. Tehdy jste přece s Matthewsovou úzce spolupracoval, ne?

Boldt: Jasně jsem už řekl, že podíl doktorky Matthewsové na objasnění v obou vyšetřováních byl naprosto zásadní. Víc se k tomu vyjadřovat nehodlám.

V současné době žije slečna Matthewsová s detektivem LaMoiou, pokud jsem to správně pochopil.

Boldt: Vy přece víte, že sexuální sbližování se v tomto policejním oddělení netrpí. Slečna Matthewsová působí jako odborný svědek v mnoha jednotlivých útvarech. Její soukromý život nesleduju.

To se ovšem neshoduje s tím, co jsem slyšel.

Boldt: (nakloní se přes stůl, poté se vrací k židli) Vy a já… (subjekt usedá) Jděte si prohlídnout to video, seržante. Já můžu klidně počkat. A přitom se už taky mrkněte do knihy a porovnejte podpisy. Až tohle všechno uděláte, budete možná chtít někomu vysvětlit, že jste tři roky sloužil na videosledovačce mravnostního. Odtamtud jste na pár let přešel do oddělení informačních technologií. Není to tak? Takže teď pořádně zapátrejme, kdo je v tyhle místnosti schopen vrtat se ve videozáznamu? Pokud jde o mě, tak o myši vím akorát to, že má ráda špek a sejra. Ani se všema počítačovýma učebnicema na světě bych si s videem neporadil. A přesto zrovna vy jste se rozhod utopit takovýho technickýho negramotu, jako jsem já. Jenomže to jste se náramně splet. Poznal jsem spoustu týpků, jako jste vy. Znám tenhle druh trpělivosti, tu zuřivou touhu po kariéře. Matthewsová by dokázala vysvětlit, jak chlápek vašeho druhu… k jaký míře zhnisání tahle posedlost vede. A zhoršuje se to. Úplně vás to ochromí. Není žádným tajemstvím, že já už to hodlám brzy zapakovat. Takže chlap jako vy by byl nejradši, kdybych úplně pohořel, nebo mě rovnou vykopli. To všechno vím a můžu to dokázat. Ale dejte si bacha, protože ten, koho chcete tímhle absurdním vyšetřováním utopit, to může obrátit proti vám. Já jedině doufám, že až si někdo při revizi záznamů oddělení vnitřního vyšetřování zkoukne a vyslechne video z tohohle výslechu, podívá se na všechny důkazy míň žlučovitě zaujatým pohledem.

To je směšné.

Boldt: Přesně tohle říkám i já. V tom se shodujeme. Takže proč jsou moje obvinění směšný, ale vaše nikoli? No? Nechcete mi to vysvětlit? Udělal jste chybu, seržante Feldmane, když jste po mně vyjel. To vyjste zfalšoval ty pásky. Vyjste sehnal někoho, kdo padělal podpisy v knize příchodů. Jenže jste ve svý přípravě udělal obrovskou chybu: nevěděl jste o mý rozhašený haksně a o sandálu. Sandál je skandál. Můj sandál (subjekt natahuje pravou nohu) to teď všechno obrátí proti vám.

Tady jsme hotoví.

Boldt: Jeden z nás určitě.

Tento rozhovor skončil. (Feldman zaznamenává datum a čas. Ukončuje výslech.)

Boldt: Na vašem místě bych si obstaral právníka. A pokud možno hodně dobrýho.

O dva dny později se Boldt a LaMoia setkali v Carkeek Parku. Boldt rozložitý. LaMoia šlachovitý dlouhán, na první pohled silný a mrštný. Trvalý vítr od moře jim foukal do tváří – dostatečně čerstvý, aby ani jakýkoli mikrofon s dálkovým dosahem z jejich rozhovoru nic nezachytil. Hleděli na zpěněné hřebeny vln průlivu, na vzdálené i blízké ostrovy porostlé bujnou vegetací, které se třpytily jako zelené šperky na šedé tkanině. LaMoiův knír i kozí bradka vibrovaly ve svěžím větru.

V jednom kuse měl kapičku u nosu, a tak si ji otíral kapesníkem, kterým si při řeči zakrýval ústa.

Jak to vypadalo?“ zeptal se LaMoia.

„Jako bysme to udělali, jenže obráceně. A nevyšlo to.“

„A tobě to nevadí?“

„Nemám rád, když mě někdo obviňuje. Chtěli do toho zatáhnout tebe, Daphne i Bobbieho. Pořád se vraceli k mýmu přátelství s Philem. Snažili se dokázat, že jsme byli spolčený.

„Kristepane…“

„Měl bys její věci z toho podkroví odstranit. Obviňují vás z důvěrnýho spolčení.“

LaMoia zbledl a kousl se do rtu. „Do prdele… A to další? Sklad zabavených věcí?“

„Feldman se zřejmě mockrát koukal na Vraždu v Orient-expresu. Podle jeho teorie, pokud jsem to správně pochopil, každý z nás vracel pár tisícovek, abysme obnos ve skrýši doplnili na deset táců. Nejspíš jim došlo, že nikdo, kdo do toho skladu vstupuje s prázdnýma rukama, nemůže pronýst naráz celou sumu.“

„Úžasný koumáci.

„Faktjo.“

Boldt se zahleděl na trajekt, který si zvolna razil cestu vlnami průlivu. Vodní hmyz na hladině kaluže zčeřeně větrem. „Dovedeš si představit, že by někdo vyrukoval s takovýmhle plánem? Kdo by si to vůbec mohl vymyslet?“

„Určitě ne kriminální psycholožka se zaujetím pro starý filmy.“

Boldt ho zpražil káravým pohledem.

„A ta videopáska? Vyrukovali s ní proti tobě?“

„Dali si to dohromady. Někomu to asi došlo. Nějaký chlápek zavolal Feldmana ke dveřím. Zřejmě kvůli tomu videu. Budou si muset uvědomit, že ta nahrávka je zhruba dva roky stará. A až jim to dokape, Feldman skončí přesně na tý samý židli, na který jsem seděl já.“

„A když jim to nedojde?“ zeptal se LaMoia.

Jaká je pravděpodobnost, že by čtyři nebo pět poldů riskovalo kariéru kvůli jedný jediný osobě? Ať už kvůli Philu Shoswitzovi nebo komukoli jinýmu. Bez ohledu na to, že Phil byl v době, kdy údajně vzal ty prachy, jako dělo. A taky bez ohledu na skutečnost, že to byla jeho jediná bota za celý ty dlouhý léta služby. Budeš mi snad tvrdit, že čtyři policejní důstojníci by se vystavili tak obrovskýmu riziku?“

„To nebudu…“

„Poněvadž je to absurdní. Feldman je feťák.“

„Ale ten případ vzal.“

Jasně že ho vzal. Udělal by cokoli, aby mě potopil. Musel to být on.“

‘A kdyby ne?“

„Ale byl. Nikdo z vnitřního k tomu nemá tak silnou osobní motivaci.“

„Ale jestli to přesto neudělal on?“ trval LaMoia na své otázce.

„Dej mi vědět, kdyby tě kontaktovali. Myslím, že to není moc pravděpodobný, ale stejně o tom chci okamžitě vědět.“

„Dobrá.“

Jdu teď k tobě. Dej mi hodinu.“

LaMoia pohlédl na Boldta, ale poručík jen zaujatě pozoroval hlemýždí tempo trajektu.

Jak dlouho už to trvá?“ zeptal se Boldt. „Snaž se, jak chceš, stejně nikam nedojdeš.“

„O to právě běží.“

„Zeptáš se mě proč?“ otázal se Boldt.

„Ty a ona? Ne. Měl bych?“

„Většina chlapů by to udělala.“

„Odkdy já patřím k většině chlapů?“ zeptal se LaMoia.

Oba se zahleděli na trajekt.

„Tak poslouchej,“ ozval se po chvíli LaMoiá. „Je to trojúhelník. Ona a já. A kluk. Mohl bych lhát a tvrdit ti něco jinýho, ale je to tak. Vsadil bych se, že…“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože nejsem blbec, seržo.“

LaMoia oslovoval Boldta jako seržanta tolik let, že už si na jeho vyšší hodnost nikdy nezvykl.

„Vy dva…“ LaMoia napoprvé větu nedokončil, ale pak pokračoval: „Liz musí mít stejný pocity jako já. Aspoň někdy.“

„A to jaký?“

„Že přihlížím ze střídačky.“

„To je absurdní.“

„Ne, není,“ opáčil LaMoia. „Vtáhla mě do světa těch starých fdmů. A první, co jsem pochopil, že některý herci mají mezi sebou zvláštní vzájemnou přitažlivost, takový to něco, co se dá těžko pojmenovat. Jako magnetismus svýho druhu. Kamera to nezachytí, ale je to tam.“ Odmlčel se, vysmrkal se a utřel si knír. „Vy dva to mezi sebou máte.“

„Hovadina.“

„Žádná hovadina. Možná že ty to tak necítíš. Třeba ani ona to necítí. Anebo jste si na to za ty roky tak zvykli, že to už vůbec nevnímáte. Co já vím? Třeba na mě jen hraješ takovou habaďúru. Ale vím zatraceně jistě, že ne, protože si myslím, že my dva k sobě máme víc respektu než kterýkoli jiný dva parťáci.“

„Musím jí říct některý věci, Johne. Vysvětlit – včetně tý záležitosti s možným obviněním z důvěrnýho spolčení. Myslím, že tenhle binec… Napadlo mě, že některý věci se musejí říct na rovinu, chápeš?“ řekl Boldt.

„Vy dva žijete v zemi nikoho. Nevím, jak ty se s tím vyrovnáváš. Ona je se mnou. Svým způsobem. Ale tebe nikdy neopustila.“

„Se mnou doopravdy nikdy nebyla.“

„To zkus povědět jí.“

„Ty a ona. To je jak dlouho? Rok. Dýl než rok.“

“A jsme šťastný. Jsme přátelé. Moc dobrý přátelé. To rozhodně. Ale nejlepší přátelé? Poslyš, byl jsem do ní zabouchnutý. Lítal jsem v tom až po uši. Pánbu ví, že bych byl v stavu odstěhovat se s ní do srubu někde na břehu jezera a už nikdy se z něj nevrátit. Lítal jsem v tom. Hodil bych všechny žetony na jednu kartu. Jenomže takhle jsem se cítil jenom jednou – a k ničemu z toho nedošlo. Kdybys měl za sebou tolik přelétavých zkušeností se ženskýma jako já – víš, asi k tomu jednou dojít muselo.“

„Tomu se říká ironie osudu.“

„Tomu se říká pech, seržo. Jdi za ní. Řekni jí, co jí říct musíš. Ale nebylo by ode mě upřímný, kdybych ti teď tvrdil, že mi to tak vyhovuje. Protože to teda ani náhodou. Ve hřeje to dítě. Brzy s tím budeme muset vyrukovat. Rozum mi říká, že si ho nebudeme moct nechat, ale v hloubi duše – teď mluvím jen sám za sebe, na to nezapomínej – po tom toužím víc než po čemkoli jiným.“

„Dětma se manželství neudrží. Spíš ho ohrožujou. Víc, než si vůbec dovedeš představit.“

„Ale dovedu. Jak jsi sám říkal – je to už rok. Zázraky nečekám.“

„Ptali se mě na mou minulost,“ řekl Boldt. „Oživovali záležitosti, na který jsem já sám už dávno zapomněl. Phil. Daphne. Ty a Bobbie. Jak to všechno do sebe zapadá.“

„A jak se to teď sakramentsky rozpadá.“

„Taky jsem si přitom uvědomil, že bych k tomu měl říct svoje. Vám všem.“

„Můžeš mi říct to, co se týká mě?“

„Ne. Na tebe ještě nejsem připravený.“

Je v tom nějaký pořadí? Nějaká posloupnost?“ LaMoia se rozhlédl po trávě, která kolem nich všude rašila. „To je tedy gól.“

„V mý hlavě určitě.“

„Co ty máš v hlavě, mě vždycky zajímalo,“ opáčil LaMoia. „Takže posloupnost, co?“

Boldt v poslední chvíli zadržel úsměv, který se mu dral do tváře. Znovu pohlédl na trajekt. Překvapilo ho, jak rovnoměrně se šine vpřed. Teď už byl o hodně dál.

„Udělej, co udělat musíš,“ povzdychl si LaMoia.

„Jsi vedle. Není to, jak si myslíš. Nic takovýho. Jde o objasnění minulosti, ne o plány do budoucna.“

„Posledních pár minut je to poprvé, co jsem se v duchu vrátil do minulosti.“

Teď už Boldt úsměv neovládl – a to ho prozradilo. „Chci pak zajít kjokeovi. Brnknout si na piáno. Jestli tam půjdeš se mnou, pití je na mně.“

„Něco oslavujeme?“

„Vypadá to, že bysme měli, nemyslíš?“

„A co jako máme oslavovat?“

Boldt neodpověděl.

„Co jestli přijdou na to, že Gainesová dva roky studovala na filmové fakultě? Co jestli je napadne, že to znamená dva roky práce s videonahrávkama?“

„Ty si vážně myslíš, že by kdokoli mohl věřit tomu, že by čtyři policejní důstojníci riskovali kariéru kvůli jedinýmu člověku?“ zeptal se znovu Boldt.

„To by fakt byla blbost.“

„Děsivá blbost.“

„Směšná.

„Absurdní.“

Trajekt už byl téměř z dohledu. Malá prskající tečka v záplavě bílé pěny.

„Vkusy se různí, pohled na krásu je subjektivní,“ poznamenal Boldt.

„Miluješ ji?“ zeptal se LaMoia.“ Jak znovu smrkal, oči se mu zarosily.

Boldt uvažoval, zda ty slzy vyvolal ostrý přímořský vítr. Položil ruku na rameno LaMoiovy jelenicové bundy a pevně stiskl. LaMoia dál hleděl kamsi k obzoru. Hlavu neotočil.

Boldt stiskl podruhé a pak zamířil k fordce Crown Victoria, sváděje přitom marný boj s lezavým chladem.

ANNE PERRYOVÁ

Anne Periyová se narodila roku 1938 v londýnské čtvrti Blackheath.

V mládí prodělala řadu nemocí a školu mohla navštěvovat pouze několik let. Většinou se vzdělávala doma, přičemž jí napomáhala hluboká láska ke čtení. Žila v různých částech světa, včetně Baham, na malém ostrově u pobřeží Nového Zélandu a v jižní Kalifornii. Přijala jméno po svém nevlastním otci a stala se Anne Periyovou – není to tedy její pseudonym, ale skutečné civilní jméno. Její první kniha The Cater Street Hangman vyšla v roce 1979. Kromě románů, v nichž vystupuje Thomas Pitt se svou ženou Charlotte, je slečna Perryová autorkou také řady bestsellerů s Williamem Monkem, dále románů odehrávajících se za první světové války, vánočních novel a několika jiných samostatných děl. V současnosti má na svém kontě více než padesát knih a žije v severním Skotsku.

ANNE PERRYOVÁ

CHARLOTTE A THOMAS PIHOVÍ

Byl bych rád, kdybyste mi pověděla o Thomasů Pittovi vše, co víte,“ řekl Naylor zdvořile.

„Skutečně?“ Lady Vespasia Cummingová-Gouldová zvedla překvapeně své stříbřité obočí. Již dříve ji napadlo, že by za ní Naylor mohl přijít, ale později tu možnost pustila z hlavy. Nemýlila se často. Viktoriánskou společnost přežila v plném lesku jako jedna z největších krásek Evropy a především jako žena, jíž nechyběla vášeň a odvaha a která se nebála říci svůj názor. V tomto roce Páně 1912 dosáhla již věku, který prozrazovala jen s nevolí.

„A z jakého důvodu, sire Petere?“ zeptala se.

„Události v Evropě začínají nabývat na vážnosti,“ odpověděl Naylor. „Do čela výzvědné služby této země potřebujeme muže mimořádných schopností. Ministerský předseda uvažuje o panu Pittovi, avšak jsou

i tací, kteří se staví proti němu, především sám král. Nemůžeme si dovolit chybovat, zejména v této době ne.“

Přes Vespasiiny rty přelétl stín pobavení, avšak nikoli bez náznaku smutku. Věděla stejně dobře jako Naylor, v jak temných barvách se rýsuje budoucnost.

„Thomase Pitta počítám již třicet let mezi své přátele. Věříte mi, že jsem schopná mít na něj nezaujatý názor?“

„Věřím vám, že mi povíte pravdu, lady Vespasie,“ odvětil. „Rozumíte jak lidské povaze, tak evropské politice, tudíž musíte vědět, co nás čeká. A pokud máte Thomase Pitta ráda, jistě si ho nepřejete vidět ve vysokém postavení, pro něž by mu scházely schopnosti. Nejenže by to byla medvědí služba naší vlasti, ale také tragický konec jeho dosud tak skvostné kariéry. A slovo tragický nepoužívám lehkovážně, ani proto, že bych rád přeháněl.“

„Ano,“ odpověděla. „Podcenit někoho je možná urážlivé, ale přecenit ho, to je opravdu kruté. Co byste rád slyšel? Předpokládám, že přehled jeho případů již máte?“

„Mám, i když si nejsem jist, zda nám k něčemu bude. Podrobnosti musíme teprve analyzovat.“

„A s Pittem osobně jste již mluvil?“

„Samozřejmě. Tím spíše potřebuji znát váš názor. Ten člověk je pro mě hádankou, skutečným gordickým uzlem protikladů.“

Vyčkávala, až bude pokračovat, usazená nehybně ve slonovinově bílých šatech, záda měla i ve svých letech rovná, kaskáda perel jí splývala téměř k pasu, hrdlo i zápěstí zakrývaly krajky. Na malém stolku vedle ní ležel zlatý lorňon, ale buď viděla Naylora dobře i bez něj, nebo ji jeho vzezření nezajímalo do té míry, aby lorňon použila.

Jelikož se ho zjevně nechystala pobídnout, pokračoval. „Hovoří jako gentleman, jeho výslovnost je dokonalá a slovní zásoba široká, a přece vyhlíží…“ Zaváhal.

„Jako by se potmě oblékal do cizích šatů,“ dokončila větu za něj, „a přitom očividně nenalezl hřeben. A přesto jsem ho nikdy neviděla neoholeného.“

„Přesně. Dokážete to vysvětlit?“

„Snadno. Jeho otec působil jako hajný na panství sira Arthura Desmonda. Desmondův syn byl zhruba v Thomasově věku, roztomilý hoch, ale líný. Sir Arthur se je rozhodl vychovávat společně, aby měl jeho syn zdravou konkurenci. Syn hajného mu měl být přinejmenším vzorem ve studiu, když ne na sportovním poli.“

Naylor se usmál. „A byl?“

‘Ano. V každém ohledu, o tom jsem přesvědčena. Pitt vynikal nad mladým Desmondem v inteligenci, a zaostával za ním ve sportu; stěží poznal, kde má kůň hlavu a kde oháňku. Myslím však, že byl dobrý střelec.“

Naylor se znovu usmál. „To vysvětluje jeho vyjadřovací schopnosti a zjevnou vzdělanost. Přes to všechno nezapomněl na svůj nízký původ, soudě podle jeho chování a jistého…“ Odmlčel se, nepochybně aby ji neurazil.

Nechala ho tápat. Věděla přesně, co má na mysli, ale neměla v úmyslu pomoci mu najít vhodný výraz.

„…způsobu uvažování, jisté ordinérnosti,“ řekl nakonec rozpačitě.

Naylor věděl, že se lady Vespasia dobře baví, ale také věděl, že ho nenechá odejít bez informací, které potřeboval, informací pravdivých do posledního slova, pravdivých i v tom, co nebylo vyřčeno.

„Někde v hloubi duše stále zůstal v čeledníku,“ řekl s pohledem upřeným na ni. „To, co ho tam drží, rozhodně není nedostatek ctižádosti. Ať je to, co chce, nade vši pochybnost jsem si jistý, že se nejedná o vrozenou úctu k těm, kteří by se snad mohli považovat za ‘lepší^1, než je on. Povíte mi, co je to, nebo mám hádat?“

Znovu se jí na tváři objevil pobavený výraz. „Jeho otce obvinili z pytláctví – nikoli na Desmondově pozemku, ale na půdě jeho souseda. Byl shledán vinným, neprávem, jak je Pitt přesvědčen. Také Desmond byl přesvědčen o jeho nevině, avšak nemohl nic dělat. Jednalo se o starý spor, a Pittův otec za něj zaplatil. Deportovali ho do Austrálie. Stalo se to ještě v době, kdy to zde bylo zvykem.“

„Chápu.“ Naylor mlčky přikývl. „Ano, to mnohé vysvětluje. Jeho zaujetí pro spravedlnost nepochybně pramení z té doby. A možná

i vědomí, že ne vždy spravedlnost zvítězí. Ano, to by vysvětlovalo, proč jde neúnavně za každým případem. Zřejmě ve všech obviněných spatřuje stín svého otce.“

„Uvažujete až příliš bystře, sire Petere,“ opravila ho Vespasia. „Toto snad mohlo platit, dokud byl mladým mužem. Dnes je mu přes šedesát a viděl toho v životě příliš mnoho na to, aby zůstal takovým snílkem. Ví, že jen máloco je tak prosté, jak se zdá.“

„Považoval jsem ho za idealistu.“ Neodporoval jí otevřeně, ale každopádně zpochybňoval její úsudek.

„Člověka s ideály,“ opravila ho mírně. „To není totéž. Je realista, jenž nikdy neztratil naději, člověk, který se sám dopustil dosti chyb na to, aby byl schopen odpouštět chyby druhých, neboť ví, že opakovat mnohé z nich je nevyhnutelné.“

Na Naylorovu tvář padl stín zklamání. „Shovívavý,“ poznamenal. „To se o něm říká.“

„Shovívavý,“ souhlasila. „Nikoli však nerozhodný, sire Petere. Patrně se mě ptáte na to, zda bude mít sílu přijímat tvrdá a nepříjemná rozhodnutí či vystupovat přísně vůči těm, s nimiž by mohl mít soucit. Obáváte se, že se bude chtít až příliš zavděčit lidem z vyšších společenských vrstev, než je on sám, a nebude ochoten činit rozhodnutí, která jim nejsou po chuti? Nebo že se snad podobá tomu muži, jenž se blíží k okraji srázu v jednom z oněch nových automobilů, a není schopen se rozmyslet, zdaje lépe zatočit vlevo či vpravo, až se nakonec zřítí do propasti? Pochází z pracující třídy, sire Petere, a na něco tak pitomého je až příliš praktický.“

„Ano, to předpokládám,“ připustil. „Ale cožpak jej právě to, že pochází z pracující třídy, nemůže snadno svádět k úctě tam, kde pohříchu není na místě?“

Tentokrát se zasmála již nepokrytě, s vydatným, okázalým a upřímným pobavením. „Můj milý mladý muži,“ – bylo mu téměř padesát, ale připadal jí ve srovnání s ní velice mladý – „pokud máte představu, že služebnictvo nevidí naše chyby či slabosti, pak jste zcela naivní. Nepochybuji o tom, že se k vám váš komorník chová s nejvyšší možnou úctou, avšak nezapomínejte, že vás měl možnost vidět v těch nejcitlivějších a nejtrapnějších situacích.“ Nevšímala si náhlé zarudlosti jeho tváří, přestože jí bylo jasné, na jaký druh situací pomyslel s takovými rozpaky. „Může vás mít skutečně rád,“ pokračovala, „avšak v žádném případě nejde o slepou náklonnost. Naopak, pravděpodobně je to náklonnost mnohem uvědomělejší než ta, kterou k vám cítí vaše žena. A můžete si být jist, že i ona si myslí mnoho věcí, které jí jen takt brání vyslovit nahlas.“

V té chvíli si připadal opravdu velice mladě a mimořádně trapně. Kdyby ho získáním těchto informací od lady Vespasie nepověřil přímo ministerský předseda, škrobeně by se omluvil a odešel.

Vespasia se na něj stále usmívala. „Právě Pittovo velice obtížné rozhodnutí v jisté záležitosti před několika lety zachránilo Jeho Veličenstvo, když bylo ještě princem waleským. Byla to situace, která ho mohla stát trůn – a Anglii připravit o monarchii. Avšak Pitt si tímto rozhodnutím vysloužil královo nehynoucí nepřátelství. Královna Alexandra vám moje slova potvrdí. Thomas Pitt bude snad sice některá rozhodnutí přijímat s těžkým srdcem, avšak bude se řídit podle svého nejlepšího svědomí, nikoli příkazy, náklonnostmi či výhrůžkami. Tuto skutečnost můžete při jeho posuzování použít jak v jeho prospěch, tak v jeho neprospěch. Avšak na prvním místě pro něj bude vždy služba jeho zemi, což je, jak se domnívám, to, co vás zajímá?“

„Ano,“ odvětil neochotně. „Nejspíš ano. Ale je omylný!“

„Samozřejmě,“ souhlasila. ‘A občas tvrdohlavý. Od svého působení u metropolitní policie, kdy vyšetřoval krádeže uměleckých děl v sídlech bohatých, pozná na první pohled hodnotný obraz. Obzvláště má v oblibě krajinky, moře a pasoucí se krávy. To proto, že tak hluboce miluje venkov. V dětství s ním byl však až příliš spjatý na to, aby k němu cítil sentiment. Ví, že do něj často zavítá smrt, a nechce na ni myslet.

Miluje poezii, neboť miluje jazyk a myšlenky, avšak pokud jde o vznešenou hudbu, je hluchý jako pařez. Byla jsem svědkem toho, jak nesnesitelně trpěl, když byl nucen ze zdvořilosti zhlédnout celý balet a předstírat, že se nenudí k smrti. Slouží mu ke cti, že se mu to téměř dařilo. Ochromený výraz jeho tváře bylo možno považovat za nadšení. Dostal pozvání i na příští představení, avšak ze soucitu jsem jej před ním zachránila.“

„To, co nás znepokojuje, nejsou jeho způsoby,“ poznamenal Naylor blahosklonně. „A s tím, aby nechodil jako hadrník, bychom také něco udělali.“

„O tom pochybuji,“ odpověděla Vespasia. „Jeho žena se o to snaží čtvrt století a nedosáhla žádného znatelného výsledku.“

„Ach, ano, jeho žena. K té se také ještě dostaneme. Oděv můžeme probrat později, pokud bude nutné. Ale nyní k choulostivějším tématům.“ Vážně na ni pohlédl. „Všichni muži mají své slabiny. A doufám, že mi je z laskavosti k panu Pittovi nezatajíte, lady Vespasie. Ptám se, protože to potřebuji vědět. Nemohu chránit muže – a věřte, že bude mít nepřátele, aniž bych znal jeho slabá místa, na něž mohou zacílit zrádci zevnitř, slabiny, kvůli nimž jím mohou manipulovat bezohlední, či mu mohou vyhrožovat bezcitní. V jeho rukách může spočívat bezpečnost našeho národa.“

„Je mi naprosto jasné, proč se na to ptáte, sire Petere,“ řekla mu. „Jeho nejsilnější stránkou a zároveň největší slabinou je jeho rodina, což však může platit o nás všech. Vždyť nejsnáze nás lze zranit právě skrze ty, které milujeme.“

Naylor se kousnul do rtu. „Má syna Daniela a dceru Jemimu, pokud je mi známo. Daniel je na univerzitě, studuje medicínu, a Jemima se nedávno provdala za Američana.“ Tázavě zvedl obočí.

„Pokud to považujete za možný problém,“ odpověděla, „pak víte o anglo-amerických vztazích něco neblahého, co mně není známo. Mnoho významných anglických rodin je spřízněno s Američany ke svému vlastnímu prospěchu. Churchillovi či Astorovi, abych jmenovala alespoň dvě.“

Vzdechl a usadil se pohodlněji. „Prosím, povězte mi o tom muži více, abych mohl mít pocit, že ho znám lépe než jako náhodného známého z klubu.“

„Ve vašem klubu ho nepotkáte,“ odvětila, jako by ji pobavila již jen ta představa. „Ani v žádném jiném. Mnohem raději tráví čas doma, u svého krbu, či ještě lépe v kuchyni. Jedná se o neobyčejně příjemnou místnost. Podlaha je ze dřeva a vždy pečlivě vydrhnutá, stejně jako velký stůl. Mám ráda vůni čistého dřeva, třeba ještě i s nádechem vlhkosti, vy ne?“

Tvářil se zaraženě.

„Já… o tom jsem nikdy nepřemýšlel,“ připustil. „To vám řekl on?“

„Samozřejmě nikoli,“ odpověděla přezíravě. „To jen tak podotýkám. U zdi stojí příborník s bílým porcelánem, zdobeným modrou linkou, na některých kusech jsou velmi zručně namalovaní motýli a divoké květiny. Na stěně visí měděné hrnce a pánve a na sušicí tyči u stropu většinou pak čistě vyprané plátno. Ta vůně ve mně vyvolává vzpomínky na smích a přátelství, na nesmiřitelné bitvy se zlem, jež jsme bojovali bok po boku, a dobré lidi, kteří už tu s námi nejsou. Snad proto se Pitt nechce z Keppel Street odstěhovat, přestože by si to mohl dovolit. Ten dům je plný minulosti, triumfů i porážek, které byly stejně obohacující.“ Na pár okamžiků se zdálo, jako by byla duchem nepřítomná, ale rychle se vzpamatovala. „A ohledně jeho nedbalosti nemáte tak docela pravdu. Vždy miloval dobré boty, od chvíle, kdy mu jeho švagrová Emily darovala první pár. Pokud vím, záliba v nejlepších botách je jeho jediná marnotratnost.“

„A jeho slabosti?“ zeptal se.

Nezaváhala ani na okamžik.

„Jablečné víno a ledvinkový nákyp podle původního receptu, s houbami a ůstřicemi a samozřejmě pokrytý kůrkou hovězího loje. Ten je naprosto nezbytný. Dále džem z černého rybízu, nejlépe na topince. A pomerančový džem tak ostrý, že se o něj téměř pořežete, avšak ten zbožňuje každý, ať má vkus jakýkoli. Musí být samozřejmě ze sevillských pomerančů, které jsou k dostání pouze v lednu. To však sám jistě dobře víte. Omlouvám se, že vás tu poučuji. Kapsy má plné provázků, sponek na papíry, čističů dýmky, kapesních nožů, kousků tužky, větrových bonbonů a všeho možného, co by se mohlo jednoho dne hodit… anebo také ne.“

„Začíná se mi líbit,“ řekl Naylor.

„To jsem ráda. Přestože to není podstatné.“

„Velice mimořádný muž,“ podotkl.

„Velice,“ souhlasila s úsměvem, jako by věděla více, než byla ochotna prozradit.

„To mě přivádí k Charlottě Pittové.“ Opět se naklonil blíže. „Poněkud neobvyklá žena, člověk by mohl říci i,všetečná^1.“

„Pokud člověk není až zbytečně taktní, pak by ji skutečně mohl označit za ‘všetečnou^1,“ souhlasila. „A byl by velice blízko pravdě.“

Pokusil se potlačit úsměv, ale bez úspěchu. „Je snad ona jeho největší slabinou, lady Vespasie? Jeho Achillovou patou?“

„Po společenské stránce?“ Zdálo se, že ji ta myšlenka pobavila. „Pochází z dobré rodiny, sire Petere. Nikoli z nejvyšších pater, ale z těch hned pod nimi. Její sestra Emily se provdala vskutku velmi dobře. Jejím synem je lord Ashworth. Ona se dnes, přirozeně, jmenuje Radleyová.“

Její choť je členem parlamentu. Ano, já vím. Patří rozhodně mezi velké Pittovy zastánce,“ přiznal. „Nikterak se jejich příbuzenským vztahem netajil. Ne že by měl či chtěl. Emily Radleyová je velice korektní dáma, avšak to neznamená, že její sestra je na tom stejně. To není pouze otázka krve, ale také chování.“

„Samozřejmě. Znala jsem ženy, které se rozhodně svými rodiči chlubit nemohly, avšak byly natolik korektní, že téměř neotevřely pusu ze strachu, aby neřekly něco nevhodného, i kdyby se to týkalo třeba jen přiměřenosti závěsů.“ Oči se jí rozšířily. „A díkybohu jsem znala také vévodkyně, které se uměly chovat nehorázně, a také se tak často chovaly. Doufám, že mě nikdo nikdy neoznačil za korektní?“

Nyní se mohl zatvářit pobaveně také on. „Nikdo nikdy, lady Vespasie, přísahám. Pouze za krásnou, statečnou a moudrou, okouzlující a neskutečně inteligentní, vždy oblečenou podle poslední módy, neboť ať jste si na sebe vzala cokoli, automaticky to přišlo do módy. Nevzpomínám si, že by kdokoli někdy třeba jen naznačil, že byste mohla být… fádní.“

„Děkuji. Velice se mi ulevilo. Doufám, že zemřu dříve, než se ze mě stane něco svatouškovského a konformního.“

Opět se naklonil blíže. „Slyšel jsem, že paní Pittová je velice nekonformní. Souhlasila byste s tím?“

„Upřímně doufám, že ano.“

„Lady Vespasie…“

Zvedla svou elegantní ruku o pár centimetrů.

„Ano, ano, rozumím. Potřebujete znát pravdu. Charlotte byla druhou dcerou Edwarda a Caroline Ellisonových, tedy z majetné šlechtické rodiny. Její nejstarší sestra Sarah se provdala za Dominika Corda, který se dnes aktivně a velmi nekompromisně…“

Naylor se zatvářil zděšeně. „Za toho Dominika Corda? Opravdu? Některé z jeho názorů jsou poněkud neobvyklé. A jeho žena je ovšem také mimořádně nekompromisní. Tuším, že urazila samotného arcibiskupa z Canterbury!“

Vespasia se nesnažila skrýt obdiv. „Slyšela jsem,“ odpověděla s nadšením. „Z celé duše doufám, že je to pravda. Trocha rozčílení čas od času prospívá mysli stejně jako rychlá chůze tělesné kondici. Rozproudí vám v žilách krev.“

„Hovořila jste o Sarah Cordové. Předpokládám, že zemřela, neboť jak jinak by se Cord mohl znovu oženit?“

„Přesněji řečeno, byla zavražděna,“ opravila ho Vespasia.

„Dobrý Bože!“ Tvář mu zesinala.

„S jejich rodinou to nemělo nic společného,“ ujistila ho. „V okolí byla tehdy zavražděna řada velice vážených mladých žen, a ona byla náhodou jednou z nich. Nedopustila se naprosto ničeho nepřístojného. Právě díky tomuto případu se Charlotte seznámila s Thomasem Pittem. Její matka pro ni samozřejmě zamýšlela společensky výhodnější sňatek, avšak měla dost rozumu na to, aby nechala Charlottu jít za hlasem jejího srdce. A ta od té doby s ním žije šťastně až dodnes. Stálo ji to společenské postavení a samozřejmě také hodně peněz, avšak naučila se žít z platu policisty a udržovat dům s pomocí jediné služebné. Musela drasticky zredukovat velikost a úroveň svého šatníku, což pro pohlednou ženu není nic jednoduchého, ale zvládla to. Myslím, že své volby nikdy nelitovala, a to je více, než v co může doufat většina žen.“

Tvářil se trochu znepokojeně.

„Je šťastná, sire Petere,“ zopakovala Vespasia. „Neohlíží se zpět s pochybnostmi ani s lítostí. Nikomu nezávidí. A je možné, že právě tato skutečnost z ní nečiní ideální ženu pro muže, jenž usiluje o vysoké postavení. Ona zná obě strany společnosti. Svedla by tanec s vévodou, avšak nikdy neovládala umění prázdné konverzace či lichotek. A pokud vím, nikdy se ani nesnažila skrývat své názory na témata, jež ji zajímají.“

„O jaká témata jde?“ zeptal se opatrně.

„Dobro a zlo,“ odvětila. „Spravedlnost a nespravedlnost, předsudky, nesnášenlivost, licoměrnost, hrubost, pokrytectví a sny, jejich budování a ničení.“

„Jste si jistá, že hovoříme o Charlottě Pittové, lady Vespasie, a nikoli tak trochu i o vás?“ Jeho hlas zněl mírně a trochu ironicky.

Vzdechla se zrakem upřeným do dálky. „Snad v ní vidím to, co bych si sama přála, nicméně se domnívám, že ji líčím správně. Charlotte nebyla nikdy tak krásná jako já, proto nebyla nikdy náležitě sebevědomá, a snad ani povýšená. Navíc neměla titul ani majetek, což ji svazovalo a zároveň osvobozovalo. Avšak provdala se za muže, jehož milovala, a v hloubi srdce věděla, že také on miluje ji. To jí dalo jiný druh sebedůvěry a vnitřní klid, který poznal málokdo z nás.“

Naylor neříkal nic, ohromila jej pravda, která byla hlubší a zřejmě daleko bolestivější než cokoli, o čem dosud hovořili.

„Stejně tak jí nečiní problémy jednat s pradlenou,“ pokračovala Vespasia, „a ve vší vážnosti s ní hovořit o rodině, domácích pracích,

o chudobě a o receptech na to, jak ušetřit. Tomu ji zprvu učil Pitt, poté zkušenost. Nepatří úplně do jednoho, ani do druhého světa, což je důvod, proč bývá občas osamělá. Je impulzivní a má sklony jednat, aniž by předem promyslela možné důsledky svého chování. Na druhé straně, pokud bychom všichni až příliš promýšleli vše předem a uvědomovali si úskalí a cenu, kterou zaplatíme, zbavovalo by nás to odvahy a odhodlání konat. Pouze bychom se ustrašeně plížili vstříc smrti z netečnosti a skonali v bezpečí naší postele stářím a duševním ustrnutím. Ohlíželi bychom se za svým životem čistým jako lilie, během něhož jsme neřekli ani neučinili nic špatně – avšak ani nic dobře, a světem bychom propluli, aniž bychom po sobě zanechali jedinou stopu.“

Mlčel, před jeho myšlenkami se otevírala hotová propast prázdnoty.

„O Charlottě nikdo nic podobného říci nemůže,“ pokračovala Vespasia. „Každý si ji zapamatuje pro její vitalitu, živelnost, která přirozeně není vždy nejmoudřejší, avšak vždy je upřímná. Nic ji nenechává chladnou.“

„Dosud jsme se nesetkali,“ přiznal. „Ale začínám z ní mít obavy.“

„Myslím, že by se vám líbila,“ řekla mu. ‘Je velice příjemná, ať už na pohled či jako společnice. Je poměrně vysoká, avšak sám Pitt je dost urostlý, a pohybuje se s jistou přirozenou elegancí. Její chůze a držení těla jsou samozřejmě bezvadné, jako je zvykem u všech dívek vychovávaných přísnou matkou, jež usilovala o to, aby se dcera dobře provdala. Prošla si obvyklým pilováním chůze s knihou na hlavě, učili ji sedět rovně jako svíčka, hovořit s dokonalou dikcí, správně oslovit kohokoli od arcibiskupa po kuchaře a příjemně a nezávadně s nimi konverzovat.“

„Já o ní slyšel něco jiného,“ řekl pochybovačně.

„Má pohlednou tvář a překrásné vlasy,“ pokračovala Vespasia a nevšímala si jeho přerušení. „A postavu snad až příliš pěknou na to, aby pro ni našla uplatnění. Bývá předmětem značného obdivu, přestože silou své osobnosti některé lidi odrazuje.“

Probudila se v něm zvědavost, začínal jevit zájem a nyní i znepokojení. „Pokoušíte se naznačit, že jisté muže… přitahuje?“ zeptal se.

Pohlédla na něj opovržlivě. „Vím o třech či čtyřech, kteří do ní byli beze vší pochybnosti zamilovaní. Co netuším, je to, zda si toho byla vědoma. Pokud ano a dařilo se jí to nedávat najevo, patří jí má hluboká úcta. Dotyčným mužům tak značně usnadnila situaci, jež by pro ně jinak byla velice složitá.“

„Kdo byli ti muži?“

„Jak netaktní,“ pokárala ho. „Jelikož jsem si naprosto jistá, že nedošlo k ničemu nepatřičnému, podle mého názoru vás to nemusí zajímat.“

„Zůstane to mezi námi,“ slíbil. „Slovem i skutkem. Avšak mohlo by to mít vliv na mé rozhodování. Kdo byli ti muži?“

„Generál Brandon Ballantyne a Victor Narraway,“ odvětila. „Mezi jinými.“

„Skutečně?“ Upřímně ho to překvapilo. „Znám je oba. Ani jeden z nich se nenechá snadno ovládat city. Začínám vidět paní Pittovou v novém světle. Její charakter musí být hlubší a její mysl bezúhonnější, než jsem se domníval.“

Vespasia se usmála. „Předpokládal jste, že se do Pittových případů vměšuje z dlouhé chvíle, z pomýleného idealismu, z povýšenosti, která si osobuje schopnosti, jež jí chybí, a nemá dost soudnosti, aby viděla, jaké škody může napáchat hlupák, třebaže v dobrém úmyslu?“

Zarděl se. „Můj úsudek nebyl až tak příkrý, avšak víceméně jsem měl na mysli něco takového. Krásné ženy se občas domnívají, že půvabem lze vyvážit jakýkoli nedostatek inteligence či zkušenosti.“

„Úplně v duchu slyším Charlottin smích,“ odpověděla Vespasia. „Neuteče jí sebemenší drobnost, jak již to u žen často bývá. Všímá si barvy hlasu, jaké mají lidé držení těla, jak se dívají jeden na druhého, všímá si výrazů v jejich tváři, když mají pocit, že je nikdo nevidí. Avšak samozřejmě je až příliš chytrá na to, aby vám řekla, co vidí – alespoň dnes již to nedělá.“

„A dříve?“

„To je zase jiný příběh,“ odpověděla Vespasia. „Pokud člověk dělá chyby značně velkého rázu, potom je neopakuje.“

„Znepokojujete mě a probouzíte mou zvědavost,“ řekl. „Rozhodně musím paní Pittovou poznat. Prozraďte mi, myslíte si, že by si přála, aby její muž ten úřad zastával, kdyby mu byl nabídnut?“

Vespasia chvíli přemýšlela. „Ach, ano, přála by si, aby ho přijal. Nikdy nebyla zbabělá. Avšak také si bude uvědomovat druhou stranu mince. Ze tu a tam bude nucen učinit riskantní a nepříjemná rozhodnutí. Bude se dopouštět chyb, neboť těch sedopouštíme všichni, a bude se jimi trápit. Po nocích si bude lámat hlavu, jak zachránit lidské životy, a bude hledat recept na jejich záchranu i s vědomím, že žádný neexistuje. Narodil se chudý, proto soucítí s chudými, prostými a bezbrannými lidmi. S obyčejným člověkem bude hovořit jako se sobě rovným. Tu a tam bude poněkud upjatý a aristokraté mu nebudou moci přijít na jméno, stejně jako mu na ně nemůže přijít král. Nebude vždy vědět, kdy je vhodné se smát, a kdy mlčet. Avšak dříve či později si získá jejich úctu, neboť poznají, že mohou důvěřovat jak jeho úsudku, tak jeho laskavosti. Kéž by se tolik dalo říci o více mužích, sire Petere.“

„A paní Pittová?“ zeptal se.

„Ach, můžete se spolehnout, že bude šokující, okouzlující, katastrofálně upřímná a naprosto loajální. Bude se vám líbit, ať chcete či ne, protože z ní nebudete mít obavy. Je nepraktická pouze ve věcech, jimž přikládají význam lidé beze smyslu pro vyváženost.“ Tvář jí nepatrně zvážněla. „A myslím, že právě smyslu pro vyváženost bude zapotřebí v časech, jež nás čekají. Budeme si muset být naprosto jisti tím, jakých hodnot si vážíme, za co jsme ochotni obětovat svůj život. Ano, sire Petere, ministerský předseda by měl toto místo nabídnout Thomasi Pittovi. Je pravý Angličan, má kořeny v půdě svých předků, je odhodlán žít a zemřít pro obyčejnou lidskou slušnost, pro čest a ohleduplnost, pro laskavost i pošetilost. Po uzavření vleklých případů spolu budete sedávat u jeho kuchyňského stolu nad čajem a kusem koláče, se spokojeným vědomím, že vaše volba byla správná.“

Vstal. „Děkuji vám, lady Vespasie. Doporučím ministerskému předsedovi, aby nebral na zřetel pochybnosti Jeho Veličenstva a udělal přesně to, co říkáte. Cením si vaší otevřenosti. Jsem přesvědčen, že nyní toho o Thomasi a Charlottě Pittových vím více, než kolik by mi byl schopen říci kdokoli jiný.“

Sklonila hlavu a usmála se s nepřítomným, zasněným pohledem, který naplňovaly dávné a šťastné vzpomínky.

DOUGLAS PRESTON A LINCOLN CHILD

Douglas Preston se narodil v Cambridgi v Massachusetts v roce 1956. Absolvoval Pomona College v Claremontu v Kalifornii, kde studoval matematiku, biologii, chemii, fyziku, antropologii, geologii, astronomii a angličtinu. Osm let pracoval v Americkém přírodovědném muzeu v New Yorku jako autor a redaktor interních publikací a nakonec napsal populárně-naučnou knihu Dinosaurs in the Attic (1985) pro nakladatelství St. Martin‘s Press. Jeho rukopis redakčně zpracoval Lincoln Child. Oba redaktoři navázali přátelství, které vyústilo ve spoluautorství velmi úspěšných románů s postavou Pendergasta, agenta FBI,

i dalších děl.

Lincoln Child se narodil ve Westportu v Connecticutu v roce 1957. Absolvoval Carleton College v Northfieldu v Minnesotě, vystudoval obor angličtina. V roce 1979 začal pracovat v nakladatelství St. Martins, pro něž zredigoval přes stovku knih a založil sekci hororů. V roce 1987 z nakladatelství odešel do firmy MetLife jako programátor a systémový analytik. První román Relic (č. Relikvie, 1999), na kterém spolupracoval s Prestonem, vyšel v roce 1995.

Preston a Child společně napsali třináct románů, devět s postavou Pendergasta a čtyři další: Mount Dragon (č. Dračí hora, 2001), Riptide (č. Poklad, 1999), Thunderhead (č. Bouře, 2000) a The Ice Limit (č. Ledová bariéra, 2000).

Bez Prestona Child napsal thrillery: Utopia (č. Utopie, 2005), Death Match (č. Seznamka smrti, 2007), Deep Storm (č. Hlubinná bouře, 2008) a Terminál Freeze (č. Ledová kletba, 2009).

Prestonovy samostatné práce jsou Dinosaurs in the Attic (1985), Jennie (1994), The RoyalRoad s Josém Antoniem Esquibelem a s fotografiemi od Christine Prestonové (1998), Cities of Gold (1999), The Codex (č. Mayský kodex, 2005), Tyrannosaur Canyon (č. Údolí tyranosaura, 2006), Blasphemy (č. Rouhání, 2009) a Monster of Florence s Mariem Spezim (2008).

DOUGLAS PRESTON A LINCOLN CHILD

ALOYSIUS X. L. PENDERGAST

Douglas Preston

Jako svoje první zaměstnání po škole jsem dělal redaktora v Americkém přírodovědném muzeu v New Yorku. Moje kancelář byla od hlavního vchodu do muzea vzdálená asi 400 metrů, od zadního vchodu mi cesta trvala sedm a půl minuty (změřil jsem si to). Musel jsem projít velkým Africkým sálem se slony, Egyptským výklenkem, Sálem člověka v Africe, Sálem ptáků světa, Předkolumbovskou zlatou síní a Síní Mexika a Střední Ameriky. Je to jedno z největších muzeí na světě a moc rád jsem v tak úžasné budově pracoval.

Součástí mé práce bylo psát sloupky do časopisu Natural History. Psal jsem o člověku doby měděné, o meteoritu Ahnighito, šimpanzovi Meshiem, mumii dinosaura a safíru Indická hvězda.

Jednou mi zavolal redaktor ze St. Martins Press. Četl moje sloupky v časopise a zdvořile mě požádal, zda bych mu udělal laskavost a šel s ním na oběd do Ruské čajovny, kde bychom si mohli pohovořit o možnosti napsat knihu.

Odpověděl jsem, že mu takovou laskavost samozřejmě rád udělám, a utíkal jsem si do Armády spásy koupit sako, abych měl v čem jít. Ve smluvený den jsem tedy přišel na schůzku. Představoval jsem si, že budu jednat s nějakou šedou eminencí ze St. Martins Press, ale u stolu vzadu na mě čekal chlapík dokonce mladší než já: Lincoln Child.

Lincoln Child

Od svého příjezdu do New Yorku jako naivní čerstvý absolvent jsem nadšeně obdivoval muzeum. Ze všeho nejraději jsem se vydával na tajné výpravy a nahlížel jsem do kumbálků, kam skuteční Indiana Jonesové odkládali cestovatelské přilby. Po každé takové výpravě jsem z muzea odcházel se stejným dojmem: „Je to velkolepá stará budova! Až budu v důchodu, budu muset sepsat její historii.“ A potom mě napadlo: „Ty moulo! Proč bys to dělal sám, když si můžeš zaplatit nějakého chudého pisálka?“ Byl jsem koneckonců knižní redaktor a moje práce spočívala ve vymýšlení nových projektů pro nakladatelství. Dougovy články jsem našel v muzejním časopise, a pozval jsem ho na oběd. Byl přesně ten typ, jaký jsem hledal: mladý, s dychtivým pohledem (poznámka pro čtenáře knih dvojice Preston-Child: představte si Billa Smithbacka). Přišel jsem s nápadem, aby napsal neokázalou historii muzea a připravil jeho prohlídku. Okamžitě po tom skočil: bez potíží se dokázal vypracovat od článků ke knižním textům. A tak se zrodila Dougova populárně-naučná kniha Dinosaurs in the Attic.

Když ji psal, neustále jsem na něj dotíral, abychom podnikli opravdovou neveřejnou prohlídku, nejen tu obyčejnou pro turisty. Ale to ho vystrašilo, protože jsem neměl příslušné povolení ke vstupu a on mi ho nedokázal opatřit. Ale nakonec vymyslel plán: uděláme si půlnoční prohlídku, protože tou dobou v muzeu nebude nikdo kontrolovat doklady. Doug měl speciální klíč, který nám otevře cestu do mnoha neobvyklých prostorů a skladů plných podivných předmětů. A tak se také stalo. Jednou o půlnoci mě Doug provedl muzeem. A skutečně to stálo za to! Viděl jsem masožravé brouky, velrybí bulvy ve formaldehydu, místnosti plné dinosauřích kostí velkých jako volkswagen brouk. Skončili jsme v pátém poschodí v (tehdy pojmenovaném) Hale vymřelých dinosaurů (není to myšleno jako slovní hříčka). Venku zuřila příšerná bouřka a blesky přes střešní okno osvětlovaly obrovského Tyrannosaura rexe, který se vypínal vysoko nad námi. Nevím, co do mě vjelo, ale v tu chvíli jsem se otočil na Douga se slovy: „Tohle je nejděsivější budova na světě, Dougu. Musíme napsat thriller, který se bude odehrávat v takovémhle muzeu.“

Díval se na mě očima rozzářenýma vzrušením – nebo to možná bylo jen skotskou, která o sobě dala velmi nepříjemně vědět.

A potom nás překvapil noční hlídač na obchůzce. Nevím, kdo byl vyděšený víc: my, hlídač, nebo Tyrannosaurus rex. Ale tohle je jiná historie.

Doug

Počkejte, já vám řeknu, jak to bylo. Když nás ten hlídač překvapil, napadlo mě, že jsem. v pytli. Ale Linková neobyčejná vynalézavost nás vysvobodila – to byla naše první záchrana z mnoha dalších. Když se hlídač s baterkou v ruce šoural tmavou halou, zahřímal: „Kdo je tam?“ Line zareagoval dokonale. Vykřikl: „Díkybohu, že jste nás konečně našel! Bloudíme tu už hodiny a nemůžeme najít východ! Jak se odtud sakra člověk dostane ven?“

Hlídač nás odvedl východem pro ochranku, aniž by tušil, že jsem ničemný zaměstnanec muzea na tajné výpravě.

S Linkem jsme začali debatovat o románu, jehož děj se odehrává v muzeu, a rozhodli jsme se ho pojmenovat Relikvie. Jednou večer jsme spolu seděli na verandě Linková domu v okrese Westchester u lahve dobré jednosladové whisky. Mezi pitím a rozpravě o tom, jací jsme fajn chlapi, výjimeční velikáni, a jak převálcujeme literární svět, se nám podařilo prodiskutovat zápletku Relikvie. Souhlasil jsem, že se pustím do několika počátečních kapitol.

Mezitím jsem se přestěhoval z New Yorku do Santa Fé v Novém Mexiku a Line mi začal telefonovat. Jak pokračuješ? Vyloženě skvěle, tvrdil jsem. Takhle to šlo rok a Linkovi už docházela trpělivost. Za normálních okolností nepoužívá obhroublé výrazy, ale pamatuji si, co mi jednou řekl: „Dougu, napiš už konečně ty podělaný kapitoly.“

Nakonec jsem ho poslechl. K mému velkému překvapení to pro mě byl radostný zážitek. Vždycky jsem sám sebe považoval za seriózního spisovatele na nejlepší cestě získat Nobelovu cenu, ale zjistil jsem, že psát román o zrůdě, která požírá mozky, mi přináší mnohem větší potěšení, než jsem čekal.

Poslal jsem Linkovi prvních pár kapitol. Zavolal mi a řekl, že se mu moc líbí – měl však jednu připomínku. V románu vystupovala dvojice policistů z New Yorku. „Dougu, jsou oba stejní,“ řekl Line.

„Jak to myslíš?“ Takové znevážení mého literárního talentu mě okamžitě rozčílilo.

„Máš tam toho chlápka Vincenta D‘Agostu, etnického newyorského policistu, navenek hrubiána, ale srdce má ze zlata. A potom tam máš jeho partnera – úplně stejného, jenom je Ir.“

Nejprve jsem proklínal Linkův zavrženíhodný literární vkus, ale nakonec jsem pochopil, o co mu jde.

„Potřebujeme originálního detektiva, který se ještě v žádném románu neobjevil. Doslova rybu na suchu. Úplný opak DAgosty, který se ani do samotného New Yorku nehodí,“ tvrdil.

„Panebože,“ byla moje reakce, „už žádného ‘výjimečného detektiva‘, prosím! Chceš snad něco jako albína z New Orleansu?“

Po dlouhé odmlce Line řekl: „Albín z New Orleansu… Velmi zajímavé… Fascinující…“

Linc

Je třeba mít na paměti, že Relikvii jsme napsali jako žert. Nevykládejte si to špatně: měli jsme velmi vysoké mínění o své dovednosti psát a schopnosti vymyslet zajímavý příběh. Já jsem redakčně připravil k vydání desítky, stovky románů a Doug měl v oboru literatury vždy mnohem hlubší znalosti, než jakými se může pyšnit většina profesorů angličtiny (vyučoval tvůrčí psaní na Princetonu). Chci říci, že tenhle příběh jsme napsali spíše pro svoje pobavení než pro ostatní. Spousta autorů zkouší ve svém prvním románu psát o tom, co podle jejich názoru ostatní lidé chtějí číst, nebo se cynicky pokoušejí o příběh přitažlivý pro nejširší okruh čtenářů. Ale my ne. Psali jsme – nenapadá mě lepší výraz – nezodpovědně. Vytvořili jsme podivínské postavy a uvedli jsme je do extravagantních situací. To, že jsme na práci byli dva, celou situaci vylepšilo – nebo zhoršilo. Pročetl jsem, co Doug napsal, moc mě

to pobavilo a potom jsem to dotvořil. Kdyby popsal scénu, jak vyděšený rozvášněný dav prchá kolem převráceného stolu se spoustou předkrmů, připsal bych nepodstatný detail – obrovské rozžvýkané sousto paštiky, kterou ti lidé rozdupali. A Doug by potom přidal obrazy, jak nějakého člověka srazili k zemi a on upadl obličejem do té paštiky a tak dále. Neustále bychom jeden druhého trumfovali.

Právě do takovéhle skleníkové atmosféry poprvé vkročil agent Pendergast. Tehdy Doug často napsal čtyři z každých pěti kapitol a já je potom do značné míry přepsal a připravil jsem nástin dalších kapitol. Tak jsem je jednou dostal přes modem s modulační rychlostí 2400 baudů (nesmějte se; to byl kdysi Pony Express), a ten text se nakonec stal čtrnáctou kapitolou Relikvie. Byl to velmi napínavý hrubý náčrt. Mimo jiné je v něm poručík DAgosta pohledem na jistou nechutnost natolik zhnusený, že vyzvrací celou snídani – míchaná vajíčka, šunku, sýr a kečup – na nádvoří muzea. Tohle se stane jen chvíli poté, kdy se úplně poprvé objeví agent Pendergast. (Obě události spolu nijak nesouvisejí.)

Pozoruhodné je, že dokonce už v první kapitole Pendergast projevuje některé své vlastnosti, které se dále stanou jeho charakteristickými rysy: kritéria, ke kterým se čtenáři stále vracejí jako k mantrám. Například první jeho slovo je: „Znamenité.“ Nebo když spolu probírají jisté osobní nedostatky, prohodí: „Ošklivý zlozvyk, ale nedokážu se ho zbavit.“

Doug položil výchozí detaily postavy, která, jak jsem hned pochopil, dokáže být velmi chladnokrevná. Pendergasta vykreslil jako inteligentního, kultivovaného a nestydatě výstředního člověka. Jediným pohledem přivřených očí dokázal vstřebat podrobnosti na místě činu… ale jeho hlubokou prozíravost nepochopíte, dokud se sám nerozhodne ji odhalit. Umí dlouze a velmi zasvěceně opěvovat krásu konkrétního obrazu – a potom nenuceně upozornit na čerstvé krvavé skvrny, které obraz před nedávnem zohyzdily. Tohle byl přesně typ postavy, která mě velmi inspirovala. Takže jsem honem přidal drobná vylepšení jeho výstřednosti. A přitom se mi hlavou táhly myšlenky na několik Pendergastových předchůdců – na Sherlocka Holmese (samozřejmě), Futrellův Myslící stroj a (perverzně) na postavu Christophera Walkena v Žoldácích – odtud vzešlo mnoho narážek na Pendergastovy ladné kočičí pohyby. Ale nejvíce mě ovlivnil nonšalantní portrét inspektora Cockrilla od Alastaira Sima v obskurním anglickém detektivním filmu Zelený jed.

Přesto snad nejpodivnější věcí na stvoření Pendergasta je, že nedokážeme přesně říct, co který z nás téhle postavě dal. Jako by nám Pendergast napovídal, co máme dělat, i když by to mělo být přesně opačně. Dokonce i moje vzpomínky na to, jak vzniklo jeho jméno, nejsou pravděpodobně přesné. Myslím, že Doug je zpočátku psal „Prendergast“ a já potom v nějakém okamžiku vynechal první r. Ale možná to bylo úplně jinak.

Doug

Pendergast se prostě zrodil jako Athéna z čela Dia. Podivné na něm je, že ho vlastně moc dobře neznáme. Prvních pět let společného psaní jsme dokonce ani neznali jeho křestní jméno. Vznikl úplně jinak než všechny naše ostatní postavy.

Uvedu příklad: Corrie Swansonové, Pendergastově pomocnici v Zátiší s vránami, jsme nejprve vybrali jméno, určili věk osmnáct let a také gotický styl. Ale rozhodli jsme, že nebude typická gotička, ale chytrá gotička a nepojede v drogách. Nepochopenou dívku, jejímž koníčkem je čtení, opustil otec a ona žije se svou matkou-alkoholičkou v obytném přívěsu v malém městě na Středozápadě. Modlí se, aby jednou mohla odtud odejít. A tak dále a tak dále. Pořídili jsme seznam hudby, kterou poslouchá, a dokonce i CD jejích oblíbených písniček. A také knížek, které bude číst, navíc i grafické znázornění všech jejích přátel a nepřátel v místní střední škole. Vymysleli jsme jí také nespravedlivé záznamy v trestním rejstříku a špatný vztah k místnímu šerifovi a jeho synovi.

Vymysleli jsme všechno od nuly. Bylo toho mnohem víc, než co se vejde do románu. Vznikla stejně jako všechny ostatní postavy našich knih.

Kromě Pendergasta.

Když jsme přišli na to, kým je, zůstal bez minulosti. Nedostal od nás žádnou rodinu. Nevěděli jsme, kam chodil do školy, co dělal, než se stal agentem FBI (až na několik pikantních drbů), jaké knížky četl. I když jsme ho jako postavu znali dokonale, z jeho minulosti jsme neznali vůbec nic. Žádné detaily ze soukromého života.

Podivné je, že právě takhle by to Pendergast chtěl. Je to muž rezervovaný, mlčenlivý, záhadný. On tohle všechno věděl – a to stačilo. Časem nám to všechno prozradí.

Až teprve po napsání půl tuctu knih jsme začali skládat jeho minulost. Ve třetím románu se ukázalo, že jeho křestní jméno začíná na A, a ve čtvrtém, jak zní. Ale stále nevíme, co znamená prostřední písmeno jeho iniciál – X. L. Někdo tvrdí, že L znamená „Leng“. Ale to nevíme s jistotou. Onehdy jsme se s Linkem kvůli tomu pohádali. Já tvrdil, že to nemůže být „Leng“ s ohledem na řadu obtížně srozumitelných talmudických důvodů. Line nesouhlasil, e-maily putovaly sem a tam. A pořád to ještě nevíme.

Linc

Před několika lety nás vydavatel audionahrávek požádal, abychom napsali interview s Pendergastem… Domníval se, když rozhovor natočíme my dva (a velmi talentovaný René Auberjonois vystoupí jako Pendergast), bude to hezká prémie audioverze Pekelné síry.

A tak jsme s Dougem začali svědomitě pracovat na rozhovoru metodou, jakou používáme vždycky (vlastně stejnou, jakou vzniklo to, co teď právě čtete): jeden z nás začne, potom přehodí rozpracovaný text virtuálně éterem tomu druhému. Během několika takových výměn práce postupuje, nabývá lesku (nebo se třeba moc nepovede).

Jak už to s Pendergastem bývá, rozhovor vznikl vlastně sám. Pendergast převzal otěže a nasměroval debatu, kam chtěl. Když bylo všechno hotovo, docela nás oba překvapilo, co prozradil. Obzvlášť mě ohromilo, že Pendergast není vděčný za to, jak popisujeme jeho pozoruhodné výkony. Člověk by řekl, že každému polichotí mít svého životopisce, ale s Pendergastem to bylo úplně jinak. Nejenže projevil nevděk, ale jako by dával zcela jasně najevo, jak velmi nízké mínění má o našem nadání.

Jakkoli by nás Pendergastův nevděk mohl popudit, nadšení a podpora našich čtenářů dokazují, že je tomu právě naopak. Překvapuje nás a velmi nás těší, jak moc si lidé zvláštního agenta oblíbili. Existují webové stránky věnované nejobskurnějšímu Pendergastovu tajemství, online fóra, na nichž čtenáři podrobně popisují (občas poněkud šokujícím způsobem) své vlastní představy (včetně jedné internetové stránky nazvané pendergasmy, kterou zde nebudeme podrobněji rozebírat). Dokonce kolují zvěsti o tom, že se objevují samolepky na auta s Pendergastem!

Doug

Řada lidí nám klade otázku, proč se Pendergast neobjevil ve filmové verzi Relikvie, kterou natočila společnost Paramount Pictures v roce 1997 a která byla největším kasovním úspěchem.

Dobře si pamatuji, jak jsem dostal několik pracovních verzí scénáře Relikvie. V každé následující Pendergastova role ztrácela na významu a v té poslední zmizela úplně. Položil jsem producentům otázku, proč tomu tak je. Poslali mi několikerá vysvětlení, jejichž obsah lze stručně vyjádřit takto: byl příliš komplikovaný, příliš excentrický a na úkor ostatních postav na sebe přitahoval příliš velkou pozornost, aby mohl ve filmu zůstat. Scenáristům dělala spoustu problémů jeho osobnost, hlas i chování. Taková postava se na stříbrném plátně objevila jen výjimečně, pokud vůbec, navíc Pendergast nebyl hollywoodský „typ“. Nedokázali ho napsat a obsadit. Pro Hollywood to byla „hádanka zahalená tajemstvím skrytým v záhadě“, jak by to vyjádřil Churchill. Nevěděli si s ním rady. Na druhé straně Pendergastův pomocník Vincent D‘Agosta byl velmi hollywoodský typ, energický policista italsko-amerického původu se zlatým srdcem. Tak se D‘Agosta v podání Toma Sizemorea stal hvězdou filmu. Společně s ním hráli Penelope Ann Millerová v roli Margo Greenové, James Whitmore jako Frock a Linda Huntová jako nedůtklivá ředitelka muzea.

Linc

Obzvlášť jsme si užívali odhalování Pendergastovy minulosti – v nesnesitelně drobných náznacích. Někteří naši čtenáři vyloženě dychtí vědět o něm víc. Jeho přirozená mlčenlivost nám však nahrává, abychom při vyprávění o jeho minulosti byli velmi skoupí a nastínili jen vodítka.

Začali jsme poměrně neuspořádanými a spontánními odbočkami, které se pak proměnily v soudržný příběh plný ztřeštěných a pološílených souvislostí (Aloysius je nejen posledním členem své rodové linie, ale také jedním z mála, kteří se narodili příčetní). Setkáváme se s jeho příbuznými nebo o nich slýcháme – o pratetě Cornelii, Constocku Pendergastovi, Antoinu Lengu Pendergastovi, a ti mají bezpochyby zvrácenou a zločineckou mysl. Dokonce i rodinné sídlo rodiny Pendergastových, Maison de la Rochenoire, kdysi proslulou pamětihodnost na Dauphine Street v New Orleansu, nakonec rozvášněný dav vypálil do základů.

Doposud nejnezapomenutelnější z Pendergastových příbuzných je nepochybně jeho bratr Diogenes, který byl záporným hrdinou své vlastní trilogie v románech Pekelná síra, Tanec smrti a Kniha mrtvých. (Původně to měla být jedna knížka, ale v podstatě se nám „vymkla z rukou“ a stala se něčím mnohem působivějším, než jsme původně zamýšleli, nikoli nepodobná termonukleární zkoušce v Castle Bravo.) Diogenes se poprvé vynořil – pokud to tak lze vyjádřit – v našem třetím pendergastovském románu Kabinet kuriozit. Napsal jsem kapitolu, v níž Pendergast podniká duševní cestu palácem paměti domu svého dětství prostřednictvím čistě racionální rekonstrukce. (Na nic se, prosím, neptejte; přečtěte si knížku a pochopíte, co mám na mysli.) Když kráčí ze schodů z horní chodby a míjí pokoj svého bratra, všimne si, že dveře jsou zamčené a opatřené řetězem, a vždycky už tak zůstanou. Jediným důvodem, proč jsem tohle do knížky vložil, byla čirá zvrhlost; věděl jsem, že po takovém dráždivém pamlsku budou čtenáři zuřit. Ale jak už to s mnoha našimi knížkami bývá, v podstatě sama se probudila k životu. Jakmile se Diogenes jednou objevil, odmítl ze scény odejít;

a tak jsme stále častěji přidávali zmínky o jeho strašlivé minulosti a šokujících zločinech. Netrvalo dlouho a začal uplatňovat nárok na vlastní trilogii – a my mu vyhověli.

Doug

Teprve uvedením jeho bratra Diogena do děje Pendergastova postava dozrála. Diogena jsme pojali jako úchylného Mycrofta Holmese, brilantního, zvráceného, rafinovaného a absolutního zločince. Jeho jméno je narážkou na dva zdroje: na klub Diogenes v Londýně, kde žil Mycroft Holmes, a na řeckého filozofa Diogena. Skutečný Diogenes byl chladný a nemilosrdný muž, kteiý se ve dne potuloval po athénských ulicích s rozsvícenou lucernou a hledal, ale nikdy nenašel poctivého člověka. Když Diogena navštívil Alexandr Veliký a požádal odpočívajícího filozofa, jestli pro něj může něco udělat, Diogenes odpověděl, že by mohl ustoupit stranou, protože mu stojí ve slunci.

Takové jméno nám pro našeho velkého ničemu připadalo dokonalé.

Oba bratři se vzájemně doplňují: jeden je významný agent FBI, druhý zločinec. Je to setkání dokonalého zločinu a výzva: Zastav mě, jestli to dokážeš.

Když jsme psali tuhle trilogii, pomalu, krok za krokem začaly na povrch vyplouvat všechny aspekty života Aloysia Pendergasta. Bylo to, jako by on nakonec všechno odhalil nám. Tou dobou už se pro nás Pendergast stal skutečným člověkem – vlastně skutečnějším než mnozí živí lidé, které známe. Tolik let života strávit s tímhle podivným a tajemným mužem celé hodiny denně, sledovat a zaznamenávat každý jeho pohyb – to vše jej proměnilo ve skutečnou lidskou bytost. Jsem přesvědčen, že nejsme první romanopisci, kteří mají takovou zkušenost, ale určitě je podivné, když se to stane vám.

A doopravdy hodně zvláštní je to, co se nakonec ukáže: Pendergast se nám moc nezamlouvá. Je chladný, povýšený, kritický a nemilosrdný. On sám má rád jen pár lidí – a ti o tom často nevědí kvůli jeho odměřenosti v projevování pocitů. Má i svoji laskavou a milou stránku, avšak ukrytou pod věčným sněhem a ledem své povahy. S Pendergastem si nezajdete na přátelský oběd, nedočkáte se nenuceného rozhovoru či lehkovážných šprýmů. Rozhodně si s ním „nedáte pár piv“.

Obávám se, že Pendergast se i k nám chová stejně chladně. Já Pendergastovi připadám jako muž poněkud mdlý, nepříliš chápavý, s konvenční morálkou i zvyky. Neprojevil by zájem navštívit mě doma, kde by ho rušily moje děti. Rozhovor se mnou by mu připadal nezajímavý a většinu mých přátel by považoval za slabomyslné, bezvýrazné a nekulturní lidi ze střední třídy. Opovrhoval by mými zálibami – lyžováním, jízdou na koni a vodáckými sporty. A zděsil by ho fakt, že žiji v malém městě ve venkovském Maine, kde nejsou žádné restaurace, divadla, koncertní sály, muzea, dokonce ani slušný obchod s potravinami. S Pendergastem mám jen málo společného – kromě lásky ke kvalitnímu jídlu, vínu, umění, hudbě a italštině.

Troufám si říci, že Line by se mu nezamlouval o moc víc. Rozhodně by mu byl mnohem sympatičtější než já, připadal by mu duchaplnější a nesrovnatelně roztomilejší, všechno by ale pokazila Linková nešťastně nízká úroveň a nekultivovaný způsob myšlení. Za velmi podivnou by shledal Linkovu zištnost, jejímž důkazem jsou jeho sbírky vzácných per a knih. Vyděšeně by vrtěl hlavou nad jeho provinčním životním stylem, mercedesem a range roverem v garáži, dalmatinem na zápraží, úhlednými záhony květin a šlechtěným trávníkem ve čtvrti v New Jersey. Nicméně by ho potěšilo Linkovo znalectví zeleného čaje, ocenil by jeho knihovnu a samotářství. A bezpochyby by si dobře popovídali, pokud by se dostali na téma doktora Samuela Johnsona a anglické poezie osmnáctého století.

Linc

Především by Pendergast považoval naše chorobné zapisování jeho života za naprosto zbytečnou a obrovskou ztrátu času – nemluvě o tom, že vůči své osobě by to chápal jako otravně dotěrné.

Dodal bych, že pokud my nemáme Pendergasta jako člověka moc rádi (tak jako máme rádi, řekněme, Billa Smithbacka), rozhodně obdivujeme jeho intelekt a vychutnáváme si jeho výstřednosti.

Jak lépe zakončit tento portrét než přepisem původní verze jednoho jediného „rozhovoru“, o kterém jsem se už zmínil? Podle našich představ se odehrál v Pendergastově bytě v Dakotě na Central Park West a 72. ulici v New Yorku 31. srpna roku 2004.

Pendergast: Vítám vás, pánové. Dali byste si sklenku sherry? Mám kvalitní amontillado, které stárlo v zadním pokoji.

Child: Ovšem, to by bylo velmi laskavé…

Preston: Linku, nezapomněl jsi, o čem jsme mluvili…?

Child: [s povzdechem] Ne, děkuji, agente Pendergaste.

Pendergast: Jak si přejete. Doufám, že to nebude trvat dlouho. Nemám čas a ani příliš velkou zálibu vyměňovat si zdvořilosti s dvojicí spisovatelů, a to ani s tak znamenitými a významnými, jakými jste právě vy [jízlivý úsměv],

Preston: Zkusíme to zestručnit. Dovolte, abych vám nejprve položil docela jednoduchou otázku: Proč pořád nosíte černý oblek?

Pendergast: Právě kvůli tomuhle typu nudných dotazů se vyhýbám rozhovorům.

Child: Agente Pendergaste, spoustu našich čtenářů zajímá vaše minulost a historie vaší rodiny. Mohl byste nám říci něco o svých rodičích, o svém dětství a vzdělání?

Pendergast: Raději bych odpovídal na dotazy na profesionální úrovni. Postačí, když řeknu, že jsem se narodil a vyrostl v New Orleansu ve staré rodině francouzského původu. Když naše rodina přišla o dům při požáru, v němž oba moji rodiče zahynuli, studoval jsem na Harvardově univerzitě, kterou jsem absolvoval summa cum laude v roce 1982.

Child: Vůbec jsme nevěděli, že jste studoval Harvard.

Pendergast: Je spousta věcí, které vy dva nevíte, jakkoli předstíráte opak. A spoustu se toho nikdy nedozvíte.

Preston: Kteiý obor jste studoval?

Pendergast: Antropologii.

Preston: To není zrovna ten pravý obor pro budoucího agenta FBI.

Pendergast: Právě naopak.

Child: Napsal jste diplomovou práci, že?

Pendergast: Ano, na Oxfordské univerzitě. Mám dvojí titul PhD. v oboru klasická studia a filozofie a z obojího jsem měl výbornou.

Preston: Předpokládám, že potom jste nastoupil ke speciálním jednotkám. Doneslo se nám, že jste se účastnil řady tajných operací.

Pendergast: Kdyby tomu tak bylo, lze ode mne jen stěží očekávat, že je mohu tady s vámi probírat, že?

Child: Vraťme se k vašemu dětství. Víme, že sídlo rodiny Pendergastových vypálil rozvášněný dav. Proč?

Pendergast: [dlouhá odmlka] Rodina Pendergastových byla, řekněme, výstřední a místní lidé ji vůbec neměli rádi – ale bezprostředním důvodem byla moje prateta Cornelie.

Child: Cornelie? Ta z Mount Mercy Hospital pro duševně vyšinuté zločince?

Pendergast: Ano, právě ona.

Preston: Co udělala?

Pendergast: Byla talentovanou chemičkou. To je všechno, co k tomu řeknu. Mám za to, že jsem dost jasně naznačil, že bych se raději vyhnul osobním tématům. Pane Prestone, vadilo by vám, kdyby se vás někdo ptal na sklony k duševní labilitě ve vaší rodině? Například, jak jsem pochopil, váš bratr Richard

Preston: [hlasité odkašlání] Rozhovor je o vás, ne o mně.

Pendergast: Naprosto.

Child: Pokračujme. Mohl byste nám říci něco o vašich nejzajímavějších případech?

Pendergast: O jiných, než jsou ty, z nichž jste, bohužel, udělali senzaci ve svých knížkách? Pro mě osobně byl nejpozoruhodnější případ, na kterém jsem pracoval v Tanzanii – útoky rudého lva.

Preston: „Rudého lva“?

Pendergast: Podle místní kmenové legendy to byl obrovitý lev, který útočil pouze v noci; k tomu ho hnal neukojitelný hlad po lidském mase. A měl barvu, jakou nikdy nikdo předtím neviděl. Zabíjení vypuklo v době, kdy jsem byl na lovecké výpravě na lesoně. Během pěti nocí přišlo o život dvacet pět lidí, chyběla jim játra, někdo je pozřel.

Child: To je strašné. Ale předpokládám – když tuto událost nazýváte „případem“, že vrahem byl člověk.

Pendergast: Více méně.

Preston: Více méně? Co to znamená?

Pendergast: Existuje míra lidskosti, pane Prestone. Vy dva jste popsali můj poslední případ v Medicine Creek v Kansasu; měli byste o tom vědět. V každém případě mi náčelník na výraz díků daroval pár sloních klů. [pokyne ke dveřím] Tvoří poněkud dramatický vstup do mé pracovny, nemyslíte?

Child: Byla to ta lovecká výprava, na níž vás doprovázela manželka? Napadl vás divoký bizon?

Pendergast: Ano. Ve skutečnosti mi byla moje manželka velmi nápomocna při rozřešení nanejvýš podivných psychologických aspektů. Byl to náš poslední společný případ.

Preston: Mohu se zeptat, co se jí stalo?

Pendergast: [upjatě] Vaše otázka překročila hranice tohoto rozhovoru. Již jsem vám sdělil, že je spousta věcí, které jsem zažil a o nichž se nikdy nedozvíte. A nyní, pánové, pokud vám to nevadí, náš rozhovor skončil. Proctor vás doprovodí ke dveřím.

IAN RANKIN

Pochází z Fife ve Skotsku a vystudoval anglický jazyk na Edinburské univerzitě. Psaní se intenzivně věnuje mnoho let; nejprve mu vyšlo několik povídek, potom v malém nákladu útlý román The Flood (1986). Z roku 1987 pochází první rornán o Johnu Rebusovi Knots and Crosses, 1991 (č. Uzly a kříže, 2000), jehož náklad také nebyl nijak vysoký. Po špionážním románu Watchman (1991) se lan Rankin kjohnu Rebusovi opět vrátil v knize Tooth and Nail, 1992 (č. Zuby nehty, 2001) a osudy tohoto skotského policisty pak dovedl až do roku 2008, kdy Rebus řešil poslední případ v ExitMusic (č. Poslední rébus, 2009). Na začátku 90. let minulého století lan Rankin napsal tři romány pod pseudonymem Jack Harvey: Witch Hunt, Bleeding Hearts a Blood Hunt.

V roce 1991 obdržel prestižní Chandler-Fulbrightovu cenu spolu se značným finančním obnosem, který bylo třeba utratit ve Spojených státech; s manželkou Mirandou se tam proto vydali na okružní cestu.

Prorazil však až románem Black andBlue (č. Černý a modrý, 2003), za nějž od britského Sdružení autorů detektivek získal Zlatou dýku za nejlepší román roku 1997. V roce 2005 se mu dokonce rozhodlo udělit své nejvyšší ocenění, dýku Diamantovou. Za knihu Resurrection Men (č. V dvojím ohni, 2007) dostal v USA v roce 2004 Cenu Edgar – sošku Edgara Allana Poea – za vítězství v kategorii nejlepší román.

Televizní seriál založený na postavě Johna Rebuse se natáčel a vysílal od roku 2000 v hlavní roli s Johnem Hannahem; v roce 2005 ho v této úloze vystřídal Ken Stott.

lan Rankin dosáhl ve Spojeném království mimořádného úspěchu

a dosud drží jeden ze světových Guinnessových rekordů: osm jeho knih se totiž současně umístilo v první desítce skotského žebříčku bestsellerů, lan Rankin žije v Edinburghu s manželkou a dvěma syny.

IAN RANKIN

JOHN REBUS

I

„Hrdina (policista)?“

Tak zněla první poznámka, kterou jsem si – s datem 15. března 1985 – napsal o postavě, z níž se časem vyvinul detektiv inspektor John Rebus. Bylo mi čtyřiadvacet a postgraduálně jsem studoval na Edinburské univerzitě. S dalšími dvěma postgraduálními studenty (přesněji řečeno studentkami) jsem bydlel v ulici Arden Street. Ačkoli jsem v Edinburghu žil už šest a půl roku, dál pro mě zůstával záhadou. Jeho svět se mi postupně otevíral až díky doktorské práci, v níž jsem se zabýval skotskou spisovatelkou Muriel Sparkovou. Slečna Brodieová, hrdinka jejího nejvýše oceňovaného díla The Prime of Miss Jean Brodie, je potomek Williama Brodieho, skutečné historické postavy. Tento člen městské rady a truhlář, který při bohoslužbách asistoval pastorovi, vedl dvojí život. Za denního světla vážený a pracovitý muž v noci v čele gangu maskovaných lupičů vykrádal domy spoluobčanů. Peníze potřeboval kvůli nákladnému životnímu stylu (mimo jiné měl dvě náročné milenky), proto si kvalifikaci rozšířil o dovednosti zámečníka; vloupat se do cizí nemovitosti pro něj byla hračka. Když ho chytili a usvědčili, skončil na šibenici, kterou v rámci svého denního zaměstnání vlastníma rukama pomáhal zmodernizovat.

William Brodie se stal předlohou pro jinou význačnou postavu skotské literatury: dr. Henryho Jekylla, hrdinu novely Roberta Louise Stevensona. Muriel Sparková tohoto skotského spisovatele velmi obdivovala, proto mě studium přivedlo k jeho příběhu Podivný případ dr. Jekylla a pana Hyda. Postavu s rozdvojenou osobností ale už dříve vytvořil James Hogg v knize Vyznání ospravedlněného hříšníka, musel jsem si ji tudíž přečíst také. Právě v té době mě velice zaujala moderní literární teorie, která v příbězích akcentovala hraní her. I můj smyšlený detektiv později dostane příjmení podle hádanky a záhadu jeho prvního dobrodružství mu pomůže vyřešit profesor sémiotiky.

Uzly a kříži dnes listuji jen s přemáháním; tu knihu totiž očividně napsal student literatury. Rebus čte příliš mnoho, a dokonce cituje Walta Whitmana (ačkoli by díla tohoto amerického klasika z 19. století vůbec neměl znát). Jeho přehnaná sečtělost zřejmě souvisí s tím, že o Rebusovi jsem v té době ještě neměl přesnou představu. Ve svých čtyřiadvaceti jsem o životě mimo svět vysoké školy věděl dost málo. Rozhodně jsem netušil, co obnáší práce u policie. Děj Uzlů a křížů žádal ostříleného profesionála, proto jsem z Rebuse udělal čtyřicátníka. Žije sám, manželka s dcerkou se od něj odstěhovala. Jak to dnes vidím, Rebus se ode mě lišil v mnoha směrech a to jediné, co nás spojovalo – láska k literatuře, mu naneštěstí na věrohodnosti nepřidávalo.

Dnes si myslím, že mě Rebus jako člověk tehdy nezajímal. Bral jsem ho jako příležitost psát o Edinburghu a navazovat na tradici psaní

o rozdvojených osobnostech. Uzly a kříže vědomě vycházely z Podivného případu dr. Jekylla a pana Hyda právě tak, jako se pro pozdější román o inspektoru Rebusovi The Black Book (č. Černá kniha, 2002) stalo východiskem Vyznání ospravedlněného hříšníka. Sám jsem totiž také vždy stál poněkud stranou a snažil jsem se světu ukazovat víc než jednu tvář. Vyrosd jsem v dost drsném prostředí, v městečku se sedmi tisíci obyvatel, kde dlouho bývala jen vesnice s několika farmami, dokud tam na začátku 20. století neobjevili uhlí. Tehdy se můj děda s celou rodinou z lanarkshirské uhelné pánve přestěhoval na východ, právě do Fife. Domy pro nové pracovní síly tenkrát stavěli rychle (a lacino). Dokonce nebyl čas ani vymýšlet ulicím názvy, proto dostávaly jen čísla. Můj otec (nejmladší ze sedmi dětí) na rozdíl od všech svých bratrů v dole nepracoval. Ale než jsem na scénu přišel já, zásoby uhlí se ztenčily. Siréna ohlašující začátek každé směny jednoho dne ztichla – a s těžbou byl konec. Ne že bych tomu věnoval zvláštní pozornost, mě zaměstnávalo něco zcela jiného: co se odehrávalo v mé hlavě.

Tam byl zcela jiný svět – fantastický svět plný vesmírných lodí, vojáků a nekonečných strhujících dobrodružství. V zimě jsem si představoval, že moje postel je tábořiště v Arktidě, což ovšem zase tak daleko k pravdě nemělo. V našem domě se topilo jen v obývacím pokoji v přízemí, a když jsem se v zimě ráno probudil, okenní skla zevnitř pokrývala vrstvička ledu. Ale mé klukovské fantazii dokonce i ten led připadal zvláštní a nádherný. Pod tlustými přikrývkami jsem schovával baterku a vydatnou zásobu britských a amerických komiksů. Brzy jsem dokonce dával dohromady vlastní verze a z listů papíru skládal osmistránkové knížečky, kam jsem pilně čmáral a kreslil jednu kosmickou loď vedle druhé, vojáka za vojákem. Matně si vzpomínám, že jsem jedno tohle dílko ukázal mamince; zjevně upadla do rozpaků. Asi hned viděla, co já nepostřehl: naprostý nedostatek výtvarného nadání.

Ne že by na tom záleželo, protože ve dvanácti jsem od komiksů přešel k hudbě. Kupoval jsem si desky s písničkami z hitparád a četl časopisy o pop-music. Stěny v mém pokoji jsem polepil plakáty. Frank Zappa, Jethro Tull a Led Zeppelin, to vše pro mě objevil starší bratr jednoho mého kamaráda. Maminka souhlasila, že mi k narozeninám koupí Hendrixovo album, i když ji čekala hrůzostrašná výprava do hipícké prodejny desek v nedalekém Kirkcaldy. Stejně jako dřív u komiksů jsem ale nehodlal jen přihlížet, chtěl jsem mít vlastní kapelu, a co nebylo možné ve skutečném životě, měl jsem aspoň na papíře. Mým alter ego byl zpěvák lan Kaput, k němu se přidal kytarista Blue Lightning a baskytarista Zed „Killer“ Macintosh (a bubeník se sáhodlouhým jménem, které jsem už zapomněl). Skupina se jmenovala Amoebas. Ze začátku hráli tříminutové popové hity, nakonec se ale dopracovali k progresivnímu rocku – jejich mistrovský kus trval šestadvacet minut a jmenoval se Continuous Repercussions. Stíhal jsem všechno, k písničkám jsem psal texty, deskám jsem navrhoval obaly, plánoval turné po světě a vystupování v televizi. Týden co týden jsem pořádal vlastní hitparádu (deset alb a singlů), i když jsem kvůli tomu musel přivést na svět dalších devět kapel.

Dnes je mi jasné, že jsem si tenkrát „hrál na boha“, vytvářel jsem si vlastní svět, kde bylo víc napětí a podnětů než v tom skutečném, což dělají všichni spisovatelé; já měl tehdy pocit, že už jím skoro jsem. Moji rodiče k velkým čtenářům nepatřili a knih u nás bylo málo, ale mě příběhy přitahovaly. Často jsem chodil do městské knihovny a brzy jsem si půjčoval „dospělé“ tituly, tedy knihy, podle nichž vznikly filmy, které jsem ovšem kvůli svému mládí zatím nemohl vidět v kině. Ve třinácti jsem přečetl román Kmotr Maria Puza a Mechanický pomeranč Anthonyho Burgesse. Ve čtrnácti pak Vyhoďme ho z kola ven. Také jsem narazil na knihy Ernesta Tidymana o detektivu Shaftovi (John Rebus nakonec dostane křestní jméno podle „černého soukromého očka“ Johna Shafta). V televizních programech jsem vyhlížel pořady o knihách, sledoval jsem je a uvažoval, jestli si toho Solženicyna opravdu potřebuji přečíst (skončilo to tak, že jsem se stěží prokousal druhým dílem Souostroví Gulag). Později se mi nepodaří dočíst Dantovo Peklo, zato jsem si odnesl úchvatné dojmy z první knihy povídek lana McEwana.

Na střední škole mi ze všech předmětů šla nejlíp angličtina. Vždycky jsem rád psal slohy (vlastně povídky). Jedna, nazvaná Paradox, vypráví

0 muži, který se chová jako prezident Spojených států, ale nakonec se ukáže, že je to pacient z ústavu pro choromyslné. Mému učiteli se příběh líbil, jen se ptal, proč jsem ho takhle nazval. Odpověděl jsem, že se tak jmenuje jedna píseň kapely Hawkwind a prostě se mi líbí, jak to slovo zní a vypadá.

„Ne, pane, netuším, co znamená.“

Při dalším slohu jsme dostali větu „Byli snědí a zlatoocí…“ a dál už jsme měli psát sami. Vznikl z toho příběh o rodičích, kteří v domě plném narkomanů hledají nezvedeného syna.

Slova, to byla moje vášeň. Luštil jsem křížovky, listoval ve slovníku a vyhledával zajímavé výrazy (po výše zmíněné rozmluvě jsem si našel

1 paradox). Z textů písní pro Amoebas se staly básně; jednu z nich jsem poslal do celostátní soutěže. Jmenovala se Euthanasia (další slovo, co překrásně zní). Skončil jsem na druhém místě. Až když se zmínka o mém úspěchu objevila v místních novinách, rodiče se dověděli, že píšu poezii. Do té doby jsem se s tím neodvážil nikomu svěřit. (Později se dozvím, že první vydané dílo Muriel Sparkové také byla báseň; vyhrála s ní školní soutěž.)

Vždycky jsem byl úspěšný chameleon; jenom jsem předstíral, že jsem jako ostatní. Hrál jsem fotbal (mizerně) a jezdil na kole. Jako kluk jsem spolu s ostrými hochy postával na rozích ulic, ale když hrozila pouliční šarvátka, vycouval jsem do uctivé vzdálenosti a do ničeho jsem se nemíchal, zato jsem všechno pozorně sledoval. Doma jsem potom zamířil do svého pokoje a psal básně o rvačkách, chlastu a prvních sexuálních zkušenostech; sešit jsem pak zase vrátil pod postel, aby nebyl na očích.

II

Takže teď je mi sedmnáct a mám velké přání: být účetní.

Abyste rozuměli, nikdo z naší rodiny na univerzitě nestudoval, ale protože hlavu na to zřejmě mám, tak se ode mě čeká, že tam půjdu. A když pocházíte z dělnické třídy, jdete na vysokou, abyste unikli svým kořenům – abyste udělali kariéru jako lékař, právník, zubař, architekt…

V Anglii jsem měl strýce, který (na rozdíl od mých rodičů) vlastnil dům a rychlé auto (mí rodiče neuměli ani řídit). Letní prázdniny jsme trávili v letoviscích u moře ve Skotsku a Anglii nebo v malém karavanu třicet kilometrů na sever od mého rodného města. Připadalo mi, že strýček vždycky vypadá opálený jako z dovolené v cizině. Byl to nejúspěšnější člověk, jakého jsem znal, a chtěl jsem být jako on.

Naneštěstí jsem v matematice nijak nevynikal. A kouzlu knih a psaní jsem propadal stále víc. Vychrlil jsem pár „románu ‘ (měly zhruba dvacet stránek a škrábal jsem je do notýsků, které jsem ukradl ve škole). První byl o teenagerovi, který má pocit, že mu doma nerozumějí, a proto uteče. Skončí v Londýně, kde ho život přitiskne ke zdi, takže nakonec spáchá sebevraždu. Druhý román bylo převyprávění Pána much,) 2kby se odehrávalo na mé střední škole. Začínalo mi svítat: proč se chystám na vysoké studovat obor, který mě vlastně nezajímá? Sdělil jsem tu novinu rodičům a viděl, že svěsili ramena. V té době jim pomalu táhlo na šedesát, do důchodu neměli daleko. Chtěli vědět, co budu dělat, až angličtinu vystuduji. Ta otázka byla zcela namístě.

„Učit.“ Jiná odpověď mě nenapadala.

Začal jsem se rozhlížet, na kterou univerzitu bych mohl jít. Nejblíž byla v St. Andrews, jenže já rád četl moderní americké a britské romány a slovo „moderní“ v St. Andrews bohužel znamenalo Johna Miltona, to jsem si zjistil. Zato v Edinburghu bylo možné studovat americkou literaturu, proto jsem se tam přihlásil a nakonec mě přijali. Jak jsem znal Edinburgh? Skoro vůbec ne. Celý život jsem žil sotva třicet kilometrů odtamtud, ale členové mé rodiny se zřídkakdy odvážili tak daleko na jih. Pamatuji se, že mě do hlavního města vzali na divadelní verzi Petra Pana a s matkou jsem jednou byl na hradě a v muzeu. Během posledních dvou let na střední škole jsme si do Edinburghu s kamarády v sobotu odpoledne příležitostně vyrazili. Ovšem vždycky jsme se drželi stejné trasy, která zahrnovala všechny možné obchody s deskami, jedno knihkupectví, kde se pod zástěrkou „knih o umění“ skrývalo a dalo prohlížet porno, a pár hospod, v nichž obsluha zastávala názor, že nám do dospělosti nechybí tolik, aby byl problém nám nalít.

Když jsem v říjnu 1978 přijel do Edinburghu studovat, měl jsem strach a zároveň to bylo vzrušující. Ubytování mi univerzita zajistit nemohla, proto jsem bydlel s jedním spolužákem v motelu na předměstí. Hned jsem vstoupil do spolku básníků a filmových diváků; stejně rychle jsem objevoval nové hospody, podniky s živou hudbou a striptýzové bary. Také jsem zpíval v punkové kapele a psal texty k písním, takže jsem pro své verše našel nové uplatnění. A z časopisů a novin mi často posílali zamítavé dopisy.

Spolek básníků se scházel týden co týden. Mladí muži nabití hormony (mezi členy snad byli jen muži, poměr v posluchačstvu byl padesát na padesát) recitovali milostné ódy: na lásku ztracenou, neopětovanou, na lásku v dálce… Já psal trochu jinak. Typický úvod mé básně vypadal asi takhle:

Zmutované kulomety střeží podchody,

zatímco mladí čichači lepidel se věší ve výtahových šachtách…

Jedna moje báseň se jmenovala Strappado (podle jistého druhu mučení), další vyprávěla dojemný příběh o manželovi, který v době líbánek uškrtil svou mladou ženu. Odkud se takové náměty braly? Proč jsem psal písně o narkomanech, vrazích a ukřižování? V mém dětství a mládí nenacházím nic, co by tenhle očividný zájem o věci bizarní a démonické vysvětlovalo. Dokonce jsem měl svoje alter ego, tuláka Kejana, který se objevil v několika básních; obvykle v Paříži popíjel absint nebo v Alexandrii vymetal nevěstince:

Cizí těleso v krevním řečišti Bernu,

Kejan vysype, co z tabáku zbylo,

z krabičky na papír,

vydechne – a drť se rozletí

po podlaze,

kde se svíjí v průvanu.

Kejan potřebuje na vzduch…

Rozumí se samo sebou, že taková poezie do mé postele žádnou zamilovanou nepřilákala.

Zato jsem se poprvé v životě setkal se spoustou „opravdových“ spisovatelů. Společnost básníků měla finanční zdroje, takže každý týden zvala jednoho profesionálního básníka na autorské čtení, a potom jsme si všichni vyrazili na skleničku. Básníci se nám při tom pokoušeli své knížky a knížečky prodat, zatímco jsme jim kladli otázky jako: „Co mám udělat, aby něco vyšlo i mně?“ Brzy jsem se přesvědčil, že většina básníků se psaním neuživí a příjem si musí doplňovat jinou prací. Napadlo mě, jestli totéž platí i o autorech beletrie.

Moje básně měly daleko k wordsworthovskému ideálu „emocí, na něž se básník v klidu rozpomíná“. Byla to vyprávění. Moji hrdinové chodili tam či onam, dělali to a ono, stávalo se jim ledacos. (A vždycky to mělo důsledky.) Začal jsem psát povídky, které ovlivnil lan McEwan, Jayne Anne Phillipsová a kdokoli, koho jsem v té době právě četl. Snažil jsem se ujasnit si dvě věci: o čem bych měl psát a jak. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem si uvědomil, že vlastně chci psát o tom, co mě obklopuje ze všech stran, s čím se setkávám na každém kroku a při každém nadechnutí.

O Edinburghu.

III

Je to město, které dobře zná strach. Celá staletí ho pronásledovalo pomyšlení na dobu, kdy bývalo kvetoucím hlavním městem, než se tohoto postavení vzdalo ve prospěch Londýna. Běžně se tu podnikají výpravy za strašidly. Je tu bezpočet hřbitovů, nepřehledné množství ulic, podzemních tunelů a jeskyní v malé hloubce pod úrovní terénu. Edinburgh se dovede před světem skrývat. Když v minulosti hrozila invaze, jeho obyvatelé vždycky pelášili do podzemí a neobjevili se, dokud vítězná vojska zdánlivě vylidněné město neopustila. Ani v současné době turisté nevidí z Edinburghu zdaleka všechno. V jeho dějinách tekla krev. Burke a Hare nejenže kradli mrtvoly z hrobů a prodávali je, ale také vraždili. Než sériové vrahy dostihla spravedlnost, zabili přinejmenším sedmnáct lidí (Burkeho potom stáhli z kůže a zhotovili z ní příšerné suvenýry, několik si jich můžete i dnes prohlédnout v edinburských muzeích).

Kolovaly tu příběhy o vážených občanech, kteří se přiznali, že uctívají ďábla, o kočáru s bezhlavým kočím, o popravených stoupencích skotské národní úmluvy z roku 1638 i o upalování čarodějnic. Sotva odrostlý Robert Louis Stevenson se tu večer potají vytrácel z domova, aby se setkával s nevěstkami, básníky a rváči v nejzapadlejších putykách, jaké jen dokázal najít.

Postupně jsem se o Edinburghu dovídal stále víc. Město si mezi sebe rozdělily dvě světové strany: na jih od Princes Street se rozkládá bludiště uliček Starého Města, na sever racionální a elegantní Nové Město. Cesta, kterou mezi nimi podnikal mladý Stevenson, byla cesta dr. Jekylla k panu Hydovi. Neodnesl tenhle Edinburgh už dávno čas? Kdepak. V říjnu 1977, o rok dříve, než jsem tam přijel studovat, si jednoho večera vyšly dvě dívky za zábavou a zmizely. Naposled je svědkové viděli v hospodě U Konce světa. Druhý den ráno se našla jejich těla. Vrahové před spravedlností unikali víc než dvacet let. Edinburští studenti věděli, že „tam venku“ je koho se bát; žádné mrazení po těle, jaké vyvolávají výpravy za strašidly a podobné akce, jsme nepotřebovali.

Současný Edinburgh a město minulosti se v mé představivosti střetly. Žil jsem v 80. letech dvacátého století, ale četl jsem o slečně Jean Brodieové (děj je zasazen do velké hospodářské krize ve 30. letech), o Jekyllovi a Hydovi i o ospravedlněném hříšníkovi. Edinburgh, kterým jsem chodil v noci, se na pohled změnil jen málo. A na obzoru se rýsoval problém s heroinem, bytová krize a HIV. Obě edinburská fotbalová mužstva mezi sebou vášnivě soupeřila a jejich rivalita se o víkendech v podobě násilí přelévala ze stadionů do ulic. Spoře oděné tanečnice v barech teď už tancovaly hostům přímo na klíně; všichni jsme věděli, že v Leithu je vykřičená čtvrť a sauny také poskytují víc služeb, než se zdá. Poslouchal jsem hodně hudby, které se časem bude říkat „gotická“: Throbbing Gristle, Joy Division a The Cure. Moje představy byly stále ponuřejší. Spal jsem do dvanácti a zůstával vzhůru do čtyř do rána. Psal jsem, četl, psal, čed a zase psal. Povídkám jsem dával názvy jako Utrpení, Vyznání, Zneuctění pana Patona, Prase či Osamělost. Získal jsem titul a podal jsem žádost, abych mohl studovat dál a doktorskou práci napsat na téma Muriel Sparková. Její příběhy hemžící se nadpřirozenými jevy se odehrávaly v gotickém prostředí, nechyběla v nich hořká satira a ďábelské kousky. Ovšem Sparková uměla psát tak elegantně, rafinovaně a hutně, že tmu, která leží hned pod lesklým povrchem její prózy, kritici často raději přehlíželi. Učil jsem se i od ní.

Jednoho dne jsem dostal dopis se zprávou, že moje povídka získala druhou cenu v soutěži edinburského deníku Scotsman. Otisknou ji a dostanu nějaké peníze. Jmenovala se Hra a líčila poslední den v životě loděnice. (Ani v tomhle případě netuším, odkud se ten název vzal.) Přibližně v té době mi přijali jinou povídku v časopise New Edinburgh Review a další dvě v BBC, kde je chtěli vysílat v rozhlase. Příběh o policistovi dohlížejícím na fotbalový zápas zahrnuli do sbírky povídek New Writing Scotland. V srpnu 1984 jsem vyhrál soutěž, kterou organizovala místní rozhlasová stanice. Cenu za nejlepší povídku mi předal Peter Ustinov.

Sakra, pomyslel jsem si. Teď už je to jen otázka času, kdy mi vyjde první román.

Ach, můj první román. Jmenoval se Summer Rites a byla to černá komedie z hotelu na Skotské vysočině. Vydat ho nikdo nechtěl, ale to už jsem pracoval na příštím: The Flood. Vzal jsem si k srdci radu „psát o tom, co člověk zná“, proto jsem děj zasadil do místa, které při bližším pohledu nezapře mé rodné město. Tenhle román vyšel, jedno malé vydavatelství v Edinburghu vydalo asi dvě stě výtisků v pevné vazbě a přibližně sedm set brožovaných. Značná část nákladu se neprodala a skončila ve stoupě.

V týdnu, kdy jsem podepsal smlouvu na The Flood, jsem dostal nápad. Příští román se bude odehrávat v Edinburghu, v gotickém Edinburghu, o němž jsem četl za studií na univerzitě, ale zároveň v dnešní době. A hlavní postavou bude „hrdina (policista?)“.

Devatenáctého března 1985 jsem si do deníku zaznamenal: „Zatím jsem nenapsal ani čárku, ale celou knihu mám v hlavě od první stránky asi tak do strany 250.“ Čtyřiadvacátého března jsem napsal první čtyři strany a rozhodl jsem se pro pracovní titul Uzly a kříže. Do 4. července byla první verze hotová, ale práce na druhé musela z nějakého důvodu počkat až do 18. září. Právě jsem přepsal na stroji první dvě zrevidované strany, když – jak opět dokládá můj deník – můj tehdejší spolubydlící Jon Curt navrhl zajít si do hospody, kde pracoval. Jmenovala se Oxfordská, měla „báječnou atmosféru a byla otevřená do dvou hodin do rána“. Potrvá několik let, než se Oxfordská hospoda v románu o Rebusovi objeví (domníval jsem se totiž, že ve fiktivních příbězích musejí být hospody, ulice atd. také fiktivní), ale byl jsem rád, že jsem ji poznal.

V souvislosti s tím se musím přiznat: už dlouho hlásám jednu lež. Léta lidem vykládám, že jsem Uzly a kříže napsal v bytě v Arden Street, v domě hned naproti tomu, kde dodnes bydlí Rebus. Ale z této ulice jsem se odstěhoval v létě roku 1985, když jsme si spolu se dvěma vysokoškoláky (Jon k nim patřil) našli byt na opačné straně města. Uzly a kříže tedy mají k Jekyllovi a Hydovi ještě blíž, než jsem myslel, protože vznikly částečně na jih od Princes Street a částečně od této ulice na sever.

Protože se můj román The Flood chystali vydat, moje agentka se ptala, jestli pracuji na další knize. Právě ona rozhodla, abychom Uzly a kříže poslali pěti londýnským vydavatelstvím: Bodley Head, Collins, Century-Hutchinson, André Deutsch a William Heinemann. Nakonec je přijalo jediné nakladatelství: Bodley Head. Ale víc jsme nepotřebovali a mně udělalo zvlášť velkou radost, že budu mít – aspoň nakrátko – stejného vydavatele jako Muriel Sparková.

Poslední zápis v mém deníku z roku 1985 konstatuje: „Každý rok je to vždycky o něco lepší.“

Když však kniha nakonec 19. března 1987 vyšla, zapsal jsem si, že se setkala s menší pozorností než ta první. V Bodley Head na reklamní kampaň neměli peníze, takže nezajistili žádnou publicitu, dokonce ani rozhovory pro noviny nebo časopisy. Kniha na pulty knihkupectví přišla a zase z nich zmizela, aniž si jí někdo všiml. Nedostala se ani do užšího výběru Sdružení autorů detektivek v kategorii prvotin (cenu toho roku dostal Denis Kilcommons). Přesto se mě zeptali, jestli bych do jejich sdružení nechtěl vstoupit. V té chvíli jsem si uvědomil krutou pravdu: zatímco jsem se snažil napsat „významný skotský neogotický román“, stal se ze mě autor kriminálních příběhů. Ne že by mi to způsobilo šňůru bezesných nocí. Postavě se jménem Rebus jsem dal sbohem a pustil jsem se do špionážního románu Watchman. Uplyne rok nebo dva, než si můj redaktor odkašle a zeptá se mě, co se stalo s Johnem Rebusem.

„Líbil se mi a myslím, že by se s ním dalo ještě něco dělat…“

To odkašlání určitě mělo signalizovat, že Watchman nejspíš nedopadne o nic líp než Uzly a kříže a že detektivní žánr by za další pokus stál.

Teprve dnes jsem schopen tenhle redaktorův postřeh plně docenit; na Rebuse totiž zřejmě shlédli vlídným okem i bohové. O první román dokonce projevil zájem jeden televizní producent. Založil společnost s jistým hercem (známým z role v oblíbeném nekonečném televizním seriálu) a hledali slibný projekt. V případě úspěchu by se děj Uzlů a křížů přesunul do Londýna (kvůli londýnskému přízvuku zmíněného herce); to také mohlo znamenat Rebusův konec. Ale moje agentka uprostřed jednání zmizela a z dohody sešlo. (O tu dámu si nemusíte dělat starosti, za pár let se zase objevila.)

Román Hide and Seek (č. Hra na schovávanou, 2001) mi dal druhou šanci se do Rebuse – promiňte mi ten výraz – zase zakousnout. V anglické verzi názvu se skrývá odkaz na jméno Hyde; pracovní verze se dokonce jmenovala Hyde and Seek. Následující román Rebuse zatáhl do Londýna (kde jsem právě bydlel), aby ho mohl z duše nenávidět stejně jako já. V té době se už nedalo nic dělat: vyšly tři knihy; rozjel jsem sérii. A dokud se budu moct díky inspektoru Rebusovi zabývat současným Skotskem, bude pokračovat. Jen jsem doufal, že si časem získá víc čtenářů.

IV

Odkud se tedy Rebus vzal? Hm, zjevně z mého podvědomí, z mladíkova mozku plného příběhů a strategií. Ale také z knih, které jsem četl, z města, které se mi stalo domovem, z jeho chodníků a vozovek nasáklých krví. Přesto mi stále připadá, že se objevil jako blesk z čistého nebe. Díval jsem se na fotografie mého studentského pokoje v Arden Street, prohledával své deníky z té doby, hledal vodítka. Poznámky z doby před začátkem práce na románu na tu záhadu vrhají málo světla. Knihu jsem pokládal za „metafyzický thriller^1, ale vykreslení Rebusová charakteru jsem věnoval minimum času. Chtěl jsem, aby příběh obsahoval spoustu „hádanek a slovních hříček“, snažil jsem se, aby byl „silně vizuální“, a dal jsem přednost psaní ve třetí osobě: „Není potřeba zacházet příliš daleko do hlavy hlavní postavy.“ Rebus měl být spíš šifrovací klíč než trojrozměrná lidská bytost. Když jsem teď Uzly a kříže znovu přečetl, myslím, že čtenář skutečně má v téhle knize od Rebuse větší odstup než v kterémkoli z následujících dílů. Je pro to dobrý důvod: chtěl jsem, aby se lidé na něj dívali jako na jednoho z možných podezřelých. Proto ty návraty do minulosti, narážky, že má za sebou něco hrozného, proto má v bytě „zamčený pokoj“. Jednou také málem uškrtí ženu, která ho pozvala k sobě do postele.

Moc pěkné.

Čirou silou vůle tu však Rebus zůstal a vyrostl v postavu natolik prokreslenou, že fanoušci si teď dělají starosti o jeho zdraví, a když se setkají se mnou, zjišťují, že já jeho kvalit nedosahuji. Nemám za sebou tolik pádů jako on, nejsem tak složitá osobnost ani v mé blízkosti není nebezpečno. Jsem jenom ten, kdo jeho příběhy zaznamenává na papír. Dost brzo mi došlo, že detektiv má skvělou příležitost komentovat svět kolem sebe. Setkává se s lidmi nahoře i na dně, s politiky a oligarchy stejně jako s feťáky a zlodějíčky. Při psaní knih o Edinburghu jsem měl příležitost tohle město (a národ, jehož hlavním městem opět je) prozkoumat odshora až dolů Rebusovýma očima. Navíc mi přálo štěstí: ve Skotsku se dosud nerozvinula tradice detektivních románů, takže jsem mohl razit vlastní cestu. A když jsem s nimi začínal, v současném Edinburghu se žádný detektivní román neodehrával, proto jsem nakrátko ani neměl konkurenci.

Štěstí mi přálo i v tom, že v Edinburghu a ve Skotsku dochází k zajímavým změnám, takže mám spoustu námětů, i když tato místa svá tajemství a záhady prozrazují jen pomalu. Žiji v tomto městě – s přestávkami – už skoro třicet let a vždy znovu mě překvapuje. Stále tam objevují podzemní ulice a prostory. Archeologové při vykopávkách na Edinburském hradě vynášejí na povrch nová fakta. Najednou se ukáže, že k muzejním exponátům se pojí příběhy, které stojí za to vyprávět. Téma „Edinburgh“ je snad nevyčerpatelné. Koneckonců je to město slov, s pevnou vazbou k literatuře. Kde jinde na světě najdete hlavní nádraží pojmenované podle románu (Waverley) a velkou stavbu ve středu města (památník skotského romantického spisovatele Waltera Scotta), která autora této knihy oslavuje? Představivost Roberta Louise Stevensona jeho rodné město ovlivňuje dodnes. Narodil se tu Arthur Conan Doyle. Vyrostla zde Muriel Sparková. Proslavil se tady Robert Burns. Studoval tu James M. Barrie. O jménech jako Carlyle a Hume ani není třeba se zmiňovat. Tradice sahá až k osobnostem dnešní doby, jako jsou J. K. Rowlingová, Irvin Welsh a Alexander McCall Smith.

Ze slov se skládá i Rebus, a byly jich miliony, takže si možná myslíte, že teď už ho důvěrně znám a vždycky chápu, co, kdy a proč dělá, ale on mě zas a znovu zaskočí. Snad se to i sluší, když jeho jméno znamená „hádanka, hlavolam“. Už dvacet let žije v mé hlavě, ovšem občas mám pocit, že naopak já žiju v jeho. Když mě před časem na jednom knižním festivalu zpovídal psychoanalytik, nadhodil, že Rebus možná zastupuje bratra, kterého jsem nikdy neměl, nebo dobrodružný život, k němuž jsem se nikdy neodhodlal. Oba moji rodiče sloužili v druhé světové válce (otec na Dálném východě). Jedna z mých dvou sester si vzala inženýra britského Královského letectva a značnou část života strávila cestováním po světě. Jako mladík jsem kdysi napsal dopis armádě se žádostí o informace o vstupu do vojska. Ale byl jsem vyhraněný knihomol a všechna má dobrodružství probíhala výhradně v mé hlavě.

Psychoanalytik měl možná pravdu; Rebus snad doopravdy je pokračování mé vlastní osobnosti – dělá všechny ty nebezpečné věci, které mně nahánějí strach, porušuje pravidla a konvence, zaplétá se do bitek, zabředá do průšvihů, dokonce čas od času čelí smrtelně nebezpečným silám. Někteří literární kritici došli k závěru, že dr.Jekyll a pan Hyde je dílo o tvůrčím procesu a rozporu mezi naší racionální myslí a temnějšími představami, které nevystavujeme cizím pohledům. V tom případě by Rebus byl můj Hyde. Jako přírodní síla říká, co já bych vyslovit nedokázal, a dělá to, k čemu bych se nikdy nepřiměl, i když si až příliš snadno dovedu představit, jak to všechno dělám.

Sir Winston Churchill jednou na adresu Ruska poznamenal, že je to „hádanka zahalená tajemstvím skrytým v záhadě“. Zjistil jsem, že totéž platí o Skotsku a Edinburghu.

A o detektivu inspektoru Johnu Rebusovi.

ALEXANDER McCALL SMITH

Alexander McCall Smith je Skot, který se narodil v Bulawayo v Rhodesii (dnešní Zimbabwe) v roce 1948. Vystudoval práva v Edinburghu, kde dodnes působí jako emeritní profesor. Jako uznávaný znalec práva v oboru lékařství a bioetiky byl předseda Komise pro etiku v britských lékařských časopisech, místopředseda Komise pro lidskou genetiku ve Spojeném království a člen Mezinárodní bioetické komise UNESCO. Když se začal naplno věnovat spisovatelské dráze, přestal se do podobných aktivit zapojovat.

Série knih o Precious Ramotswe z První dámské detektivní kanceláře začala jako soubor povídek pro malé skotské nakladatelství v roce 1998, ale nakonec se stala neskutečným mezinárodním bestsellerem (a také předlohou pro populární televizní seriál), podobně jako další knihy, kupříkladu šest dílů o Isabele Dalhousie z Nedělního filozofického klubu (The Sunday Philosophy Club, 2004; Friends, Lovers, Chocolate, 2005; The Right Attitude to Rain, 2006; The Careful Use of Compliments, 2007; The Comforts of a Muddy Saturday, 2008; The Lost Art of Gratitude, 2009). Mimoto je autorem tří románů ze série Portuguese Irregular Verbs, pěti dílů seriálu 44 Scotland Street a tří sbírek povídek. Jeho vypravěčské umění pokaždé čtenáře zcela zaujme. Napsal také devatenáct knížek pro děti. Profesor McCall Smith žije v Edinburghu a s manželkou lékařkou má dvě dcery.

ALEXANDER McCALL SMITH

PRECIOUS RAMOTSWE

1

Dětství i celé mládí jsem prožil v Africe, v čarovně nádherné, ale malinko nešťastné zemi zvané Jižní Rhodesie. Zbytek života, tedy jeho větší část, jsem strávil ve Skotsku. Považuji se za Skota, který stojí jednou nohou v Africe, na milovaném kontinentu. Většina lidí, co někdy v Africe žila, jí zůstává hluboce zasažená. Jde o část světa, do které se velice snadno zamilujete. Vyžádá si vaše srdce a často ho zlomí, někdy znovu a znovu. Právě proto o ní píši.

2

V osmdesátém jsem jel na půl roku do Svahilska, malé zemičky vtisknuté mezi Mosambik a Jižní Afriku. Pracoval jsem tam na univerzitě a bydlel v domě s nádherným výhledem na hory, o kterých Rider Haggard psal v Dolech krále Šalamouna. Dlouho předtím jsem Afriku nenavštívil, proto mě zaplavila vlna vzpomínek. Přijel jsem v období dešťů a opět jsem poznal ten nezapomenutelný pocit, kdy ve vzduchu cítíte vůni deště. Poznával jsem ptáky, které jsem vídal jako dítě. Přímo před oknem jsem měl mohutný keř bugenvilie, jaký jsem míval před domem jako chlapec.

Nejbližší městečko se jmenovalo Manzini. Cesta do něho vedla kolem nemocnice a pak okolo hotelu strýčka Charlieho. Hotel se chlubil jídelnou s rozsáhlou freskou kolem celé místnosti nahoře nad rámy obrazů. Zobrazovala africkou zvířenu – klusající žirafy, pyšné lvy, sem tam zebru – v rozlehlé savaně. Kresba na jedné straně končila jezerem, u kterého byl malý stožár, na němž se třepetala britská vlajka. Podobný hotel jsem popsal před léty v povídce He Ušed. to Like to Go for Drives with his Father (Rádjezdíval na projížďky s tátou). Je o svahilském majiteli hotelu, který má mentálně postiženého syna a za ženu znuděnou tenistku. Je šíleně pyšný na svůj mercedes, který ve skutečnosti ukradl a přelakoval. Chlapec vyjížďky ve voze miluje, zatímco manželka je přesvědčena, že by měl být otec za krádež potrestán, a proto se rozhodne pro krutý čin.

Svahilsko mi připadalo pro tuto povídku nejvhodnější lokalitou. Věřím v existenci zvláštního světadílu jménem Greeneland, nazvaného podle toho, že tam umístil děj svých románů Graham Greene. Ten samozřejmě Svahilsko nikdy nepoužil, ale líbilo by se mu. Právě tam lze zachytit postavy v nepříznivé historické situaci; jejich životy jsou životy outsiderů (většina Greenových postav jsou lidé přivanutí odjinud) a ocitají se v atmosféře plné zoufalství, cítí se vykořenění. I to činí Greenovy romány tak poutavými.

Byl jsem tehdy svobodný a o víkendech na mě trochu doléhala samota. V neděli jsem občas jezdil do Siteki na úpatí hor Lebombo, kde jsem obědval v místním starém koloniálním hotelu, který se během let zdánlivě neměnil. Podávali tam tmavý hovězí vývar, tolik oblíbený v padesátých letech, a na stoly se stále prostíraly bílé naškrobené ubrusy. Bylo zvláštní, že to místo vůbec přežilo.

Pokud jsem měl více času – řekněme tříaž čtyřdenní přestávku – projel jsem Jižní Afrikou po takzvané Transvaalské cestě až do Botswany. Ve vesnici Mochudi na sever od hlavního města Gaborone jsem měl přátele. Pár dní jsem u nich pobyl a pak se zase vracel do Svahilska. Cesta do Botswany vedla přímo přes suchou rudou pláň, jen přibližně každých padesát mil se objevila malá depresivní zemědělská osada s úhlednými bezduchými nízkými domky a obchody s rozlehlými verandami. Pokaždé, když jsem se k některé osadě blížil, slunce se odráželo od stříbrné věže holandského protestantského kostela, jako by dávalo najevo hrubý kalvinistický nesouhlas. A všude jsem měl pocit, že se život zastavil a čekalo se něco, co přijde, ale ještě nedorazilo.

Teprve za bohem zapomenutým městečkem Zeerust se cesta točila na sever a vedla posledních sedmdesát mil až k hranicím s Botswanou. A tady se to stalo, krajina se změnila, objevily se stromy a pahorky, nenadálé vyvýšeniny v krajině jako ostrůvky vystupující z moře. Stejně jako krajina se změnila i atmosféra. Když se člověk blížil k hranicím, bylo to, jako by mu něco zvedalo tíhu z ramenou.

3

Jsou místa, jež na člověka ihned zapůsobí nepopsatelným způsobem, který nemá nic do činění s tím, co vidí kolem sebe. Nesouvisí to ani s krajinou, ani s budovami, ale s něčím, co bychom mohli nazvat oduševnělou náladou. Při příjezdu do Botswany jsem prostě pokaždé cítil, že jsem dorazil na dobré místo. Stávalo se mi to i jinde, jen ten pocit nebyl tak silný. Jinde na mě zase dolehl smutek a pocit marnosti, jako například na bojišti v Cullodenu. V Botswaně jsem vnímal klid a mír a zmocnil se mě pocit harmonie a víra, že jsem ve slušné společnosti. Byl velmi silný a působil na všechny návštěvníky této země. Nejedná se o žádné mé scestné představy, opravdu to tak je. Jde o místo, kde se uznávají lidské hodnoty, kde spolu lidé žijí beze strachu, kde se setkáte s laskavostí.

Čím to je, že nějaké místo může vyvolávat určité pocity? Marconi obhajoval teorii, že zvukové vlny nikdy nezmizí, jen postupně slábnou a slábnou. Jestli je to pravda, pak všechny zvuky, které kdy vznikly, někde přetrvávají. A kdybychom měli patřičné nástroje, mohli bychom vyslechnout vše, co kdy bylo řečeno, nebo třeba jakoukoli hudbu, která kdy zazněla. Bylo by pak místo bojů místem, kde by zněly zoufalé výkřiky, zatímco na klidných prostranstvích bychom slyšeli zpěv?

Podobný druh ozvěny je skutečně nepravděpodobný, přesto jsou místa, která jako by odrážela spokojenost a poklid těch, kteří v nich žili. Ať už je vysvětlení jakékoli, Botswana mi taková připadá.

4

Mí přátelé v Mochudi se jmenovali Howard a Fiona Moffatovi. Howard měl jako lékař na starosti místní malou nemocnici, jeho žena zase knihovnu. Jejich děti John a Claire chodily do školy Maru-a-Pula v Gaborone.

Howarda jsem znal od klukovských let. Je prapravnuk známého skotského misionáře Roberta Moffata, zakladatele misie v Kurumanu. Jeho dcera se provdala za Davida Livingstona. Robert Moffat byl také první, kdo převedl místní jazyk setswana do písemné podoby. Přátelil se s králem Mizilikazim z kmene Matabale a často podnikal dlouhé cesty na jeho území, zejména do sídla Bulawayo. Já strávil v Bulawayo klukovská léta a město Cecila Johna Rhoda, viktoriánského imperialisty, jsem znal velmi dobře.

Howard pracoval v nemocnici v Mochudi od jejího založení. Místní lidé si hodného, laskavého lékaře vážili. Když mě vzal na prohlídku nemocnice, děti za ním běhaly a chytaly se ho za bílý plášť. V Africe je spousta míst, kde se uprostřed utrpení setkáváte s láskyplným chováním.

5

Při jednom našem pobytu v Mochudi jsme jeli s Fionou do vesnice za ženou, která nám chtěla darovat kuře na zítřejší oběd, protože se slavilo výročí botswanské nezávislosti. Botswana bývala až do roku 1966 britským protektorátem, teprve pak se přestala jmenovat Bechunaaland a pod novým názvem Botswana se stala samostatným státem s prezidentem sirem Seretse Khamou, nejvyšším náčelníkem kmene Bamangwato.

Jako mladík se Seretse Khama na studiích v Londýně seznámil s Ruth Wilsonovou, zamiloval se do ní a později se s ní oženil. Sňatku bránily jak britské úřady, tak domácí kmenoví náčelníci. Britská vláda ho na nátlak jihoafrické nacionalistické vlády vypověděla z jeho domoviny. On se přesto vrátil a triumfoval nad těmi, kdo byli proti jeho manželství. Ruth Khama si časem získala velkou popularitu. Nakonec Seretse Khama vstoupil do politiky a jako vůdce dovedl zemi k nezávislosti.

Přestože se k němu britská vláda zachovala macešsky, Seretse nebyl z těch, kdo by si stěžovali nebo chovali v srdci nenávist. Nastolil v nové zemi pevnou morálku založenou na nerasistické demokracii jako jediné cestě. Pod jeho vedením Botswana prosperovala. Objevila se nová naleziště diamantů a výnosy se používaly na správné účely. Zatímco v mnoha jiných afrických zemích bylo nerostné bohatství drancováno diktátory a jejich nohsledy, v Botswaně se zisky využívaly ve prospěch celé společnosti.

Žena z Mochudi, která nám chtěla dát kuře, bydlela v malém domku s pěkně udržovaným dvorkem. Zametání dvorku je jedna z tradičních symbolických povinností botswanských žen. Dům s pečlivě zameteným dvorkem se považuje za dobře vedenou domácnost. Dům plný nepořádku a chaosu by nikdy neměl dohladka umetený dvorek.

Pamatuji si, že nás u branky přivítala mladá žena. Měla na sobě červené šaty a chovala se zdvořile, jak je v této zemi přirozené. Po dvorku si ve šťastné nevědomosti o tom, co ho čeká, vykračovalo kuře.

Poté co jsme si vyměnili několik zdvořilých frází, žena ho začala honit. Kuře přebíhalo z jedné strany na druhou, vyděšeně kdákalo, ale nemělo kam utéct. Jakmile ho chytila, jedním škubnutím zápěstí mu zakroutila krk a podala ho Fioně. Pamatuji si, že jsem si hned pomyslel: Jaká úžasná žena. A hned nato jsem si umínil: Jednou bych měl

o podobné ženě z africké vesnice napsat příběh.

A to byl úplný začátek povídek o paní Ramotswe.

6

Příští rok jsem jel pracovat do Botswany asi na osm měsíců, poslala mě tam Edinburská univerzita, kde jsem právě vyučoval. Botswanská univerzita si mě vyžádala, protože se chystali otevřít studium práv. Jel jsem tam moc rád, protože rok předtím jsem si pobyt v Gaborone opravdu užíval a těšil jsem se, že tam strávím delší čas.

Přidělili mi dům nedaleko autoservisu na Tlokweng Road. Zahrada byla úplně holá, ale hned se mi přihlásil mladý muž, který u mě chtěl pracovat jako zahradník. V Botswaně se stejně jako v dalších okolních zemích předpokládá, že podpoříte místní ekonomiku tím, že zaměstnáte lidi, které vůbec nepotřebujete. Ve Svahilsku jsem například dal práci mladému muži jménem Simon, který nedělal nic jiného, než že se staral o jahody. Rostly na zahradě už předtím a dařilo se jim docela dobře i bez cizího zásahu. Pak většinu jahod sám zkonzumoval. Byl to velmi uspokojivý zaměstnanecký poměr – přinejmenším z jeho pohledu.

Tentokrát jsem zaměstnal jistého Felixe. Bohužel hned první den se ukázalo, že má silný kašel. Protože jsem měl podezření, že to nebude jen tak, zavezl jsem ho k Howardovi do Mochudi, aby ho vyšetřil. Howard naneštěstí potvrdil, co jsem si myslel – zahradník trpěl tuberkulózou. Přijal ho do nemocnice a léčil ho přes tři měsíce. Potom se Felix vrátil do práce. V jiných zemích se slabším rozpočtem na zdravotnictví by dopadl úplně jinak.

Jednou si ke mně Felix přišel stěžovat, že ho někdo zbičoval. Zeptal jsem se, kdo mu to udělal, a on označil správce místní misie. Zajel jsem s Felixem na misii a stěžovali jsme si misionáři. Ten pak správce vyslechl. Správce mu tvrdil, že Felixe opravdu někdo zbičoval, ale jen proto, že obcházel kolem misie a provokoval své nepřátele.

Samozřejmě jsem s tím nic moc nemohl dělat, ale dostal jsem užitečnou lekci, kterou jsem pak mohl využít v knížkách o paní Ramotswe: V Africe se spory často řeší neformálně a cizinec si musí dávat dobiý pozor, když se do nich chce míchat. Řeknu vám, sám nevím, co by v tak obtížné situaci udělala paní Ramotswe.

7

Pak jsem odjel do Skotska, ale každý rok jsem se do Botswany vracel kvůli mnohým projektům, do kterých jsem se zapojil. Patřila k nim

i příprava knihy o místním trestním právu. Už tehdy jsem si představoval, že jednou napíši také o Gaborone a lidech, se kterými jsem se tu setkal, ale měl jsem na práci jiné věci. V té době jsem byl opravdu hodně zaměstnaný. Až v roce 1996 jsem si jednou sedl a napsal povídku o ženě Precious Ramotswe, která využije dědictví po otci, aby si otevřela malý podnik – soukromou detektivní kancelář. Zpočátku je všechno proti ní, ale ona stejně uspěje.

Povídku jsem napsal snad za hodinu. Přesnější okolnosti si nepamatuji; řekl bych, že většina z nás nedokáže odhadnout, jak nám zdánlivá maličkost dokáže později změnit životy. Třeba existují i autoři, kteří si řeknou, sotva se jejich pero dotkne papíru: Ano, jde o něco, co mi určitě změní celý život. Já to nikdy nedělal, i když si občas zapamatuji, co jsem dělal a kde jsem byl, když jsem dostal nějaký nápad.

Nicméně vím, kde jsem byl, když jsem psal velkou část románu, který se z povídky vyvinul. Zařídili jsme si totiž s manželkou, že si vyměníme bydlení s rodinou z vesničky nedaleko Montpelier na jihu Francie. Dům měl pracovnu v mezipatře a právě tam jsem seděl, když jsem napsal většinu První dámské detektivní kanceláře. Psával jsem od brzkého rána a kolem oběda jsme brávali děti na piknik k řece, kde jsme si mohli i zaplavat. Vzpomínám si, že jsem tam román dokončil, ale ani mě nenapadlo, že by ho čekal delší život než jedno vydání v nízkém nákladu.

Knihu jsem předal témuž nakladatelství, které mi vydalo předchozí sbírku povídek Heavenly Date. Řídila je Stephanie Wolfeová a knížku si přečetla cestou na Balkán, kam doprovázela náklad charitativní pomoci. Dala mi vědět, že knihu vydá, takže jsem čekal, co z toho bude. Jenže nakladatelství se pak dostalo do potíží a koupil je někdo jiný. Stephanie, jedna z vynikajících nakladatelek dvacátého století, je už nevedla. Domnívám se, že jsem pro nové nakladatele nebyl dost netradiční, a protože jsem si uvědomil, že se jim nehodím, vzal jsem rukopis k jinému nakladateli. Jednalo se o Polygon, tehdy ho vlastnil Edinburgh University Press, a redakcí byla pověřena Marion Sinclairová (Bůh jí žehnej). Společně s Alison Bowdenovou (Bůh žehnej i jí) připravila knihu k vydání v roce 1998. Zůstanu navždy jejich dlužníkem.

Vydali patnáct set výtisků. V době, kdy kniha vyšla, jsem trávil šest měsíců jako hostující profesor na Southern Metodist University v texaském Dallasu. Šlo o soukromou vysokou školu v přepychové čtvrti jinak zajímavého a dost neobvyklého města. Byl jsem tam spokojený, přestože v Dallasu je třeba vynaložit jisté úsilí, abyste se s městem sžili. Spřátelil jsem se s novými kolegy na univerzitě a začal se učit hrát na saxofon u afroamerickěho opraváře hudebních nástrojů a jazzmana, který mě bral do bluesových klubů, které bych bez něho v Dallasu nikdy nenašel.

Další z velmi dobrých přátel, které jsem tam získal, byli Joe a Mimi McKnightovi. Joe je uznávaný texaský expert na dějiny práva a velký obdivovatel Oxfordu. Jako stipendista tam s Mimi trávil část každého léta. Mimi je bibliofilka, autorita přes chování koček a zpěvačka sboru episkopálního kostela v Highland Park. Uspořádali knize křtiny v jejich domě v Dallasu. Od přátel z univerzity bylo hezké, že se dostavili v hojném počtu, ale nikdo včetně mě netušil, že knížku čeká nějaký obzvláštní úspěch. Koho by zajímal život nějaké ženy z Botswany, země, o které málokdo ví, že vůbec existuje?

8

Kniha vyšla ve Skotsku a kritik Tony Daniels z Daily Telegraph ji přijal velmi povzbudivě. Sám je vynikajícím esejistou i autorem mnoha podnětných knih. Dost mě překvapilo, když se výtisky rychle rozprodaly a vyšel dotisk.

Napsal jsem pokračování a pak další. Po vydání ve Skotsku byly knížky nabídnuty velkým nakladatelstvím paperbacků v Londýně, ale ta je několikrát odmítla. Mí agenti poukazovali na příznivé recenze, ale na nakladatele to neudělalo dojem. Proč? Měl jsem dojem, že chtěli něco ostrého. Očekávali popis násilí nebo alespoň něco dysfunkčního, zejména od skotského spisovatele. Ti by podle nich měli být útoční a troufalí.

Ve Spojených státech zpočátku knižní sérii vydalo nakladatelství Columbia University Press. Prodávali je do mnoha knihkupectví, a tak se o nich pomalu začínalo mluvit. Nakonec byly vydány čtyři díly.

Tehdy si romány o paní Ramotswe vybrala veliká newyorská nakladatelství Anchor Books a Pantheon. Najednou začala být velmi populární. Vyprodala se čtyři vydání a knihy byly dodnes přeloženy zhruba do čtyřiceti pěti jazyků. Paní Ramotswe se rozjela do světa.

Za všechno vděčím americkým čtenářům, protože kupovali knihy ve velkém. Jako každá země i Spojené státy mají své chyby, ale Američané jsou od srdce laskaví a štědří lidé a jejich země zůstává planoucí pochodní v temnotě tohoto světa.

9

Kdo vlastně je ta žena z Botswany, která dokázala oslovit tolik odlišných lidí?

Jmenuje se Precious Ramotswe a říkají jí paní Ramotswe. Paní je v tomto případě zdvořilostní oslovení, které se píše Mma a vyslovuje mar s mírným důrazem na m. Je dcera zesnulého Oběda Ramotswe, horníka, který se z Botswany vydal pracovat do zlatých dolů v Jižní Africe. Matka jí zemřela, když byla malá, proto ji vychoval otec a jedna z jeho sestřenic. Mámu si vůbec nepamatuje, ale na otce si vzpomíná velice dobře a stále na něho myslí. „Neuběhne jediný den,“ říká paní Ramotswe, „jeden jediný den, kdy bych nepomyslela na otce Oběda Ramotswe, horníka, občana Botswany a velkého znalce dobytka.“

Obed Ramotswe byl dobrý člověk. Pro dceru představoval staré dobré botswanské hodnoty – integritu a zájem o druhé. Pamatuje si, jakým jí byl morálním příkladem a jak ji miloval. Byl na dcery pyšný stejně jako na svou zemi.

Někteří lidé říkají, že jsem přeháněl, když jsem napsal, jak jsou Botswaňané na svou zemi pyšní. Já si to nemyslím. Botswaňané jsou opravdu nesmírně hrdí na svou vlast a na to, čeho se dosáhlo za nějakých čtyřicet let od vyhlášení nezávislosti. Cihlu po cihle vybudovali prosperující stát. Dosáhli toho vlastním úsilím, vyhýbali se zadlužení. Vedli si demokraticky a dodržovali zákon celá čtyři desetiletí, i když byli obklopeni zeměmi ve válce. Mají všechny důvody být pyšní.

Před několika lety jsem se s jedním mužem z Botswany bavil o jeho zemi. Rozhovor natočila BBC pro televizní pořad. Zeptal jsem se ho: „Jste na svou zemi pyšný?“ Odpověděl: „Ano, jsem na Botswanu pyšný. Jsem pyšný, že jsem Motswana.“ Pak jsem v jeho očích zahlédl slzy.

10

Precious Ramotswe zůstala ve škole do šestnácti a pak pracovala na několika různých místech. Seznámila se s hezkým trumpetistou Notem Mokotim a provdala se za něho. Byla to hrozná chyba, právě taková, jakých se mohou dopustit všichni mladí, když je někdo ohromí pěkným vzhledem a osobním kouzlem. Note nebyl dobrý manžel, ubližoval jí, a dokonce ji bil.

Precious Ramotswe pak měla dítě, které žilo jen několik hodin. Tiskla k sobě malinkého človíčka, dokud jí ho smrt nesebrala. Note ani nepřišel na pohřeb. Její otec Obed ji vzal zpátky k sobě, když Note zmizel. Nevynadal jí, přestože od počátku věděl, co je Note zač. Prostě ji znovu přijal pod svou střechu.

Za nějakou dobu Obed onemocněl. Doly mu zničily plíce a nyní si vybíraly svou daň. Pro paní Ramotswe se zřítila část světa, když Obed umřel. Jako by kus Botswany, který vroucně milovala, odumřel a stal se minulostí.

11

Prodala mnoho dobytka, který jí otec zanechal, a založila si malou detektivní kancelář nedaleko Kgali Hill na kraji Gaborone. Neměla ponětí o práci detektiva, ale podařilo se jí sehnat příručku Clovise Andersona. Tato knížka Zásady soukromého pátrání se stala jejím hlavním průvodcem, přestože se jí většinou zdálo, že jsou v ní stejné věci, jaké by napadly každého rozumného člověka. Abych nezapomněl, čtenáři se mě často ptají, kde mohou Andersonovu příručku zakoupit.

Odpovídám, že vůbec neexistuje, a zdá se, že je to pro ně zklamání. Asi bych ji měl napsat. V příští knížce určitě napíši o návštěvě Clovise Andersona v Botswaně. Paní Ramotswe se s ním sejde, a jak je pro ni při její laskavosti zcela přirozené, něco pro něho udělá. Představuji si Clovise Andersona jako malinko neschopného; třebaže umí psát o práci soukromého detektiva, podezírám ho, že by v ní sám nikdy neuspěl.

Paní Ramotswe si našla asistentku paní Makutsi, absolventku Botswanské školy pro sekretářky, která u závěrečných zkoušek dosáhla předtím neslýchané 97procentní úspěšnosti. Tento výsledekje pro paní Makutsi nesmírně důležitý a často o něm hovoří. Zastupuje všechny, kdo museli v životě bojovat o to, aby se prosadili. Pochází z chudobné oblasti na severu země a po materiální stránce musí vystačit s málem. Je ovšem nápaditá a inteligentní a v jedné z novějších částí si najde hodného laskavého manžela jménem Phuti Radiphuti, majitele obchodu s nábytkem Dvojnásobné pohodlí. Paní Ramotswe je Phuti sympatický a považuje ho za vhodného ženicha pro svou asistentku.

Manžel paní Ramotswe je pan J. L. B. Matekoni, majitel autoservisu Rychlé motory z naší ulice a nejlepší mechanik v Botswaně. Je to dobrák a má jen málo drobných chybiček. Jedna z nich je nerozhodnost. Velmi dlouho mu trvalo, než se odhodlal si paní Ramotswe vzít. Ve skutečnosti k tomu došlo až v pátém dílu. Do té doby jsem dostal spoustu dopisů od čtenářů, kteří se divili, proč jsou tak dlouho zasnoubení a nic se neděje. Nakonec se vzali na sirotčí farmě, kde jim děti zpívaly chorály a ženy vesele výskaly.

Nově oddaný pár se pak přestěhoval do domu paní Ramotswe na Zebra Drive. Oba jsou neobyčejně šťastní; pan J. L. B. Matekoni vede dál svůj autoservis a ona pomáhá lidem řešit, jak říká, „problémy v jejich životě“. Často se jedná o drobné soukromé záležitosti, ale pravidelně se objevují i závažnější případy. Paní Ramotswe ale neřeší významné zločiny, zajímá se o drobné případy špatného chování a obvykle přiměje hříšníka k tomu, aby slíbil, že se v budoucnu zachová lépe.

Opravdu to tak v životě jde? Je možné jen tak otočit stránku a změnit se, protože nás k tomu přiměla žena jako paní Ramotswe? Asi ne. Nemůžeme si dělat iluze o lidské povaze, člověk je většinou tvor zatvrzelý.

Na druhé straně paní Ramotswe velice dobře pochopila, že člověka nezměníme k lepšímu tím, že ho jednoduše potrestáme. Ti, kterým někdo působí příkoří, pak oplácejí stejným. W. H. Auden to dobře věděl a vyjádřil to i v básni.

Paní Ramotswe věří v odpuštění. Jsem shovívavá dáma,“ říká v jedné ze svých knih. A taky velice moudrá. Umění odpustit je přednost, na kterou bohužel občas zapomínáme, když myslíme jen na pomstu. Opravdu bychom měli být více připraveni odpouštět než někoho nenávidět nebo mu přát to nejhorší. Odpuštění nám pomůže dívat se do budoucna a nenimrat se v minulosti. Odpuštění léčí.

Jeden z hrdinů paní Ramotswe je Nelson Mandela. Právě Mandela, více než jiné osobnosti dvacátého století, nám ukázal, že odpuštění může být začátkem lepší kapitoly. Paní Ramotswe to dobře chápe. Proto by nás nemělo překvapovat, že viníky pouští. Neznamená to, že schvaluje, co provedli, nebo že podceňuje důsledky jejich jednání. Je to jen proto, že vidí, jak je obyčejná pomsta sterilní. Nevěří, že další utrpení pomůže tam, kde již bylo tolik bolesti a zármutku. Myslím, že má pravdu.

12

Je snad vzorem ctnosti, je svátá? Jistěže ne. Paní Ramotswe je lidská a má své slabosti. Podle mě je právě lidskost důvodem, proč ji lidé tak vřele přijímají. Vidí, že stejně jako každý druhý i ona jen stěží odolává pokušení.

Například koláčům. Přímo miluje ovocné koláče, které jí nabízí ředitelka sirotčince paní Silvia Potokwane. A právě díky tomuto nadšení pro dobré jídlo má paní Ramotswe, jak sama říká, tradiční postavu. Znamená to, že je pořádně tlustá, ale ona to popisuje jako tradiční postavu.

Lidé mi často děkují za výraz tradiční postava. A ti, kteří mi děkují, mají sami také tradiční postavy.

13

Paní Ramotswe nikdy necestovala z Botswany, tedy kromě několika krátkých výletů do sousední Jihoafrické republiky. Nikdy neviděla moře a občas o něm sní. Ráda si představuje, jak moře šumí, protože si myslí, že je to zvuk podobný svištění větru v korunách blahovičníků.

Přestože nikdy moc necestovala, vyzná se v lidské povaze. Zná všechny slabosti typické pro muže, ale neodsuzuje je kvůli nim. Chápe, jak je těžké být opravdovým mužem. Nesnáší chvástání. Sama je skromná a štědrá. A má měkké srdce, když se setká s někým, kdo má hodně těžký život.

V jedné z knih jede do Mokolodi, do malé obory v rezervaci nedaleko Gaborone. Všimne si, že tam sedí dvě ženy. Jedna z nich je vyhublá na kost – musí být nemocná. Její kamarádka to potvrdí. Vydaly se spolu na poslední cestu. Paní Ramotswe nemocnou ženu obejme a utěšuje. Pak se s ní rozloučí jazykem setswana, protože je to řeč blízká jejímu srdci. Otočí se a rozpláče.

Paní Ramotswe si v podobných případech vždy udělá čas. Utěšila by ve smutku každého z nás.

14

Všem, kdo mé knihy čtou, je jasné, že Botswanu miluji. Je to pravda. Obdivuji tuto zemi. Obdivuji morální sílu, kterou najdete u mnoha lidí v této části světa i v jiných afrických zemích. Lidé si o Africe nesmí myslet, že je to země plná pohrom, že je to zničený kontinent. Protože není. Je v ní spousta věcí, které můžeme obdivovat a opatrovat.

Někdo říká, že mé knihy jsou jako milostné dopisy Africe. Ano, jsou. Patří k milostným dopisům, které jsem s pýchou podepsal.

[1] V překladu Matyáše Havrdy

[2] Překlad Tomáš Korbař

[3]                     Z překladu Martina Hořáka

[4] S použitím překladu Petry Kůsové

Obsah

OTTO PENZLER

PŘEDMLUVA

KEN BRUEN

JACK TAYLOR

MICHAEL CONNELLY

HIERONYMUS BOSCH

JOHN CONNOLLY

CHARLIE PARKER

ROBERT CRAIS

ELVIS COLE A JOE PIKE

JEFFERY DEAVER

LINCOLN RHYME

COLIN DEXTER

INSPEKTOR MORSE

JOHN HARVEY

CHARLIE RESNICK

STEPHEN HUNTER

BOB LEE SWAGGER

LEE CHILD

JACK REACHER

JONATHAN KELLERMAN

ALEX DELAWARE

FAYE KELLERMANOVÁ

PETER DECKER A RINA LAZARUSOVÁ

JOHN LESCROART

DISMAS HARDY

LAURA LIPPMANOVÁ

TESS MONAGHANOVÁ

DAVID MORRELL

RAMBO

CAROL O‘C0NNELL0VÁ

MALLORYOVÁ

ROBERT B. PARKER

SPENSER

RIDLEY PEARSON

LOU BOLDT

ANNE PERRYOVÁ

CHARLOTTE A THOMAS PIHOVÍ

DOUGLAS PRESTON A LINCOLN CHILD

ALOYSIUS X. L. PENDERGAST

IAN RANKIN

JOHN REBUS

ALEXANDER McCALL SMITH

PRECIOUS RAMOTSWE