Zrádné srdce

Mary E. Pearsonová

Albatros Media a.s. (2017)

V zajetí barbarského krále mají Lia a Rafe jen malou šanci na útěk. Jejich jedinou nadějí je spoléhat na to, že král bude příliš ohromen jejím darem, než aby je popravil. Královo zaujetí Liou je však větší, než se na první pohled zdá. Stále je tu i Rafe, který jí lhal, ale pro její ochranu obětoval vlastní svobodu. Zatímco se probouzí Liinym dar a ona poznává sama sebe, je jí jasné, že ji čekají rozhodnutí, která ovlivní její zemi… i její vlastní osud.

Zrádné srdce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Mary E. Pearsonová

Zrádné srdce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kate Farrellové,

mé přítelkyni a redaktorce,

která je Siarrah nejvyššího řádu

Její slzy putují s větrem.

Volá na mě,

a já můžu jen zašeptat:

jsi silná.

Silnější než tvá bolest,

silnější než tvůj žal.

Silnější než oni.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA PRVNÍ

Jediný rychlý čin.

Myslela jsem, že to bude stačit.

Nůž do břicha.

Pevný, dobře odhadnutý pohyb zápěstím.

Jenže když mě Venda spolkla, když se kolem mě sevřely její pokřivené hradby a stovky zvědavých tváří, když jsem za sebou slyšela rachocení řetězů a když mě most zvedající se za mými zády odřízl od zbytku světa, věděla jsem, že musím jednat s jistotou.

Bez jediné chybičky.

Bude to vyžadovat spoustu činů, nejen jediný. Každý krok pečlivě zvážit. Bude třeba vyslovit lži. Získat důvěru. Překročit hranice odporu. Splést všechno trpělivě dohromady. A trpělivost není mou silnou stránkou.

Ze všeho nejdřív jsem musela vymyslet, jak zabránit svému srdci, aby mi zběsile tlouklo v hrudi. Najít dech. Působit klidným dojmem. Strach je pro vlky totéž jako krvavá stopa. Zvědavci se stahovali blíž, zírali na mě s pootevřenými rty, které odhalovaly zkažené zuby. Tvářili se pobaveně, nebo pohrdavě?

A pak to chrastění lebek. Davem zněl rachot suchých kostí, jak se všichni snažili získat co nejlepší výhled, tlačili se blíž ke mně a na opascích se jim přitom pohupovaly šňůry s vyschlými lebkami, stehenními kostmi a zuby. Chtěli vidět mě. A Rafea.

Věděla jsem, že kráčí v okovech někde za mnou na konci karavany. Oba jsme byli zajatci – ve Vendě, která zajatce nebere. Aspoň nikdy dřív nebrala. Nebyli jsme jen objekty zvědavosti. Byli jsme nepřátelé, které dosud neviděli. A přesně tím byli i oni pro mě.

Míjeli jsme nekonečné čnějící věžičky, vrstvy pokřivených kamenných zdí zčernalých sazemi a věkem, které se klikatily jako nějaký špinavý tvor. Město vystavěné z trosek a rozmaru. Hukot řeky za mnou se vzdaloval.

Slibuju, dostanu nás z toho.

I Rafe teď jistě pochybuje, jestli svůj slib dokáže dodržet.

Prošli jsme dalšími mohutnými branami z neotesaných kamenů, zubaté železné mříže se pro nás záhadně otevíraly, jako by náš příchod někdo očekával. Náš průvod prořídl, jak se z něj oddělovaly skupiny vojáků, které mířily různými směry. Lidé mizeli z dohledu na klikatých cestách ve stínu vysokých zdí. Chievdar vedl nás zbylé dál a přede mnou se pohupovaly povozy s naloupenou kořistí, jak jsme kráčeli dál do nitra města. Je Rafe pořád někde za mnou, nebo ho odvlekli po některé z těch pokřivených uliček jinam?

Kaden se svezl ze sedla koně a šel vedle mě. „Už jsme skoro tam.“

Zmocnila se mě vlna nevolnosti. Walther je mrtvý, připomněla jsem si. Můj bratr je mrtvý. Nic víc už mi vzít nemůžou. Kromě Rafea. Teď nemůžu myslet jen na sebe. Tímhle se všechno změnilo. „Kde je tam?“ zeptala jsem se a snažila se, aby to znělo klidně, ale ta slova ze mě vylétla ochraptěle a nejistě.

„Náš cíl je Svatyně. Něco jako náš dvůr. Místo, kde se setkávají vůdci.“

„A Komizar.“

„Nech mluvit mě, Lio. Jen tentokrát. Prosím, neříkej ani slovo.“

Podívala jsem se na Kadena. Čelist měl zaťatou, obočí stažená nízko, jako by ho bolela hlava. Je snad nervózní z toho, že se má setkat se svým vůdcem? Bojí se toho, co bych mohla říct? Nebo toho, co udělá Komizar? Bude snad brát jako zradu, že mě Kaden hned nezabil, jak mu nařizoval rozkaz? Plavé vlasy mu v mastných unavených pramíncích visely na ramena. Tvář měl umouněnou od špíny a mastnoty. Bylo to už dávno, co někdo z nás naposledy viděl mýdlo. Jenže to byl ten nejmenší z našich problémů.

Došli jsme k další bráně, tentokrát vysoké a kovové s nýty a štěrbinami. Jimi na nás hleděly oči. Zpoza brány jsem uslyšela výkřiky a mocný zvuk zvonu. Projel mým tělem, každý jeho úder mi rozechvěl zuby.

Zsu viktara. Buď silná. Přiměla jsem se zvednout bradu výš, téměř jako by mi ji vytáhly Reeniny prsty. Brána se pomalu rozdělila vpůli, popojela dozadu a umožnila nám vstoupit na obrovské otevřené prostranství, stejně poničené a bezútěšné jako zbytek města. Ze všech stran bylo ohraničené hradbami, věžemi a počátky úzkých uliček, které se ztrácely ve stínech. Nad námi se klikatily chodníčky na cimbuří, překrývaly se a spojovaly.

Chievdar šel dál a povozy se rozjely za ním. Stráže na vnitřním nádvoří pokřikovaly na pozdrav a pak šťastně zahalekaly při pohledu na hromady kordů a sedel i dalších poházených a propletených kousků kořisti navršené na vozech. Bylo to všechno, co zůstalo po mém bratrovi a jeho druzích. Hrdlo se mi sevřelo při pomyšlení, že někdo z těch chlapů už brzy bude nosit Waltherův bandalír a jeho kord.

Prsty se mi zkroutily do dlaní, ale nezůstalo mi už ani tolik nehtů, abych je mohla zatnout do vlastní kůže. Všechny jsem měla ulámané. Zamnula jsem si holé konečky prstů a hrudí mi projela ostrá bolest. Překvapilo mě to – ta ztráta nehtů byla ve srovnání s nesmírností všech ostatních ztrát tak zanedbatelná. Bylo to jako posměšný šepot, že už mi nezbylo nic, dokonce ani nehet, vůbec nic, čím bych se mohla bránit. Jediné, co jsem měla, bylo tajné jméno, které mi teď připadalo stejně bezvýznamné jako titul, s nímž jsem se narodila. Dostůj mu, Lio, vyzvala jsem se v duchu. Jenže už když jsem to v hlavě vyslovila, cítila jsem, jak se moje sebedůvěra rozplývá. Najednou toho bylo v sázce mnohem víc, než jsem si před pár hodinami myslela. Moje činy teď mohly ublížit i Rafeovi.

Zazněl rozkaz vyložit tu hanebně získanou kořist a odnosit ji dovnitř. Kolem nás se rozběhli chlapci mladší než Eben s dvoukoláky, které dovezli k povozům a se strážemi je začali nakládat. Chievdar i jeho pobočníci sesedli a vyšli jsme po schodech k ústí dlouhé chodby. Chlapci spěchali za námi, vlekli vrchovatě naložené dvoukoláky po rampě vedle schodů a jejich hubené paže se pod tou tíhou napínaly. Některé z věcí na kárách byly stále potřísněné krví.

„Tohle je cesta do Síně Svatyně,“ oznámil Kaden a ukázal za chlapci. Ano, byl nervózní. Slyšela jsem to v jeho hlase. Pokud se Komizara bojí i on, jakou šanci mám já?

Zastavila jsem se a ohlédla. Snažila jsem se za zástupem vojáků, kteří stále proudili branou, zahlédnout Rafea, ale viděla jsem jen Malicha, který kousek za námi vedl jeho koně. Zašklebil se. Jeho obličej ještě nesl stopy po mém útoku. „Vítej ve Vendě, princezno,“ popíchl mě. „Garantuju ti, že teď bude všechno úplně jinak.“

Kaden mě otočil a přidržel mě vedle sebe. „Drž se blízko mě,“ zašeptal. „Pro svoje vlastní dobro.“

Malich se zachechtal z radosti nad svou pohrůžkou, ale já věděla, že tentokrát má pravdu. Všechno bude úplně jinak. Víc, než si sám Malich dokázal představit.

KAPITOLA DRUHÁ

Síň Svatyně byla jen stěží víc než ponurá putyka, i když rozlehlá. Vešly by se do ní čtyři Berdiny hospody. Páchla vylitým pivem, vlhkou slámou a nezřízeností. Její čtyři stěny lemovaly sloupy a byla osvětlená pochodněmi a lucernami. Vysoký strop byl zčernalý sazemi. Uprostřed stál obrovský, hrubě opracovaný a často používaný dřevěný stůl. Na něm i v mohutných pěstích nad ním trůnily cínové poháry.

Vůdci Vendy.

S Kadenem jsme se drželi ve stínu pod sloupy, zatímco vůdci zdravili chievdara i jeho pobočníky nespoutanými výkřiky a plácáním po zádech. Nabízely se poháry, rozdávaly se příchozím spolu s halekáním, ať někdo přinese další pivo. Viděla jsem Ebena, menšího než někteří chlapci, kteří tu pracovali jako sloužící, jak zvedá cínový pohár ke rtům stejně jako všichni navrátilci. Kaden mě ochranitelsky pošoupl za svá záda, ale já si stejně dál prohlížela místnost. Snažila jsem se zahlédnout Komizara, abych byla připravená na to, co mě čeká. Někteří chlapi byli obrovští jako Griz – i větší. A já žasla nad tím, jaká stvoření, lidská i zvířecí, tahle podivná země rodí. Soustředila jsem pohled na jednoho z nich. Každé slovo zavrčel a sloužící chlapci ho obíhali uctivými oblouky, aby si od něj udržovali bezpečnou vzdálenost. Napadlo mě, že to bude Komizar, ale viděla jsem, jak i Kadenův pohled klouzá po místnosti, a po tom statném hrubiánovi jen lhostejně přejel.

„To je Rada místodržících,“ ozval se, jako by mi četl myšlenky. „Vládnou provinciím.“

Venda má provincie? A nějakou hierarchii kromě nájemných zabijáků, nájezdníků a Komizarovy železné pěsti? Místodržící odlišovaly od vojáků a sluhů černé kožešinové pláštíky na ramenou, ozdobené bronzovou sponou ve tvaru vyceněných zvířecích zubů. Muži v nich vypadali ještě mohutnější a hrozivější.

Lomoz se změnil v ohlušující kravál, který se odrážel od kamenných stěn a holých podlah. Zvuky tady absorbovala jedině hromádka slámy v rohu místnosti. Chlapci postavili káry s kořistí podél jedné řady sloupů a místodržící se vrhli na hromady, zvedali kordy, potěžkávali je, otírali z nich zaschlou krev do kožených chráničů na svých předloktích. Zkoumali zboží jako u stánků na trhu. Viděla jsem, jak jeden z nich zvedl kord s jílcem vykládaným rudým jaspisem. Waltherův kord. Noha mi bezděčně vykročila kupředu, ale zarazila jsem se a přiměla se ucouvnout zpátky. Ještě ne.

„Počkej tady,“ zašeptal Kaden a vyšel ze stínů. Já se trochu přisunula ke sloupu a snažila se zorientovat. Viděla jsem tři tmavé chodby, které ústily do Síně, tedy kromě té, kterou jsme přišli my. Kam vedou? Jsou střežené stejně jako ta naše? A co je nejdůležitější, vede některá z nich k Rafeovi?

„Kde je Komizar?“ zeptal se Kaden vendsky. Nemluvil k nikomu konkrétnímu, jeho hlas jen stěží přehlušil vřavu.

Jeden místodržící se otočil, pak další. Síň náhle utichla. „Je tu zabiják,“ ozval se čísi hlas na druhém konci.

Nastala rozpačitá odmlka. Pak jeden z menších místodržících, podsaditý muž s množstvím zrzavých copánků, které mu splývaly po ramenou, vykročil ke Kadenovi a rozpřáhl paže, aby ho přivítal doma. Hluk opět začal sílit, ale zůstával znatelně tlumenější, a já se podivila, jaký vliv na ně Kadenova přítomnost má. Připomnělo mi to Malichovo chování k němu během té dlouhé cesty přes Cam Lanteux. Z očí mu sálala krvežíznivost, fyzicky na tom byli podobně, a přece vždycky ustoupil, když došlo ke konfliktu.

„Už jsme Komizarovi dali vědět,“ odpověděl mu guvernér, který ho uvítal. „Ale jestli přijde… Totiž, je zrovna zaneprázdněn…“

„Návštěvou,“ doplnil Kaden.

Místodržící se zasmál. „Přesně tak. Takovou návštěvu bych si dal taky líbit.“

Postupně k nim přišli i další vládci provincií a ten s nosem jako skoba nabídl Kadenovi pohár. Přivítal ho doma a žertem ho pokáral, že byl tak dlouho na výletě. Další se přidal a zažertoval, že Kaden je víc mimo Vendu než v ní.

„Jdu tam, kam mě Komizar pošle,“ odvětil Kaden.

Další místodržící velký jako býk a se stejně mohutnou hrudí zvedl pohár k přípitku. „Tak jako my všichni,“ prohlásil, zaklonil hlavu a dlouze, nedbale se napil. Pivo mu stékalo kolem koutků úst do vousů a kapalo na podlahu. Takže i tenhle mohutný obr skáče, jak Komizar píská, a nestydí se to připustit.

Mluvili jen vendsky, ale rozuměla jsem jim skoro všechno. Teď už jsem z vendštiny dávno znala mnohem víc než jediné slovo. Týdny cesty přes Cam Lanteux, během nichž jsem byla neustále vystavená jejich jazyku, vyléčily mou nevědomost.

Když jim Kaden odpovídal na otázky o své cestě, zaujal mě další místodržící, který vytáhl z káry jemně opracovaný bandalír a pokusil se ho natáhnout na svůj mohutný pas. Zatočila se mi hlava, udělalo se mi zle, mými žilami probublala zuřivost. Zavřela jsem oči. Ještě ne. Nenech se zabít v prvních deseti minutách. Na tohle bude čas později.

Zhluboka jsem se nadechla, a když jsem opět otevřela oči, spatřila jsem obličej ve stínu. Někdo mě pozoroval z druhé strany síně. Nedokázala jsem se odvrátit. Do tváře mu dopadal jen odlesk světla. Jeho temné oči byly bez výrazu a zároveň podmanivé – jako oči vlka pronásledujícího kořist, sebevědomého natolik, že nespěchá s útokem. Nenuceně se opíral o sloup. Byl mladší než místodržící, s hladkým obličejem kromě tenké linie vousů kolem brady a pečlivě upraveného knírku pod nosem. Tmavé vlasy měl rozcuchané, vlnily se mu až těsně nad ramena. Neměl kožešinový pláštík guvernérů ani koženou vestu vojáka, jen prosté hnědé kalhoty a volnou bílou halenu, ale rozhodně nespěchal nikomu posloužit, takže nebyl ani sluha. Jeho oči ze mě sklouzly, jako by se už nudil, a přejely po ostatních v síni, po místodržících rabujících v hromadách na kárách a šplíchajících kolem sebe pivo. A po Kadenovi. Viděla jsem, jak se dívá na Kadena.

Břichem se mi rozlilo horko.

On.

Vyšel zpoza sloupů doprostřed místnosti a já od prvního kroku věděla, že se nemýlím. Tohle byl Komizar.

„Vítejte doma, spolubojovníci!“ zvolal. Síň okamžitě utichla. Všichni se za tím hlasem obrátili, i Kaden. Komizar pomalu kráčel rozlehlým prostorem a všichni mu ustupovali z cesty. Já vyšla ze stínu a postavila se Kadenovi po bok. Ozvalo se tiché užaslé zašumění.

Komizar se zastavil pár kroků před námi. Mě ignoroval a chvíli zíral na Kadena, než se k němu konečně naklonil s přátelským objetím na uvítanou.

Když ho pustil a ucouvl, zadíval se s chladným prázdným pohledem na mě. Nemohla jsem uvěřit, že tohle je on. Tvář měl hladkou a bez vrásek, mohl být sotva o něco starší než Walther, spíš jako Kadenův starší bratr než obávaný vůdce. Nevypadal jako strašlivý Drak z Písně Vendy, ten, který pije krev a krade sny. Byl jen průměrně  vysoký a nebylo na něm nic děsivého, až na ten neuhýbající pohled.

„Co je tohle?“ zeptal se morrighanštinou skoro stejně bezchybnou, jako byla Kadenova, a pokývl ke mně hlavou. Hráč. Věděl moc dobře, kdo jsem, a chtěl si být jistý, že porozumím každému slovu.

„Princezna Arabella, První dcera Morrighanu,“ odpověděl Kaden.

Místností proběhlo další potlačené zašumění. Komizar se zasmál. „Tohle? Princezna?“

Pomalu mě obešel, jakoby nevěřícně si prohlížel mou špínu, moje hadry. Zastavil se vedle mě na boku, kde mi roztržené šaty obnažily rameno a byla vidět kavah. Tiše udělal hmm, jako by ho to lehce pobavilo, a přejel mi prstem po celé délce paže. Naskočila mi husí kůže, ale zvedla jsem bradu, jako by nebyl víc než otravná moucha, která kolem mě bzučí. Komizar dokončil kruh, až mi zase hleděl do obličeje. „Nic moc působivého, co?“ zabručel. „Ale to není většina královských spratků. Jsou asi tak úchvatní jako miska týden staré kaše.“

Ještě před měsícem bych po té návnadě skočila, roztrhala ho na kusy několika vhodně zvolenými zuřivými slovy, ale teď jsem ho chtěla víc než urazit. Vyměnila jsem si s ním pohled stejně prázdný jako ten jeho, mrknutí za mrknutí. Komizar si hřbetem ruky zamnul linii upravených vousů kolem brady a pečlivě si mě prohlížel.

„Byla to dlouhá cesta,“ vysvětlil Kaden. „A pro ni tvrdá.“

Komizar nazdvihl obočí, předstíral překvapení. „A zbytečná,“ prohodil. Zvýšil hlas tak, aby ho slyšeli všichni v místnosti, i když jeho slova byla určená Kadenovi. „Náhodou si vzpomínám, že jsem ti nařídil proříznout jí hrdlo, ne přivézt ji sem jako domácího mazlíčka.“

Ve vzduchu zajiskřilo napětí. Nikdo nezvedl ke rtům pohár. Nikdo se nehýbal. Možná čekali, že se Komizar vydá ke kárám, vezme si zbraň a srazí mi hlavu z krku přímo tady v síni, což by v jejich očích bylo správné. Kaden se mu vzepřel.

Jenže mezi Kadenem a Komizarem bylo něco, čemu jsem ještě úplně nerozuměla. Nějaké pouto.

„Má dar,“ oznámil Kaden. „Myslel jsem, že bude Vendě užitečnější živá než mrtvá.“

Při slově dar jsem viděla, jak si sloužící i vůdci mezi sebou vyměňují rychlé pohledy, ale pořád všichni mlčeli. Komizar se usmál, mrazivě i neodolatelně zároveň. Krk mě zabrněl. Tohle byl muž, který uměl ovládat místnost tím nejlehčím dotekem. Odhalil se mi. Když znám jeho sílu, můžu odhalit i jeho slabosti. Má je každý. I tenhle obávaný Komizar.

„Dar!“ zasmál se a otočil se k ostatním, jako by čekal, že se k jeho smíchu přidají. Přidali se.

Obrátil se zase na mě, úsměv byl pryč. Natáhl se po mé ruce, zkoumal rány, jeho palec zlehka přejel po hřbetu mé dlaně. „Má i jazyk?“

Tentokrát to byl Malich, kdo se zachechtal. Přistoupil ke stolu a udeřil do něj pohárem. „Jako ňafající hyena. A stejně tak zákeřně kousá,“ ozval se chievdar. Vojáci si začali mumlat.

„A přece,“ Komizar se ke mně obrátil, „pořád mlčí.“

„Lio,“ zašeptal Kaden a strčil do mě rukou, „můžeš promluvit.“

Podívala jsem se na něj. To si myslí, že to nevím? Vážně si myslel, že mlčím kvůli jeho varování? Až příliš často mě umlčovali ti, kdo si nade mnou osobovali nějakou moc. Ale ne tady. Můj hlas bude slyšet, ale promluvím, až to poslouží mým účelům. Nedala jsem nic najevo ani slovy, ani výrazem. Komizar a jeho místodržící se ničím nelišili od davů, které jsem viděla tady v ulicích. Byli zvědaví. Opravdová morrighanská princezna. Byla jsem jako vystavené zboží. Komizar chtěl, abych se před ním a jeho místodržícími předvedla. Myslí si snad, že mi z úst budou padat drahokamy? Mnohem spíš čekali, že budou moci vysmát mým slovům, tak jako se vysmáli mému zevnějšku. Byly jen dvě věci, které muž Komizarova postavení očekával, vzdor nebo podlézání, a já si byla naprosto jistá, že žádná z nich by mým vyhlídkám nijak neprospěla.

Puls jsem sice měla zběsilý, ale pohled jsem neodvrátila. Pomalu jsem zamrkala, jako bych se nudila. Vidíš, Komizare, už taky zvládám tvoje triky.

„Bez obav, přátelé,“ ozval se a mávl rukou jakoby nad mým mlčením. „Máme spoustu jiných věcí, o kterých můžeme mluvit. Třeba o tomhle všem!“ Ukázal na řadu vyrovnaných kár a potěšeně se zasmál nad tou hojností. „Copak to tady máme?“ Vydal se k jednomu konci řady, postupoval od jednoho dvoukoláku ke druhému, prohrabával se kořistí. Všimla jsem si, že místodržící si sice lup prohlédli, ale z kár nic nezmizelo. Možná věděli, že musí nechat Komizara, aby si vybral jako první. Ten zvedl sekyrku, přejel prstem po ostří, pokývl, jako by to na něj udělalo dojem. Pak se přesunul k další káře, vytáhl z ní krátký mečík a švihl s ním před sebou. Jeho svíííst proťalo vzduch a vysloužilo si pochvalné poznámky přihlížejících. Komizar se usmál. „Dobrá práce, chievdare.“

Práce? Povraždění celé roty mladých mužů?

Komizar zahodil mečík zpátky a přešel k dalšímu dvoukoláku. „A co to máme tady?“ Zalovil a vytáhl dlouhý pás z kůže. Waltherův bandalír.

Ne on. Kdokoli, jen ne on. Cítila jsem, jak mi kolena slábnou, a z hrdla mi unikl tichý sten. Komizar se ke mně otočil a zvedl bandalír do výšky. „Výjimečná řemeslná práce, že ano? Podívejte se na tu révu.“ Přejel prsty po řemínku. „A ta kůže, jak je měkká. Věcička hodná prince, co?“ Zvedl bandalír nad hlavu a navlékl si ho na svůj trup, než se vydal zpátky ke mně. „Co myslíš, princezno?“

Do očí mi vyhrkly slzy. I já mu hloupě odhalila své karty. Byla jsem pořád tak rozbolavělá ze ztráty Walthera, že jsem nedokázala jasně uvažovat. Odvrátila jsem se, ale chytil mě za bradu, jeho prsty se mi zabořily do kůže. Donutil mě ohlédnout se na něj.

„Vidíš, princezno? Tohle je moje království, ne tvoje, a mám možnosti, jak tě přimět k řeči, o jakých se ti ani nezdálo. Když rozkážu, budeš zpívat jako kanárek s ustřiženými křídly.“

„Komizare.“ Kadenův hlas byl tichý a vážný.

Komizar mě pustil, smál se, něžně mě pohladil po tváři. „Myslím, že princezna je po dlouhé cestě unavená. Ulrixi, odveď princeznu do cely, aby si mohla na chvíli odpočinout, a my si zatím s Kadenem promluvíme. Máme hodně co probírat.“ zahleděl se na Kadena a z očí mu poprvé vyšlehl hněv.

Kaden se na mě podíval, zaváhal, ale nebylo nic, co by mohl udělat. „Běž,“ vyzval mě. „Bude to dobré.“

Sotva jsme se dostali z Kadenova dohledu, stráže mě doslova táhly chodbou, manžety jejich rukávů se mi zarývaly do kůže. Stále jsem v obličeji cítila tlak Komizarových prstů. Tam, kde se mi zabořily do brady, mi v pokožce škubalo. Za pár krátkých minut dokázal vyhmátnout něco, na čem mi hluboce záleželo, a využít to tak, aby mi ublížil a oslabil mě tím. Obrňovala jsem se proti bití nebo bičování, ale proti tomuhle ne. Jeho pohled mě stále pálil v očích, bandalír mého bratra hrdě přetažený přes hruď jeho nepřítele v tom nejkrutějším výsměchu, s nadějí, že se rozsypu. A já se rozsypala.

Jedna nula pro Komizara. Vyhrál nade mnou, ne mocí ani brutální silou, ale kradmým, bedlivým pozorováním. Musím se naučit chovat stejně.

Vzedmulo se ve mně pobouření, když se mnou strážní hrubě smýkali chodbou a nejspíš si vychutnávali, že mají ve své moci princeznu. Než zastavili u dveří, paže jsem měla z jejich sevření otupělé. Odemkli a hodili mě do temné místnosti. Spadla jsem a odřela si kolena o kamennou podlahu. Zůstala jsem ochromená a schoulená ležet na zemi a vdechovala zatuchlý vzduch. Třemi otvory vysoko na stěně proti mně se dovnitř protahovaly tři tenké proužky světla. Když si moje oči přivykly na tmu, rozeznala jsem na zemi slamník s dírami, z nichž vypadávala sláma, malou trojnožku a kbelík. Jejich cela byla zařízená tak, jak se u barbarů dalo čekat. Přimhouřila jsem oči a snažila se v chabém světle rozeznat něco víc, ale pak jsem uslyšela hluk. V rohu něco zašustilo. Nebyla jsem sama.

Někdo nebo něco tu bylo se mnou.

aslouchejte příběhům.

Nechť všechny generace zvědí.

Hvězdy se sklánějí před šepotem bohů,

padají na jejich povel,

a jen vyvolený Pozůstalý

najde před jejich očima milost.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. V

KAPITOLA TŘETÍ

KADEN

„Takže ty ses domníval, že bude užitečná.“

Znal pravý důvod. Věděl, že darem opovrhuju stejně jako on, jenže jeho opovržení pramenilo z toho, že v něco takového nevěřil. Já k tomu měl pádnější důvody.

Seděli jsme sami v jeho soukromé poradní komnatě. Zaklonil se v křesle, napjatýma rukama si poklepával na rty. Jeho černé oči na mně spočívaly jako naleštěné chladné onyxy, nedávaly najevo žádné emoce. To nedávaly nikdy, ale věděl jsem, že pokud neskrývají hněv, pak přinejmenším zvědavost. Odvrátil jsem se k měkkému koberci s třásněmi pod námi. Byl tu nový.

„Dárek na důkaz dobré vůle od premiéra Reux Lau,“ vysvětlil mi.

„Dobré vůle? Vypadá draze. Od kdy nám Reux Lau dávají dárky?“

„Tak ty ses domníval. Vraťme se k tomu. Je snad tak dobrá při…“

„Ne.“ Vstal jsem a přešel k oknu. Otvory v něm hvízdal vítr. „Tak to není.“

Zasmál se. „Pak mi pověz, jak to tedy je.“

Zadíval jsem se na stůl plný map, plánů, knih a poznámek. To já ho naučil číst morrighansky, protože v tom jazyce je většina dokumentů. Jak to tedy je. Sám jsem si nebyl jistý. Vrátil jsem se do křesla proti němu a vysvětlil mu, jak Lia působí i na tak tvrdé Venďany jako Griz a Finch. „Víš, jaké jsou klany. V horách spousta lidí ještě v tyhle věci věří. Nemůžeš projít jehendrou, abys nenašel aspoň deset stánků, kde prodávají talismany. Každý sluha tady ve Svatyni nosí nějaký zastrčený pod košilí a nejmíň půlka vojáků nejspíš taky. Pokud uvěří, že Venďané můžou těžit z daru dávných pokolení, z daru, který má někdo královské krve, tak…“

Naklonil se ke mně a hněvivým pohybem předloktí shodil ze stolu papíry a mapy. „Máš mě za hlupáka? Zradil jsi rozkaz kvůli tomu, že by ji pár zaostalých Venďanů mohlo pokládat za znamení? Pokládáš se teď sám za Komizara, když si myslíš, že sám můžeš rozhodnout, co je moudřejší?!“

„Jen jsem myslel…“ Krátce jsem zavřel oči. Vzepřel jsem se rozkazu, a teď si vymýšlím výmluvy jako Morrighanec. „Zaváhal jsem, když jsem ji měl zabít. Já…“

„Zalíbila se ti. Vždyť jsem to říkal.“

Přikývl jsem. „Ano.“

Zaklonil se na židli a zavrtěl hlavou. Pak mávl rukou, jako by na tom nezáleželo. „Takže jsi propadl kouzlu ženy. Lepší, než kdyby sis myslel, že tvá rozhodnutí jsou lepší než moje.“ Odstrčil židli a postavil se. Přešel k vysoké petrolejové lampě v rohu místnosti, jejíž stínidlo lemovaly zubaté krystaly jako koruna. Když zesílil plamen, obličej mu zalily střípky světla. Lampa byla darem zemana z Tomacku a do stroze zařízené místnosti se nehodila. Komizar se zatahal za krátké vousy na bradě, pohroužený v myšlenkách. Pak se jeho oči opět upřely na mě. „Nevadí, že je tady. Je mimo dosah Morrighanu a Dalbrecku, a to je hlavní. A ano, když už je tady… já rozhodnu, jak ji nejlíp využít. Neuniklo mi, jak guvernéry překvapilo, že je mezi námi osoba královského rodu. Ani šeptání sloužících, když odešla.“ Na rtech se mu objevil úsměv. Setřel rukávem šmouhu na stínítku lampy. „Ano, mohla by být užitečná,“ zašeptal spíš sobě než mně, jako by se mu ta myšlenka zamlouvala čím dál víc.

Otočil se, když si vzpomněl, že tam pořád ještě jsem.

„Prozatím si svou ochočenou kočičku užívej, ale moc se k ní neupínej. My ze Svatyně nejsme jako horalé. Nežijeme usedlým, krotkým domáckým životem. Nezapomínej na to. Na prvním místě je naše bratrství a Venda. Díky tomu přežíváme. Naši lidé na nás spoléhají. Jsme jejich naděje.“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. Byla to pravda. Bez Komizara, dokonce i bez Malicha už bych byl mrtvý. Ale nemám se k ní moc upínat? Na to už bylo pozdě.

Komizar se vrátil ke svému stolu, prohrabal se papíry, sehnul se nad jednu mapu a usmál se. Ten úsměv jsem znal. Měl jich spoustu. Když se usmál na Liu, bál jsem se nejhoršího. Ten, který se objevil na jeho tváři teď, byl upřímný a spokojený, takový, jaký neměl nikdo vidět.

„Tvé plány pokračují dobře?“

„Naše plány,“ opravil mě. „Líp, než jsem doufal. Musím ti ukázat pár věcí, ale to počká. Stihl jsi to zpátky těsně před mým zítřejším odjezdem. Místodržící z Balwoodu a Arlestonu se neukázali.“

„Mrtví?“

„U Balwoodu je to dost pravděpodobné. Buď ho konečně dostala některá z těch nemocí severu, nebo ho o hlavu připravil nějaký mladý uzurpátor, který se sám bojí ukázat ve Svatyni.“

Můj odhad byl, že Hedwin z Balwoodu podlehl dýce v zádech. Sám se vždycky chvástal, že je moc podlý na to, aby si na něj troufla některá z nemocí, které řádí v lesích na severu.

„A Arleston?“

Oba jsme věděli, že místodržící Tierny z nejjižnější provincie nejspíš leží ožralý pod stolem v nějakém bordelu po cestě do Svatyně a dorazí později, s výmluvami na špatné počasí a chromé koně. Ale desátky zásob z jeho provincie neměly nikdy zpoždění. Komizar pokrčil rameny. „Všude se najdou horkokrevní mladíci, kteří mají plné zuby úlisných starých guvernérů.“

Tak jako před jedenácti lety Komizar. Podíval jsem se na něj. Pořád byl každým coulem tím mladíkem, který zabil tři místodržící a po nich předchozího Komizara Vendy. Ale už nebyl horkokrevný. Ne, jeho krev teď zůstávala chladná a nevzrušená.

„Je to už dávno, kdy tu naposledy k něčemu došlo,“ přemítal jsem nahlas.

„Nikdo nestojí o dýku v zádech, ale pořád je s čím bojovat, můj bratře. Proto nikdy nesmíme zlenivět.“ Odstrčil mapu. „Pojeď zítra se mnou. Rád bych měl po boku zase někoho jiného. Už tak dávno jsme nejeli spolu.“

Mlčel jsem, ale můj výraz musel mou zdráhavost prozradit.

Komizar zavrtěl hlavou, stáhl svou nabídku. „Ovšem, právě ses vrátil z dlouhé cesty, a kromě toho jsi přivezl Vendě velice zajímavou kořist. Zasloužíš si odpočinek. Udělej si pár dní volno, pak pro tebe budu mít práci.“

Byl jsem mu vděčný, že se nezmínil o Lie. Byl ke mně velkorysejší, než jsem si zasloužil, ale všiml jsem si, jak vyslovil Vendě – jako by mi připomínal, komu má náležet má loajalita. Vstal jsem a obrátil se ke dveřím. Průvan zašustil papíry na stole.

„Zvedá se bouře,“ prohodil jsem.

„První z mnoha,“ odpověděl Komizar. „Přichází nová roční doba.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vyskočila jsem na nohy a pátrala pohledem ve stínech, snažila se zahlédnout to, co vydalo ten zvuk.

„Tady.“

Prudce jsem se otočila.

Tenký kužel světla získal nový tvar, když do jeho něžné záře kdosi vstoupil.

Tmavý pramínek vlasů. Lícní kost. Rty.

Nedokázala jsem se pohnout. Zírala jsem na něj. Všechno, co jsem kdy chtěla, všechno, před čím jsem kdy utíkala, bylo najednou zamčené ve stejné cele jako já.

„Princ Rafferty,“ zašeptala jsem konečně. Bylo to jen jméno, ale ten zvuk zněl tvrdě, cize a ohavně. Princ Jaxon Tyrus Rafferty.

Zavrtěl hlavou. „Lio…“

Jeho hlas se chvějivě protáhl mou pokožkou. Ve mně se pohnulo všechno to, čeho jsem se tisíce kilometrů držela. Celé ty týdny, dny. Jeho. Sedláka, ze kterého se teď vyklubal princ – a taky obratný lhář. Pořád jsem to nedokázala úplně pochopit. Myšlenky mi proklouzávaly mezi prsty jako voda.

Popošel ke mně, kužel světla se posunul k jeho ramenům, ale já už viděla jeho tvář, tu vinu v ní. „Lio, vím, co si myslíš.“

„Ne, princi Rafferty. Ty nemáš ani ponětí, co si já myslím. Dokonce ani já to netuším.“ Věděla jsem jenom to, že i teď, když jsem se chvěla pochybnostmi, se moje krev vařila, rozehřívaná každým jeho slovem a pohledem. V žaludku jsem cítila stejné šimravé víření jako v Terravinu. Jako by se nic nezměnilo. Chtěla jsem ho, zoufale a bezvýhradně.

Popošel ke mně a prostor mezi námi náhle zmizel, horkost jeho hrudi se setkala s mou, jeho silné ruce mě objaly, jeho rty byly horké a měkké – přesně tak měkké, jak jsem si pamatovala. Vpíjela jsem se do něj, s úlevou, s vděčností – s hněvem. Sedlákovy rty, princovy rty, rty lháře. Ta jediná pravda, o níž jsem se domnívala, že ji znám, byla pryč.

Tiskla jsem se k němu a říkala si, že pár lží neznamená ve srovnání se vším ostatním vůbec nic. Riskoval kvůli mně život, když za mnou přišel až sem. Pořád mu visel na vlásku. Možná že se rána nedožije ani jeden z nás. Ale stále to bylo mezi námi, nízké a ohavné. Lhal mi. Manipuloval se mnou. Za jakým účelem? Jakou hru to hrál? Byl tady kvůli mně, nebo kvůli princezně Arabelle? Odstrčila jsem se od něj. Zadívala se na něj. Zvedla jsem ruku, a celou se rozlehlo hlasité mlask mé dlaně o jeho tvář.

Natáhl ruku, zamnul si tvář a otočil hlavu ke straně. „Přiznávám, že když jsem tě pronásledoval tolik kilometrů přes celý světadíl, takové přivítání jsem si zrovna nepředstavoval. Nemůžeme se radši vrátit k té líbací části?“

„Lhal jsi mi.“

Viděla jsem, jak ztuhl, napřímil se, zaujal postavení… prince. Toho, kým ve skutečnosti byl. „Já si spíš vzpomínám, že to bylo oboustranné utajování skutečností.“

„Jenže ty jsi celou dobu věděl, kdo jsem.“

„Lio…“

„Rafe, tobě to možná nepřipadá důležité, ale pro mě to má nesmírnou váhu. Utekla jsem z Civiky, protože jsem chtěla aspoň jednou v životě zažít, že mě někdo bude milovat pro to, jaká jsem – ne proto, kdo jsem, nebo že mu to nařizuje kus papíru. Možná budu za pár hodin mrtvá, ale i kdyby to mělo být to poslední na světě, co se dozvím, musím to vědět. Za kým jsi sem doopravdy přišel?“

Jeho zmatený výraz se změnil v podrážděný. „Není to snad jasné?“

„Ne!“ vybuchla jsem. „Kdybych byla vážně služebná z hostince, přijel bys za mnou? Znamená pro tebe něco moje skutečné já? Věnoval bys mi kdy druhý pohled, kdybys nevěděl, že jsem princezna Arabella?“

„Lio, na tuhle otázku se nedá odpovědět. Jel jsem do Terravinu jen proto, že…“

„Kvůli politickému zostuzení? Pomstě? Ze zvědavosti?“

„Ano!“ vyštěkl. „Kvůli všemu z toho! Kvůli ostudě a pomstě! Nejdřív. Ale pak…“

„A co kdybys princeznu Arabellu vůbec nenašel? Co kdybys našel jen mě, hospodskou posluhovačku Liu?“

„Pak bych nebyl tady teď. Byl bych v Terravinu a líbal tu nejnesnesitelnější holku, jakou jsem kdy viděl, a nic, ani síla dvou království, by mě od ní nemohlo odtrhnout.“ Přistoupil blíž a váhavě vzal do dlaní můj obličej. „Ale pravda je, že jsem přišel pro tebe, Lio, ať jsi kdokoli, a je mi jedno, jaké chyby jsem udělal, jaké jsi udělala ty. Udělal bych je všechny do poslední znova, kdyby to byl jediný způsob, jak být s tebou.“

Oči mu zajiskřily zoufalstvím. „Chci ti všechno vysvětlit. Chci s tebou strávit celý život tím, že ti budu vynahrazovat všechny lži, které jsem ti napovídal, jenže zrovna teď na to nemáme čas. Můžou se každou chvíli vrátit. Musíme si sjednotit naše verze, vytvořit plány.“

Celý život. Moje myšlenky zkapalněly, v žilách mě zahřívala ta dvě slova, celý život. Naděje a sny, které jsem musela bolestně odsunout do pozadí, se zase probíraly. Ovšem, má pravdu. Teď bylo ze všeho nejdůležitější vymyslet, co budeme dělat. Nedokážu se dívat, jak umírá i on. Smrt Grety a Walthera a celé roty mladíků už bylo víc, než dokážu snést.

„Přijdou nám na pomoc,“ ozval se Rafe, který už byl o krok přede mnou. „Musíme jen vydržet, než dorazí.“ Byl sebevědomý, věřil si jako správný princ. Nebo jako dobře vycvičený voják. Jak to, že jsem tyhle jeho stránky předtím neviděla? Takže on čeká na svoje muže.

„Kolik?“ zeptala jsem se.

„Čtyři.“

„Čtyři tisíce?“ Cítila jsem, jak se ve mně zase rodí naděje.

Jeho výraz zvážněl. „Ne, čtyři.“

„Chceš říct čtyři sta?“

Zavrtěl hlavou.

„Čtyři? Jen to?“

„Lio, já vím, jak to zní, ale věř mi, tihle čtyři jsou ti nejlepší.“

Moje naděje poklesla stejně rychle, jako se předtím vzedmula. Odsud by nás nedostalo ani čtyři sta vojáků, natož čtyři. Nedokázala jsem zamaskovat svou skepsi a ze rtů mi unikl slabý smích. Obešla jsem místnost a zavrtěla hlavou. „Jsme polapení na téhle straně divoké řeky, uprostřed tisíců lidí, kteří nás nenávidí. Co zmůžou čtyři na naší straně?“

„Šest,“ opravil mě. „S tebou a se mnou nás je šest.“ V hlase mu zazněla bolest, a když přistoupil blíž ke mně, zamžikal a chytil se za žebra.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. „Zranili tě?“

„Jen dáreček od strážných. Nemají v oblibě svině z Dalbrecku. A postarali se o to, abych to pochopil. Několikrát.“ Držel se za bok a mělce dýchal. „Jsou to jenom modřiny, jsem v pořádku.“

„Ne, to určitě nejsi.“ Odstrčila jsem mu ruku a vyhrnula košili. I v šeru cely jsem viděla purpurové podlitiny, které se mu rozlévaly po žebrech. Přepočítala jsem znovu naše šance. Pět proti tisícům. Přitáhla jsem stoličku, přiměla Rafea, aby se posadil, a utrhla si pruh ze své už tak rozedrané sukně. Opatrně jsem mu ovázala trup, abych znehybnila žebra. Vzpomněla jsem si na jizvy na Kadenových zádech. Tihle lidé jsou divoši. „Neměl jsi za mnou jezdit, Rafe. Tohle je můj problém. Můžu si za to sama, když jsem…“

„Nic mi není,“ přerušil mě. „Nedělej si starosti. Dopadl jsem už hůř, když jsem občas sletěl z koně, a tohle se nedá srovnávat s tím, co jsi vytrpěla ty.“ Natáhl se po mé ruce. „Je mi to líto, Lio. Vyprávěli mi o tvém bratrovi.“

Do krku mi opět stoupla žluč. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového vůbec může stát, natož že tomu budu sama přihlížet. Dívat se na to, jak mi před očima masakrují bratra, bylo to nejhorší. Odtáhla jsem ruku a otřela si ji o roztrhanou sukni. Připadalo mi špatné mluvit o Waltherovi a cítit přitom teplo Rafeových prstů, zatímco můj bratr leží studený pod zemí. „Chceš říct, že se vysmívali mému bratrovi. Poslouchala jsem to po cestě pět dní, to jejich naparování, jak snadno je rozdrtili.“

„Říkali, že jsi je pohřbila. Všechny.“

Pozorovala jsem slabé paprsky světla, které se protahovaly dovnitř škvírami, a snažila se vidět něco jiného než Waltherovy prázdné oči zírající do oblohy, svoje prsty, jak mu je naposledy zavírají. „Kéž bys ho znal,“ hlesla jsem. „Z mého bratra by jednou byl velký král. Byl vždycky a ke všem laskavý a trpělivý a věřil ve mě tak jako nikdo jiný. On…“ Otočila jsem se obličejem k Rafeovi. „Velel rotě dvaatřiceti nejsilnějších, nejstatečnějších morrighanských vojáků. Všechny jsem je viděla umírat. Stáli proti přesile pět na jednoho. Byl to masakr.“

Ochranný závěs, který jsem přes svoje vzpomínky zatáhla, se roztrhl. Pokožku mi rozpálila horkost. Cítila jsem nasládlý pach jejich těl. Kusů těl. Posbírala jsem je všechny, aby nic nezbylo pro zvířata, a třiatřicetkrát jsem padla na kolena, abych se pomodlila. Slova ze mě tryskala sama, krvácela z mého nitra, třiatřicet proseb o slitování, třiatřicet rozloučení. A pak je půda nasáklá jejich krví jednoho po druhém spolykala, pozřela a byli pryč. Nebylo to poprvé. Nebude to naposledy.

„Lio?“

Podívala jsem se na Rafea. Vysokého a silného jako můj bratr. Jen čtyři mu přijdou na pomoc. Kolika ztrátám ještě budu muset přihlížet?

„Ano,“ přikývla jsem. „Všechny jsem je pohřbila.“

Natáhl se a přivinul si mě k sobě. Posadila jsem se na slamník vedle něj. „Zvládneme to,“ prohlásil. „Potřebujeme jen získat čas, než se sem mí muži dostanou.“

„Jak dlouho jim to bude trvat?“ zeptala jsem se.

„Pár dní. Možná déle. Záleží na tom, jak daleko na jih budou muset jet, aby mohli překročit řeku. Ale vím, že přijdou, jak nejrychleji to půjde. Jsou to ti nejlepší, Lio. Nejlepší z dalbreckých vojáků. Dva z nich mluví plynně místním jazykem. Nějak se sem už dostanou.“

Chtěla jsem říct, že dostat se sem není problém. My se sem dostali taky. Problém bude dostat se ven. Ale držela jsem jazyk za zuby a kývala, snažila se tvářit povzbudivě. Pokud nevyjde jeho plán, pak vyjde můj. Dneska ráno jsem zabila koně. Večer možná zabiju jiné stvoření.

„Třeba to půjde jinak,“ ozvala jsem se. „Ve Svatyni mají zbraně. Jedna jim chybět nebude. Zkusím ukrást dýku a schovat si ji pod sukni.“

„Ne,“ odmítl pevně. „To je moc nebezpečné. Kdyby…“

„Rafe, jejich vůdce je zodpovědný za smrt mého bratra, jeho ženy, celé jeho roty. Je jen otázkou času, kdy dostane zálusk na další naše lidi. Musí…“

„Zabili je jeho muži, Lio. Čemu pomůže smrt dalšího člověka? Jedinou dýkou se nezbavíme celé armády, zvlášť ne v našem postavení. V tuhle chvíli je naším cílem dostat se odtud živí.“

V tom jsme se neshodli. Rozumem jsem chápala, že má pravdu, ale hlubší, temnější části mé duše stejně prahly po něčem víc než po útěku.

Chytil mě za paži, vyžadoval odpověď. „Slyšíš, Lio? Nikomu nepomůže, když se sama necháš zabít! Buď trpělivá. Mí vojáci sem přijdou, a pak se odsud všichni dostaneme.“

Já, trpělivá, čtyři vojáci. Ta čtyři slova dohromady byla šílenstvím. Ale ustoupila jsem, protože i bez těch čtyř jsme se s Rafem potřebovali navzájem, a na tom teď záleželo nejvíc. Seděli jsme na slamníku, spřádali plány, co jim řekneme a neřekneme, jaké lži si vymyslíme do chvíle, než přijde pomoc. Konečně spojenectví, jaké se naši otcové snažili vytvořit. Pověděla jsem Rafeovi všechno, co jsem věděla o Komizarovi, o jejich hlavním městě, o Svatyni a chodbách, kterými mě táhli. Každý detail mohl být důležitý.

„Buď opatrný. Dávej si pozor na to, co říkáš,“ varovala jsem ho. „I na svoje pohyby. Jemu nic neunikne. Sice tak nepůsobí, ale je zatraceně bystrý.“

Některé věci jsem si nechávala pro sebe. Rafeovy plány byly kov a maso, pěst a podlaha. Pevné, reálné. Moje byly utkané z neviditelných věcí, horkosti a chladu, krve a pomsty, ze všeho, co se krčilo v mém nitru.

Když jsme si šeptali o tom, co podnikneme, Rafe se náhle odmlčel, natáhl ruku a přejel mi prstem po tváři. „Bál jsem se…“ Polkl a sklopil oči, odkašlal si. Jeho čelist sebou zaškubala a já si pomyslela, že bych se od něj měla odvrátit. Když se na mě zase podíval, z očí mu sršel hněv. „Já vím, co tě zevnitř spaluje, Lio. Zaplatí za to. Za všechno. Slibuju. Jednou za to zaplatí.“

Věděla jsem, jak to myslí. Že za to zaplatí Kaden.

Uslyšeli jsme blížící se kroky a rychle jsme se oddělili. Rafe se na mě zadíval, temně modrý led jeho očí proťal tmu. „Lio, vím, že se tvoje city ke mně změnily. Podvedl jsem tě. Nejsem sedlák, jak jsem tvrdil. Doufám ale, že dokážu, aby ses do mě jednou zamilovala znova, tentokrát jako do prince. Začali jsme špatně – ale to neznamená, že nemůžeme skončit líp.“

Hleděla jsem na něj, jeho pohled mě celou polykal. Otevřela jsem ústa, abych promluvila, ale jeho slova mi dál vířila hlavou. Aby ses do mě jednou zamilovala znova… tentokrát jako do prince.

Dveře se s bouchnutím rozlétly a dovnitř vešli dva strážní. „Ty,“ ukázali na mě, a já měla stěží čas se zvednout, než mě odvlekli pryč.

KAPITOLA PÁTÁ

„Dolů, holka.“

Strčili mě do vany plné ledové vody a podrželi mi obličej pod hladinou, zatímco mi drsné ruce drbaly vlasy. Vynořila jsem se, plivala a snažila se nadechnout, dusila jsem se mýdlovou vodou. Komizarovi zřejmě připadal můj zjev nechutný a zvlášť urážející jeho vytříbený čich, takže nařídil rychlou očistu. Vyvlekli mě z vany a nařídili mi, abych se osušila kusem látky, která nebyla větší než kapesník. Na mou pokořující koupel dohlížela mladá žena, které ostatní říkali Calantha. Něco po mně hodila. „Oblékni si to.“

Podívala jsem se na hromádku hadrů u svých nohou. Byl to hrubý režný pytel, který by se spíš hodil pro nacpání slámou než na lidské tělo. „Ne.“

„Vezmeš si to, jestli chceš zůstat naživu.“

V jejím hlase nezazněla žádná výhrůžka. Jen fakt. Její pohled mě zneklidňoval. Přes jedno oko měla pásku. Její černá barva ostře kontrastovala s podivně bezbarvými, mrtvolně bílými vlasy. Ta páska byla tak nápadná, že z ní skoro nešlo odtrhnout oči. Klapka na oku byla pošitá maličkými blýskavými korálky, takže to vypadalo, jako by zevnitř hledělo jasně modré oko. Zpod látky se nořily vířící vytetované linky, které proměňovaly jednu její tvář v umělecké dílo. Přemítala jsem, proč ta žena úmyslně poutá pozornost k něčemu, co by se jiní snažili zamaskovat.

„Hned,“ dodala.

Odtrhla jsem pohled od jejího zneklidňujícího výrazu a popadla z podlahy pytel, abych si ho líp prohlídla. „On chce, abych tohle nosila?“

„Tohle není Morrighan.“

„A já nejsem pytel brambor.“

Její jediné oko se přimhouřilo a zasmála se. „Kdybys byla, měla bys větší cenu.“

Pokud si Komizar myslel, že mě tím poníží, pletl se. Žádná hrdost už ve mně nezůstala. Hodila jsem si ten hadr přes hlavu. Byl volný a jen stěží mi držel na ramenou. Musela jsem si taky přidržovat jeho přílišnou délku, abych o látku nezakopla. Hrubá vlákna mě škrábala do kůže. Calantha mi hodila provaz. „Tohle by mělo pomoct, aby to z tebe nespadlo.“

„Nádhera.“ Oplatila jsem jí ušklíbnutí a pokusila se nařasit a podhrnout pytlovinu co nejlíp, aby se dala upevnit provazem kolem pasu.

Bosá chodidla mě na kamenné podlaze studila, ale boty mi sebrali a nečekala jsem, že je ještě uvidím. Pokusila jsem se potlačit zachvění a přikývla na znamení, že jsem připravená.

„Buď ráda, princezno,“ ozvala se Calantha a záhadně si přejela prstem po chybějícím oku zakrytém kamínky. „Jiní, kteří mu vzdorovali, dopadli mnohem hůř.“

KAPITOLA ŠESTÁ

PAULINE

Poslední úsek cesty do Civiky byl trýznivý. Poblíž Derryvale nás zaskočil prudký vytrvalý déšť a musely jsme se na tři neděle ukrýt v opuštěné stodole, kde jsme se o střechu nad hlavou dělily se sovou a divokou kočkou. Díky těm dvěma tam aspoň nebyli žádní hlodavci. Každý promarněný den jen posiloval mou úzkost. Pokud Kaden unesl Liu do Vendy, touhle dobou už tam jistě jsou. Snažila jsem se příliš nezabývat tou druhou možností – že už je mrtvá.

Seběhlo se to tak rychle, že jsem to v tu chvíli ani nestačila pochopit. Kaden se jí zmocnil. Kaden patří k nim. Kaden, kterému jsem dávala přednost před Rafem. Vlastně jsem udělala tu chybu, že jsem Liu postrkovala k němu. Líbilo se mi jeho klidné chování. Mluvila jsem s ní o tom, jak laskavé má oči. Vlastně mi vůbec připadal jako laskavý člověk. Jak jsem se mohla tak mýlit? Hluboce to mnou otřáslo. Vždycky jsem si myslela, že umím dobře posoudit charakter člověka, jenže Kaden byl opakem laskavosti. Byl to zabiják. Aspoň Gwyneth to tvrdila. Netušila jsem, odkud to ví, ale Gwyneth měla spoustu různých nadání a tahat informace z přiopilých hostů bylo jedním z nich.

Rozhodly jsme se, že bude bezpečnější ubytovat se v hostinci v jedné z vesniček mimo městské hradby než ve městě. Gwyneth tady sice nikdo neznal, ale znali mě, a musela jsem svou přítomnost utajit aspoň do té doby, než si zařídím schůzku s viceregentem. Na královnině dvoře jsem byla dost nápadná osoba a nejspíš by proti mně vznesli obvinění za to, že jsem Lie pomáhala k útěku. Viceregent byl z celé vlády k Lie nejhodnější, choval se k ní až starostlivě. Jako by chápal její obtížné postavení. Pokud mu vylíčím, co ji potkalo, určitě to králi přednese tím nejvhodnějším způsobem. A co by to bylo za otce, kdyby se nepokusil svou dceru zachránit bez ohledu na to, že se mu vzepřela?

Když nám Gwyneth objednávala pokoj, zůstala jsem stát ve stínu s hlavou zakrytou kapucí. Sledovala jsem ji, jak se baví s hostinským, i když jejich rozhovor jsem neslyšela. Připadalo mi, že trvá déle, než je nezbytné, a ucítila jsem šimravý záchvěv v břiše. Byla to další připomínka toho, jak se věci změnily, kolik času uteklo, připomínka Liina slibu. Zvládneme to společně. Připomínka toho, že čas kvapí. Políbila jsem si konečky prstů a zvedla je k bohům. Prosím, přiveďte ji zpátky.

Gwyneth a hostinský si vyměnili nějaké papíry. Přejel mě rychlým pohledem, možná se divil, proč si ani uvnitř nesundám kápi pláště, ale neřekl nic a konečně přistrčil Gwyneth přes pult klíč.

Pokoj byl na druhém konci chodby, malý, ale mnohem pohodlnější než stodola. Nove a Dieci byli ve stáji a zřejmě se jim taky zamlouvalo, že mají vlastní stání a čerstvý oves. Peníze nebyly problém. V Luiseveque jsem prodala šperky, které mi dala Lia. I na Gwyneth udělalo dojem, jak obratně dokážu smlouvat s pokoutními obchodníky vzadu za jejich krámy, ale tohle jsem se naučila od Lii.

Když jsem za námi zavřela dveře, zeptala jsem se Gwyneth, proč to trvalo tak dlouho. Objednat si pokoj u Berdi znamenalo oznámit cenu a ukázat hostovi, kudy má jít.

Gwyneth hodila svůj vak na postel. „Poslala jsem dopis kancléři s žádostí o schůzku.“

Zadržela jsem dech. Na chvíli jsem nedokázala promluvit. „Co že jsi? Proč jsi jednala proti mému přání? Už jsem ti vysvětlila, že ten Liu nenávidí.“

Gwyneth se dala nevzrušeně do vybalování, moje rozčilení s ní ani nehnulo. „Myslím, že bude moudřejší trochu… čenichat… kolem, použít diskrétnější způsoby, než jít rovnou za někým mocným. Kdyby se ukázalo, že viceregent nám nepomůže, ocitly bychom se ve slepé uličce.“

Zadívala jsem se na ni a na ramenou mi naskočila husí kůže. Tohle už bylo podruhé, kdy navrhla setkání s kancléřem. A teď dokonce jednala bez mého souhlasu. Zřejmě je odhodlaná zatáhnout ho do toho za každou cenu. „Ty kancléře znáš, Gwyneth?“

Pokrčila rameny. „Hm, trochu možná. Naše cesty se v minulosti trochu zkřížily.“

„A to tě nikdy předtím nenapadlo, že bys mi to mohla říct?“

„Myslela jsem si, že bys to nevzala dobře, a jak se zdá, měla jsem pravdu.“

Hodila jsem svůj vak na postel a začala se v něm přehrabovat, abych našla kartáč. Rychle jsem si pročesala vlasy a snažila jsem se rozmotat přitom své zacuchané myšlenky, ovládnout se, když mi hlavou znělo jediné: Tak ona ho možná trochu zná? Neměla jsem kancléře o nic radši než Lia, nevěřila jsem mu o nic víc. Tohle se mi vůbec nechtělo líbit.

„Rozhodla jsem se. Půjdu rovnou za králem,“ prohlásila jsem. „Ty můžeš zůstat tady.“

Chytila mě za ruku a zarazila moje pročesávání. „A jak to chceš udělat? Chceš projít citadelou a zabušit kartáčem na dveře jeho komnaty? Jak daleko si myslíš, že se dostaneš? Nebo mu chceš poslat zprávu? Všechny písemnosti procházejí nejdřív kancléřovým úřadem. Tak proč nejít nejdřív za ním?“

„Vím jistě, že si nějak audienci u krále dokážu sjednat.“

„Samozřejmě že dokážeš. Jenže nezapomínej, žes napomáhala Lie k útěku. Taky bys s ním mohla mluvit z vězeňské cely.“

Věděla jsem, že má pravdu. „Pokud to jinak nepůjde.“

Gwyneth si povzdychla. „Jak vznešené, ale třeba se tomu budeme moct vyhnout. Zkusíme nejdřív trochu prozkoumat terén.“

„Schůzkou s kancléřem?“

Gwyneth si sedla na postel a zamračila se. „Lia ti to o mně neřekla, viď?“

Polkla jsem a obrnila se proti tomu, že si o Gwynethině minulosti vyslechnu něco, co bych radši nevěděla. „Neřekla mi co?“

„Pracovala jsem ve službách království. Dodávala jsem informace.“

„To znamená co?“ zeptala jsem se opatrně.

„Byla jsem špeh.“

Zavřela jsem oči. Tohle bylo horší, než jsem si myslela.

„No tak, nebuď takhle zatvrzelá. Škodí to děťátku. To, že jsem špeh – že jsem bývala špeh –, není konec světa. Dokonce se to může hodit.“

Hodit?! Otevřela jsem oči a zjistila, že se na mě Gwyneth usmívá.

Pověděla mi o Očích říše, tajných agentech, které má Civica v různých městech a vesnicích Morrighanu a kteří za úplatu dodávají vládě informace. Gwyneth kdysi potřebovala peníze a byla šikovná v tahání nejrůznějších věcí z hostů v putyce v Graceportu, kde uklízela pokoje.

„Ty jsi špehovala pro krále?“ zeptala jsem se.

Pokrčila rameny. „Možná. Jednala jsem jen s kancléřem. Byl…“ Zachmuřila se. „Byl přesvědčivý a já mladá a hloupá.“

Gwyneth byla pořád mladá, jen o pár let starší než já. Ale hloupá? To nikdy. Byla prohnaná a vypočítavá a neuctivá, všechno to, co já nebyla. V hloubi duše jsem věděla, že tyhle vlastnosti můžou být užitečné k tomu, abychom našly nějaké sympatizující uši, ale stejně jsem zaváhala. Nechtěla jsem se nechat zatáhnout do sítě špehů, i když Gwyneth tvrdila, že už do ní nepatří. Jenže co když pořád ano?

Skoro jako by viděla myšlenky, které se mi ubíraly hlavou.

„Pauline,“ oslovila mě pevně, „jsi možná ta nejsvatější a nejvěrnější bytost, jakou jsem kdy poznala, ale občas to člověku leze pořádně na nervy. Teď musíme zabrat. Už není čas hrát si na hodnou holku. Chceš Lie pomoct, nebo ne?“

Jediná odpověď byla ano.

Bez ohledu na to, co budu muset udělat.

KAPITOLA SEDMÁ

Stěny se přibližovaly, s každým krokem jako by se chodba zužovala. Vedli mě temnou síní, po dvojím zatuchlém schodišti a pak další chodbou, sotva tak širokou, aby v ní člověk rozpažil. Tři zatáčky a pak po pár schodech dolů. Vnitřek téhle pevnosti byl mnohem větším bludištěm, než se zdálo zvenčí, staletí architektury tu splynula dohromady.

Tohle nebyla cesta zpátky do Svatyně. Cítila jsem, jak mi srdce tluče rychleji. Kam mě vedou teď? Vlasy jsem měla na ramenou pořád vlhké, bosé nohy ztuhlé od chladné podlahy. Snažila jsem se vtisknout si tu cestu do paměti, neboť jsem si byla jistá, že to jednou bude důležité. Záleželo na všem, na každé podrobnosti. Na každém zavíření řas. Ze všech lidí jsem teď nejvíc ze všeho zatoužila po Gwyneth, která se dokázala chovat tak nenuceně, skrývat všechna tajemství za svým úsměvem – dokud nedošlo na něco, na čem jí doopravdy záleželo, jako třeba na Simone. Jen v takové chvíli bylo z jejího výrazu jasné, že lže. Ještě i teď jsem se od ní učila. V mé tváři nesmí být znát nic z toho, na čem mi dosud záleží.

Po poslední zatáčce jsme se ocitli v chodbě, v níž profukoval průvan, a zamířili jsme k velkým dvojitým dveřím. Jejich zčernalé veřeje vyčnívaly ze spletených trnitých větví. Strážný zaklepal a já slyšela, jak se vevnitř hlasitě odsunuje závora. Můj průvodce mě tam hodil, protože byl nejspíš jeho jediný způsob předávání vězňů. Tentokrát jsem ale byla připravená a jen jsem trochu klopýtla.

Ocitla jsem se v tiché místnosti. Můj pohled ulpěl nejdřív na Kadenovi s pevně zaťatou čelistí. Na krku mu výmluvně vystoupla žíla, když se zadíval na můj nový hrubý oděv. Byl to stud, nebo hněv, co mu vyšlehlo z očí? Taky jsem si všimla, že se i on vykoupal – a převlékl. Když teď odložil svůj morrighanský převlek, vypadal jako jeden z nich, jako zvíře s jinak pruhovanou srstí. Měl na sobě volně střiženou halenu, jaké se tu nosily, a z opasku mu visel řetěz z kostí. Takže tohle byl celou dobu ten pravý Kaden.

A pak jsem uviděla Rafea. Byl ode mě odvrácený, ruce měl spoutané za zády a vedle něj stál strážný. Rychle jsem uhnula očima a ulpěla pro změnu pohledem na Komizarovi.

„Dokonalé načasování, princezno,“ prohlásil. „Tvůj farmářský pomocník zrovna taky dorazil.“ Ukázal mi rukou, abych se postavila vedle Rafea.

Komizar měl pořád Waltherův bandalír a teď z něj visel i bratrův kord. Ušklíbl se, když viděl, jak si to prohlížím. Soustředila jsem se očima na ocel. Od téhle chvíle budu z věcí ukořistěných mému bratrovi čerpat sílu, přestanou být mou slabinou.

Komizar došel do středu místnosti a rozhodil rukama. „Tohle je pro Vendu historický den, bratři. Ne jeden, ale hned dva vězni.“ Pořád mluvil morrighansky, asi kvůli nám. Nevěděla jsem, jestli Rafe rozumí něco vendsky. Proklela jsem se za to, že mě nenapadlo se zeptat, když jsme spolu byli v cele. Na takových podrobnostech mohlo záviset hodně. Komizar soustředil svou pozornost na mě a Rafea. „Doufám, že si oba vážíte svého štěstí, že jste se stali našimi zajatci. Ujišťuju vás, že je to vzácné privilegium – i když nemusí mít dlouhé trvání.“ Jeho hlas zněl hravě, jeho výraz byl téměř veselý. Přišel blíž ke mně, zvedl mi z ramene pramen vlhkých vlasů a zase ho znechuceně spustil. „Už vím, proč jsi tady ty. Královská dcera s údajným darem, o němž můj zabiják věří, že by mohl být Vendě užitečný.“ Pokrčil rameny. „To ukáže čas.“

Otočil se k Rafeovi. „Ale ty… pověz mi, proč bych tě rovnou neměl rozpárat od hrdla ke střevům a potrestat své vojáky za to, že tě nezabili rovnou?“

„Protože mám pro tebe zprávu, která může Vendě prospět,“ odpověděl rychle a sebevědomě Rafe.

Komizar se zasmál a místnost jako by potemněla. „To jsem slyšel.“ Přešel ke stolu uprostřed a vyhoupl se na něj. Zůstal sedět na okraji a pohupoval nohama. Vypadal spíš jako pijan v krčmě než jako vládce. „Chievdar Stavik mi pověděl o tom, co tvrdíš,“ prohodil, „ale vojáci vyprávěli něco jiného. Že prý jsi jen umouněný farmářský pomocník. A princezna si zřejmě myslela, že ses objevil kvůli ní. Prý jste se velmi dojemně objímali.“

„Byl jsem pro ni známá tvář v cizí zemi,“ odpověděl Rafe. „Nemohl jsem tomu děvčeti zabránit, aby ke mně nepřilnulo. Ale když jde o ženy, nejsem žádný hlupák. Potěšení je jedna věc, povinnost druhá. Netrmácel bych se k nepřátelským dveřím jen kvůli jednomu letnímu románku.“

Komizarův pohled zalétl ke mně. Zamračila jsem se na Rafea.

„Románku,“ opakoval Komizar a přikývl. „Takže ty jsi čeledína z farmy jen předstíral?“

„Princ mě poslal zjistit, jestli ta dívka opravdu prchla před sňatkem, nebo jestli to všechno bylo plánované spiknutí, odplata za staré křivdy. Pro případ, že byste to nevěděli, Dalbreck má za sebou dlouhou a trnitou historii vztahů se svými nejbližšími sousedy. Mám vám povykládat o všech těch záškodnických akcích, které proti nám Morrighan podnikl? Nicméně návrh toho sňatku byl ze strany našeho krále upřímným pokusem pohřbít staré sváry.“

„A uzavřít spojenectví.“

„Ano.“

„Spojit své síly proti nám.“

„A není to snad důvod každé politické dohody? Moc a získání další moci?“ Rafeův tón byl chladný, panovačný, nesmlouvavý.

Komizara to zřejmě zarazilo. Přimhouřil oči a zvedl jeden koutek úst v pobaveném šklebu. „Připadáš mi mnohem víc jako farmářský pomocník než jako posel samotného prince.“ Otočil se a pátral pohledem v místnosti. „Grizi!“ zahulákal. „Kde je ten chlap?“

Jeden z místodržících ho informoval, že Griz je pořád ve Svatyni, takže byl vyslán strážný, aby ho přivedl. Komizar vysvětlil, že Griz byl vloni v Dalbrecku na veřejné slavnosti, kde viděl prince i dvůr, a může tak potvrdit, jestli Rafe mluví pravdu, nebo lže.

„Nechceš teď upravit svou historku? Když řekneš pravdu, můžu se dřív navečeřet, takže budu nakloněný tomu darovat ti rychlou a relativně bezbolestnou smrt.“

„Nemám co upravovat,“ odpověděl pevně Rafe.

Dýchej, Lio, dýchej. Podívala jsem se na Kadena a snažila se nedat najevo paniku. Doufala jsem v jeho pomoc. Dluží mi to. Pohled mi oplatil a nepatrně zavrtěl hlavou. Ne. Já zapomněla. Venda je vždycky na prvním místě. V hrudi mi narůstal strach. Rozhlédla jsem se po všech těch zbraních připevněných k tolika opaskům, místodržící, stráže, další mně neznámí „bratři“ z Vendy. V místnosti jich bylo kolem dvaceti. I kdybych dokázala odzbrojit jednoho a zabít druhého, jakou šanci bychom proti nim s Rafem měli? Zvlášť s Rafeovýma rukama spoutanýma za zády. Posunula jsem se o pár centimetrů k němu a spatřila, jak se jedna jeho ruka napjala v tichém signálu. Zarazila jsem se. Místnost zůstávala tichá, vteřiny mučivě odplývaly a Komizar jako by si každou z nich vychutnával. Pak jsme uslyšeli kroky, těžký dusot obra, který se blížil halou.

Dveře se otevřely a vstoupil Griz.

„Bedage akki!“ oslovil ho Komizar a objal Grize kolem ramen. Pak s ním přešel tak, že stáli proti Rafeovi, a Komizar Grizovi vendsky vysvětlil, co o sobě Rafe tvrdí. „Byl jsi v Dalbrecku na slavnosti a viděl prince a jeho dvůr. Poznáváš toho muže?“

Griz přimhouřil oči a studoval Rafea. Přešlápl z nohy na nohu, tvářil se pochybovačně a rozpačitě z té pozornosti, která se na něj upírala. „Těžko říct, tam na náměstí byla velká tlačenice. Stál jsem dost vzadu, ale…“ Podrbal se na hlavě a podíval se líp. Viděla jsem, jak se mu v očích mihlo poznání, a žaludek mi vylétl do krku.

„No?“ pobídl ho Komizar.

Griz po mně střelil postranním pohledem. Zírala jsem na něj bez hnutí, bez dechu. Zase se podíval na Rafea a zamyšleně přikývl. „Jo, na tohodle se pamatuju. Stál hned vedle prince, všichni měli ty srandovní nabíraný pláštíky. Vypadali, že jsou spolu hodně zadobře, párkrát se s princem něčemu smáli.“ Spokojeně přikývl jakoby nad tím, že se mu to vybavilo, a pak stáhl hustá obočí v podmračení. „Eště něco?“

„To je všechno,“ odpověděl Komizar.

Griz mi věnoval rychlý pohled, než se otočil, a odešel.

Snažila jsem se nevypustit zadržovaný dech z plic moc prudce. Že by Griz kvůli mně právě zalhal? Nebo kvůli Rafeovi? Všude jsou špehové, Lio. Všude jdou peníze z ruky do ruky oplátkou za pár pozorných očí. Ale Griz ne. To bylo vyloučené. Byl tak skrznaskrz vendský. A přece – vzpomněla jsem si, jak před ostatními tajil, že umí plynně morrighansky.

„Takže, princův důvěrníku v nabíraném pláštíku,“ ozval se Komizar, „jakou důležitou zprávu mi tvůj pán posílá?“

„Jak už jsem řekl předtím, je určená jen tvým uším.“

Komizarovy oči se obrátily k plamenům. „Neurážej mé bratry.“ Místodržící začali výhrůžně mumlat.

Rafe ustoupil. „Král Dalbrecku umírá. Je to otázka týdnů, možná dnů. Než se tak stane, princ má svázané ruce, nemůže udělat nic. Potom ale přejde veškerá moc na něj. Až k tomu dojde, věci se změní. Princ na to chce být připravený. On a jeho otec se v otázce spojenectví zásadně neshodují.“

„V čem konkrétně?“

„Princ hledí do budoucnosti. Domnívá se, že aliance na základě sňatků jsou primitivní pozůstatek minulosti. A spojenectví s Vendou by podle jeho názoru bylo pro Dalbreck mnohem výhodnější než s Morrighanem.“

„A co by přineslo Vendě?“

„V Morrighanu je přístav, o který stojíme, a pár kilometrů pohoří. Zbytek je váš.“

„Tvůj princ má velké sny.“

„A stojí snad za to mít jiné?“

„Jak máme vědět, že tohle není zase nějaký dalbrecký trik?“

„Až princův otec zemře, princ s tebou na důkaz dobré vůle přijede vyjednávat osobně. Ovšem to už bude samozřejmě králem on.“

„Sem?“ přerušil je nedůvěřivě Kaden.

Rafe se na něj podíval a snažil se tvářit klidně, ale ve zlomku vteřiny jsem zahlédla napětí v jeho tváři. Kdyby neměl spoutané ruce, nevím, jestli by se v tu chvíli dokázal udržet. Jak jsem si kdy mohla namlouvat, že ti dva jsou přátelé? „Bude zvoleno místo v neutrálním území Cam Lanteux,“ odpověděl Rafe a otočil se zpátky na Komizara. „Pošle ti posla s přesnými podrobnostmi. Ale chce, abys byl připraven. Spojenectví se musí uzavřít rychle, abychom stačili udeřit, než Morrighan něco z toho zavětří.“

Komizar si prohlížel Rafea a ticho se protahovalo. Konečně zavrtěl hlavou. „Nemám důvod ti věřit ani si myslet, že princ je jiný než jeho zrádný otec nebo jejich proradní předkové v generacích před ním. Všichni v Dalbrecku jsou nepřátelské svině.“ Seskočil ze stolu a se zamyšleně skloněnou hlavou se vydal kolem místnosti. „Stejně… je to zajímavá hra, kterou tvůj princ hraje… nebo kterou hraješ ty.“ Přejel pohledem po tvářích místodržících, Kadenovi i dalších přítomných, jako by stál o jejich názor, ale nepadlo ani slovo, jen pár nenápadných pokývnutí. Komizar se opět otočil k Rafeovi. „Pár týdnů mu ovšem na jeho hraní poskytnout můžeme. Dokonce to může být zábavné. Jestli princův otec nezemře a posel nedorazí, než uplyne měsíc, pak začneme princi posílat jeho nadmíru pošetilého emisara – po kouscích. Zatím vyšlu do Dalbrecku vlastní posly, aby se přesvědčili o králově chatrném zdraví.“

„Nic jiného jsem ani neočekával,“ odpověděl Rafe.

Komizar přistoupil blíž, až se hrudí téměř dotýkal Rafeovy, s rukou na jílci Waltherova kordu. „Co tím chceš získat ty, poslíčku?“

„Co jiného než moc?“ odpověděl Rafe. „Princ se zavázal sliby i mně.“

Komizar se usmál a já v jeho pohledu spatřila náznak obdivu.

Poslouchala jsem, jak ze sebe Rafe sype jednu lež za druhou s takovou obratností a nenuceností, že jsem jim skoro uvěřila sama, a žasla jsem nad tím, jak snadno je splétá, ale pak jsem si vzpomněla, jak lhal v Terravinu mně. Tohle pro něj není nic nového.

Komizar oznámil přítomným, že jednání skončilo a mají se vrátit do Svatyně. On za nimi za chvíli přijde. Prohodil slovo tu s tím, tu s oním místodržícím nebo vojákem, všechno bez asistence vlády nebo kancléřů, všechno tak nenuceně, jako by předchozí rozhovor ani neproběhl. Začneme princi posílat jeho emisara po kouscích. Strážní Rafea odvedli a guvernéři chvátali za ním. Kaden se natáhl po mé paži.

Komizar zvedl ruku. „Já princeznu odvedu,“ zarazil ho. „Za chvíli přijdeme. Potřebuju s ní zůstat ještě pár minut. Promluvit si.“

„Můžu počkat,“ nabídl Kaden.

„O samotě.“ Pevné, konečné zamítnutí.

Krev mi ztuhla v žilách. Sama s Komizarem.

Kaden přejel pohledem z něj na mě. Pořád se nehýbal, ale věděla jsem, že tak nebo tak odejde. Bude lepší, když to bude podle mého načasování. Mých podmínek. Teď. Žaludek se mi stáhl hrůzou. Teď.

„V pořádku, Kadene.“ Donutila jsem se vyslovit to jasně a pevně. Komizara jsem ignorovala, jako by tam vůbec nebyl. „Můžeš jít.“

Dokonale zaražený klín.

Když Kaden odejde teď, bude to na můj rozkaz, ne na Komizarův. Ticho se protahovalo, těžké a nečekané. Kaden se na mě zadíval. Věděl, co dělám. Hranice loajality byla posunutá. Zavrtěl hlavou a odešel, škoda už se stala, těžké dveře za ním zapadly. Mé vítězství nevydrželo dlouho. Teď jsem zůstala v místnosti sama s Komizarem.

„Takže… přece jen máš jazyk.“

Dívala jsem se vytrvale na podlahu. „Pro ty, kteří si zaslouží má slova.“

Škubnul se mnou k sobě. „Na někoho v tak choulostivém postavení nevolíš svá slova moudře.“

„To už mi říkali mnohokrát.“

Obočí mu povyjelo, když si mě prohlížel. „Zvláštní, že jsi vůbec nereagovala, když princův posel odhalil zradu Dalbrecku na Morrighanu. Že by ses nestarala, co se stane s tvým královstvím? Nebo jsi poznala, že posel lže?“

„Naopak, Komizare, věřila jsem mu každé slovo. Jen mě to vůbec nepřekvapilo. Pokud ti to uniklo, můj otec vypsal odměnu na mou hlavu, protože jsem prchla před sňatkem, který měl zpečetit spojenectví. Zradil mě vlastní otec, tak proč bych měla žasnout nad zradou království? Už mám všeho toho zrazování, všech těch mužů po krk.“

Přitáhl si mě blíž. Jeho hruď pořád zdobila chlouba morrighanského řemeslného umění – Gretin dar Waltherovi o jejich svatebním dni. Komizarovy chladné černé oči lemovaly husté kartáčky řas. Vylétl z nich arogantní záblesk. Kéž bych mu je mohla vyškrábat, ale neměla jsem nehty. Kéž bych do něj mohla zabodnout svou dýku, ale tu mi taky vzali. Pohlédla jsem na kord na jeho boku, zdobený rudým jaspisem Morrighanu. Měla jsem ho téměř na dosah.

„Máš všeho natolik po krk, aby ses chovala pošetile?“ zeptal se. „Je těžší zabít člověka než koně, princezno.“ Jeho sevření na mé paži zesílilo. „Víš, co se stane, když zabiješ Komizara?“

„Vypuknou oslavy?“

Tvář mu ozářil slabý úšklebek. „Jeho postavení připadne tobě.“ Pustil mou ruku a vydal se kolem stolu, jeho ruka spočinula poblíž hluboké rýhy. „Tady jsem zabil posledního Komizara. Bylo mi osmnáct, stalo se to před jedenácti lety. Kaden byl tenkrát ještě chlapec. Sahal mi sotva k pupíku, na svůj věk byl malý. Hladověl, ale podařilo se mu dostat se ke mně a já se o něj postaral. Komizar si musí vychovat své gardisty Rahtanu a on byl se mnou od začátku. Hodně jsme toho spolu zažili. Jeho věrnost ke mně pramení hluboko.“ Zamnul palcem rýhu, jako by vzpomínal na okamžik, kdy vznikla.

Pak se jeho pronikavý pohled vrátil ke mně. „Nesnaž se mezi nás vrazit klín. Prozatím jsem Kadenovi tohle rozptýlení povolil. I moje věrnost k němu má hluboké kořeny a ty bys mohla být zajímavým rozptýlením pro nás všechny. Ale nic si nenamlouvej, ty ani ten tvůj takzvaný dar pro mě nic neznamenáte. Princův posel má lepší šance přežít tu měsíc než ty. Takže nezačínej hry, ve kterých můžeš jen prohrát.“

Jeho podráždění mě potěšilo. Takže můj dobře mířený šíp zasáhl cíl. Díky tobě mě hry baví čím dál víc, chtělo se mi říct. Jako by mi četl myšlenky.

Oči mu zaplály jasněji, rozžhavené výhrůžkou. „Ještě jednou pro případ, že by to tvé urozené uši nezachytily napoprvé. Opakuju, že tvé postavené je ošemetné.“

Vrátila jsem mu stejný pohled. Věděla jsem, že brzo už uvidím řezníky z Vendy s morrighanskými kordy u boků, že po zbytek života budu slyšet smrtelné výkřiky svého bratra a jeho spolubojovníků, které se na tom větrem ošlehaném útesů nesly ke mně, a to všechno kvůli tomuhle muži a jeho neúctě k hranicím a prastarým tradicím.

„Na mém postavení ve skutečnosti nic ošemetného není,“ ujistila jsem ho. „Ve své vlasti jsem hledaná osoba odsouzená za zradu, a ty jsi mě připravil o mou svobodu, moje sny a mého bratra o život. Ztratila jsem všechno, na čem mi záleželo, a ty nosíš bandalír mého mrtvého bratra jako důkaz. Co víc mi ještě můžeš vzít?“

Natáhl se a chytil mě, jeho palec pomalu klouzal k prohlubni v mém krku. Stiskl pevněji a já pod jeho dotekem ucítila zatřepotání pulsu.

„Věř mi, princezno,“ zašeptal. „Vždycky je ještě něco, oč můžeš přijít.“

láču pro vás, mí bratři a sestry,

pláču pro vás všechny,

neboť i když mé dny zde jsou sečteny,

léta vašeho trápení právě začínají.

Píseň Vendy

KAPITOLA OSMÁ

RAFE

Seděl jsem u stolu přímo proti Kadenovi. Zíral jsem na něj. Porcoval ho očima.

Když mě sem přivedli, nebyl jsem si jistý. Možná mě chtějí nakrmit. Nebo je mám pozorovat, jak jedí. Ruce jsem měl pořád spoutané za zády. Kaden upíjel pivo, pravidelně ke mně zvedal oči a tušil jsem, že se to v něm vaří stejně jako ve mně. Viděl, jak mě Lia líbala. To ho stravovalo jako nemoc.

Občas se u mě objevil někdo z místodržících, šťouchl mě do ramene, vyzval, ať piju, a pak se svému ubohému vtipu sami smáli. Postavili přede mě na stůl plný korbel. Jediný způsob, jak bych se mohl napít, by byl srkat z něj pěnu jako prase z koryta. Na to si budou muset sakra počkat – takovou žízeň jsem zase neměl.

„Kde je?“ zeptal jsem se znova.

Myslel jsem, že mi Kaden odpoví dalším mlčením, ale zavrčel. „Co ti na tom záleží? Já myslel, že pro tebe byla jen letní románek.“

„Nejsem bez srdce. Nechci, aby se jí něco stalo.“

„Já taky ne.“ Odvrátil se a dal se do řeči s jedním místodržícím.

Jen letní románek. Díval jsem se, jak z poháru stéká pěna, a myslel na Liino zamračení, když jsem to vyslovil, na to, jak se její rty ohrnuly znechucením. Určitě to jen hrála. To její zamračení jen mělo potvrdit naše lži. Musela vědět, proč to říkám. Ale jestli to hrála, tak hrála až moc dobře.

A trápilo mě ještě něco, něco, co jsem viděl v jejích očích, pohybech, náklonu její brady, co jsem slyšel v tvrdosti jejího hlasu, když jsme byli v cele. Tuhle Liu jsem neznal, takovou, co mluvila o dýkách a smrti. Co jí ten dobytek provedl?

Kaden se pořád mračil, když se ke mně zase obrátil. Ten červ v něm hlodal dál. „Vždycky se tak důvěrně zajímáš o princovy záležitosti?“

„Jen když to poslouží mým záměrům. Vždycky tančíš s dívkami, které máš zabít?“

Čelist mu křečovitě znehybněla. „Nikdy jsem tě neměl rád.“

„Ty mě rozpláčeš.“

Do stolu narazil místodržící, zavrávoral, narovnal se. Uvědomil si, že narazil do Kadena, a zachechtal se. „Komizar ještě trčí s naší královskou návštěvou? Nebo v ní? S modrou krví to i pro něj bude poprvé, co?“ Zamrkal a odpotácel se.

Naklonil jsem se k němu. „Ty jsi ji s ním nechal samotnou?“

„Drž hubu, emisare. Víš o tom prd.“

Posadil jsem se. Napnul jsem ruce proti poutům, která se mi zadírala do zápěstí. Cítil jsem, jak mi hoří spánky. Přemítal jsem nad těmi týdny v Cam Lanteux a co asi Lia musela vytrpět.

„Vím toho dost,“ ujistil jsem ho.

Vím, že až se zbavím těch okovů, zabiju tě.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Calantha mě odvedla zpátky do Svatyně. Když jsem klopýtala o své pytlovité šaty, tu a tam se ozývaly výbuchy smíchu. Komizar mi sebral provaz se slovy, že je to luxus, který si nezasloužím. Ano, vždycky bylo ještě něco, co mi může vzít, a nepochybovala jsem o tom, že najde věci, o kterých ani sama nevím, že mi na nich záleží, a kousek po kousku mě o ně připraví. Musela jsem hrát roli, kterou mi předepsal, roli ubohé princezny, která dostala, co si zasloužila.

Viděla jsem, že dosáhl svého cíle, když jsem spatřila ty civící tváře kolem mě. Dosáhl toho, abych jim připadala úplně obyčejná. Kaden se protlačil kruhem místodržících ke mně. Naše pohledy se setkaly a něco v hrudi se mi prudce stáhlo. Jak to mohl udělat? Věděl, že mě tu budou pohrdavě předvádět jako ubožačku, které se můžou vysmívat – a stejně mě sem přivedl? Předčí věrnost nějakému království cit k člověku, jemuž jste vyznali lásku? Popotáhla jsem si za pytlovité šaty, které mi padaly z ramen. Kaden mě odtáhl od Calanthy a od nenasytných pohledů místodržících do stínu za sloupem. Přitiskla jsem se ke kameni, vděčná za to, že mě chvíli má co podpírat. Kaden se mi díval do očí. Pootevřel rty, jako by pátral po něčem, co se dá říct. V obličeji měl vepsané obavy. Viděla jsem, že nic z toho nechtěl, a přece jsme tady byli – kvůli němu. Nehodlala jsem mu to ulehčovat. Ne.

„Takže tohle je ten život, který jsi mi sliboval? Vážně neodolatelné, Kadene.“

Vrásky kolem očí se mu prohloubily, jeho stále patrné napětí se zvýraznilo. „Zítra bude líp,“ zašeptal, „slibuju.“

Kolem nás spěchali sloužící s talíři naloženými tmavým horkým masem. Slyšela jsem, jak si přítomní mumlají o svém hladu, slyšela jsem těžké skřípání řad židlí odsunovaných po kamenné podlaze, jak se všichni usazovali ke stolu uprostřed místnosti. S Kadenem jsme zůstali za sloupem. V jeho očích jsem viděla jeden druh smutku, další jsem cítila ve svém srdci. Za tohle zaplatí jako všichni ostatní. Jen to ještě neví.

„Je tu jídlo,“ zamumlal konečně.

„Dej mi chvíli, Kadene. O samotě. Jen potřebuju…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, Lio, nemůžu.“

„Prosím.“ Zlomil se mi hlas. Kousla jsem se do rtu a pokusila se předstírat klid. „Jen abych si spravila tyhle šaty. Dopřej mi trochu důstojnosti.“ Popotáhla jsem si pytlovinu přes rameno.

Podíval se nenápadně na mou ruku, která přidržovala pytlovinu na prsou. „Neudělej žádnou hloupost, Lio,“ varoval mě. „Až skončíš, přijď ke stolu.“

Přikývla jsem a on zdráhavě odešel.

Sklonila jsem se a odtrhla si lem. Pak jsem roztrhla „sukni“ až ke kolenům a svázala konce látky do uzlu. Totéž jsem udělala u krku, zauzlovala tam menší cípy tak, aby má ramena zůstala zakrytá. Doufejme, že Komizar nebude považovat za luxus i uzly.

Důstojnost. Kůže mě pod drsnou látkou svědila. Palce mě pálily chladem. Hlava se mi točila hladem. Na důstojnost jsem zvysoka kašlala. O tu mě připravili už dávno. Ale potřebovala jsem chvíli klidu, kdy mě nebude nic omezovat. V tom jsem nelhala. Dalo se něčeho takového dosáhnout tady?

Dar je citlivý způsob poznání. Poslouchá bez uší, vidí bez očí, uvědomuje si bez přemýšlení. Díky němu poslední z Předků přežili. Je to naučit se znehybnět a vědět.

Dihařina slova proudila mým tělem. Musela jsem nějak najít místo, kde by se dalo takového klidu dosáhnout. Naklonila jsem se proti sloupu, čekala na ticho, jaké jsem našla na louce. Zavřela jsem oči. Jenže tady ke mně mír nemohl přijít. K čemu je dar, když si ho nemůžete přivolat vůlí? Nepotřebovala jsem tiché vědění. Potřebovala jsem něco ostrého, smrtícího.

Moje zuřivé, hořké myšlenky se propletly, lavina vzpomínek a současných vjemů se snažila odhalit, na koho svalit vinu, rozlévala se ke všem, kteří se nějak prohřešili. Představovala jsem si doušek jedu pro každého, kdo mě sem dostal – kancléře, učence i pro matku, která můj dar úmyslně potlačovala. Kvůli nim jsem léta trpěla pocitem nedostatečnosti.

Rozechvěle jsem otevřela oči a zírala na špinavou kamennou zeď před sebou. Nedokázala jsem se pohnout. Byla jsem tisíce kilometrů daleko od toho, kým jsem byla a kým jsem chtěla být. Tiskla jsem záda ke sloupu, myslela si, že to je možná jediné, co mě drží na nohou – a pak jsem něco ucítila. Hukot. Pulzování v kameni, jemné a vzdálené. Dosáhlo k mé páteři, zahřálo ji, brnkající, opakované. Jako píseň. Přitiskla jsem dlaně ke kameni a pokusila se vstřebat ty slabé údery. Hrudí se mi šířilo teplo dolů po pažích, po nohou. Píseň se pomalu vzdalovala, ale teplo zůstávalo.

Vystoupila jsem zpoza sloupu. Jen vzdáleně jsem si uvědomovala hlavy, které se ke mně otáčely, šepot, něčí výkřik, ale já byla jako hypnotizovaná zamlženou postavou na druhé straně síně, skryté ve stínech, čekající. Čekající na mě. Zamrkala jsem, snažila se rozeznat obličej, ale nic se nezhmotnilo.

Mou pozornost narušilo ostré škubnutí, a když jsem se ohlédla, postava na druhé straně síně byla pryč. Zamrkala jsem. Ulrix mě postrčil ke stolu. „Komizar řekl sednout!“

Místodržící i sloužící mě pozorovali. Někteří se mračili, pár si jich vzájemně šeptalo. Viděla jsem, jak se někteří natáhli po amuletech, které jim visely na krku. Moje oči přejely po celé délce stolu a zastavily se na Komizarovi. Nepřekvapilo mě, že měl ve tváři vyryté vážné varování. Nehraj si se mnou. Upoutala jsem jejich pozornost jen pouhým nezaostřeným pohledem? Nebo tím, jak jsem mžourala, abych rozeznala postavu ve stínech? Ať už to bylo cokoli, zřejmě stačilo málo. Komizar si možná daru nijak nevážil, ale aspoň pár z nich po něm prahlo, hledali sebemenší známku toho, jak se projevuje.

A jejich dychtivost mi dodala odvahy. Pomalu jsem kráčela kupředu, nesla se tak, jako by roztrhaná pytlovina bylo královské roucho. Zvedla jsem hlavu a představila si vedle sebe Reenu a Natiyu. Moje oči klouzaly z jedné strany stolu ke druhé. Snažila jsem se dívat se do očí co největšího počtu přítomných. Pátrala jsem v nich. Přitahovala je na svou stranu. Drak není jediný, kdo dokáže krást. Na okamžik jsem si získala publikum, kterého si tak cenil, ale prošla jsem kolem něj ke svému místu a cítila, jak se mi do žil vrací chlad. Byl zloděj tepla stejně jako snů a můj krk ledově bodal. Jako by znal předem každý pohyb, jaký udělám, a už vypočítával protipohyby. Síla jeho přítomnosti byla pevná a prastará, něco pokřiveného a odhodlaného, staršího než zdi Svatyně kolem nás. Nestal se Komizarem jen tak.

Posadila jsem se na volnou židli vedle Kadena a ihned pochopila, že to bylo to nejhorší místo, které jsem si mohla vybrat. Přímo proti mně seděl Rafe. Jeho oči se do mě zabodly, pronikavé a namodralé, jasné v šeru, plné obav a hněvu, pátraly ve mně, místo aby se lhostejně odvrátily. Šlehla jsem po něm úpěnlivým pohledem s nadějí, že pochopí, a odvrátila se. Modlila jsem se ke všem bohům, aby to Komizar neviděl.

Vedle Rafea seděla Calantha, její korálkové oko zíralo na mě, to druhé, mléčně modré, pátralo na stole. Zvedla talíř s kostmi, lebkami a zuby, který ležel před ní, a zazpívala něco vendsky. Některá z těch slov jsem nikdy neslyšela.

„E cristav unter quiannad.“

Šum. Ticho. „Meunter ijotande.“

Zvedla kosti vysoko nad hlavu. „Yaveen hal an ziadre.“

Vrátila talíř na stůl a tiše dodala: „Paviamma.“

A na to překvapivě všichni stolovníci odpověděli společným, vážným paviamma, které se ozvěnou vracelo k ní.

Meunter. Nikdy. Ziadre. Žít. Nebyla jsem si jistá, co se právě stalo, ale tón zvážněl. Nějaká modlitba jakoby bezmyšlenkovitě odříkávaná. Je to začátek nějakého temného barbarského obřadu? Zavalily mě všechny ty děsivé historky, které jsem slýchala o barbarech jako dítě. Co budou dělat dál?

Naklonila jsem se ke Kadenovi a zašeptala: „Co je to?“ Calantha poslala talíř kolem stolu a každý z Venďanů se natáhl pro kost nebo lebku.

„Jenom vyjádření respektu k obětem,“ zašeptal Kaden. „Kosti jsou připomínkou toho, že každé jídlo je dar, který stál život nějakého tvora. Neměl by se přijímat bez vděčnosti.“

Modlitba? Dívala jsem se, jak talíř putuje kolem stolu, jak děsiví válečníci sahají do hromádky a přikládají vybělené ostatky ke kostem u svých opasků. Každé jídlo je dar. Zavrtěla jsem hlavou, jak jsem se snažila rozehnat své pochyby, potlačit to vysvětlení, které nesedělo do prostoru, jejž jsem si vytvořila. Vybavila jsem si vyzáblé tváře, které mě sledovaly při vstupu do města, a strach, který jsem cítila při zvuku kostí chrastících u jejich opasků. Můj první dojem ve mně probudil myšlenky na krvežíznivé barbary, kteří tak dávají najevo svou divokost.

Neuvědomila jsem si, že se mračím, dokud jsem si nevšimla, že mě Komizar pozoruje s potutelným úšklebkem. Odhalila jsem svou nevědomost, aspoň před ním, ale taky jsem ho přistihla, jak nenápadně pozoruje Kadena. Pomalé, nenucené zkoumání. Pořád to v něm hlodalo. Že Kaden uposlechl můj rozkaz, ne Komizarův.

Když se talíř s kostmi dostal až ke mně, natáhla jsem se a jednu z něj vzala. Byl to úlomek čelisti, k níž ještě zůstal přichycený zub, vyvařený dohladka, takže na ní nezůstal ani kousek masa. Cítila jsem, jak mě Rafe pozoruje, ale dávala jsem si záležet, abych se nepodívala jeho směrem. Postavila jsem se, vytáhla si nit z roztřepeného lemu a uvázala si s ní čelistní kost se zubem kolem krku.

„Umíš taky odříkat slova, princezno Arabello,“ zavolal Komizar, „nebo se umíš jen předvádět?“ Byla to výzva, abych k nim promluvila jejich jazykem? Nevědomky poukázal na mou silnou stránku. Možná jsem nevěděla, co každé slovo znamená, ale zopakovat jsem je uměla přesně. Což by dokázal jen málokdo. „Meunter ijotande. Enade nay, sher Komizar, te mias wei etor azen urato chokabre.“

Promluvila jsem plynule a byla jsem si jistá, že naprosto bez přízvuku. Místnost ztichla.

Rafe na mě zíral s pootevřenou pusou. Nebyla jsem si jistá, jestli mi rozuměl, ale Calantha se k němu naklonila a přeložila mu význam mých slov: Nejsi, drahý Komizare, jediný, kdo zná hlad. Komizar po ní vrhnul odsuzující pohled, aby ji umlčel.

Zadívala jsem se na dlouhou řadu Venďanů, mezi nimiž seděli i Griz, Eben, Finch a Malich. Jejich ústa zůstala stejně otevřená jako Rafeova. Obrátila jsem se zase ke Komizarovi. „A pokud už se mi chceš vysmívat,“ začala jsem, „žádám tě, abys mě aspoň oslovoval správně. Jezelia. Mé jméno je Jezelia.“

Čekala jsem na nějakou reakci, ale žádná nepřišla – ani od Komizara, ani od nikoho jiného. Moje předstíraná odvaha se roztříštila. Nikdo z nich to nezná. Sklopila jsem oči a posadila se.

„Och, já zapomněl, že vy boháči máte spoustu jmen, tak jako zimníků. Jezelia! Dobře, tak Jezelia,“ pronesl Komizar a zvedl ke mně posměšný přípitek. Ze rtů, které jsem před chvilkou umlčela, se vznesl smích. Následovaly žerty a další posměšné přípitky. Podařilo se mu podřídit ten okamžik svým potřebám. Všichni teď přemítali nad výstřelky boháčů včetně jejich mnoha jmen.

Začalo jídlo a Kaden mě povzbuzoval, abych se do něj pustila. Donutila jsem se spolknout pár soust. Věděla jsem, že někde hluboko uvnitř jsem vyhladovělá, ale v břiše se mi toho točilo tolik, že bylo těžké cítit vedle toho ještě hlad. Komizar rozkázal, aby Rafeovi rozvázali ruce, a mohl se tak najíst. Pak začal básnit o tom, jak si jiná království konečně Vendy všímají, dokonce posílají k jejímu stolu příslušníky svých dvorů. Mluvil sice uštěpačně a odpovídal mu smích ostatních, o nějž stál, ale všimla jsem si, jak se občas naklonil k Rafeovi a vyptával se ho na dalbrecký dvůr. Rafe opatrně volil slova. Zjistila jsem, že okouzleně přihlížím tomu, jak se v jediné chvíli dokázal proměnit ze spoutaného vězně v šarmantního emisara.

Pak jsem si všimla, jak se k němu Calantha naklonila a nalila mu další pivo, i když si o něj neřekl. Snaží se mu rozvázat jazyk? Nebo si ho všímá z jiných důvodů? Byla svým znepokojivým způsobem krásná. Jako z jiného světa. Bezbarvé vlasy jí splývaly v dlouhých vlnách na nahá ramena. Nic na ní nevypadalo přirozeně, včetně dlouhých štíhlých prstů s nalakovanými nehty. Přemítala jsem, jaké postavení asi tady ve Svatyni zastává. V síni byly i jiné ženy, pár jich sedělo vedle vojáků, většina z nich byly služky… a pak ta štíhlá postava ve stínu, kterou jsem viděla, pokud to byla žena. Ale Calantha v sobě měla neohroženost, zářila jí z pásky na oko i z jemného řetězu kostí u opasku.

Ohromovalo mě, jak se Rafe usmívá a hraje roli zkušeného vyslance, kterému jde jen o vlastní prospěch. Komizar se v hovoru s ním vyžíval, i když se snažil udržovat odstup. Rafe přesně věděl, co říct a kdy se neurčitě odmlčet, aby zvýšil Komizarovu zvědavost. Žasla jsem nad tím, kolik tváří má ten sedlák, do kterého jsem se zamilovala, tolik stran, které neznám. Dívala jsem se, jak se mu pohybují rty, jak se kolem očí skládají jemné vrásky, když se usmívá, hltala jsem očima šíři jeho ramen. Princ. Jak to, že mě to nenapadlo? Vzpomněla jsem si na jeho podmračený výraz ten první večer, kdy jsem ho obsluhovala v hostinci, na kousavá slova, kterými se mnou mluvil. Nechala jsem ho stát u oltáře. Jak musel být rozzuřený, když mě našel v té hospodě – a jak zkušený, když mě tam dokázal vystopovat! Bylo toho tolik, co jsem o něm ještě nevěděla.

Podívala jsem se na Komizara, který zmlknul, oči upřené na mě. Polkla jsem. Jak dlouho mě už pozoruje? Přistihl mě, jak zírám na Rafea?

Náhle zívl a lenivě sklouzl rukou po řemeni na hrudi. „Naši hosté už jsou jistě unavení, ale kam je uložím?“ Začal zdlouhavě vysvětlovat, že ve Vendě neberou zajatce, takže tu nemají vězení, protože i s jejich občany se spravedlnost vypořádá rychle. Nahlas zvažoval různé možnosti, ale cítila jsem, že nás vede po cestě, kterou si předem zmapoval. Řekl, že by nás oba mohl strčit na noc zpátky do cely, ale ta je vlhká a ponurá, je v ní jen jeden slamník, o který bychom se museli dělit. Při tom se podíval na Kadena. „Ovšem blízko mých komnat je prázdný pokoj, který se dá zavřít.“ Posadil se zpříma. „Ano,“ pronesl pomalu, jako by se rozhodoval. „Tam dáme posla. Ale kam bych měl dát princeznu, aby byla v bezpečí?“

Malich z druhého konce stolu zavolal: „Může zůstat u mě. Votamtaď neuteče a mám s ní vo čem mluvit.“ Vojáci kolem něj se zasmáli.

Kaden odstrčil židli a postavil se. Mračil se přitom na Malicha. „Zůstane v mých pokojích,“ prohlásil pevně.

Komizar se usmál. Nelíbilo se mi, kam ta hra vede. Zamnul si bradu. „Nebo že bych ji prostě zamknul s poslem? Třeba by to tak bylo nejlepší. Držet vězně spolu, co? Pověz mi, Jezelio, co by se ti líbilo víc? Nechám to na tobě.“ Jeho chladné, vyzývavé oči spočinuly na mně. Mračila jsem se na dalbreckého vyslance upřímně, nebo to bylo hrané? Vždycky je ještě něco, oč můžeš přijít. Hledal něco, čeho si cením víc než provazu kolem pasu.

Ruce v klíně pod stolem se mi třásly. Sevřela jsem je do pěstí a zase povolila, přinutila jsem je, aby se uvolnily, aby působily přesvědčivě. Odstrčila jsem židli, postavila se vedle Kadena. Zvedla jsem dlaň k jeho tváři, přitáhla si jeho hlavu blíž a dlouze, vášnivě ho políbila. Sklouzl mi rukou k pasu. Místnost vybuchla výskotem a hvízdáním. Pomalu jsem se zadívala do Kadenových překvapených očí.

„Po té dlouhé jízdě přes Cam Lanteux se cítím dobře se zabijákem,“ oznámila jsem Komizarovi. „Radši zůstanu s ním než s tímhle zrádný parazitem.“ Naposledy jsem se na Rafea zamračila. Vrátil mi pohled plný chladné zuřivosti. Ale byl živý. A prozatím se nestal něčím, oč by mě Komizar chtěl připravit.

KAPITOLA DESÁTÁ

Kadenův pokoj byl na konci dlouhé temné chodby. Měl malé dveře se širokými zrezivělými veřejemi a zámek ve tvaru kančí tlamy. Ani se nepohnuly, když se je pokusil otevřít, jako by dřevo bylo nabobtnalé vlhkem, a tak se do nich opřel ramenem. Konečně povolily a zhouply se tak, až praštily do zdi. Ukázal mi, abych šla dál jako první. Vstoupila jsem dovnitř, ale stěží stačila něco uvidět, než za námi těžké dveře zase zapadly. Slyšela jsem, jak Kaden přistupuje blíž, cítila, jak se kolem mě uzavírá horkost jeho těla. Pořád jsem na rtech cítila chuť jeho úst.

„Tak to je ono,“ pronesl prostě a já mu byla za to rozptýlení vděčná. Rozhlédla jsem se kolem a konečně zaznamenala rozlehlost místnosti.

„Je to větší, než jsem čekala,“ hlesla jsem.

„Pokoj ve věži,“ odpověděl, jako by se tím všechno vysvětlovalo – a protože stěny velké místnosti byly oblé, nejspíš to tak bylo. Šla jsem dál a vstoupila na huňatý černý kožešinový kobereček, který mým chodidlům konečně poskytl úlevu od chladné kamenné podlahy. Zavrtěla jsem palci, abych je zabořila hlouběji do měkké srsti, a pak můj pohled ulpěl na posteli. Byla malá, přistavená ke stěně. Uvědomila jsem si, že všechno uvnitř je prosté a spořádané, příbytek vojáka, jemuž záleží hlavně na praktičnosti obydlí. Vedle postele stál dřevěný sud s pokrývkami, velká truhla, pak tam byl studený krb a prázdný koš na topivo, umyvadlo a řada různých předmětů opřených vedle sebe o stěnu – koště, dřevěné tréninkové kordy, tři železné pruty, vysoký svícen a ty odrané boty, které měl na nohou po cestě přes Cam Lanteux, pořád pokryté bahnem. Nad hlavou mu visel obyčejný dřevěný lustr, v jehož lucernách zůstaly zbytky petroleje, jež stářím získaly temně nažloutlý odstín. Jenže pak jsem si všimla detailů, které s vojáckou strohostí neladily, a přes svou nepatrnost mi náhle připadaly větší než celý pokoj.

Pod postelí bylo narovnaných několik knih. Další důkaz toho, že lhal o tom, jak neumí číst. Ale hrdlo se mi stáhlo z pohledu na ozdoby. Na druhé straně pokoje visely z trámu kousky modrého a zeleného skla, navlečené na spletených kožených řemíncích. V rohu stálo křeslo a před ním ležely tkané barevné koberečky z hadříků a nečesané vlny. Dary světa. Přicházejí v mnoha barvách a podobách. Dihařiny koberečky. A v mělkém košíku na podlaze byly stuhy, asi deset proužků různých barev, s motivy sluncí a hvězd a půlměsíců. Přešla jsem blíž a zvedla jednu z nich, nechala si proklouznout purpurové hedvábí v dlani. Zamrkala jsem, protože mě pálily oči.

„Vždycky mi dají něco na rozloučenou, když odcházím,“ ozval se Kaden.

Ale teď naposledy ne. Teď ho vyprovázela jen kletba sladké milé Natiyi, ať mu od kopyt mého koně odlétají kameny do zubů. Teď už ho v tuláckém táboře nebudou nikdy vítat s otevřenou náručí.

Zalila mě hrůza. Něco se blížilo, dokonce i k tulákům. Vzpomněla jsem si na Dihařiny oči, cítila chvění její ruky na své tváři, když se se mnou loučila. Naslouchej, co ti říká vítr. Zůstaň silná. Slyšela, jak údolí něco šepotá? Teď jsem to cítila, něco se protahovalo podlahami a stěnami, stoupalo ve sloupech. Konec. Možná jsem jen cítila, jak se ke mně natahuje moje smrtelnost.

Slyšela jsem za sebou Kadenovy kroky a pak ucítila jeho ruce na svém pase. Pomalu si mě otáčel a přitahoval k sobě.

Ostře jsem se nadechla.

Jeho rty mi přejely po rameni. „Lio, konečně můžeme…“

Zavřela jsem oči. Tohle nedokážu. Ustoupila jsem od něj a prudce se k němu obrátila.

Usmíval se. S pozvednutým obočím. Nezastíraným, shovívavým úsměvem. On věděl.

V jediné chvíli se do mě zabodly vina a hněv. Prudce jsem se odvrátila a vydala se k truhle. Jeho volné haleny se nejvíc blížily tomu, co jsem si mohla obléct jako noční košili. Jednu jsem popadla a otočila se k němu. „A postel si beru já!“ Hodila jsem po něm složenou pokrývku.

Se smíchem ji chytil. „Nezlob se, Lio. Nezapomeň, že já vím, jaký je rozdíl mezi pravým polibkem a polibkem určeným pro Komizarovy oči.“

Pravým polibkem. Nemohla jsem popřít, že náš první polibek byl takový.

Kaden hodil pokrývku na koberec z kožešiny. „Líbání s tebou na louce nastavilo laťku vysoko, i když připouštím, že ten dnešní předstíraný si budu taky dlouho pamatovat.“ Škádlivě zvedl ruku a dotkl se koutku rtů, jako by chtěl zpečetit vzpomínku.

Dívala jsem se na něj, na jeho oči rozsvícené uličnickým pobavením, a něco ve mně se uvolnilo. Viděla jsem chlapce, který na chvíli zapomněl, že je zabiják, že mě sem unesl.

„Proč jsi hrál se mnou?“ zeptala jsem se.

Jeho úsměv se vytratil. „Byl to dlouhý den. Těžký. Chtěl jsem ti dopřát čas. A možná jsem doufal, že pro tebe nejsem jen menším zlem.“

Byl vnímavý. Jen ne dost vnímavý.

Ukázal na truhlu. „Když budeš chvíli hledat, najdeš tam i vlněné ponožky.“

Zalovila jsem hlouběji a u dna našla tři páry vysokých šedivých ponožek. Kaden se kvůli mně otočil zády a já shodila ten pekelný svědivý oděv z pytloviny. Kadenova košile byla teplá a měkká, sahala mi až ke kolenům, a jeho ponožky jsem vytáhla nad kolena.

„Na tobě to vypadá mnohem líp,“ poznamenal, když se zase obrátil. Přitáhl kožešinový koberec skoro k posteli, vzal ze sudu další pokrývku a položil ji na koberec přes tu první. Šla jsem se umýt do lavoru v rohu místnosti, zatímco Kaden se připravoval na noc, shazoval opasky a boty, zapaloval svíci. Řekl mi, že dveře v rohu vedou na klozet. Byl maličký a stroze vybavený, ale ve srovnání s tím, jak jsem si během posledních nocí při táboření s vojáky nemohla dopřát ani trochu soukromí, to bylo dokonalé. Na háčcích tam visely ručníky, a dokonce tam byl další Dihařin pletený kobereček, který mě chránil před studenou podlahou.

Když jsem vyšla ven, Kaden stáhl lustr a pozhasínal jeho lucerny. Místnost se ponořila do šera, osvětlená jediným mihotavým plamenem zlaté svíčky. Vylezla jsem na úzkou postel a zadívala se na strop nad sebou, kde tančily dlouhé stíny. Venku vyl vítr a narážel do dřevěných okenic. Vytáhla jsem si pokrývku výš k bradě. Princův posel má lepší šance přežít tu měsíc než ty.

Přetočila jsem se a schoulila se do klubíčka. Kaden ležel na zádech na koberci, ruce zkřížené za hlavou, a zíral do stropu. Ramena měl holá, pokrývka mu zakrývala jen polovinu hrudi. Viděla jsem jeho jizvy, o kterých prohlásil, že už na nich nezáleží, a odmítal o nich mluvit. Posunula jsem se ke kraji postele.

„Pověz mi o Svatyni, Kadene. Pomoz mi pochopit tvůj svět.“

„Co chceš vědět?“

„Všechno. Pověz mi o místodržících, o lidech, kteří tu žijí.“

Otočil se ke mně a opřel se o loket. Vyprávěl mi, že Svatyně je srdcem města, je to chráněná pevnost určená Radě, která vládne království Venda. Rada se skládá z Legie guvernérů ze čtrnácti provincií Vendy, deseti členů Rahtanu, což je Komizarova elitní garda, pěti chievdarů, kteří velí armádě, a Komizara. Celkem jich je třicet.

„A ty patříš k Rahtanu?“

Přikývl. „Já, Griz, Malich a sedm dalších.“

„Eben a Finch ne?“

„Eben se cvičí k tomu, aby se jednou členem Rahtanu stal. Finch patří k prvotřídním vojákům, kteří s Rahtanem spolupracují, ale nežije ve Svatyni, bydlí mimo se ženou a dětmi.“

„A kdo je ještě v Rahtanu?“

„Čtyři jsi tu dneska viděla – Jorik, Theron, Darius a Gurtan. Další jsou mimo, mají svoje úkoly. Rahtan znamená ‚nikdy neselhat‘. Tak jsme cvičení, abychom nikdy neselhali při plnění povinností, a taky nikdy neselžeme.“

Jen kvůli mně. Já byla jeho selhání, pokud nedokážu, že jsem pro Vendu užitečná. A to zřejmě mohl posoudit jen Komizar.

„Má ale Rada skutečnou moc?“ zeptala jsem se. „Nebo nakonec o všem rozhoduje Komizar?“

Kaden se zase přetočil na záda a založil si ruce za hlavu. „Vezmi si kabinet svého otce. Ministři mu radí, předkládají návrhy, ale nemá snad poslední slovo on?“

Zamyslela jsem se nad tím, ale nebyla jsem si jistá. Často jsem při zasedáních vlády poslouchala za dveřmi, jednání o nudných záležitostech, kde jako by rozhodnutí byla už jasná předem. Členové kabinetu ze sebe monotónně chrlili čísla a fakta, jejich projevy jen zřídka končily otázkou pro mého otce, co si o tom myslí. Když se sám na něco zeptal, pak viceregent, kancléř nebo někdo jiný nabídl, že to do příštího jednání prověří, a zasedání se posunulo k dalšímu tématu.

„Má Komizar ženu? Dědice?“

„Nemá ženu,“ zabručel Kaden. „A pokud má děti, pak nenesou jeho jméno. Ve Vendě se dědí prostřednictvím prolité krve, ne rodu.“

Takže to, co mi Komizar vyprávěl o svém postavení, byla pravda. To se tolik lišilo od zvyklostí Morrighanu, ale i jiných království.

„To mi nedává smysl,“ přiznala jsem. „Chceš říct, že postavení Komizara je dostupné každému, kdo zabije toho současného? A co tedy brání členům Rady, aby ho nezabili a někdo z nich si sám neuzurpoval moc?“

„Je to nebezpečné postavení. Jakmile ho získáš, stáváš se terčem. Ledaže by ostatní viděli, že jsi cennější živý – jinak jsou tvoje šance dožít se dalšího jídla mizivé. Jen málo mužů je ochotných vzít na sebe takové riziko.“

„To mi připadá jako krutý způsob vládnutí.“

„To je. Ale taky to znamená, že když se někdo rozhodně stát vůdcem, musí pro Vendu tvrdě pracovat. To Komizar dělá. Venda se léta topila v krvi. Chce to silného muže, aby dokázal vládnout takové zemi a zůstat naživu.“

„Jak se m to daří?“

„Líp než minulým vládcům. To je jediné, na čem záleží.“

Pak mi začal vyprávět o jednotlivých provinciích, větších i menších, z nichž každá měla své odlišné rysy i svérázné obyvatelstvo. Posty místodržících se obměňovaly stejně jako ten Komizarův, když se guvernéři jiným zdáli leniví nebo slabí. Kaden měl většinu místodržících rád, několika opovrhoval – to byli ti leniví a slabí, kteří už nejspíš na tomto světě dlouho nepobydou. Místodržící měli svůj čas trávit střídavě v provinciích a hlavním městě, i když většina z nich dávala přednost Svatyni před vlastními pevnostmi a prodlužovali si pobyty v ní.

Když jim tohle ponuré město připadalo jako lepší volba, radši jsem si ani nepředstavovala, o kolik bezútěšnější musí být jejich domovy. Vyptala jsem se Kadena na podivnou architekturu, kterou jsem tu viděla. Vysvětlil mi, že Venda postavila hlavní město na troskách města Dávnověku a použila to, co se z ruin použít dalo. „Stávalo tu velké město. Pořád ještě zjišťujeme, jak moc velké. Někteří si myslí, že tady se uchovávalo všechno vědění Předků.“

To mi na tak ubohé sídliště připadalo jako hodně nabubřelé tvrzení. „Proč si to myslíte?“

Pověděl mi, že Předkové tu v podzemí vybudovali rozlehlé a důmyslné chrámy, i když si nebyl jistý, jestli byly vždycky pod zemí – možná je pod ní pohřbila až zkáza. Vyprávěl mi, že tu a tam se ještě nějaká část města propadne, když se zhroutí ty trosky, na kterých vyrostla. Někdy to vede k novým objevům. Pověděl mi o mnoha křídlech Svatyně a chodbách, které je spojují. Pevnost tvořila síň Svatyně, věžní ubikace a další poradní komnaty. S ní bylo podzemními chodbami nebo nadzemními chodníčky spojeno Křídlo Rady.

„Ale Svatyně, i když vypadá velká, je jen část hlavního města Vendy, kterému říkáme Sanctum. To se táhne na kilometry daleko kolem ní a pořád roste.“

Vybavila jsem si svůj první pohled na město, když se přede mnou tyčilo v dálce jako černé monstrum bez očí. Už v té chvíli jsem cítila temné zoufalství jeho stavby. Jako by nepočítalo se zítřkem.

„Dá se sem dostat i jinak než přes ten most, po kterém jsme přišli?“ zeptala jsem se.

Kaden se odmlčel a zadíval se na trámy nad hlavou. Věděl, na co se ve skutečnosti ptám – jestli se odsud dá nějak uniknout.

„Ne,“ odpověděl konečně tiše. „Není tu žádná jiná cesta až stovky kilometrů na jih od nás, kde se řeka rozšiřuje a proud uklidňuje. Jenže ve vodě jsou tvorové, s jakými by se nikdo nechtěl setkat, ani na voru ne.“ Přetočil se, opřel se o loket a zadíval se na mě. „Jenom po mostě, Lio.“

Po mostě, který musí zvednout a spustit nejmíň stovka mužů.

Naše pohledy zůstaly zaklesnuté do sebe, mezi námi se vznášela nevyslovená otázka: Jak se odtud dostanu? Nakonec jsem se vrátila k dalšímu vyptávání a položila mu dotazy na mostní konstrukci. Vzhledem k nedbale postavenému zbytku města mi to připadalo jako pečlivě vytvořený zázrak.

Kaden mi pověděl, že nový most byl dokončen před dvěma lety. Předtím tady byla jen malá a nebezpečná úzká lávka. Venda má omezené zdroje, ale kamenů je tady dostatek – a v kamenech jsou kovy. Naučili se je slévat tak, aby vytvořili kov, který bude silný a odolá neustálé mlze stoupající z řeky.

Získávat kov z kamení nebylo zrovna snadné a překvapilo mě, že to ve Vendě dokážou. Všimla jsem si podivně lesklých náramků, které měla Calantha. Nepodobaly se ničemu, co jsem kdy předtím viděla: byly z krásného modročerného kovu, který svítil na jejích bledých zápěstích. Když zvedla talíř s kostmi, kroužky na pažích jí cinkaly jako zvonky v terravinské Sacristě. Poslouchejte. Bohové přicházejí. Na lidi, kteří pohrdají božími požehnáními, bylo mlčení Venďanů při Calanthiných slovech podivně uctivé.

„Kadene,“ zašeptala jsem, „když jsme večeřeli a Calantha zarecitovala požehnání – říkal jsi, že to je vyjádření respektu k obětem. Jak to bylo? Něčemu jsem rozuměla, ale některá slova pro mě byla nová.“

„Rozumíš vendštině líp, než jsem si myslel. Když jsi dnes večer promluvila, všechny jsi tím překvapila.“

„Po mé ranní tirádě by to nikoho překvapit nemělo.“

Ušklíbl se. „Použít pár vendských slov není totéž jako ovládat jazyk.“

„Ale stejně jsem některým slovům nerozuměla. Když jsme putovali přes Cam Lanteux, nikdo z vás se před jídlem nemodlil.“

„Zvykli jsme si žít různě. Některé svoje zvyky musíme opustit, když opustíme území Vendy.“

„Jak zněla ta Calanthina modlitba?“

Posadil se obličejem ke mně. Světlo svíčky mu dopadalo na jednu tvář. „E cristav unter quiannad,“ pronesl uctivě. „Oběť, již si vždy připomínáme. Meunter ijotande. Nikdy nezapomínáme. Yaveen hal an ziadre. Dává nám další den života.“

Ta slova se do mě zaryla stejně jako můj omyl, když jsem si vysvětlovala kosti na jejich opascích.

„Ve Vendě bývá málo jídla,“ vysvětloval Kaden. „Zvlášť v zimě. Kosti jsou symbolem vděčnosti a připomínkou, že žijeme jen díky obětem i těch nejmenších zvířat, společnými oběťmi mnoha tvorů.“

Meunter ijotande. Každá slabika měla v sobě takovou krásu, až jsem se zastyděla, že jsem tenhle jazyk kdy pokládala za barbarské skřeky. Byl to podivný cit, který se mě zmocnil, aniž potlačil hořkost nad mým zajetím.

V Terravinu jsem tolikrát pozorovala Kadena a lámala si hlavu, jaká bouře to zuří za jeho očima. Teď už jsem aspoň něco z toho věděla.

„Omluvám se,“ zašeptala jsem.

„Za co?“

„Za nepochopení.“

„Jak bys to mohla vědět, dokud jsi tu nežila? Venda je jiný svět.“

„Bylo tam ještě jedno slovo. To, které na konci opakovali všichni. Paviamma.“

Jeho výraz se změnil. Pátral pohledem v mých očích a ty jeho prosvětlila vřelost. „Znamená to…“ Zavrtěl hlavou. „Paviamma se nedá přesně přeložit do morrighanštiny. Je to vyjádření citu a má mnoho významů, záleží na tom, jak ho použiješ. I tón řeči může měnit jeho význam. Pavia, paviamas, paviamad, paviamande. Přátelství, vděčnost, péče, soucit, odpuštění, láska.“

„To je krásné slovo,“ zašeptala jsem.

„Ano,“ souhlasil. Viděla jsem, jak se mu hrudník zvedá prudkým nadechnutím. Zaváhal, jako by chtěl říct něco víc, ale pak si zase lehl a zadíval se do trámů. „Měli bychom se trochu vyspat. Komizar nás brzy ráno očekává. Je ještě něco, co bys chtěla vědět?“

Komizar nás očekává. Vřelost, která naplnila pokoj, se s tou jedinou větou rozplynula. Přitáhla jsem si pokrývku k bradě. „Ne,“ zašeptala jsem.

Kaden se natáhl a prsty uhasil plamen svíčky.

Pořád zůstávala jedna otázka, která ve mně hlodala, ale bála jsem se ji položit. Vážně chce Komizar posílat Rafea domů kousek po kousku? Hluboko v nitru jsem znala odpověď. Venďané rozsekali na kusy celou rotu mladých mužů včetně mého bratra a Komizar je za ten masakr vychvaloval. Dobrá práce, chievdare. Co pro něj byl jeden posel? Já mohla udělat jediné – postarat se, aby ho ani nenapadlo, že emisar z Dalbrecku je pro mě tak cenným, že by stálo za to mě o něj připravit.

Otočila jsem se ke stěně. Nedokázala jsem usnout, poslouchala jsem Kadenovo oddychování a neklidné převalování. Přemítala jsem, jestli lituje rozhodnutí, která udělal, všech těch podříznutých hrdel, kdy nezadržel svou ruku. O kolik jednodušší by teď byl jeho život, kdyby podřízl i to moje, jak podle rozkazu měl. Zvedl se vítr a protahoval se škvírami dovnitř. Zachumlala jsem se hlouběji pod pokrývku a čekala, jestli se dostaví má lítost nad činy, které mě ještě čekají.

Místnost se stahovala kolem mě, černá a vzdálená od všeho, co jsem kdy znala. Cítila jsem se zase jako dítě, přála si, abych se za větrné noci mohla schoulit do matčiny náruče a ona šeptem zahnala moje strachy. Vítr narážel do okenic a nemilosrdně s nimi lomcoval a já cítila, jak mi po tváři teče něco mokrého. Natáhla jsem se a tu slanou vlhkost setřela.

Jak staromódní.

Tak staromódní.

Jako víra, že některé věci vytrvají.

Slza.

Jako by se tím mohlo něco změnit.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KADEN

Prozatím si svou ochočenou kočičku užívej.

Každé z těch slov ve mně hlodalo.

Užívej.

Pohled na Liin strach mi znemožňoval si cokoli užívat. Při pohledu na to, jak ji pohánějí síní v pytli, se mi zvedl žaludek tak, jak jsem to nepocítil od dětství. Proč mi to nedošlo? Jsem snad stejně tupý jako Malich? Samozřejmě že se k ní Komizar nebude chovat jako k váženému hostu. To jsem ani nečekal, ale když jsem ji viděl, jak si přidržuje režnou látku, aby se zakryla…

Zabouchnul jsem příborník a pod pátravým zrakem kuchařky začal prohledávat spíž. Nelíbilo se jí, že se jí hrabu v kuchyni.

„Počkej!“ plácla mě přes ruku, když jsem se natáhl pro kolo sýra. „Já to udělám!“ Sáhla pro nůž, aby mi kus odřízla. Sledoval jsem ji, jak přechází po kuchyni a chystá mi další jídlo.

Svou kočičku.

Věděl jsem, jak Komizar bere urozence. Těžko jsem mu to mohl vyčítat. Já je tak bral taky, ale ona nebyla žádná sobecká fiflena s korunkou. Když se vzepřela nám všem a zabila Ebenova koně, nebyl v tom ani stín sobectví.

Prozatím.

Bylo to dočasné. Nejisté. Provizorní. Jenže když jsem přivedl Liu do Vendy, pro mě to byla změna čehosi navždycky. Konec – a začátek. Nebo možná návrat k nějaké mé části, kterou jsem nechtěl nechat odumřít. Nedělej to. Ta slova mnou projela v Terravinu jako dýka, když jsem ji viděl jít samotnou lesem. A znovu mi poklepala na lebku, když jsem seděl na půdě stodoly a brousil si nůž.

Nikdy předtím jsem se nevzepřel rozkazu, ale neudělal jsem to jen proto, že jsem propadl Liinu ženskému kouzlu. Lia nebyla zrovna okouzlující, aspoň ne typickým způsobem. Přitahovalo mě k ní něco jiného. Myslel jsem si, že postačí přivést ji sem, že když už bude tady, zabíjet ji by nemělo smysl. Že bude v bezpečí. Zapomene se na ni a Komizar se soustředí na jiné plány. Já rozhodnu, jak ji nejlíp využít. Jenže teď se součástí jeho plánů stala i ona.

Od toho dne na bitevním poli mi v hlavě zněla Liina slova: A budiž to tak povždy. Poprvé mi ale začínalo docházet, jak dlouho může být povždy. Bylo mi teprve devatenáct a už mi připadalo, jako bych prožil dva životy. Teď jsem začínal třetí. Život, v němž se musím naučit novým pravidlům. Žít ve Vendě a udržet Liu naživu. Kdybych splnil úkol jako vždycky, nemusel bych si s tím lámat hlavu. Lia by byla dalším zapomenutým zářezem na mém opasku. Ale teď byla něčím jiným. Něčím, co nezapadalo do žádných pravidel Vendy.

Chce slyšet další příběh, vyprávění, které vyplní čas, které ji nakrmí.

Hledám pravdu, podrobnosti světa tak dávno minulého, že si ani nejsem jistá, jestli kdy existoval.

Bylo nebylo, kdysi dávno,

v časech předtím, než zemi začali sužovat příšery a démoni,

byly doby, kdy děti mohly volně běhat po loukách.

Kdy z větví stromů viselo zralé ovoce.

Byla tu města, velká a krásná, s jiskřícími věžemi, jež se dotýkaly oblohy.

Byla kouzelná?

Sama jsem byla jen dítě. Myslela jsem, že mohou udržet celý svět. Pro mě byla z…

Ano, byla kouzelná, utkaná z magie, světel a snů bohů.

A byla tam princezna?

Usměju se.

Ano, mé dítě, krásná princeznička jako ty. Měla zahradu plnou stromů obtěžkaných plody velkými jako mužská pěst.

Dívenka se na mě pochybovačně zadívá.

Nikdy neviděla jablko. Ale mužské pěsti zná dobře.

Opravdu jsou takové zahrady, Amo?

Teď už ne.

Ano, mé dítě, jsou. A ty je jednou najdeš.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Prudce jsem se probrala, lapala po dechu a rozhlížela se kolem, vstřebávala kamenné stěny, podlahu zakrytou kožešinou, těžkou pokrývku na svém těle a mužskou halenu místo noční košile. Takže to nebyl sen. Vážně jsem tady. Podívala jsem se na koberec vedle postele. Byl prázdný, pokrývky z něj úhledně složené a uklizené zpátky do dřevěného sudu.

Kaden byl pryč.

V noci zuřila bouře, vichr, jaký jsem nikdy neslyšela, uvolněné kusy města narážely do stěn. Myslela jsem, že vůbec neusnu, ale když se mi to podařilo, musela jsem spát tvrdě. Ve snech jsem cválala nekonečnou savanou, skrz trávu, která mi sahala až k hlavě, a zakopla jsem tam o Pauline, která se za mě modlila. Pak jsem byla zpátky v Terravinu, Berdi mi donesla misku horké polévky, mnula mi čelo a šeptala Jen se podívej, do jaké kaše ses to dostala. Její obličej se potom změnil v obličej mé matky, naklonila se blíž, její dech mě zahřál na tváři. Teď jsi voják, Lio, voják otcovy armády. Myslela jsem, že se probouzím, ale vtom se ke mně vydala krásná sladká Greta se zlatými vlasy spletenými do koruny kolem hlavy. Její pohled byl prázdný, nevidoucí, z nosu jí kapala krev. Pokusila se vyslovit Walther, ale z hrdla jí nevyšel žádný zvuk, protože jí z něj trčel šíp.

Doopravdy mě ale probral až poslední sen. Ani se tomu nedalo říkat sen, jen záblesk barvy, náznak pohybu, pocit, který jsem neuměla uchopit. Byla tam chladná širá obloha, kůň a Rafe. Viděla jsem jeho obličej ze strany, lícní kost, vlasy vlající ve větru, ale věděla jsem, že odjíždí. Vracel se domů. Mělo by mě to rozradostnit, ale místo toho jsem cítila nesmírnou ztrátu. Nebyla jsem s ním. Odjížděl sám. Ležela jsem na lůžku, lapala po dechu a přemítala, jestli mě jen straší Komizarova předpověď. Princův posel má lepší šance přežít tu měsíc než ty.

Odhodila jsem pokrývku, vyskočila z postele a zhluboka dýchala. Snažila jsem se zbavit té tíhy na hrudi. Rozhlédla jsem se po pokoji. Neslyšela jsem Kadena odejít, ale neslyšela jsem ho ani vejít tehdy v noci, když mě přišel do našeho domku zabít ve spánku. Ticho bylo jeho předností, ale mou slabinou. Přešla jsem ke dveřím a zkusila za ně vzít, ale byly zamčené. Vydala jsem se k oknu a rozrazila okenici. Narazil do mě závan chladného vzduchu a na pažích mi naskákala husí kůže. Přede mnou leželo lesknoucí se mokré město, zalité syrově mlžnou růžovou barvou předcházející svítání.

Venda.

Obluda se právě probouzela, její měkké břicho se zavrtělo, zakručelo v něm. Úzkou ulicí pode mnou šel kůň zapřažený do valníku, jehož vedl muž v plášti. Naproti zametala žena chodník a od smetáku jí stříkala voda. Ve stínech se pohybovaly temné shrbené postavy. Matné světlo se plížilo k okrajům parapetů, bořilo se do cimbuří, zalévalo šupinaté zdi a rozježděné blátivé cesty. V jeho pomalém postupu jako by se skrývala zdráhavost.

Uslyšela jsem tiché zaťukání a otočila se. Bylo tak slabé, že jsem ani netušila, odkud se ozývá. Ode dveří, nebo odněkud zdola z ulice? A další. Pak jsem uslyšela zaškrábání klíče v zámku. Dveře se o pár centimetrů pootevřely, rezavé panty zaskřípěly. Další tiché zaťukání. Popadla jsem jeden z dřevěných kordů u stěny a napřáhla ho k úderu, kdybych se musela bránit. „Dále,“ zavolala jsem.

Dveře se otevřely víc. Byl to jeden z těch kluků, které jsem viděla, jak táhnou káry do Svatyně. Blond vlasy měl ostříhané tak, že mu v neupravených trsech trčely z hlavy, a když uviděl dřevěný kord v mé ruce, vytřeštil hnědé oči. „Slečno? Jen vám nesu boty.“ Opatrně mi je podal, jako by se bál, že mě vyplaší.

Spustila jsem kord. „Promiň, nechtěla jsem tě…“

„Nemusíte se vomlouvat, lepší, když se člověk připraví na nejhorší. Taky se sem mohl chtít dostat někdo zlej.“ Zahihňal se. „Ale tímhle klackem byste ho stejně nezastavila.“

Usmála jsem se. „Ne, to asi ne. My jsme se viděli včera, viď? Vezl jsi jednu káru.“

Sklopil oči a po tvářích se mu rozlila červeň. „Ne vezl, slečno, vezla…“

Zalapala jsem po dechu, když mi došlo, jak jsem se spletla. „Ovšem, promiň. Hned jsem měla vidět, že jsi děvče,“ vyhrkla jsem, abych ji zbavila rozpaků. „To jenom, že jsem se zrovna probudila. Ještě mám napůl slepené oči.“

Dívka si zamnula krátké okudlané štětiny. „Ne, to ty vlasy. Nenechají vás pracovat ve Svatyni, když máte vši. Musela jsem si je vosekat nožem, a to mi moc nejde.“ Byla hubená jako tyčka, nebylo jí víc než dvanáct, zatím na ní ještě nebylo nic ženského. Její kalhoty a halena byly stejné seprané a hnědé jako u chlapců. „Jednou budu nosit opravdový dlouhý vlasy jako vy, zapletený do copánků.“ Přešlápla z nohy na nohu a zamnula si hubené paže.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Aster.“

„Aster,“ opakovala jsem. Stejně jako mocný anděl zkázy. Ale vypadala spíš jako opuštěný andílek s přistřiženými křídly.

Poslouchala jsem její nesouvislé vysvětlování, proč je Aster – očividně to nijak nesouviselo s významem, jaký tomu jménu přikládalo morrighanské Svaté písmo. „Táta říká, že máma mě pomenovala po andělovi těsně předtím, než vydechla naposled. Prej se naposledy usmála, až se jí rozsvítil celej obličej, a řekla, že budu Aster. To byl anděl, co ukázal Vendě cestu z bran města. Anděl strážný, říkala máma. To je…“ Najednou se napřímila a stiskla rty do pevné linky. „Pořád mě napomínají, abych neplácala. Promiňte, slečno. Tady jsou boty.“ Obřadně přistoupila ke mně, položila je přede mě na podlahu a strnule ucouvla.

„Tam, odkud pocházím, Aster, se tomu neříká plácání, když si lidé vymění pár slov. Pokládá se to za zdvořilé a přátelské. Doufám, že za mnou budeš chodit každý den a budeme spolu trochu plácat.“ Zase se usmála a nejistě škubla hlavou. Podívala jsem se na svoje vyčištěné boty s novými tkaničkami. „Kde jsi k nim přišla?“

Potěšilo mě, že ticho není ani Asteřinou silnou stránkou. To jsme měly společné. Pověděla mi, že jí je dal Eben. Zmocnil se jich, než je někdo jiný stačil uchvátit a prodat. Moje šaty už nezachránil, ale boty se mu podařilo vytáhnout z hromady a vyčistil mi je. Kdyby to někdo zjistil, zmrskali by ho, ale Eben byl dost prohnaný, aby se z toho vykroutil, a Aster mě uklidnila, že si o něj nemám dělat starosti. „A kdyby se někdo ptal na ty boty, prostě sem za váma najednou samy přišly.“

„A nezmrskají tebe za to, že jsi mi je přinesla?“

Sklopila oči a tváře jí zase zrůžověly. „Víte, slečno, nezlobte se, ale já nejsem tak statečná. Donesla jsem vám je, protože mi to řekl zabiják.“

Klekla jsem si, abych jí viděla do očí. „Jestli ti můžu říkat Aster, pak mi musíš říkat Lio. To je zkratka od Jezelie. Uděláš to, Aster?“

Přikývla. A já si poprvé všimla kroužku na jejím palci. Byl jí tak velký, že musela mít prst ohnutý, aby jí nespadl. Byl to obřadní prsten morrighanské gardy. Nejspíš si ho vzala z káry.

Viděla, jak na něj zírám, a pootevřela rty. „To byl můj podíl,“ vysvětlila mi. „Nenechám si ho. Prodám ho na trhu, ale chtěla jsem aspoň na chvíli cítit, jaký to je, mít na kůži zlato. Celou noc jsem ten červenej kámen třela a něco si přála.“

„Jak to myslíš, Aster, tvůj podíl?“

„Komizar vždycky dovolí těm, kdo nakládají kořist na káry, aby si vybrali jako první.“

„Takže místodržící si vybírají až po vás?“

Přikývla. „Celá Rada jde až po nás. Komizar na to dohlíží. Táta bude rád, až to uvidí. Přednostové čtvrtí milujou prsteny. Možná nám za něj dají celý pytel obilí – a můj táta dokáže vystačit s pytlem na měsíc.“

Poslouchala jsem, jak mluví o Komizarovi spíš jako o dobrodinci než tyranovi. „Říkáš vždycky… máte tady často kořist?“

„Ne,“ odpověděla. „Dřív to bejvalo jen co pár měsíců zboží z karavan, ale teď se válečná kořist vobjevuje častějc. Za tenhle měsíc šestkrát, ale tohle byl největší náklad. Tamto byly pokaždý jen tři nebo čtyři káry.“

Válečná kořist. Povražděné hlídky. Oddíly vojáků jedoucí na jistou smrt, aniž by měly tušení, že se hra změnila. Už to není tak, že by vojáci zaháněli zpátky za hranice pár barbarů. Teď je sledují organizované brigády. Kvůli čemu? Kvůli prstenům pro sloužící? Ne, za tím je něco víc. Něco natolik důležitého, že za mnou poslali zabijáka, aby mě sprovodil ze světa.

„Řekla jsem něco špatně, slečno… Lio?“

Podívala jsem se na Aster. Pořád jsem se cítila jako omámená. Dívka se kousla do rtu a čekala na mou odpověď.

Náhle nás vyrušil hlas. „Dveře jsou dokořán. Jak dlouho trvá předat jedny boty?“

Žádná z nás neslyšela, jak se Kaden blíží. Zůstal stát u vchodu a přísně Aster pozoroval.

„Chvilku,“ hlesla. „Zrovna jsem přišla. Vopravdu. Já tady neplácám.“ Opatrně se protáhla kolem něj jako myš kolem kočky, a pak už jsme jen slyšeli běžící kroky, které se vzdalovaly chodbou. Kaden se usmál.

„Vyděsils ji. Musel jsi být tak přísný?“ zeptala jsem se.

Zvedl obočí a podíval se na mou ruku. „Já se nerozháním kordem.“

Zavřel za sebou a přešel pokojem. Na jednu z truhlic postavil lahev a košík. „Přinesl jsem ti jídlo, abys nemusela do síně. Najez se, obleč se a půjdeme. Komizar nás čeká.“

„Obleč? A do čeho jako?“

Podíval se na pytel na podlaze.

„Ne,“ odmítla jsem. „Nechám si košili, ve které jsem spala, a půjčíš mi kalhoty.“

„Promluvím s ním, Lio, slibuju, ale zatím prosím udělej, co…“

„Povídal, že si musím přepych jako oblečení zasloužit, ale neřekl jak. Budu o ně s tebou bojovat.“ Zamávala jsem dřevěným kordem v kruzích a pokrčila nohy, jako bych ho vyzývala.

Zavrtěl hlavou. „Ne, Lio, to není hra. Jen přijdeš k úhoně. Dej to pryč.“ Mluvil se mnou, jako bych byla Aster, dítě, které nechápe souvislosti. Nebo hůř, rozmazlená princezna, která ničemu nerozumí. Jeho tón byl pánovitý a pohrdavý a vendštější než kdy předtím. Na spáncích jsem ucítila horko.

„Klackem jsem už mávala,“ prohlásila jsem. „Co víc potřebuju?“ Našpulila jsem rty a zadívala se na kord s hraným úžasem. „A tohle je jílec, co?“ Dotkla jsem se rukojeti. „S takovými věcmi jsem si hrála s bratry, když jsme byli malí.“ Podívala jsem se na něj a zaťala čelist. „Bojíš se?“

Ušklíbl se. „Varoval jsem tě.“ Sáhl po druhém dřevěném kordu opřeném o stěnu. Vyrazila jsem a zasáhla jeho holeň.

„Co děláš?“ vyjekl. Uskočil po jedné noze a chytil se za druhou, poraněnou. „Ještě jsme nezačali!“

„Ale ano, začali! Začali jsme už před měsíci!“ namítla jsem, švihla kordem znova a znova zasáhla ze strany stejnou nohu. Kaden chytil svůj kord a připravil se k obraně. Bolestivě přitom kulhal. „Nemůžeš jen tak…“

„Dovol, ať ti něco vysvětlím, Kadene!“ řekla jsem a obcházela ho dokola. Točil se pajdavě kolem své osy, aby na mě pořád viděl. „Kdyby tohle byl opravdový kord, už bys krvácel. Slábl bys, pokud by ses vůbec udržel na nohou, protože moje druhá rána by ti přeťala lýtkové svaly a šlachy a otevřela důležité tepny. Stačilo by mi udržovat tě v pohybu a tvoje srdce by se postaralo o zbytek, pumpovalo by do tebe krev, dokud by ses nezhroutil, což by se stalo právě teď.“

Zamžikal. Držel se za holeň, zatímco druhou ruku s kordem měl napřaženou, aby odrážel případné další údery. „Zatraceně, Lio!“

„Vidíš, Kadene, lhala jsem. Možná jsem nebyla dítě, když jsem tohle měla naposledy v ruce, a možná to nebyla jen hračka. Možná mě bratři naučili bojovat zákeřně, získat si výhodu. Taky mě naučili chápat svoje silné a slabé stránky. Možná nemám fyzickou sílu srovnatelnou s někým jako ty, ale snadno tě porazím jinak. A zdá se, že už jsem to udělala.“

„Ještě ne!“ Vyrazil proti mně rychlými výpady, které jsem blokovala, a zatlačil mě ke stěně. Popadl mou ruku, která držela kord, a přišpendlil ji ke zdi. Pak se udýchaně naklonil proti mně. „Teď jsem ve výhodě já.“ Díval se na mě a jeho dech se uklidňoval, prohluboval.

„Ne,“ namítla jsem. „Už bys vykrvácel. Jsi mrtvý.“

Přejel pohledem po mé tváři, mých rtech, jeho dech mě zahřál na tváři. „Ještě ne,“ zašeptal.

„Můžu si vzít tvou košili a kalhoty, nebo ne?“

Mezi zuby mu unikl hvízdavý dech. Pustil mou paži a dokulhal do křesla v rohu.

„Tak silně jsem tě zase neuhodila.“

„Ne?“ Posadil se a vyhrnul si nohavici. Nad okrajem vysoké boty se mu už teď rýsovala opuchlina velikosti vejce. Klekla jsem si a prohlédla si ji. Zasáhla jsem ho hůř, než jsem myslela.

„Kadene, já…“ podívala jsem se mu do očí, hledala slova, jimiž bych to omluvila.

Povzdychl si. „Vysvětlila jsi mi to.“

Nebyla jsem si jistá, jestli chápe, proč jsem se rozčílila nebo proč jsem ho napadla. Nebylo to jen kvůli oblečení. „Kadene, jsem uvězněná v cizím městě mezi tisíci lidí, kteří nenávidí všechno, čím jsem. Komizar mě včera ponižoval před celou vaší Radou. Nesnesu, aby ses tak ke mně choval i ty. Copak mě pořád ještě neznáš? Ano, příslušníci královských rodů taky vědí, jak to ve světě chodí. Ty jsi to jediné, co tady mám. Jsi můj jediný spojenec.“

Při výrazu spojenec se zamračil. „A co Rafe?“

„Co je s ním? Je to zrádný poskok prince, toho, který by mě nejspíš nejradši viděl mrtvou – prince, který zradil moje království nadbíháním tvému, a Rafe se snaží vytěžit z toho co nejvíc pro vlastní prospěch. Všechno, co jsem si kdy myslela, že mezi námi je, je teď minulost. Byl pro mě nešťastným rozptýlením, ne spojencem, a teď není nic víc než ohavná bradavice na mém úsudku.“

Díval se na mě a konečně se usmál. „A tvůj úsudek umí zatraceně dobře mířit.“

Podívala jsem se na rostoucí otok na jeho noze. „Máte tady ledárnu?“

Odfrknul si. „Lio, tohle není Berdina hospoda.“ Dokulhal k truhle, zahrabal v ní a vylovil kalhoty a široký kožený pásek. „To by prozatím mělo stačit,“ prohlásil a hodil to na postel.

Pro všechny případy jsem sebrala pytel ze země, otevřela okno a hodila ho z něj na ulici. „Jabavé,“ zabručela jsem za ním. Otřela jsem si ruce a otočila se ke Kadenovi. Aspoň jedno jsme si vyjasnili - tuhle žíněnou košili si už nikdy neobléknu.

Nakoukla jsem do košíku, který přinesl. „Proč nás chce Komizar vidět tak brzo?“ zeptala jsem se, když jsem se pustila do tvrdého chleba a sýra. Vybavily se mi veřejné popravy v Morrighanu. Ty se vždycky konaly hned za úsvitu. Co když Komizar na Rafeovu historku vůbec neskočil?

„Odjíždí se podívat do provincie Balwood na severu. Místodržící se neobjevil, což znamená, že je nejspíš mrtvý,“ odpověděl Kaden. „Ale Komizar chce před odjezdem ještě zařídit jisté věci tady.“

Odjíždí. Znělo to jako krásná hudba. Ta nejlepší zpráva, jakou jsem za celé měsíce slyšela. I když mi trochu dělalo starosti, jaké věci tady chce zařizovat. Dojedla jsem a Kaden vyšel ven, abych se mohla převléknout. Zaznamenala jsem skřípavý zvuk pantů, když vycházel, a nechápala jsem, jak jsem předtím mohla zaspat jeho odchod.

Když jsem si zase obula svoje boty, cítila jsem se dobře. Čistě. Navíc s teplými ponožkami, které jsem do nich měla. Až budu večer odříkávat modlitbu, poděkuju za to Ebenovi. Teď jsem se modlila každý večer, skoro jako bych to dělala za Pauline. Jako by tu byla se mnou a my se chystaly do Terravinu za svým velkým dobrodružstvím, ne jako bych byla úplně sama na druhém konci světa.

Šli jsme na nádvoří u Křídla Rady. Zase jsme procházeli bludištěm chodeb, otevřených nádvoří a úzkých chodeb bez oken, kde jen stěží blikala lucerna u dalšího průchodu. Kaden mi pověděl, že Svatyně je protkaná opuštěnými a zapomenutými chodbami, které se stavěly a přestavovaly po staletí. Některé končily zdí, jiné propastí, takže se mám držet u něj. Mnohé stěny vyprávěly příběhy dávných ruin. Nahromaděné zdivo někdy vypadalo strašidelně, jako napřažená paže nebo zčásti viditelná hlava, zírající prázdnýma očima jako obličej bezvěkého vězně. Nebo kus mramoru s rytinami jako dopis z jiné doby, s odkapávajícími písmeny jako slzami. Ale všechno to byly jen kameny, jeden jako druhý, vytrhané z trosek za účelem nové výstavby, výhodný zdroj stavebního materiálu, jak říkal Kaden. Když jsme vešli do další temné chodby, vycítila jsem něco dalšího a zastavila se. Předstírala jsem, že si musím zavázat tkaničku. Přitiskla jsem se zády ke zdi. Úder. Varování. Šepot.

Že bych se jen nechala vyděsit strašidelným tunelem?

Jezelie, jsi tady.

Prudce jsem se zarazila, málem jsem ztratila rovnováhu.

„Jdeš?“ pobídl mě Kaden.

Hukot utichl, ale vzduch kolem zůstal chladný. Rozhlédla jsem se okolo. Chodbu naplňovalo jen šourání našich nohou. Ano, je to strašidelné, ale o nic víc nejde. Kaden se zase vydal chodbou a já za ním. Byl ve svém živlu, to bylo jisté, kráčel tímhle podivným městem tak nenuceně, kdežto mě všechno mátlo. Jak cizí pro něj musel být Terravin. A přece nebyl.

Zapadl tam tak snadno. Jeho morrighanština byla plynulá, když seděl v hostinci a objednával si, jako by to byl jeho druhý domov. Proto si myslel, že dokážu vklouznout do zdejšího života tak, jako by můj starý nikdy neexistoval? Nebyla jsem takový chameleon jako on. Kaden se stával jiným člověkem, sotva překročil hranici.

Vyšli jsme po točitém schodišti a vynořili se na náměstí podobnému tomu, kam jsme přišli včera, ale samozřejmě to nebylo opravdové náměstí, aspoň ne to pravidelné jako u nás. Na druhé straně jsem viděla stáje, z nichž vycházeli vojáci s koňmi. V prachu se hrabaly slepice a uskakovaly před koňskými kopyty, až peří lítalo. V ohradě vedle nás ryli dva vepři a na věži seděli havrani dvakrát větší než ti morrighanští, kteří sledovali náměstí. V dálce jsem viděla Komizara, jak posílá nějaké povozy do brány, jako by byl strážný. Na vládce celého království se aspoň neštítil přiložit ruku k dílu.

Rafea jsem neviděla, což ve mně probudilo nejisté ulehčení. Aspoň že tu nestojí s provazem kolem krku, ale to neznamená, že je v bezpečí. Kam ho zavřeli? Věděla jsem jen, že to je někde poblíž Komizarových komnat. Nejspíš to nebude o nic lepší cela než to barbarské místo, kam nás dali nejdřív. Když jsme přicházeli, stráže, místodržící i Rahtan sledovali, jak se k nám Komizar otáčí, a otočili se také. Jeho pohled přejel po mně a mém novém oblečení. Když jsme došli na kraj davu, vydal se k nám a prohlédl si mě kritickým pohledem. „Možná jsem se včera nevyjádřil dost jasně. Některé zbytečnosti jako oblečení a šaty si musí zasloužit.“

„Zasloužila si je,“ odpověděl Kaden, který mu málem skočil do řeči.

Z davu se ozvalo potlačované zašumění. Pak Komizar zaklonil hlavu a rozesmál se. Ostatní se k němu přidali nespoutaným hýkáním a jeden guvernér plácl Kadena po rameni. Tváře mi hořely. Chtělo se mi kopnout Kadena do zdravé holeně, ale jeho narážka mi zachránila boty na nohou. Místodržící byli jako vojáci v hostinci, taky milovali oplzlé žertíky.

„Překvapivé,“ zamumlal Komizar a střelil po mně tázavým pohledem. „Možná urození přece jen nakonec k něčemu budou.“

Přistoupila k nám Calantha a s ní čtyři vojáci, kteří vedli koně. Poznala jsem morrighanské raviany, další kořist po masakru našich. „To jsou oni?“ zeptal se Komizar.

„Nejhorší ze všech,“ odpověděla Calantha. „Živí, ale ranění, a rány jim hnisají.“

„Odveďte je do Velte, ať je dá přednosta porazit,“ rozkázal Komizar. „Dohlédněte na to, ať maso rozdělí spravedlivě – a ať všichni vědí, že je to dar ze Svatyně.“

Viděla jsem, že koně jsou ranění, ale jejich rány byly čisté a ošetřené – nic, co by šikovný felčar neuměl vyléčit. Komizar Calanthu propustil a přešel k povozům. Mávl na místodržící, aby šli za ním. Viděla jsem, jak ho Calantha sleduje jediným bledým okem, i její zaváhání, než se odvrátila. Byla v tom pohledu touha? Po něm? Podívala jsem se na Komizara. Jak by řekla Gwyneth, byl příjemný na pohled a jeho chování podbarvovala jistá podmanivost. Vyzařoval moc. Choval se vypočítavě, vyžadoval úctu. Ale že by vzbuzoval touhu? Ne. Možná jsem v jejím pohledu viděla něco jiného.

Vozkové shrnovali z povozů plachty a Komizar mluvil s jedním, který držel desky. Byl hubený, otrhaný a mně nějak povědomý. Mluvil s ním šeptem, jako by se snažil, aby je místodržící neslyšeli. Zůstala jsem za ostatními, vykukovala za jejich zády a prohlížela si ho.

„Co je?“ šeptl Kaden.

„Nic,“ odpověděla jsem, a nejspíš to tak bylo. Vozkové odhrnuli plachty a mně se sevřela hruď. Bedny. Věděla jsem, co v nich bude, ještě předtím, než Komizar jednu páčidlem otevřel. Odhrnul slámu, vytáhl lahve a rozdal je místodržícím. Pak přešel ke Kadenovi. „A nemůžu zapomenout na svého drahého zabijáka, co? Na zdraví, bratře.“ Podíval se na mě. „Copak že tak bledá, princezno? Nemáš snad ráda víno z vašich vlastních vinic? Ujišťuju tě, že místodržící ho milují.“

Bylo to vzácné canjoveské víno z morrighanských vinic.

Mezi Komizarovy mnohé talenty zřejmě patřilo přepadání obchodních karavan. Tak si zajišťoval svoje postavení. Poskytoval Radě luxus, jak toho byl zřejmě schopen jen on – lahve drahého vína pro místodržící, ty lahve, za které Menší království platila horentní sumy. Dárky z kořisti pro sloužící. Čerstvé maso pro hladové.

Jenže plný žaludek je plný žaludek. Co se proti tomu dá namítnout? I můj otec rozdává svým ministrům dárky, ačkoli kvůli tomu nepřepadá karavany. Kolik morrighanských vozků muselo zahynout, aby mohl Komizar rozmazlovat své místodržící? Co dalšího ještě kradl, koho ještě zabíjel, aby se k tomu dostal? Připadalo mi, že seznam mrtvých stále narůstá.

Teď dal Radě volnou ruku, aby sama prohrabala zbývající bedny na povozech a rozdělila je mezi sebou, a vydal se k nám. Hodil Kadenovi váček, který zachrastil, když mu přistál v dlani.

„Vezmi ji do jehendry a kup jí něco vhodného na sebe.“

Podezíravě jsem se na něj podívala.

Komizar nevinně zvedl obočí a odhrnul si dlouhé tmavé lokny z obličeje. Vypadal spíš jako sedmnáctiletý kluk než téměř třicetiletý muž. Drak má mnoho tváří. A jak obratně je nosil. „Žádné strachy, princezno,“ ujistil mě. „Jen můj dáreček pro tebe.“

Tak proč mám pocit, jako by se ve mně rozevřela bezedná díra? Proč ten obrat od pytle k nákupu nových šatů? Jako by byl pořád krok přede mnou, věděl, čím mě dokáže vykolejit. Dary nikdy nejsou zadarmo.

Voják mu přivedl koně a u brány na něj čekal celý oddíl. Komizar uchopil otěže, zahalekal pozdrav na rozloučenou a dodal: „Kadene, po dobu mé nepřítomnosti jsi Strážcem. Pojď mě vyprovodit k bráně, musím ti povědět pár věcí.“

Dívala jsem se, jak odcházejí, Komizar s rukou přehozenou přes Kadenova ramena, jejich hlavy spiklenecky nakloněné k sobě. Po páteři mi přejelo děsivé zamrazení, jako bych viděla duchy. Jako by to byli mí bratři Regan a Bryn, kráčející síněmi citadely v Civice a svěřující si tajemství. Ten klín, který jsem mezi tyhle dva chtěla vrazit, se už rozpustil. Měli společnou minulost. Věnovali si svou loajalitu. Komizar ho oslovoval bratře, jako by skutečně byli sourozenci. I když jsem před pár minutami Kadenovi řekla, že je mým spojencem, věděla jsem, že to není pravda – ne, dokud pro něj bude Venda na prvním místě.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KADEN

„Mluví tak dobře naším jazykem. Jak to?“

Včera večer, když promluvila, na sobě nedal znát žádné překvapení. To by neudělal, tvářit se užasle před zraky Rady. Myslím, že ho jen málokdy něco zaskočilo, ale teď jsem slyšel v jeho hlase, že tohle ano. Kupodivu jsem ucítil hrdost. Podcenil Liu stejně jako já tehdy, když jsem ji stopoval. Většina příslušníků královských rodů stěží věděla, kde Venda leží, natož aby mluvili naší řečí.

„Je nadaná na jazyky,“ vysvětlil jsem, „a během cesty přes Cam Lanteux měla hodně příležitostí studovat ten náš.“

Dramaticky si povzdychl. „Další dar? Princezna jich má zřejmě spoustu – i když jsem zatím neviděl žádný důkaz, že má ten, o kterém jsi mluvil původně. To její včerejší předstírání, že něco vidí, nepokládám za důkaz – jen za frašku. I když možná užitečnou.“

Nechal poslední myšlenku viset ve vzduchu. Ano, frašce dával přednost, protože to mohl ovládat.

„Budu pryč pár týdnů, ne víc. Ale jestli se Tierny neobjeví, než se vrátím, nedopadne to pro něj dobře. Pak bude řada na tobě, abys k němu vytáhl v čele vojáků a zjistil, jestli máme nového protivníka, kterého je třeba srovnat do latě. Nemůžeme si dovolit odpadlíky v provinciích, když je toho tolik v sázce. Zvlášť když dodávky z Arlestonu jsou pro nás tak nezbytné.“

„Tierny mívá vždycky zpoždění.“

„Ať to je, jak chce, až se vrátím, ty vyrazíš. A bez ní. Nezapomínej, co jsem ti řekl. Nejsme kohouti, co střeží slepice. Jsme Rahtan.“

Rahtan. Bylo mi jedenáct, když jsem po něm ta slova opakoval poprvé. Byl jsem ještě mladší, než je teď Eben. To už jsem byl asi rok pod jeho ochranou. Postaral se, abych dostával dvojnásobné porce jídla. Tou dobou už jsem neměl zapadlé oči, prohlubně ve tvářích se mi vyplnily a moje pošramocená žebra se zase obalila masem. Pronášel jsem to se stejnou hrdostí, jakou jsem teď slyšel v jeho hlase. Jsme Rahtan, spojení bratři, neohrožení a odhodlaní. Od té chvíle ze mě začal vychovávat svého příštího zabijáka. Cítil jsem posvátnou úctu a vděčnost za důvěru, kterou ve mě vložil.

Moje loajalita k němu byla nejspíš silnější než loajalita ostatních. Zabil mnohé, aby zachránil můj kostnatý zadek. Vděčil jsem mu za všechno. Tehdy byl sám zabijákem. Od té doby se na tom místě vystřídali tři další, žádný nepřežil déle než pár let. V patnácti letech jsem byl nejmladším, kdo to kdy dělal. To bylo před čtyřmi lety.

Kolik krve máš ještě na rukou, Kadene? Kolik lidí jsi zabil? Nemohl jsem Lie odpovědět, protože jsem to nevěděl. Neznal jsem čísla, jen smrtelný chrapot. Poslední zalapání po dechu, příliš pozdě. Ruce příliš pomalé, než aby dokázaly sáhnout po zbrani u boku. Znal jsem užaslé oči, které si braly kousek ze mě, když se naposledy zavíraly. Všechny splývaly do beztvaré masy. Věděl jsem jen, že to byli zrádci, kteří se infiltrovali do jiných království, aby unikli spravedlnosti. Nebo důstojníci v pohraničních pevnostech, jejichž útoky byly kruté a nelítostné, kteří pronásledovali rodiny jako Ebenovu, co se chtěly usídlit v Cam Lanteux. Jenže práce zabijáka mohla jen zneklidnit řady nepřátel, možná zpomalit jejich útoky. Chtělo to armádu, která je zastaví navždycky.

Komizar se zastavil pár kroků od brány. „Nemůžeme se nechat ovládat slabostí, což mě vede k další záležitosti,“ začal. „Tři vojáci utekli. Našli jsme je, jak se schovávají v tuláckém táboře. S tuláky jsme si to vyřídili, ale vojáci byli přivedeni zpátky.“

„Co to bylo za tuláky?“

„Ti z lesů na sever od Reux Lau.“

Můj dech se trochu uvolnil. Neměl bych to přát nikomu z tuláků, ale měl jsem zvláštní slabost pro Diharu a její klan. Věděl jsem, že Dihara je příliš chytrá na to, aby poskytla útočiště zrádcům. Většina tuláků byla. Zprávy o tvrdých důsledcích takových činů putovaly tuláckými tábory s větrem.

Řekl mi, že poprava bude po třetím zvonění před očima jejich spolubojovníků, a že jí mám velet.

Popravy a hranice měl na starosti chievdar, ale Komizar nebo Strážce vždycky vedli poslední výslech, svolávali vojáky, aby byli svědky posledních ano a ne, a vydávali poslední pokyn odsouzencům, ať položí hlavu na špalek. A vydávali poslední rozkaz. Říkalo se tomu odpočítávání.

„Ale nezapomeň, žádnou rychlou smrt. Musí to odradit další od dezercí. Postaráš se o to co nejlíp, viď, bratře?“

Podíval jsem se na něj. A přikývl. Vždycky jsem dostál svým povinnostem.

Komizar mě srdečně objal a vydal se pryč, ale po pár krocích se znovu zastavil. „Ach, a nezapomeň krmit emisara. Myslím, že Ulrix by to rád vypustil, ale nerad bych se vrátil k mrtvole. S naším královským poslem jsem ještě neskončil. Prozatím.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Zahlédla jsem Grize, jak vede koně do stáje. Kaden a Komizar ke mně pořád stáli zády, a tak jsem se rozběhla, abych ho dohonila. Uviděl mě a zastavil se, jeho obvyklé podmračení ustoupilo.

„Můžu s tebou mluvit?“ zeptala jsem se. „Důvěrně.“

Rozhlédl se na obě strany. „Víc soukromí tady mít nikdy nebudeme.“

Nebyl čas na diplomacii. „Jsi špeh?“ vyhrkla jsem.

Popošel ke mně a sklopil brad na hruď. „O tom už ani slovo,“ zamručel. Oči mu zalétly ke skupinkám místodržících, kteří se opodál ve třech či čtyřech bavili. „Prokázal jsem ti laskavost, děvče. Zachránila jsi život mně i kamarádům. Platím svoje dluhy. Teď jsme si kvit.“

„Nevěřím, že to je všechno, Grizi. Viděla jsem tvůj výraz. Záleželo ti na tom.“

„Nehledej v tom víc, než tam je.“

„Ale já pořád potřebuju tvoji pomoc.“

„Jsme si kvit, princezno, dokážeš to pochopit?“

Jenže tímhle to nekončilo. Tu pomoc jsem potřebovala. „Můžu jim prozradit, že umíš morrighansky,“ pohrozila jsem mu. Zoufale jsem chtěla mít někoho, kdo mi pomůže, i kdybych ho měla získat vydíráním.

„A když to uděláš, odsoudíš k smrti celou moji rodinu. Třicet šest lidí. Sourozence, bratrance, jejich děti. Bude jich víc než vojáků v rotě, kterou jsi viděla umírat. To chceš?“

Třicet šest lidí. Dívala jsem se do jeho zjizvené tváře a viděla v ní skutečný strach. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne,“ zašeptala jsem, „to nechci.“ Cítila jsem, jak se moje naděje s dalšími zabouchnutými dveřmi tenčí. „Tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“

„Stejně jako tvé u mě.“

Aspoň mi potvrdil, že ví, kdo je Rafe. Byla jsem Grizovi vděčná, že ho kryl, ale potřebovali jsme mnohem víc.

Otevřela jsem pusu, abych se zeptala ještě na poslední věc, ale Griz se prudce otočil a úmyslně mi vrazil loket do žeber. Předklonila jsem se v pase, klesla na koleno. Griz se zamračeně sehnul, ale jeho hlas byl tichý a klidný. „Sledují nás,“ zašeptal. „Začni na mě ječet.“

„Ty pitomý osle!“ zavřískla jsem. „Nemůžeš se koukat pod nohy!“

„Stačí,“ zašeptal. „Ještě jedna rada. Bude moudré spřátelit se s Aster. Ta holka zná v pevnosti každou skulinu jako myš.“ Narovnal se a zamračil se na mě. „Tak se mi pod ně nemáš plíst, sakra!“ zahřměl a oddusal pryč. Skupinka místodržících se zasmála.

Podívala jsem se přes nádvoří a viděla, že nás Kaden pozoruje.

Přešel ke mně a zeptal se, co Griz chtěl. „Nic,“ odpověděla jsem. „Jenom slintá blahem nad tím lupem. Jako všichni ostatní.“

„A z dobrého důvodu,“ mínil Kaden. „Nadlouho to může být poslední kořist. Blíží se zima.“

Vyslovil to jako oznámení, že se brána zavírá. V Civice nebyl velký rozdíl mezi létem a zimou: jen o pár stupňů chladněji, silnější větry, teplejší pláště, déšť. Ale ne tak silný, aby zastavil obchodování nebo cesty. A podle mých výpočtů zbývaly do zimy ještě dobré dva měsíce. Přece ve Vendě nezačíná dřív než v Civice? Ale cítila jsem chlad ve vzduchu, únavu ve slunečních paprscích, které už byly cítit jinak než včera. Blíží se zima. Tolik dveří se už přede mnou zavřelo – nesmím si nechat přibouchnout i tyhle.

Šla jsem za Kadenem přes náměstí k bráně, která vedla ven z pevnosti. Vedl mě na jehrendu, aby mi koupil slušné šaty, jak Komizar rozkázal. Držela jsem se blízko u něj, protože jsem se lidí za branou bála stejně jako těch uvnitř. Komizarův odchod ve mně probouzel smíšené pocity. Dal mi prostor se nadechnout – protože jeho zraku nic neuniklo –, ale taky to znamenalo, že je mimo můj dosah. Chtěla jsem se Kadena zeptat na Rafea, kde je, jak prožil noc, ale věděla jsem, že by to jen prohloubilo jeho podezření, jestli mi na emisarovi opravdu nezáleží. A pokud mě začne podezírat Kaden, pak i Komizar. Modlila jsem se, aby strážní přestali Rafeovi dávat najevo své opovržení dalbreckými sviněmi. Třeba se po včerejší večeři, kdy mu Komizar věnoval tolik pozornosti, začnou víc hlídat.

Šli jsme bok po boku, ale všimla jsem si, že Kaden trochu kulhá. „S tvou nohou mě to mrzí,“ ozvala jsem se.

„Jak jsi říkala, když jde o přežití, neplatí žádná pravidla. Bratři tě to naučili dobře.“

Polkla jsem měkký knedlík stesku. „Ano, naučili.“

„Naučili tě taky házet nožem?“

Málem už jsem zapomněla na Finche a na to, jak se jeho hrudník málem stal mým terčem, ale Kaden očividně ne. „Bratři mě toho naučili spoustu. Většinou jen tím, že jsem mohla být s nimi, pozorovat je a vstřebávat věci.“

„A co jsi ještě vstřebala?“

„To asi budeš muset zjistit sám.“

„Nevím, jestli o to moje holeně stojí.“

Ušklíbla jsem se. „Prozatím jsou tvoje holeně v bezpečí.“

Odkašlal si. „Omlouvám se za svůj tón dnes ráno. Vím, že jsem byl…“

„Arogantní? Pohrdlivý? Povýšený?“

Přikývl. „Ty víš, že k tobě nic takového necítím. Je to jazyk, který se stal po tolika letech mou součástí. Zvlášť teď, když jsem se vrátil. To…“

„Proč? Řekneš mi někdy, proč tolik nenávidíš lidi z královských rodů? I když kromě mě žádné neznáš?“

„Možná ne z královských rodů, ale znám šlechtu. Není v tom velký rozdíl.“

„Jak bys neznal,“ popíchla jsem ho. „Nájemní vrahové jsou u dvorů jako doma. Někoho mi jmenuj. Jediného urozence, kterého znáš.“

„Tudy.“ Chytil mě za paži, aby mě nasměroval do průchodu, a využil nečekanou zatáčku, aby se vyhnul mé otázce. Podezírala jsem ho, že odpověď by musela být „ani jednoho“, ale Kaden to nechce připustit. Nenáviděl lidi z královských rodů, protože je nenáviděli všichni ve Vendě. Tady se to čekalo od každého, a zvlášť od Venďanů ve vyšším postavení.

„Jen abys věděl, Kadene, tvůj zbožňovaný vůdce mě chce zabít. Řekl mi to.“

Kaden zavrtěl hlavou a zvedl váček s penězi, který mu Komizar hodil, jako by to byl argument proti. „Nechce tě zabít.“

„Možná chce, aby mi to slušelo, až se budu houpat na šibenici.“

„Komizar lidi nevěší. Nechává jim useknout hlavu.“

„Ach tak. To se mi ulevilo. Díky, že jsi mi to objasnil.“

„On tě nezabije, Lio,“ ujistil mě. „Pokud neuděláš nějakou hloupost.“ Zastavil se a chytil mě za paži. „Nehodláš udělat žádnou hloupost, že ne?“ Kolemjdoucí se zastavovali a ohlíželi se po nás. Došlo mi, že všichni poznávají Komizarova zabijáka. Věděli, kdo je, a udržovali si od něj uctivý odstup.

Prohlížela jsem si Kadena. Co je to hloupost? Vždycky záleží na perspektivě. „Dělám jen, co mi říkáš. Poslouchám tvoje pokyny, snažím se přesvědčit ostatní, že mám dar.“

Naklonil se ke mně a ztišil hlas. „Dělej to jen vzácně, Lio, a nikdy s tím nemávej Komizarovi před nosem jako Grizovi a Finchovi. Pokud to uděláš, vrátí ti to. Nech ho, ať tvůj dar použije, jak se mu bude hodit.“

„Čili ho mám udržovat v klamu?“

„Abych citoval tvá slova, když jde o přežití, žádná pravidla neplatí.“

„A co když to nehraju?“

Jeho výraz se zachmuřil. Uvědomila jsem si, že celou cestu přes Cam Lanteux nikdy nepřipustil, že bych mohla mít opravdu dar, ani když jsem je varovala před bizony. Zvláštní. Využil povídačky o mém daru jako záminku, proč mě nechává naživu, ale sám nepřipustil, že by tomu věřil.

„Prostě dělej, co bude chtít,“ ozval se nakonec.

Zdráhavě jsem přikývla a šli jsme dál. Připadalo mi, jako by měl Kaden k daru větší respekt než Griz i Finch. To kvůli jeho potenciální moci, kterou on ani Komizar nemohli ovládat? Dihara by se zasmála tomu, že mám používat dar tak, aby to vyhovovalo Komizarovi. Když jsem něco takového zmínila, nechápala to. Dar se nedá přivolat, je to prostě dar, citlivý způsob poznání, starý jako sám svět. Ze rtů mi unikl povzdech. Citlivý. Kéž bych radši měla v ruce těžký kyj, kterým bych mohla mávat!

Kaden mi začal vysvětlovat, že Komizarovy hrozby mají jen vymezit hranice a jeho moc nade mnou. Stačí trocha respektu z mé strany a udělá to divy.

„A jeho váček s penězi je úplatek? Jako to kradené víno, které rozdává místodržícím? Chce si můj respekt koupit?“

Kaden se na mě ze strany zadíval. „Komizar si nepotřebuje nic kupovat. To už bys měla vědět.“

„Oblečení, co teď mám, mi vyhovuje. Tvoje košile a kalhoty se mi zamlouvají.“

„Mně taky a můj šatník není bezedný. Kromě toho je ti to velké, a když Komizar chce, abys měla nové šaty, dostaneš nové šaty. Nechceš přece oplatit jeho velkorysost urážkou. Říkala jsi, že chceš porozumět mému světu. Jehendra ti otevře oči v mnoha ohledech.“

Velkorysost? Musela jsem se hodně držet. Jenže když šlo o Komizara, měl Kaden na očích klapky. Anebo v sobě možná choval stejnou nerealistickou víru jako Rafe, když spoléhal na armádu čtyř – že společnými silami navzdory všemu napraví, co je v jejich světě špatné.

Vlekla jsem se vedle něj a spolykala svou skepsi nad Komizarovou velkorysostí, protože když porozumím Kadenovu světu (a poznám jehendru), může mi to pomoct dostat se z toho bohy zapomenutého místa. Zkusila jsem začít o něčem jiném. „Říkal, že v době jeho nepřítomnosti budeš Strážce. Co to znamená?“

„Nic zvláštního. Jenom, že pokud se bude bez něj o něčem rozhodovat, budu mít hlavní slovo.“

„To zní jako významné postavení.“

„Obvykle není. Komizar drží otěže Vendy pevně a nakrátko. Ale někdy se o něčem nepohodnou místodržící nebo je třeba vyslat hlídku.“

„Můžeš rozkázat, aby spustili most?“

„Jenom v nezbytném případě. Což nenastane.“ V jeho tónu zazněla silná vendská loajalita.

Šli jsme mlčky a já si prohlížela město, jehož šum mi plnil uši. Byl to zvuk tisíců lidí, kteří se na sebe tlačili, sílící hukot úkolů protkaný naléhavostí. Ze dveří chatrčí slepených k sobě nás pozorovaly pohledy. Cítila jsem je v zádech, když jsme procházeli kolem. Byla jsem si jistá, že ti lidé nějak vědí, že jsem cizinka. Když se ulička zúžila, Venďané jdoucí naproti nám se kolem nás museli protahovat a kosti na jejich opascích cvakaly, když narážely do kamenných zdí. Tohle obrovské město jako by bylo přelidněné na každém centimetru čtverečním. Historky o tom, že Venďané se množí jako králíci, zřejmě nepřeháněly.

Ulička nakonec vyústila do širší ulice, překypující ještě větším množstvím lidí. Vysoké stavby tady stínily slunce a u jejich základů se nakláněly splácané chýše. Město bylo utkané z materiálů, které se až vzpíraly rozumu – někde obytný prostor ohrazovaly jen vlající plátěné stěny. Lidé žili, kde se dalo, nacpaní do špinavých průchodů a uliček, kde si vymezili kousek místa, jejž mohli nazývat domovem.

Za námi běžely děti a nabízely koňské koblihy na oheň, amulety natažené na řemíncích nebo živé myši, které se jim kroutily v kapsách. Myš jako domácí mazlíček? Vážně je někdo ochotný zaplatit za něco takového? Ale když chlapec začal vychvalovat tu svoji, jak je macatá a masitá, došlo mi, že je neprodávají jako domácí mazlíčky.

Šli jsme asi kilometr, než jsme se dostali k velkému otevřenému tržišti. To byla jehendra. Největší otevřený prostor, který jsem v tomhle městě zatím viděla, asi jako tři turnajová kolbiště dohromady. Stálo tam jen pár trvalých budov, ostatní byly stánky slátané dohromady jako pestrobarevná pokrývka. Některá prodejní místa tvořila jen bedna převrácená dnem vzhůru, na které byly vystavené různé tretky. Zvonky, bubínky a struny zitary rozechvívaly vzduch melodickými údery, jež se k tomu městu hodily.

Minuli jsme stánek, kde z háčků visela zabitá hubená jehňata a první sousta z nich ochutnávaly mouchy. O něco dál byly na pokrývkách vystavené kameninové misky s drcenými bylinkami a ženy nabízely ždibec na ochutnání, aby nás k sobě nalákaly. Naproti v uličce trojstranný stan nabízel hromady látek, některé byly řídké a potrhané. Další stánky vystavovaly nově utkané látky, které mohly soupeřit s těmi z tuláckých povozů. Vyzáblí lysí holubi vrkali v klecích na jedné straně rozježděné cesty vedle ohrad s růžovými prasaty. Viděla jsem jeden druh zboží vedle druhého, od jídla přes keramiku až po podezřele vyhlížející kamenné obchody, které za staženými závěsy nabízely neznámá potěšení.

Jehendra v kontrastu s ponurým depresivním městem přetékala barvami a životem. Kaden nic neříkal, ale cítila jsem, že se na mě dívá, když jsme se zastavovali u stánků a prohlíželi si zboží. Bál se, že se vyjádřím opovržlivě o barbarech, podobným tónem jako při cestě přes Cam Lanteux? Některé věci vypadaly opravdu uboze, hadry smotané do tvaru panenek nebo koule tuku přilepené ke zvířecím vnitřnostem.

Byla jsem v pokušení utratit Komizarovy peníze za všechno možné kromě šatů a bylo těžké opouštět dychtivé obličeje trhovců, kteří doufali, že si koupíme jejich zboží. Došla jsem ke stánku s talismany. Nejoblíbenější byly zřejmě oblé modré kameny s bílými hvězdami, někdy se sprškou krvavě rudé uprostřed. Přemítala jsem, jestli to nějak souvisí s příběhem o andělovi Asterovi.

Vzpomněla jsem si na Kadenova slova, že pokud Vendě něco nechybí, pak kameny a kov. Aspoň některým Venďanům nechyběly ani vzpomínky. Jejich příběhy sice nemusely odpovídat skutečné historii, ale aspoň je měli – a někteří, jako tihle řemeslníci, si jich cenili tolik, že podle nich vyráběli krásné šperky.

Jednu věc jsem tady ve Vendě dnes ráno postrádala – zpěv ranních zbožností, který vítal každý nový den v Morrighanu. Nikdy by mě nenapadlo, že mi někdy budou chybět, ale možná mi spíš chyběli ti, kdo je zpívali: Pauline, Berdi, mí bratři. Dokonce ani můj otec nikdy nevynechal ranní zbožnosti a zpíval o odvaze Morrighan a odhodlání vyvolených Pozůstalých. Zamnula jsem palcem amulet přes vyraženou hvězdu, vytvořenou se stejnou pečlivostí, jakou jsme u nás věnovali zpěvu.

„Tumáš,“ ozval se Kaden a hodil prodavači minci. „Vezme si to.“

Trhovec mi natáhl talisman kolem krku. „Věděl jsem, že si ho vezmeš,“ zašeptal mi do ucha. Ucouvl, zrak upřený do mých očí. Jeho chování mě zneklidnilo, ale možná to byl běžný způsob vendských obchodníků.

„Ať se s ním těšíš dobrému zdraví,“ popřál mi.

„Budu. Děkuju ti.“

Šli jsme dál, Kaden přede mnou, až jsme dorazili k několika stanům v řadě, kde uvnitř visely z tyčí látky a oděvy. „Tam by měli mít něco pro tebe,“ ozval se Kaden. „Počkám tady.“ Posadil se na prázdnou káru, založil si ruce na prsou a pokývl ke stanům.

Nenuceně jsem se vydala podél nich. Nebyla jsem si jistá, do kterého mám vstoupit, hlavně proto, že jsem neměla zájem vybírat si něco „vhodného“ na sebe. Nakukovala jsem z dálky, nechtěla jsem ještě vejít dovnitř, když jsem uslyšela tichý hlásek: „Slečno! Slečno Lio!“ Z temnoty stanu se vynořila hubená ruka a vtáhla mě dovnitř.

Užasle jsem se nadechla, ale byla to Aster. Zeptala jsem se, co tam dělá, a ona na to, že to je krámek jejího tatínka. „Teda ne, že by mu patřil, ale někdy tady pracuje. Zvedá věci, který jsou pro Effieru moc těžký. Dneska ale ne, protože je nemocnej, a tak poslal mě, jenže Effiera si myslí, že když je někdo tak malej jako já…“ Aster si připlácla rukou pusu. „Promiňte, slečno Lio. Už zase plácám. To je jedno, proč jsem tady – ale proč jste tady vy?“

Protože jsi mě sem vtáhla, chtělo se mi zažertovat, ale věděla jsem, že Aster je stydlivá, a nechtěla jsem přispívat k její nervozitě. „Komizar chce, abych si pořídila vhodné šaty.“

Dívenka vykulila oči, jako by se tady objevil sám Komizar. V tu chvíli přispěchala doprostřed stanu podsaditá žena, která byla předtím za závěsem v zadní části.

„Tak to jste na správným místě. Vím moc dobře, co má rád. Mám tady…“

Viděla jsem, jak se zarazila. Nebyla jsem žádná z Komizarových „zvláštních návštěv“. Aster jí dychtivě poskytla další informace. „Právě sem přijela! Je princezna. Z daleký země a jmenuje se Jezelia, ale…“

„Ticho, děvče!“ Trhovkyně na mě koukala a kousala se zevnitř do tváře. Napadlo mě, jestli na mě nechce plivnout, když teď ví, že patřím k „druhé straně“. Dlouze si mě prohlížela.

„Myslím, že tady mám přesně to, co potřebujete.“ Zkušeným okem odhadla moje míry a slíbila, že se za chvíli vrátí. Nařídila Aster, aby mi zatím dělala společnost.

Sotva Effiera zmizela, Aster vtiskla obličejík do škvíry mezi stěnami stanu a vyrazila ohlušující hvizd. Za pár vteřin proklouzly dovnitř mezi plachtami dvě hubené děti, menší než Aster. Vlasy měly okudlané stejně nakrátko jako ona a nebyla jsem si jistá, jestli jsou to kluci, nebo dívky, ale oči měly vykulené a hladové. Aster mi je představila – menší byla holčička Yvet, starší chlapec Zekiah. Všimla jsem si, že mu chybí koneček ukazováčku na levé ruce. Pahýl měl rudý a oteklý, jako by k poranění došlo nedávno, a hoch si ho nervózně mnul druhou rukou. Nejdřív se styděli tak, že nedokázali promluvit, ale Yvet se po chvíli tiše zeptala, jestli je pravda, co říká Aster, že jsem byla v cizích zemích. Aster se na mě úpěnlivě zadívala, jako by teď byla v sázce její pověst.

„Ano, Aster má pravdu,“ potvrdila jsem. „Chtěli byste o nich slyšet?“

Dychtivě přikývli a všichni jsme se posadili na koberečky uprostřed stanu. Vyprávěla jsem jim o zapomenutých městech uprostřed pustiny, o savanách s měděnou trávou, která se rozlévala do dáli jako moře, o loukách vysoko v horách, kde jsou hvězdy tak blízko, že se můžete dotknout jejich třpytivých ohonů. O stařeně, která vetkávala víření hvězd do nitek spřádaných velkým kolovratem. Pověděla jsem jich o stádech vousatých zvířat s hlavami jako kovadliny, početnějších než oblázky v řece, i o tajemném městě, kde tryskají prameny sladké jako nektar, ulice září zlatou barvou a přetrvává v něm magie Předků.

„Odtamtud jsi?“ zeptala se Yvet.

Podívala jsem se na ni a najednou nevěděla, jak odpovědět. Odkud jsem? Kupodivu to nebyla Civica, co mi přišlo na mysl.

„Ne,“ zašeptala jsem konečně. A začala vyprávět o Terravinu. „Kdysi dávno…“ udělala jsem z toho příběhu pohádku, stejně neskutečnou a vzdálenou, jak mi to teď připadalo, „žila jedna princezna jménem Arabella. Musela utéct před strašným drakem, který ji pronásledoval a chtěl ji slupnout k snídani. Doběhla do jednoho městečka, kde poprosila o pomoc.“ Vyprávěla jsem jim o zátoce tak zářivé, jako by byla plná safírů, o stříbrných rybách, které samy skáčou do sítí, o ženě, která míchá v rendlíku dušenou směs masa, jíž nikdy neubývá, o domcích utkaných z duhy a květin, o krajině tak kouzelné, že se o tom žádné princezně nikdy ani nesnilo. Jenže drak ji dostihl i tam a ona musela znova prchat.

„Vrátí se ta princezna někdy domů?“ ozval se nový hlas.

Užasle jsem vzhlédla. Do stanu se protáhly další čtyři děti a teď klečely u vchodu.

„Myslím, že se o to pokusí,“ odpověděla jsem.

Zezadu se vynořila Effiera, zatleskala rukama a zahnala děti ven.

„Tady to máme,“ oznámila mi a já za ní spatřila tři další ženy s náručemi látek. Byly tam měkké kůže nejrůznějších odstínů – světle hnědé, tmavě hnědé a rezavé, některé obarvené purpurovou, zelenou a rudou. Další žena držela doplňky – pásky, šátky, taštičky.

Srdce se mi rozbušilo a já si nebyla jistá proč, ale pak jsem to pochopila dřív, než ženy svůj náklad rozprostřely.

Barbarské šaty. Nebyly takové, jaké nosila Calantha, ze světlých a jemných látek nakoupených od obchodních karavan. Nejistě jsem se na Effieru zadívala. Tvářila se rozhodně. Byla jsem si jistá, že Komizar nic takového na mysli neměl, ale nějak mi to připadalo správné. Měla jsem stejně podivný pocit jako ve chvíli, kdy jsem vyjela ze zatáčky a poprvé spatřila Terravin. Pocit správnosti. Ovšem šaty nejsou totéž co domov, připomněla jsem si. „Potřebuju jen něco jednoduchého, kalhoty a košili. Něco, v čem bych mohla jezdit na koni,“ ozvala jsem se.

„A to taky dostaneš, a k tomu něco dalšího na převlečení,“ ujistila mě Effiera. Mávla rukou, ženy se shlukly kolem mě a začalo měření a porovnávání a sešpendlování, jehož cílem bylo vytvořit pro mě prostý jezdecký oděv.

S Kadenem jsme se vraceli do Svatyně. Effiera slíbila, že ty dva obleky pošle později po Aster, až na nich její švadleny provedou nezbytné úpravy. Strach, který jsem pociťovala od chvíle, kdy jsem překročila most do Vendy, se na čas rozptýlil. Ta krátká doba ve stanu, nejdřív s dětmi a pak se ženami, které mi předváděly látky, košile, vesty a kalhoty, na mě zapůsobila neobyčejně konejšivě. Už jsem si nepřipadala tolik jako outsider a doufala jsem, že mi ten pocit vydrží.

„Připadá mi pošetilé utrácet peníze za šaty, když by je tolik potřebovali jinde,“ ozvala jsem se, pořád v pochybnostech nad Komizarovou „štědrostí“.

„Jak si myslíš, že se Venďané živí? Mají svou práci, profesi, rodiny, které na nich závisejí. Zaplatil jsem Effieře dvakrát víc, než by jí dal kdo jiný. Kdyby neprodávala žádné šaty, z čeho by žila?“

„Ty víš, že se jmenuje Effiera? To znáš všechny trhovkyně ve Vendě?“

„Ne, ale ji znám.“

„Takže jsi k ní vodil i jiné dívky pro šaty?“

„Vlastně ano.“

Nijak to nerozvedl a já se zamyslela nad tím, kdo to asi byl. Další Komizarovy zvláštní návštěvy, nebo dívky, kterým věnoval svou přízeň Kaden?

„Proč už jdeme zpátky?“ zeptala jsem se. „Ještě je brzo. Zatím jsem toho z města moc neviděla.“

„Komizar mi dal za úkol vyřídit něco ve čtvrti Tomack.“

„Já myslela, že čtvrti mají své velitele – jak to říkáte, přednosty?“

„Tohle je vojenská záležitost.“

„Můžu tam jít s tebou.“

„Ne.“

Byla to prudká, úsečná odpověď, což se Kadenovi vůbec nepodobalo. Otočila jsem se k němu a věnovala mu dlouhý zkoumavý pohled.

„Vezmu tě zpátky jinudy,“ navrhl. „Kolem zajímavějších trosek.“

Kompromis. Bylo jasné, že ať se v tom Tomacku bude dít cokoli, nechce, abych to viděla. Opět jsme se vydali úzkými uličkami, cestami a stezkami, které vypadaly spíš jako pěšiny vyšlapané králíky. Skákali jsme přes příkopy plné vody, klopýtali přerostlou suchou travou, až jsme dorazili na širokou ulici plnou lidí. Kaden mě zavedl k velkému kotli, který bublal nad ohněm. Byly tam hrubé dřevěné lavice rozmístěné v kruhu a stařík, který nám za nízkou cenu nabídl hrníčky s nějakým nápojem.

„To je thannis,“ ozval se Kaden. „Čaj z trávy.“ Koupil nám každému po hrníčku a posadili jsme se na jednu z lavic. „Thannisu má Venda taky spoustu,“ vysvětloval mi. „Roste všude, v každé puklině, na římsách, na kamenitých polích. Farmáři na něj často nadávají. Jakmile někde zakoření, je těžké se ho zbavit. Thannis přežije všechno, stejně jako Venďané.“ Líčil mi, že jeho lístky jsou nachové, v zimě září nad sněhem, ale na podzim jen na pár dní před vysemeněním změní barvu na zářivě zlatou. V té době chutnají sladce, ale taky jsou jedovaté. „Nápoj ze zlatého thannisu by byl tvůj poslední.“

Byla jsem ráda, že náš čaj má nachovou, ne zlatou barvu. Usrkla jsem si a vyplivla to. Chutnalo to jako špína. Kyselá, ohavná, plesnivá špína.

Kaden se rozesmál. „Musí se tomu přijít na chuť postupně, ale ve Vendě je to tradice, jako kosti na našich opascích. Říká se, že thannis byl to jediné, co udrželo paní Vendu a první klany naživu během zimy. Mě to určitě udrželo naživu víc než jednu zimu. Když dojdou ostatní zásoby, pořád máme thannis.“

Sebrala jsem v sobě sílu k dalšímu loknutí a nashromáždila v puse sliny, abych tu pachuť rychle spláchla. Byla jsem si jistá, že na tohle si nezvyknu nikdy, ani za nejkrutějšího chladu. Vzhlédla jsem ke starci, který míchal lektvar v kotlíku a prozpěvoval kolemjdoucím: Thannis na srdce, thannis na mysl, thannis pro duši, thannis, ať děti Vendy žijí věčně. Opakoval to dokola a dokola, jako zpěvavé zaříkávadlo, které nemá začátek ani konec.

Když jsem zvedla hlavu do páry stoupající z hrníčku, zahlédla jsem na vzdálené zvýšené římse postavu, která mě pozorovala. Ženskou postavu. Jako by se vlnila v páře, rozmlžená, rozechvělá, a pak zmizela. Prostě byla najednou pryč. Zamrkala jsem a sklopila oči k horké tekutině.

„Co přesně v tom je?“

Kaden se usmál. „Neboj se, jen neškodné trávy.“ Zavolal na starce, jestli nemá smetanu na zjemnění mého čaje. Stařík dychtivě přisvědčil, protože thannis byl skoro zadarmo, ale smetana, med nebo kořalka do něj se prodávaly za značnou cenu. Jenže i po několika lžičkách smetany byl thannis stěží poživatelný. Kořalka by možná byla lepší.

Pomalu jsme upíjeli a pozorovali děti, které běhaly za kolemjdoucími a snažily se jim nabízet nějaké služby, za něž by si mohly něco vydělat.

„Jsou tak malé. Kde mají rodiče?“ zeptala jsem se.

„Většina žádné nemá, anebo jsou jejich rodiče jinde na ulicích a taky se snaží žebrat.“

„Nemůžeš pro ně něco udělat?“

„Snažím se, Lio. Komizar taky. Ale není pořád dost koní, které by pro ně mohl porazit.“

„Ani dost karavan. Jenže jsou i jiné způsoby, jak zajistit obživu země.“

Podíval se na mě s úšklebkem. „Vážně?“ Vrátil se pohledem na ulici. „Když vznikly staré smlouvy a stanovily se hranice, Vendu k jednání nikdo nepřizval. Úrodné půdy jsme měli odjakživa málo a každým rokem zůstávala ležet ladem další pole. Většina lidí na venkově žije v mnohem ubožejších podmínkách, než co vidíš tady – to je důvod, proč město roste. Venkované sem přicházejí za nadějí na lepší život.“

„Takhle jsi vyrůstal i ty? Na ulicích Vendy?“

Dopil poslední doušek a vstal, aby vrátil hrnek starci. „Ne. Kéž bych mě to štěstí.“

„Štěstí? To byli tví rodiče tak špatní?“

Zarazil se v půli kroku. „Matka byla světice.“

Byla.

Zadívala jsem se na něj, na žilku, která mu pulzovala na spánku. Tohle bylo ono. Jeho slabina. Pohřbená minulost, o které se nehodlal bavit. Jeho rodiče.

„Musíme jít.“ Natáhl ruku pro můj hrníček. Toužila jsem toho zjistit víc, ale věděla jsem, jaké to je trápit se vzpomínkami na matku a otce. Má matka mě klamala, snažila se potlačovat můj dar, a otec…

Žaludek se mi sevřel.

Jediné oznámení visí na náměstí, dost maličké, řekl mi Walther, jako by mě to mělo uklidnit. Ale oznámení pořád existovalo, s odměnou za moje zadržení a návrat, vypsanou mým otcem. Některé hranice by se nikdy neměly překročit, což otec dokázal, když oběsil vlastního synovce. Pořád jsem nevěděla, jakou roli sehrál král v tom pokusu o mou vraždu, jehož se dopustil najatý lump. Třeba to otec viděl jako vhodný způsob, jak zamezit dalším rozmíškám na dvoře. Kdyby mě musel odsoudit a nechat oběsit, věděl, že mí bratři by mu to nikdy neodpustili.

„Lio, ten hrnek?“

Setřásla jsem ze sebe vzpomínky, vrátila hrníček a pokračovali jsme v cestě. Tady stejně jako v savaně leželo staré a nové vedle sebe, někdy bylo obtížné odlišit jedno od druhého. V troskách byla zanořená masivní kupole, která kdysi musela korunovat obrovský chrám, a jen záblesk opracovaného kvádru odhaloval, že ta hromada je víc než jen kupa kamení. Hned vedle byla z opracovaných kamenů pečlivě vystavěná ohrada pro kozy. Kaden mi vysvětlil, že zvířata si tady lidé dobře hlídají. Často se jim totiž ztrácejí.

Šli jsme dlouho, než se Kaden konečně zastavil u jedné nenápadné zříceniny a položil dlaň na strom, který trčel ze zdi jako ruka se zkroucenými prsty. „Tahle věž sahala výš než všechny dnešní věže Vendy.“

„Jak to můžete vědět?“ Zadívala jsem se na pozůstatky zdí, které vytvářely obrovské náměstí. Na vrcholku zbořených stěn vyrůstaly stromy jako pokřivení strážci. Dnes žádná zeď nebyla vyšší než pár metrů a jedna už se rozpadla úplně. Připadalo mi neskutečné, že se tahle stavba někdy tyčila nad celým městem. „Třeba to bylo jen nějaké velké sídlo,“ nadhodila jsem.

„Nebylo,“ odpověděl pevně Kaden. „Ta věž sahala až k obloze, do výšky asi dvě stě metrů.“

Dvě stě metrů? Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou.

„Našli jsme dokumenty, které to potvrzují. Pokud jsme to z nich správně rozluštili, byl to pomník jednomu z jejich vůdců.“

O dějinách Předků z doby před zkázou jsem toho moc nevěděla. V Morrighanském svatém písmu toho moc nebylo, to se zabývalo spíš dobou po zkáze. Věděli jsme jen, jak zemřeli, a naši učenci posbírali pár reliktů, které přežily staletí. Papírové dokumenty se nacházely jen vzácně. Papír se zničí jako první a podle Svatého písma ho Pozůstalí, kteří se snažili přežít, používali k topení. Přežití bylo důležitější než slova.

A ještě vzácnější byly dokumenty, které uměl někdo rozluštit. Morrighanští učenci je studovali dlouhá léta. Venda své lidi jen stěží dokázala nakrmit, natož učit jiné jazyky. Jak by mohli zvládnout něco tak nesmírného?

Ohlédla jsem se na monument, který se měl zvedat k obloze, ale teď bylo sotva k poznání, že šlo o dílo lidských rukou. Všechno zarostla tráva. Pomník vůdci? Komu chtěli Předkové dopřát nesmrtelnost? Ať to byl kdokoli, anděl Aster ho na přání bohů smetl z tváře země i z paměti. Vzpomněla jsem si na staré texty, které jsem ukradla královskému rádci. Zůstaly v mé sedlové brašně, která se teď už nejspíš prodávala na jehendře. Už ty vzácné texty asi nikdy neuvidím a měla jsem čas přeložit jen jediný odstavec z Gaudreliny poslední vůle. Zůstanou teď pro mě její slova navždycky ztracena? Možná už na tom nezáleží. Ale když jsem se dívala na pomník, pár slov mi zaznělo v uších tak jasně, jako by mi sama Gaudrel zašeptala: Věci, které vytrvají. Věci, které zůstávají. Ten velký monument k nim nepatřil.

„Tamhle je ještě jeden, a pak už půjdeme zpátky.“

Podívala jsem se, kam mi Kaden ukazoval. Velké kamenné desky v dálce. Když jsme se k nim dostali, Kaden mi vyprávěl, že tunely pod městem ukázaly, že tahle stavba byla skoro pod zemí, jen její horní část vyčuhovala ven. Tohle nebyla věž, ale nějaký chrám. Uprostřed byla obrovská socha lidské hlavy a ramen. Nebyl to dokonalý obličej boha nebo idealizovaného vojevůdce. Měla zvláštní proporce: čelo příliš široké, nos moc velký, vystupující lícní kosti budily dojem, že hladoví. Možná proto jsem se nedokázala odvrátit. Byl jako hold určený lidem, jež nikdy nepozná, ten muž z jiného času, zachycený stejně se stejným hladem a zoufalstvím, jaké cítili zdejší obyvatelé teď. Natáhla jsem ruku a přejela po jeho popraskané klíční kosti. Přemítala jsem, kdo to asi byl a proč si ho Předkové chtěli připomínat.

Kolem ležely rozbité desky dávného chrámu. Na jedné zůstala vyrytá písmena, ale většinu slov už smazal čas. Zbyly jen mělké obrysy posledních písmen. Přečíst jsem je nedokázala, ale když jsem po nich přejela prstem, ukládala jsem si jejich tvary do paměti.

NAVŽDY

Zasáhl mě smutek té pochmurné postavy a ztracených slov. A poprvé jsem cítila vděčnost za ty hodiny, strávené studiem Morrighanského svatého písma. Pravda a dějiny už nesmí být znovu ztraceny.

„Měli bychom jít,“ ozval se Kaden. „Půjdeme jinudy, zkratkou.“

Ustoupila jsem od pomníku a rozhlédla se, kam mě povede. Předtím jsme tolikrát zatočili, že jsem vůbec neměla ponětí, kterým směrem se máme dát. A vtom mi to došlo, jako by mě otevřená dlaň plácla po rameni a probrala mě.

Zírala jsem na Kadena s pochopením. Už jsem věděla, co to dělá.

Nebylo to tak, že by se laskavě uvolil ukázat mi víc z Vendy. Celou dobu měl v plánu tohle. Chtěl mě úmyslně zmást – a fungovalo to. Neměla jsem ponětí, jakým směrem odtud leží Svatyně. Nechtěl, abych se orientovala v labyrintu ulic, takže mě teď povede zase jinudy. Všechny ty zatáčky a průchody nebyly zkratky, byl to způsob, jak mi zabránit, abych se v bludišti města vyznala.

Rozhlédla jsem se kolem, do různých směrů, snažila se zorientovat. Nešlo to. „Pořád mi nevěříš,“ ozvala jsem se.

Zaťal čelist, jeho oči byly jako temné kameny. „Můj problém je, Lio, že tě až moc dobře znám. Jako ten den, kdy jsi využila bizoní stádo, aby ses od nás oddělila. Vždycky jen hledáš příležitost. Tenkrát jsi to málem nezvládla. Jestli se o něco takového pokusíš tady, nezvládneš to určitě. Věř mi.“

„Myslíš jako přeplavat řeku? Tak hloupá nejsem. Co jiného bych mohla zkusit?“

Podíval se na mě s výrazem upřímného zmatku. „To nevím.“

Při přežití neplatí žádná pravidla, připomněla jsem si v duchu a popošla k němu. S každým krokem jako by se mi do těla zarývala ocel, ale vzala jsem ho za ruku a jemně ji stiskla. Cítila jsem jeho vřelost a sílu. Jeho podivnou moudrost. „Napadlo tě, že se třeba snažím vidět příležitosti, které mám před sebou,“ pronesla jsem tiše, „a nic jiného nehledám?“

Zíral na mě tak dlouho, že mi to připadalo jako celý život. Pak se jeho ruka sevřela kolem mých prstů a přitáhl si mě blíž. Druhou ruku mi položil na kříž a přivinul mě k sobě. Na okamžik byl jen náš dech, čas a tajemství mezi námi.

„To doufám,“ zašeptal a pak, s tváří jen pár centimetrů od mé, mě pustil a oznámil, že je čas se vrátit.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

RAFE

Voda v umyvadle se zbarvila do ruda. Vyždímal jsem hadr a přiložil si ho znovu k puse.

Ulrix mě zřejmě nenáviděl nejvíc. Zamrkal jsem a otřel si rty tam, kde mi je rozbil. Pak jsem přitiskl hadřík silněji, abych zastavil krvácení. Obličejem se mi rozběhla bolest.

Potom co mi dal Komizar ráno sbohem, za mnou poslal toho přerostlého poskoka s jídlem, ale Ulrix a jeho muži mi přišli dát nášup. Jestli bude po každém jídle následovat tenhle zákusek, tak jsem v maléru. Aspoň že mi zase nemířili na žebra. Byl jsem si jistý, že nejmíň jedno je naštípnuté. Další úrazy jsem si dovolit nemohl.

Bylo ironií osudu, že jsem se vždycky toužil osvědčit jako voják, a teď jsem těm surovcům musel hrát netrénovaného a nemotorného vyslance. Ruční souboje sice nebyly mou silnou stránkou, ale dokázal bych je srovnat pár pohyby, než by řekli švec. Jenže to riziko za ochranu mých rtů nestálo. Když jsme se před dvěma lety s Tavishem vzepřeli rozkazu a zachránili jeho bratra z nepřátelského tábora, hráli jsme si na opilé, neozbrojené ubožáky. Jenže tehdy to vyžadovalo jen pár minut, než jsme mohli odhalit svou pravou identitu. Tohle bude muset trvat mnohem déle. A teď na mě nečekal žádný kůň, na jehož hřbetě bych mohl rychle uprchnout. Moje historka nám poskytla čas, a já musel hrát svou roli dál, abych je přesvědčil, že mi mají věřit.

Komizar mi to zatím spolkl. Můj návrh polichotil jeho egu. Chtěl věřit, že ho mocné království konečně vzalo na vědomí jako cenného spojence – že s ním princ skutečně přijede vyjednávat. Věřil, že konečně získal respekt, který si zaslouží, a od koho lepšího než od příštího krále Dalbrecku? Předstíral sice podezíravost, ale já viděl lačnost v jeho očích, když jsem to vyklopil. Je jen jediná věc, po které lidé s velkou mocí prahnou.

Ještě větší moc.

To jsem znal z první ruky.

Ta manželská smlouva s Morrighanem nebyla o ochraně a spojení sil. To bylo možná to poslední. Můj otec a jeho generálové si morrighanské armády nijak nevážili. Považovali ji za slabou, jen s výhodami strategických pozic a bohatých zásob. Ne, ta aliance byla hlavně pokusem o dominanci.

Můj otec a jeho vláda věřili, že jakmile budeme mít vzácnou První dceru Morrighanu u nás, můžeme začít posunovat hranice. Po získání princezny Arabelly byl jejich dalším cílem morrighanský přístav Piadro na jihu země – i když místo kořist tomu říkali věno. Jen přístav a pár kopců. Jenže pro Dalbreck by získání tohoto západního přístavu u oceánu znamenalo desetinásobné zvýšení sil.

A byla to i otázka hrdosti. Přístav a okolní půda kdysi patřily bývalému morrighanskému princi Breckovi, který se vzepřel svému vládnoucímu bratrovi, a za to ho poslali do vyhnanství, kde se stal zakladatelem nového království a dynastie. Od té doby už uplynulo bezpočet staletí, ale Dalbreck chtěl pořád přístav zpátky. Některé rány se nezahojí nikdy. Liu viděli jako možnost, jak se dostat k tomu, o čem věřili, že nám právoplatně patří – a aby se pro to nemuseli uchýlit k otevřené invazi.

Když jsem se zmínil o přístavu Komizarovi, připadalo mu to věrohodné. Nejen proto, že chápal strategický význam přístavů, ale rozuměl i tomu, co je to touha po větší moci. Včera večer ze mě tahal podrobnosti o dalbreckém dvoře, jako by už v duchu plánoval setkání s princem. Ale nepokládal jsem ho za hlupáka. Nemůžu ho za nos vodit věčně. Znal jsem pověst vendských jezdců, kteří se dokážou řítit rychle jako světlo, věděl jsem, jak snadno překračují hranice. Nepotrvá dlouho, než se vrátí se zprávou o otcově dobrém zdraví. Do té doby už musíme být s Liou pryč. Ještě tu ale byl ten obr, co mu Komizar říkal Griz. Lhal kvůli mně, nebo se jen zmýlil? Třeba mě viděl při slavnosti na pódiu a spletl si mě s některým z dvořanů. Byl divoká karta a to mě zneklidňovalo. Další otazník v moři nejistot.

Upustil jsem hadr do umyvadla a vzal si suchý. Když jsem si s ním otřel ústa, zůstala na něm jen slabá krvavá šmouha. Krvácení ustalo, ale ve rtu mi dál škubalo. Přešel jsem k vysoké úzké štěrbině okna, o něco užší, než abych se jím mohl protáhnout ven, a rozrazil okenice. Z mokré římsy se vznesli holubi.

Hluboko pode mnou se rozvalovala Venda jako podřimující obr. Její hradby a věže mi bránily vidět víc než pár střech, ale zdálo se, že se město rozprostírá na kilometry daleko. Bylo mnohem větší, než jsem čekal. Naklonil jsem se tak hluboko, jak úzké okno dovolovalo. Jsou už Sven a ostatní tady, plíží se některou z těch temných uliček?

Díky Rafeovu plánu přijdeme všichni o hlavy.

Orrin možná vyslovil to, co si mysleli všichni, ale ani jeden z nich nezaváhal udělat, co jsem po nich chtěl. Tavish mi dokonce zašeptal: Už jsme to dokázali jednou. Zvládneme to znova. Jenže tehdy jsme stáli proti dvanácti, ne proti tisícům. A nikdo z nich nebyl Komizar.

Otočil jsem se a začal pochodovat po místnosti, snažil se myslet na něco jiného než na Liu. Zadíval jsem se na svoje odřené klouby na ruce, důkaz vlastní hlouposti. Když mě sem včera přivedli a zabouchli za mnou dveře, bez rozmýšlení jsem praštil do zdi.

Bezhlavé reakce taky nebyly součástí plánu. Sven by mi vytkl, že jednám, jak mi velí srdce, ne rozum, že riskuju svou jedinou potenciální zbraň – ruku. Jenže já se nedokázal ovládnout po tom, co jsem tam musel sedět a dívat se, jak Lia líbá Kadena. Před okamžitou reakcí mě zachránilo jen Liino jasné, důrazné varování: Komizar sleduje všechno. Věděl jsem, že si s námi pohrává, aby zjistil, jak bude kdo z nás reagovat. Liino představení bylo úžasně věrohodné. Komizar uznale přikývl. Jenže jak daleko musela zajít, aby přesvědčila i Kadena? Dneska ráno mi jeden strážný s potěšením vyprávěl, že Lia už na sobě nemá pytel a Kaden že povídal Komizarovi, jak si to oblečení zasloužila. „Když teď ta malá morrighanská děvka ochutnala pořádnýho Vendana, už nebude stát o žádnýho nastrojenýho emisárka.“

Neuhodil jsem do zdi, když odešel. Vstal jsem z podlahy, kam se mnou praštil, olízl si krev ze rtů a snažil se myslet na to, že Lia nic takového nechtěla. Připomněl jsem si výraz v jejích očích, když mě spatřila před mostem. Její pohled se mi zaryl přímo do duše, pohled, který říkal, že záleží jen na nás. Když jsem vyplivl krev na podlahu, přísahal jsem si, že jednoho dne ten pohled v jejích očích zase uvidím.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Zámky u nás doma byly ve srovnání s tímhle dětská hračka. Bojovala jsem s ním nejméně hodinu. Kolikrát jsem už otevřela dveře k rádci nebo kancléři, nebo – což mě obzvlášť bavilo – ke strážci času, kde jsem mu přetočila všechny ty jeho ciferníky? Otce tohle obzvlášť zlobilo, ale já to dělala v naději, že si ve svém nacpaném dni najde jednu hodinu i na mě. Doufala jsem, že by mou snahu mohl ocenit. Neocenil, ale bratři se vždycky potají uculovali, když mě za to plísnil. Už kvůli hrdosti v jejich výrazech to stálo za to.

Jenže tenhle zámek byl zrezivělý a tvrdohlavý, obyčejná sponka do vlasů s ním nic nezmohla, ani klacík z krbu, což byl jediný nástroj, který jsem tu našla. Znovu jsem ho vrazila do klíčové dírky, tentokrát trochu moc dychtivě, a zlomila jsem ho.

„Do háje!“ Zahodila jsem zlomený klacík na zem. Takže dveřmi to nepůjde. Jsou i jiné způsoby, jak se dostat z místnosti, i když trochu riskantnější, ale ne nemožné. Znovu jsem přešla k oknu. Za ním vedla římsa, po které by se dalo chodit, dobrých třicet centimetrů široká. Pod ní zela děsivá hlubina prázdnoty, ale už po pár metrech navazovala na vrcholek široké zdi, která se dělila do dvou směrů. Mohlo mě to zavést kamkoli. Bohužel ale bylo na římsu i hradbu u mého okna vidět z nádvoří plného vojáků, a ti vypadali, že se nesmírně rádi dívají zrovna sem. Dvakrát jsem jim zamávala. Než Kaden odešel, prohlásil: „Bude pro tebe bezpečnější, když zůstaneš tady.“ Snažil se to vyslovit tak, jako že mě to ochrání před těmi venku. Ale očividně mi nevěřil, že zůstanu nečině sedět.

Klesla jsem na postel. Kaden mi tu nechal jídlo a vodu a slíbil, že se do soumraku vrátí. Do té doby zbývaly ještě celé hodiny, a já nevěděla nic o Rafeovi. Kde je? Myslela jsem na to, jak ho strážní předtím zbili, ale přece ho nebudou bít i teď, když uzavřel s Komizarem dohodu? Aspoň jsem v to doufala. Měla jsem zariskovat a zeptat se Kadena. Mohla jsem to vyslovit nenuceně, jako by mě to ani moc nezajímalo.

„Ne,“ povzdychla jsem si a překulila se na bok, užívala jsem si teplo postele. Byly věci, u kterých jsem dokázala předstírat lhostejnost, ale Rafe k nim nepatřil. Bezpečnější bylo o něm vůbec nemluvit. Jen bych v Kadenovi probudila podezření.

Zírala jsem přes místnost do prázdna a přemítala, jaká záležitost ho může tak dlouho zdržet, ale pak jsem si všimla něčeho zastrčeného vedle jedné z truhlic. Předtím to tam nebylo. Zvědavě jsem se posadila. Zaprášená stočená pokrývka? Vstala jsem a vydala se blíž. Byla moje. Moje pokrývka! A pod ní moje sedlová brašna!

Jak se sem dostaly? Že by je Eben dokázal skrýt dřív, než se prodaly na trhu? Popadla jsem sedlovou brašnu a vysypala na postel její obsah. Byl tam šátek s korálky, který mi dala Reena, můj kartáč, křesadlo, rozdrcené zbytky trávy chiga. Bylo tam všechno včetně starých textů, které jsem ukradla, ještě nacpaných do kožených pouzder. Nálada se mi v jediném okamžiku změnila z frustrované na nadšenou. I sebemenší maličkost jako řemínek na svázání vlasů ve mně vyvolával bujarou radost. Tyhle věci byly moje, ne vypůjčené nebo koupené za Komizarovy mince. Ale hlavně ty knihy. Rychle jsem je schovala do postele pod matraci pro případ, že by mi je chtěl někdo vzít.

Rozbalila jsem pokrývku a vytáhla z ní plášť, pořád převázaný stužkou. Daly mi ho tulácké ženy pro případ, že by se změnilo počasí. Na savaně byly dny i noci tak horké, že jsem ho nepotřebovala, jen občas jako polštář. Zatáhla jsem za stužku a přehodila si ho přes ramena, vychutnávala si jeho teplo, ale hlavně vzpomínky na ty, které mi ho daly, na požehnání na cestu, i na Natiyino zlostné přání, aby odletující kameny poškodily Kadenovy zuby. Usmála jsem se. V plášti jsem měla pocit, že mě zase objímají jejich ruce. Nabrala jsem látku do dlaně, přitiskla si ji ke tváři, hebkou a v barvě půlnočního lesa…

Nebo tmavého omšelého kamení.

Bylo tam ještě jedno okno, na klozetu. Rozběhla jsem se k němu. Možná že tudy bych pod ochranou pláště a mimo dohled vojáků dokázala vyklouznout. Ve spěchu jsem uklouzla po tkaném koberečku, který ležel v komůrce na zemi, a praštila se o drsnou kamennou zeď. Promnula jsem si rameno a proklínala se za díru, kterou jsem udělala na Kadenově košili. Došla jsem k oknu a vykoukla ven. Strážný, který tam stál, mi pokývl, jako by mé objevení čekal. Kaden je asi varoval, aby hlídali všechna okna jeho pokoje. Zamumlala jsem tichou zuřivou kletbu, usmála se a zamávala mu. Sehnula jsem se, abych upravila posunutý kobereček, a všimla si trochu větší škvíry v prknech podlahy. Protahoval se jí chladný průvan. Odsunula jsem koberec stranou a objevila se pravidelný čtverec, na jedné straně vybavený kovovým prstencem. Svatyně je plná opuštěných chodeb.

Tak takhle to udělal.

Nezaspala jsem skřípění pantů. Odešel tiše tudy. Srdce mi bušilo, když jsem se natáhla po prstenci. Škubla jsem za něj a podlaha se zvedla. Pod padacími dveřmi se narovnaly kovové vzpěry a odhalily černou díru a v ní stěží viditelný začátek schodiště. Hustý, prašný starý vzduch stoupal vzhůru a ochlazoval komůrku.

Byla to úniková cesta, ale kam? Naklonila jsem se nad černou díru, která se prudce svažovala dolů. Některé končí smrtící propastí.

Zavrtěla jsem hlavou a začala zavírat padací dveře, ale pak jsem se zarazila.

Jestli tudy mohl Kaden jít a někde vyšel, dokážu to taky. Podržela jsem si plášť a položila nohy na první schod. Přisunula jsem koberec na padací dveře tak, aby sklouzl na místo, až je přibouchnu, ale zavírání mi nějakou dobu zabralo. Konečně si dveře zhluboka vzdychly a spadly.

Schody byly strmé a úzké. Ruce mi klouzaly po kamenné stěně na každé straně, když jsem se soukala dolů. Občas jsem prošla něčím, co musely být obrovské pavučiny. Potlačila jsem záchvěv a připomněla si všechny ty pavučiny, které jsem vymetala v hostinci. Jsou neškodní, Lio. Maličcí. Ve srovnání s Komizarem jsou to nevinní tvorečci. Běž dál.

Šla jsem krok za krokem a neviděla před sebou nic než černočernou tmu. Zamrkala jsem, jako bych si ani nebyla jistá, jestli mám otevřené oči. Cítila jsem zákrut schodiště, moje pravá noha musela došlápnout dál než levá, a po asi deseti schodech konečně požehnané světlo. Nejdřív tlumené, pak sílilo víc a víc. Byla to jen škvíra ve stěně silná na prst, ale tmou probleskovaly sluneční paprsky jako milosrdná lucerna. Ozařovaly cestu přede mnou, takže jsem se mohla pohybovat rychleji. Některé kamenné schody byly vydrolené, takže jsem se musela opatrně spouštět na třetí nebo čtvrtý schod níž. Konečně jsem došla na odpočívadlo, které vedlo do temné chodby, a zdráhavě znovu vstoupila do tmy. Jen po pár krocích jsem vrazila do pevné stěny. Slepý konec. Musí to někam vést, pomyslela jsem si, a pak jsem si vybavila chaotický způsob městské výstavby. Vrátila jsem se tmou na schodiště, sešla o pár schodů níž na další odpočívadlo, do další temné chodby – a zase byla slepá. Hrdlo se mi sevřelo. Zatuchlý vzduch mě dusil, prsty jsem měla otupělé chladem. Co když tudy Kaden nešel? Co když je tohle jedna z těch dávno zapomenutých chodeb, která nikam nevede, a já už nikdy nenajdu cestu ven?

Zavřela jsem oči s myšlenkou, že ve tmě je to stejně jedno. Dýchej, Lio. Nedostala ses tak daleko pro nic za nic. Prsty se mi sevřely v pěsti. Odtud vede cesta ven a já ji najdu.

Uslyšela jsem hluk a otočila se.

Na druhém konci chodby stála žena.

Byla jsem tak šokovaná, že jsem se nejdřív ani nestačila bát. Její tvář zakrývaly stíny. Dlouhé vlasy jí visely v pramenech až k zemi.

A já jsem náhle hluboko v nitru věděla, kdo to je, i když rozum ve mně křičel, že to není možné. Byla to ta žena, kterou jsem viděla ve stínech Svatyně. Ta, která mě pozorovala z římsy. Ta, která na hradbách před tisíci let zpívala mé jméno. Ta, kterou shodili dolů a zabili ji. Jmenovkyně království, které chtělo zabít mě.

Byla to Venda.

Varovala jsem Vendu, aby se nevzdalovala od svého kmene.

Stokrát jsem ji varovala. Byla jsem jí spíš matkou než sestrou.

Narodila se léta po bouři.

Nikdy necítila otřesy země.

Nikdy neviděla, jak se slunce barví rudě.

Jak obloha černá.

Dokonce nikdy neviděla ani naši matku. To bylo všechno, co věděla.

Mrchožrouti si na ni počíhali. Viděla jsem, jak ji Harik odváží na svém koni.

Nikdy se neohlédla, ani když jsem na ni volala.

Nevěř mu jeho lži! křičela jsem, ale už bylo příliš pozdě. Byla pryč.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Podívala se na mě, naklonila hlavu ke straně, její výraz byl nečitelný – smutek, hněv, úleva? Nebyla jsem si jistá – a přikývla. Žilami se mi rozlil chlad. Poznala mě. Rty se jí tiše pohybovaly, vyslovily moje jméno, a pak se odvrátila a spolykaly ji stíny.

„Počkej!“ vykřikla jsem a rozběhla se za ní. Hledala jsem ji, otáčela se všemi směry, ale schodiště i odpočívadlo byly prázdné. Zmizela.

Vítr, čas se točí, opakuje, některé záseky jsou hlubší než jiné.

Opřela jsem se o stěnu, v hlavě mi bušilo, dlaně jsem měla mokré. Snažila jsem se nějak si její zjevení vysvětlit, snažila jsem se držet se zákonů rozumu, ale v nitru se mi ustálilo vědomí, že tohle bylo stejně skutečné jako sbor výkřiků, které jsem slyšela z nebe toho dne, kdy jsem pohřbívala svého bratra. Staletí a slzy vířily s hlasy, které se nedaly umlčet ani smrtí, Vendin hlas byl písní, již neutiší ani shození z hradeb. Bylo to stejně skutečné a pravdivé jako Komizar, když mě chytil za krk a pohrozil, že vždycky mám o co přijít.

„Zákony rozumu,“ zašeptala jsem jako bezmyšlenkovité zaříkávadlo. Už jsem ani nevěděla, co to znamená.

Rozechvěle jsem vykročila do tmy a má bota na něco narazila přesně na místě, kde Venda zmizela. Ozval se podivný dutý zvuk. Přejela jsem prsty po zdi a místo kamení nahmátla nízký dřevěný panel. Mírně jsem do něj strčila, odsunula ho a ocitla se pod temným schodištěm uprostřed Svatyně. Halu přede mnou zalévalo jasné světlo a já byla vděčná za svět ostrých hran, těžkých kroků a horkých těl. Všeho pevného. Ohlédla jsem se na dřevěný panel za sebou. Krátce jsem zaváhala nad tím, jestli jsem neměla sestoupit hlouběji po skrytých schodech, a žasla jsem nad tím, co jsem viděla. Opravdu se mi to stalo, nebo za to mohla jen má hrůza z toho, že zůstanu uvězněná v podzemí? Ale to jméno, které vyslovila rty, Jezelia, mnou stále zachvívalo. Kolem procházeli strážní a já se vtiskla do stínů. Unikla jsem jedné pasti, tak přece nespadnu do druhé.

Tohle byla ta rušná chodba vedoucí do věže, o níž Komizar tvrdil, že tam má bezpečný pokoj pro Rafea. Už jsem chtěla vykročit, když se objevili tři místodržící a já se musela zase přikrčit. Potřebovala jsem chvilku, abych mohla vyrazit z úkrytu a vyběhnout schody. Byla jsem si jistá, že najdu Rafeův pokoj, jenže v chodbě pořád někdo byl. Po guvernérech se objevili sloužící s košíky. Konečně zavládlo ticho. Stáhla jsem si kápi přes hlavu a vykročila – a zpoza zatáčky se vynořili dva strážní.

Když mě uviděli, užasle se zarazili.

„Tak tady jste!“ vyštěkla jsem. „Vy jste ti, co měli přinést dřevo na topení do zabijákovy komnaty?“ Přejela jsem je oba obviňujícím pohledem.

Větší z nich mi zamračení oplatil. „Vypadáme snad jako poskoci?“

„Nejsme žádní zatracení slouhové,“ zavrčel druhý.

„Ne?“ zavrčela jsem. „Neposloužili byste ani zabijákovi?“ Přiložila jsem si ruku k bradě, jako bych si chtěla zapamatovat jejich obličeje.

Vyměnili si pohledy, pak se zase podívali na mě. „Pošleme tam kluka s košem.“

„Tak to koukejte zařídit! Ochlazuje se a zabiják chce mít roztopený krb, než se vrátí.“ Otočila jsem se a povýšeně se vydala do schodů. Ve spáncích mi bušilo, když jsem čekala, až se ti dva vzpamatují, ale místo toho jsem slyšela jejich nadávky a spílání nebohým sloužícím v hale.

Po slepém konci chodby a dvěma nakouknutími do špatných komnat jsem rychle vylezla oknem ve zdi a přešla po římse, dostatečně skryté před pohledy zdola. Nakukovala jsem radši okny než dveřmi, protože mi to přišlo bezpečnější, a o pár oken později jsem ho našla.

Nejdřív ze všeho mě zasáhla jeho nehybnost. Jeho profil. Seděl shrbený v křesle a díval se do protějšího okna. Ten doutnající, kalkulující pohled, který mě u něj zarazil, když jsme se poznali, mě znovu zneklidnil. Byla z něj cítit zloba a děsivá odtažitost. Vypadal jako nastavený, namířený šíp v natažené tětivě, zacílený, čekající. Z toho pohledu se mi tehdy v hostinci rozklepaly v rukou talíře, které jsem mu nesla. I při pohledu ze strany zpoza okna jsem viděla led v jeho modrých očích, řezající jako ocel. Tohle nebyl farmář ani princ, takhle se dívá bojovník. Z očí mu sálala síla. A přece se mu včera proteplily, když si vedle něj sedla Calantha a něco mu šeptala, jiskřily mu zájmem, když se ho Komizar vyptával… a zastřela je lhostejnost, když jsem se líbala s Kadenem.

Vzpomněla jsem si, jak se mi ho poprvé podařilo rozesmát, když jsme spolu trhali ostružiny v Ďáblově rokli. Jak jsem se ho nejdřív bála, ale pak se mu obličej rozzářil smíchem. Proměnil se… a proměnil mě. Chtěla jsem ho zase rozesmát, ale tady jsem neměla nic, co bych mu dala, co by bylo aspoň trochu veselé nebo zábavné.

Měla jsem mu dát o sobě vědět, ale když jsem se přesvědčila, že je živý a že má jídlo i vodu, náhle jsem zatoužila po něčem jiném – po pár vteřinách, kdy bych ho mohla nepozorovaně sledovat, prohlédnout si ho novýma očima, očima, které jsem otevřela teprve nedávno. Jaké další stránky tenhle chytrý princ má?

Jeho prsty napjatě zabubnovaly na opěrku křesla, pomalu a vyrovnaně, jako by něco počítal – hodiny, dny, nebo možná lidi, které zaplatí. Možná dokonce myslel na mě. Ano! Kvůli ostudě a pomstě! Myslela jsem na všechny ty chvíle, kdy jsme se v Terravinu líbali. Pokaždé věděl, že jsem ta, která porušila smlouvu mezi dvěma královstvími. A předtím jsem ho tolikrát sledovala okouzleným pohledem a doufala, že mě jednou políbí… Cítil potměšilé zadostiučinění, když mě sledoval, jak se opírám o koště a visím na každém jeho slově? Melouny. Tvrdil mi, že pěstuje melouny. Všechny ty vymyšlené příběhy mu stejně jako před Komizarem plynuly z úst tak snadno.

Vím, že se tvoje city ke mně změnily.

Moje city se změnily, to nepochybně, ale nebyla jsem si jistá jak. Nebyla jsem si ani jistá, jak mu mám říkat. Jméno Rafe bylo tak těsně spojené s mladíkem, kterého jsem pokládala za farmáře. Jak ho mám oslovovat teď? Rafferty? Jaxone? Vaše Výsosti?

Ale pak se otočil. A to stačilo. Zase to byl Rafe a mně se sevřelo srdce. Viděla jsem jeho krvavý ret a protáhla jsem se úzkým oknem dovnitř bez ohledu na hluk. Když mě zaslechl, vyskočil z křesla připravený k boji. Nečekal, že by někdo mohl přijít do jeho pokoje oknem, a už vůbec ne, že to budu já.

„Co ti udělali?“ vyhrkla jsem.

Mávl nad mou otázkou rukou a rychle přešel k oknu. Vykoukl ven, aby zjistil, jestli mě nikdo nesledoval. Pak se otočil a chytil mě do náruče. Držel mě pevně, mačkal mě tak, jako by mě nikdy nechtěl pustit, a pak najednou ucouvl, jako by si nebyl jistý, jestli o jeho objetí pořád stojím.

Bylo mi jedno, jestli je to moudré, nebo ne – jeho doteky mě zase rozpálily. „Myslím, že jestli se do sebe máme znova zamilovat, musíme na to jít přes líbání.“ Jemně jsem si naklonila jeho obličej k sobě a vyhnula se rozbitým ústům. Moje rty pomalu putovaly po jeho obličeji, zlíbaly mu lícní kost, postupovaly dolů k čelisti, přes koutek úst. Každé jeho ochutnání bylo něčím novým. Sevřel mi ruce kolem pasu, přitáhl si mě blíž, a hrudníkem se mi rozlily vlny horkosti.

„Ty ses dočista zbláznila?“ zeptal se, zatímco ztěžka oddychoval. „Jak ses sem dostala?“

Věděla jsem, že to přijde. Tohle k našemu plánu nepatřilo. Ucouvla jsem od něj a nalila si trochu vody z lahve na stole. „Nebylo to těžké,“ zalhala jsem. „Snadná cesta.“

„Oknem?“ Zavrtěl hlavou a na okamžik pevně zavřel oči. „Lio, nemůžeš takhle tancovat po římsách…“

„Tomu se dá těžko říkat tancování. Plížila jsem se po ní a mám v tom spoustu praxe. Dalo by se říct, že na to mám i nadání.“

Brada mu zaškubala. „Já tvou obratnost oceňuju, ale dal bych přednost tomu, abys zůstala sedět na zadku. Nerad bych tě sbíral z dláždění,“ namítl. „Mí muži přijdou. Na takové situace, kde stojíš proti přesile, existují vojenské strategie. Všichni se odsud dostaneme.“

„Strategie? Jsou tví vojáci tady, Rafe?“ Rozhlédla jsem se po místnosti. „Nejsou, co? Ale my ano. Musíš si připustit, že třeba nepřijdou. Tohle je nebezpečná země, a třeba…“

„Ne,“ přerušil mě. „Nezavedl bych svoje nejvěrnější přátele do situace, o které bych si myslel, že ji nemůžou přežít. Říkám ti, že za pár dní jsou tady.“ Ale už jsem viděla, jak se v jeho očích mihly pochybnosti. Jak k němu začíná pronikat realita. Čtyři muži v cizí zemi. Čtyři muži mezi tisíci nepřátel. Bylo dost dobře možné, že už jsou po smrti, že narazili na vendské vojsko jako Walther a jeho vojáci. A to jsem se ještě ani nezmínila o nebezpečích, která hrozí dole na řece, před nimiž mě varoval Kaden. O smrtících tvorech, kteří v ní žijí. To, že Venda byla vždycky tak izolovaná, mělo dobrý důvod.

„Zase stráže?“ zeptala jsem se, abych se vrátila k jeho rozbitému rtu.

Přikývl, ale jeho myšlenky se toulaly bůhvíkde. Přejel pohledem po mém oblečení.

„Někdo mi donesl můj plášť. Našla jsem ho stočený v pokrývce pod postelí,“ vysvětlila jsem mu.

Natáhl ruku, rozvázal mi tkanici pod krkem a pomalu mi shrnul plášť z ramen. Látka spadla na podlahu. „A… tohle?“

„To jsou Kadenovy šaty.“

Hruď se mu zvedla v hlubokém odměřeném nádechu. Poodešel stranou a prohrábl si rukou vlasy. „Asi jsou lepší než ten pytel.“

Strážní se bezpochyby bavili tím, že mu tlumočili své oplzlé předpoklady.

„Ano, Rafe,“ odpověděla jsem s povzdechem. „Zasloužila jsem si je. Vyhrála jsem je v souboji dřevěnými kordy. Kaden má na lýtku pořádnou modřinu, která to dokazuje.“

Otočil se ke mně, obličej mu zalilo ulehčení. „A co ten polibek včera večer?“

Vzplála jsem hněvem. Proč to nemůže nechat být? Ale uvědomila jsem si, kolik toho pořád bublá pod povrchem. Všechny ty urážky a zrady, které jsme neměli čas probrat, byly pořád tam.

„Nepřišla jsem, abych se nechala vyslýchat,“ odsekla jsem. „Co tvoje pozornost ke Calanthě?“

Zatáhl ramena. „Asi jsme oba hráli svou roli, v zájmu přežití.“

Jeho obviňující tón znovu roznítil mé rozčilení. „Roli? Pořád hraješ nějakou roli, viď? Jestli tak říkáš tomu, že jsi mi lhal. O tom, že je tvůj život komplikovaný. To jsi mi řekl. Komplikovaný?“

„Proč to teď vytahuješ? Ten poslední večer, nebo Terravin?“

„Ty se chováš, jako by to bylo před deseti lety! Jak zajímavě zacházíš se slovy. Tvůj život není komplikovaný. Jsi slavný korunní princ Dalbrecku! Tomu říkáš komplikace? Jenže ty jsi musel vykládat o pěstování melounů a chovu koní a jak jsou tví rodiče po smrti. Nestydatě jsi mi lhal, že jsi farmář!“

„A ty jsi mi tvrdila, že jsi posluhovačka z hospody!“

„To jsem byla! Obsluhovala jsem u stolů, myla nádobí! Vypěstoval jsi v životě nějaký meloun? Jen jsi vršil jednu lež na druhou, vůbec tě nenapadlo říct mi pravdu!“

„Copak jsem měl na vybranou? Slyšel jsem, jak mi za mými zády říkáš – rozmazlené princátko, co se schovává za papínkovými zády! Člověk, kterého by sis nikdy nemohla vážit!“

Otevřela jsem úžasem pusu. „Ty jsi mě špehoval?“ Zavrtěla jsem hlavou, otočila se k němu zády a přešla místností, než jsem se prudce obrátila zpátky. „Tak špehoval? Tvoje proradnost je nekonečná, co?“

Popošel blíž, jako by mě chtěl zastrašit. „Možná kdyby mi jistá hospodská posluhovačka pověděla pravdu jako první, neměl bych pocit, že musím tajit svou totožnost!“

Udělala jsem stejný zlostný krok proti němu. „Možná kdyby se jeden nafoukaný princ uráčil setkat se mnou před svatbou, jak jsem chtěla, neskončili bychom takhle!“

„Ale ne, vážně? Nu, kdyby o to někdo dokázal požádat aspoň trochu taktně, ne si poručit jako rozmazlená princeznička, tak bych přijel!“

Třásla jsem se hněvem. „Možná se někdo spíš bál jejího důvtipu a toho, že by pro jeho urozenou královskou zadnici našla ta správná slova!“

Stáli jsme proti sobě, naše hrudníky se dmuly rozhořčením. Stávali jsme se někým, kým jsme nikdy předtím nebyli – královským synem a královskou dcerou dvou různých monarchií, mezi nimiž panovala jen chabá důvěra.

Najednou se mi dělalo špatně z vlastních slov a zatoužila jsem je vzít všechna zpátky. Krev se mi nahrnula zase do spodní části těla. „Bála jsem se, Rafe,“ zašeptala jsem. „Chtěla jsem, abys za mnou přijel, protože jsem se nikdy v životě tak nebála.“

Viděla jsem, jak i jeho opouští hněv. Polkl a něžně si mě přitáhl do náruče. Pak mi zlehounka přejel rty po čele. „Odpust, Lio,“ zašeptal proti němu. „Je mi to tak líto.“

Nevěděla jsem, jestli se omlouvá za svá zlostná slova nebo za to, že za mnou tehdy před svatbou nepřijel, když dostal můj dopis. Možná za obojí. Přejížděl mi palcem po páteři. Toužila jsem vepsat si navždy do paměti to, jak se jeho tělo tiskne k mému, a vymazat z ní to, co jsme si právě v hněvu řekli.

Vzal mě za ruku a pomalu mi zlíbal jeden kloub za druhým, tak jako to udělal v Terravinu, jenže já si pomyslela: Teď mi ruku líbá princ Jaxon Tyrus Rafferty. A najednou mi došlo, že je mi to úplně jedno. Pořád to byl ten mladík, do kterého jsem se zamilovala, farmář nebo dědic trůnu. Byl Rafe a já Lia a to ostatní, čím jsme byli pro druhé, pro nás nic neznamenalo. Nepotřebovala jsem se do něj znova zamilovat. Nikdy jsem ho milovat nepřestala.

Vklouzla jsem rukama pod jeho vestu a ucítila svaly jeho zad. „Oni přijdou,“ zašeptala jsem mu do hrudi. „Tví vojáci přijdou, dostaneme se z toho. Společně, jak jsi říkal.“ Vzpomněla jsem si, jak mluvil o tom, že dva z nich mluví místním jazykem.

Zaklonila jsem se, abych mu viděla do tváře. „Mluvíš taky vendsky?“ zeptala jsem se. „Včera jsem na tohle zapomněla.“

„Jen pár slov, ale některá nová se učím rychle. Fikatande idaro, tabanych, dakachan wrukash.“

Přikývla jsem. „Ta nejvybranější si člověk zapamatuje rychle.“

Zasmál se a úsměv mu proměnil tvář. Začalo mě pálit v očích. Chtěla jsem, aby tam ten úsměv vydržel co nejdéle, jenže jsem se musela dostat k naléhavějším, ale pochmurnějším záležitostem, které jsme spolu potřebovali probrat. Pověděla jsem mu, že jsem zjistila pár věcí, které by on a jeho muži měli vědět.

Posadili jsme se proti sobě ke stolku, na kterém stálo umyvadlo, a já mu řekla všechno – od Komizarových výhrůžek vyřčených ke mně poté, co všichni ostatní odešli. O ukradeném zboží na náměstí Křídla Rady, o svém rozhovoru s Aster a podezření, že se vendská armáda soustřeďuje na systematické vyvražďování patrol. Potřebují něco skrývat. Něco důležitého.

Rafe zavrtěl hlavou. „K potyčkám mezi našimi hlídkami a Venďany docházelo vždycky, ale tohle je něco jiného. Nikdy jsem neviděl takovou organizovanou vojenskou sílu jako ta, na kterou narazil tvůj bratr. Jenže i se šesti sty vyzbrojenými vojáky si každé z našich království dokáže snadno poradit, když budou vědět, na co se připravit.“

„A co když jich je víc než šest set?“

Opřel se o židli a zamnul si strniště na bradě. „Zatím jsme neviděli žádný důkaz, že by tomu tak bylo. Vycvičit a uživit armádu vyžaduje určitý stupeň prosperity státu.“

To byla pravda. Podpora morrighanského vojska trvale odčerpávala prostředky z královské pokladnice. Sice mě trochu uklidnilo pomyšlení, že to vojsko, které jsme viděli, je zřejmě veškerá vendská ozbrojená moc, ale v nitru mi nepřestávaly hlodat pochybnosti.

Začala jsem o něčem jiném, vyprávěla jsem Rafeovi o jehedře, o muži, který mi navlékl na krk talisman, o ženách, které mě měřily kvůli šatům. „Ti lidé byli nezvykle vstřícní, Rafe. Dokonce laskaví. Ve srovnání s ostatními tady mi to připadalo zvláštní. Napadlo mě, jestli nejsou…“

„Jestli nejsou jako ty?“

„Ne, něco víc,“ zavrtěla jsem hlavou. „Připadalo mi, že mi možná chtějí pomoct. Pomoct nám?“ Kousla jsem se do rtu. „Rafe, je tady ještě něco, co jsem ti neřekla.“

Naklonil se, upřel na mě svůj pohled. Připomnělo mi to všechny ty chvíle, kdy jsem v Terravinu zametala v hostinci verandu a on tak pozorně poslouchal, co mu povídám, bez ohledu na to, o jak důležitých nebo bezvýznamných věcech jsem mluvila. „A co?“

„Když jsem utekla z Civiky, něco jsem ukradla. Měla jsem vztek a byl to můj způsob, jak se pomstít některým členům vlády za to, že mě nutili do manželství.“

„Šperky? Zlato? A není to jedno? Nemyslím, že by někomu ve Vendě vadilo, že jsi okradla jejich úhlavního nepřítele.“

„Nemyslím, že by to mělo nějakou cenu v penězích. Spíš to bylo něco, co neměl nikdo vidět – a nejmíň já. Ukradla jsem nějaké dokumenty z rádcovy knihovny. Jedním z nich je starý vendský text, který se jmenuje Píseň Vendy.“

Zavrtěl hlavou. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Ani já.“ Pověděla jsem mu, že Venda byla manželkou prvního vládce, že království se jmenuje po ní. Že zpívala písně a vyprávěla příběhy z hradeb Svatyně lidem, kteří ji poslouchali pod nimi, ale prý zešílela. Když se její slova proměnila v blábolení, vládce ji shodil z hradeb dolů, aby se pádem zabila.

„Zavraždil vlastní ženu? To vypadá, že tehdy byli stejní barbaři jako dneska, ale co to má společného s námi?“

Zaváhala jsem. Málem jsem se bála vyslovit to nahlas. „Cestou sem přes Cam Lanteux jsem to přeložila. Píše se tam, že povstane drak, který se bude živit slzami matek. A taky že se objeví někdo, kdo se mu postaví. Žena jménem Jezelia.“

Naklonil hlavu trochu ke straně. „Co se mi to pokoušíš říct?“

„Možná není náhoda, že jsem tady.“

„Kvůli tomu, že se jmenuješ stejně jako někdo ve staré písni dávno mrtvé šílené ženy?“

„To není všechno, Rafe. Viděla jsem ji,“ vyhrkla jsem.

Jeho výraz se změnil z pozorného na obezřetný, jako by měl strach, že mi taky přeskočilo. „Chceš říct, že jsi viděla tu mrtvou…

Skočila jsem mu do řeči a vylíčila mu, jak jsem viděla tu ženu v Síni Svatyně, na římse a pak v tajné chodbě. Rafe se natáhl a něžně mi zastrčil pramínek vlasů za ucho.

„Lio, máš za sebou příšernou cestu a tohle místo…“ Zavrtěl hlavou. „Tady by měl vidiny každý. Naše životy jsou každou minutu v sázce. Nikdy nevíme, kdy se někdo objeví a…“ Sevřel mi ruku. „Třeba je tady jméno Jezelia úplně běžné. A drak? To může být kdokoli. Třeba myslela doslova draka, nenapadlo tě to? Je to jen příběh. Každé království takové má. A je pochopitelné, že v temných chodbách můžeš vidět leccos. Třeba tam procházela nějaká služka? Díkybohu, že tě neprozradila strážným. Určitě to neznamená, že bylo nějak předurčeno, aby ses stala vězenkyní na tomhle bohy zapomenutém místě.“

„Ale tady se něco děje, Rafe. Cítím to. K něčemu se schyluje. Viděla jsem to v očích jedné stařeny v Cam Lanteux. A něco jsem slyšela.“

„Chceš říct, že k tobě promlouvá tvůj dar?“ Zaslechla jsem v jeho tónu podivný nádech skepse a došlo mi, že on možná v můj dar vůbec nevěří. Nikdy jsme o tom nemluvili. Možná že si morrighanské klepy o mé nedostatečnosti našly cestu i do Dalbrecku. Jeho pochyby mě zabolely, ale těžko jsem mu to mohla vyčítat. Když jsem to vyslovila nahlas, připadalo to směšné i mně.

„Nejsem si jistá.“ Zavřela jsem krátce oči. Měla jsem na sebe vztek, že se ve svém daru nevyznám líp, abych to dokázala Rafeovi vysvětlit.

Vstal a přitáhl si mě do náruče. „Věřím ti,“ zašeptal. „K něčemu se tady schyluje, a to je o důvod víc, proč musíme rychle pryč.“

Položila jsem si mu hlavu na hruď. Chtěla jsem ho držet, dokud…

A ty si myslíš, že ti řekl pravdu? Aby sis mohla naplánovat, kdy pláchnout?

Moje myšlenky přerušila vzpomínka na Finchovo popíchnutí před odjezdem z tuláckého tábora. Kaden by mi neřekl pravdu ani o tom, kdy se dneska vrátí. Nevěřím ti, Lio. Nikdy mi nevěřil a měl k tomu dobrý důvod. Byla to hra, ale nenáviděla jsem, že ji hraju zrovna s Kadenem.

„Musím jít.“ Odstrčila jsem Rafea. „Než se vrátí a zjistí, že jsem pryč.“ Popadla jsem plášť a rozběhla se k oknu.

Rafe se mě pokusil zastavit. „Říkala jsi, že bude pryč celý den.“

Nemohla jsem to riskovat a neměla jsem čas na vysvětlování. Sotva jsem prolezla ven na římsu, slyšela jsem za sebou zarachocení klíče v zámku Rafeových dveří, které se skřípavě otevřely. Přitiskla jsem se zvenčí ke zdi, ale místo abych se snažila dostat co nejdřív pryč, poslouchala jsem, kdo to vešel. Slyšela jsem Calanthin hlas, mnohem vlídnější, než když mluvila ke mně. Slyšela jsem, jak Rafe chválí její šaty, jak se v jediné vteřině mění z prince-bojovníka v úslužného dvořana.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

kaden

Proplétal jsem se mezi vojáky, kteří nenuceně postávali na úpatí Vrchu mrtvol. Byli šťastní, že se nemusejí věnovat svým obvyklým povinnostem. Hloučky vojáků na mě hlasitě pokřikovaly, vítaly mě zpátky doma. Většinu z nich jsem neznal, protože jsem byl častěji pryč než tady, ale všichni znali mě. Kdo by neznal zabijáka. Nebo o něm nevěděl.

„Prý jsi přivezl domů kořist,“ houkl na mě jeden.

Komizarova válečná kořist. Sám jsem tak Liu označil, když jí chtěl Eben podříznout hrdlo. Vyslovil jsem to bez rozmýšlení, protože to byla pravda. Veškerá kořist náležela Komizarovi, který ji rozdělil nebo použil v zájmu Vendy. Nebylo na mně, abych zpochybňoval jeho slova, že on sám rozhodne o tom, jak Liu nejlíp využít. Nepochybně jsem to nebyl jen já, kdo mu za hodně vděčil – byla to celá Venda. Dal nám něco, co jsme předtím neměli. Naději.

Šel jsem dál a pokyvoval na pozdrav. Koneckonců to byli mí druzi. Měli jsme společný cíl, byli jsme bratři. Loajalita nade vše. Všichni ti muži, které jsem míjel, znali utrpení, někteří trpěli ještě víc než já, i když já měl na hrudi a zádech důkazy v podobě jizev. Pár jejich drsných poznámek snad snesu.

Koukejte.

Další hlas z davu.

Zabiják.

Určitě je vyčerpaný z toho, jak celou cestu přes Cam Lanteux musel krotit tu svoji klisničku.

Zarazil jsem se a zadíval se na trojici vojáků, pořád ještě s rozesmátými tvářemi. Zíral jsem na ně, dokud nezačali rozpačitě přešlapovat a úsměvy jim ze rtů nezmizely. „Tři vaši spolubojovníci za chvíli zemřou. To není zrovna vhodná chvíle na žerty o vězních.“

Vyměnili si pohledy, celí pobledlí, a ponořili se do davu za sebou. Šel jsem dál a moje vysoké boty se bořily do vlhké půdy.

Vrch mrtvol byl nevysoký kopec na okraji čtvrti Tomack. Za námi se v mělkém údolí rozkládal výcvikový tábor, ukrytý hustým lesním porostem. Když se Komizar před jedenácti lety dostal k moci, neměli jsme žádné organizované vojáky, žádné výcvikové tábory, žádná sila pro desátky odváděné v obilí, žádné zbrojnice pro uskladnění naloupených zbraní, žádné chovné stáje. Byli tu jen bojovníci, kteří se učili řemeslu od svých otců, pokud nějaké měli – a ti, kteří neměli, se nechávali vést brutální vášní. Měli jsme jen pár místních kovářů, kteří vyráběli hrubé meče a sekery pro těch několik rodin, co si je mohly dovolit. Komizar udělal něco, co nikdo před ním: vymačkal z místodržících vyšší daně, a ti zase vymačkávali vyšší daně od přednostů ve svých provinciích. Venda neměla úrodná pole ani dostatek lovné zvěře, zato hladu tady bylo až až. Komizar vytroubil svou zvěst do všech stran, rozezněl válečné bubny a jejich údery počítaly dny, měsíce a roky, než bude Venda dost silná, silnější než nepřítel, silná natolik, aby nakrmila všechna svá břicha. A nic – zvlášť ne tři zbabělí zběhové, kteří zradili přísahu a utekli před svými povinnostmi – nesmělo ohrozit cíl, v jehož zájmu celá Venda pracovala a přinášela oběti.

Vyšel jsem po krátké stezce vedoucí cikcak na vrchol kopce, dokud jsem nenašel chievdary, kteří na mě čekali. Ti pokývli strážnému s beraním rohem. Zatroubil na něj třemi dlouhými zahoukáními, jež zůstala viset ve vlhkém vzduchu. Vojáci pod námi se utišili. Slyšel jsem vzlykot jednoho z vězňů. Všichni tři klečeli, před sebou dřevěné špalky, ruce spoutané za zády a na hlavách natažené černé kápě, jako by byli příliš odporní na pohled. Byli seřazení na vrcholku kopce tak, aby na ně všichni zdola viděli. U každého stál kat a nablýskané zakřivené sekyry v jejich rukou se leskly ve slunci.

„Stáhněte jim kápě,“ zavelel jsem.

Vzlykající vězeň vykřikl, když mu strhli látku z hlavy. Další dva mrkali, jako by tak úplně nechápali, proč jsou tady. Jejich výrazy byly zmatené.

Postarej se, aby trpěli.

Zíral jsem na ně. Nosy jim ještě tak úplně nepasovaly do obličejů, jejich hrudníky dosud nestačily zmohutnět.

„Strážce?“ pobídl mě nejbližší chievdar. Bylo mým úkolem jmenovaného Strážce řídit popravu.

Přešel jsem k nim blíž a postavil se před ně. Zvedli hlavy, protože dobře věděli, že nesmějí dát najevo strach. Stejně dobře jako to, že je zbytečné škemrat o milost.

„Jste obviněni z toho, že jste zanedbali své povinnosti, opustili svá místa, zradili svou přísahu, že budete chránit své spolubojovníky. Těch pět, které jste tam nechali, zahynulo. Ptám se každého z vás, dopustili jste se těchto zločinů?“

Ten, který vzlykal, ze sebe vyrazil zmučené zakvílení. Další dva s pootevřenými ústy přikývli. Nikomu nebylo víc než patnáct let.

„Ano,“ odpověděli pak poslušně jeden po druhém, i když je svírala hrůza.

Otočil jsem se k vojákům dole. „Co říkáte? Ano, nebo ne?“

Vzduch naplnilo jednohlasné zamručení, hutné jako noc.

Váha toho krátkého slůvka mi dolehla na ramena. Těžká, konečná. Žádný z těch tří nikdy nepřiloží břitvu ke své tváři.

Ano.

Každý z mužů dole potřeboval spoléhat na to, že ostatní zůstanou s ním, budou mu jistit záda, ne že ze strachu nebo z náhlého impulsu opustí svou pozici. Mezi těmi pěti, kteří zahynuli, byli možná bratři, otcové, přátelé těch dole.

V téhle chvíli mohl Komizar nebo Strážce proříznout, ale ne moc hluboko, hrdlo jednoho z odsouzených. Jen tak, aby se začal dusit vlastní krví, aby jeho zoufalý zápas vyděsil ostatní odsouzené a vepsal nesmazatelnou vzpomínku do paměti přihlížejících. Zrádci si nezaslouží žádné slitování.

Chievdar vytáhl nůž a podal mi ho.

Podíval jsem se na nůž. Na vojáky pod kopcem. Jestli jim už tohle zoufalství nestačilo, budou si je muset najít někde jinde.

Obrátil jsem se k odsouzencům. „Nechť jsou k vám bohové milostiví.“

A po mém prostém pokývnutí, než chievdar stačil zaprotestovat nad tak rychlým koncem, se sekyry snesly dolů a vzlykání ustalo.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

V chodbě byla tma a lucerna, kterou jsem sundala z háku na zdi, jen stěží osvětlovala kus prostoru přede mnou. Nemohla jsem se vrátit stejnou cestou, kterou jsem přišla. Za každou zatáčku byli místodržící nebo sluhové, musela jsem se uchylovat k rychlým nečekaným změnám trasy, abych se jim vyhnula. Klopýtala jsem dolů po úzkých schodech, chvátala chodbičkami, které se spíš podobaly úzkým tunelům. Teď jsem se dostala do nízké chodby, která nevypadala, že by ještě někam vedla. Byla prázdná, ponurá, zřejmě nepoužívaná.

Čím dál jsem šla, tím víc se stěny přibližovaly k sobě. Vzduch páchl plísní, cítila jsem na jazyku jeho těžkou věkovitou pachuť. Zvažovala jsem, že se vrátím zpátky, ale pak jsem konečně dospěla k oblouku, za nímž vedly další schody dolů. Připadalo mi, jako bych už teď byla v břiše mrtvého zvířete. Jít ještě hlouběji do jeho útrob bylo to poslední, oč jsem stála, ale stejně jsem se po těch schodech vydala. Bála jsem se, že se Kaden vrátí dřív, než tvrdil, a nechtěla jsem, aby se o mém bloumání Svatyní dozvěděl. Určitě by nechal padací dveře zajistit.

Kamenné schodiště se kroutilo, vtahovalo mě do hlubší temnoty, do něčeho, na co jsem si už v tomhle pekelném městě pomalu zvykala. Najednou jsem uslyšela zarachocení a schod pode mnou se uvolnil. Upadla jsem a řítila se do tmy, ztratila jsem lucernu, plášť se mi omotal kolem těla, rukama jsem šátrala po kamenných stěnách, schodech, po čemkoli, co by mohlo zastavit můj pád. Nakonec jsem s hlasitým zaduněním žuchla na odpočívadlo. Ležela jsem tam v šoku a zběsile jsem přemýšlela, jestli jsem si něco nezlomila.

Zdola se vyřinul chladný vzduch, v němž byl cítit kouř a petrolej. Slabé světlo odhalilo obrovský kořen, který se plazil u stěny vedle mě jako pařáty nějakého mohutného netvora. Nade mnou jako hádci visely tenčí kořínky. Nebýt toho světla a pachu petroleje, myslela bych si, že jsem spadla do doupěte nějakého pekelného démona. Posadila jsem se, plášť pořád omotaný kolem ramen a hrudi, zamnula jsem si koleno, které nebylo obalené látkou. V kalhotách zela pořádná díra. Trhala jsem Kadenovo oblečení postupně na kusy. Jak mu tohle vysvětlím? Vstala jsem, roztřepala plášť a do nohy mě uhodilo něco tvrdého. Sáhla jsem níž a ohmatala okraj látky. Do lemu bylo něco všité. Odtrhla jsem ho a do ruky mi vklouzla kožená pochva. Do ní byl zaražený nožík.

Natiya! Musela to být ona. Dihara by nikdy tolik neriskovala. Ani Reena ne. Ale vzpomněla jsem si na dívčinu vzdorovitě vystrčenou bradičku, když mi ten plášť nesla. Byl úhledně točený, převázaný tkanicí. Kaden jí ho vyškubl a řekl, že ho dá do mé pokrývky.

Otáčela jsem nůž v rukou. Byl menší než moje dýka, čepel měřila jen asi deset centimetrů, a byl tenký. Dokonalý pro Natiyiny malé ruce – a pro ukrývání. Kdybych ho hodila, moc škody by nenadělal, ale při použití zblízka by byl dostatečně smrtící. Zavrtěla jsem hlavou v úžasu i vděčnosti nad její prohnaností. Představila jsem si, jak rychle a nervózně musela pracovat, když ho zašívala do obruby, aby o tom nikdo jiný nevěděl. Strčila jsem si ho do vysoké boty a opatrně pokračovala po točitém schodišti níž. Pak díky bohům schodiště končilo a proti mně se vyřinula jako pozdrav zlatavá záře.

Vstoupila jsem do místnosti a zalapala po dechu.

Byla to prostorná jeskyně z bílého kamene, osvětlená máslovým svitem luceren. Přede mnou se zvedaly desítky sloupů, které se nad rozlehlým prostorem spojovaly do oblouků. Obří kořeny jako ten, který jsem viděla na schodišti, prorůstaly stropem a plazily se po sloupech a po stěnách. Mezi nimi visely menší šlahouny a celá jeskyně vypadala jako strašidelně živá krémově žlutými háďaty. Podlaha byla zčásti z naleštěného mramoru, zčásti z hrubého kamene. Na některých místech se kupila drť a trosky. Mezi sloupy se mihotaly stíny a v dálce jsem zahlédla postavy v pláštích, které kamsi kráčely. Snažila jsem se dohlédnout až k nim, ale brzy mi zmizely v temnotě.

Kdo to byl a co tady dole dělali? Zabalila jsem se těsněji do pláště, vtiskla se za jeden sloup a vykoukla ven. Prohlížela jsem si jeskyni. Co je to za místo? Mají důmyslné chrámy postavené hluboko pod zemí.

Trosky. Tohle musí být odhalené trosky staveb Předků.

Tři lidé v róbách přešli kolem sloupu z druhé strany a já se přitiskla těsněji ke kameni a zadržela dech. Slyšela jsem, jak jejich podrážky šustí po kamenné podlaze. Ty kroky zněly podivně měkce. Uctivě, obezřetně. Vystoupila jsem do světla, zapomněla na opatrnost a dívala se, jak se hnědá roucha pohybují, zatímco se trojice vzdalovala.

„Stůjte!“ vykřikla jsem a můj hlas se s ozvěnou rozlehl jeskyní.

Všichni tři strnuli a otočili se. Nevytáhli zbraně, možná proto, že jejich náruče byly plné knih. Tváře měli skryté pod kápěmi a nepromluvili. Jen se na mě dívali a čekali. Vydala jsem se k nim a snažila se kráčet vyrovnaně a sebejistě.

„Ráda bych věděla, s kým mluvím,“ ozvala jsem se.

„To my také,“ odvětil prostřední z trojice.

Hruď se mi prudce sevřela. Mluvil dokonalou vendštinou, ale i v těch pár slovech jsem slyšela rozdíl. Ve formování slov, v učeném přízvuku. Cizím přízvuku. Nebyl to Venďan. Držela jsem bradu dole, aby mi nebylo vidět do tváře, kterou stínila kápě. „Jsem jen Komizarův host a ztratila jsem se tady.“

„To jistě,“ odfrknul si další z nich a shrnul kápi. Vlasy měl spletené do důmyslných copánků a mezi obočími se mu táhla hluboká vráska.

„Je tohle nějaké vězení?“ zeptala jsem se. „Jste tady dole zavření?“

Rozesmáli se mé nevědomosti, ale poskytli mi informaci, po které jsem prahla. „Jsme bohatě odměňovaní učenci, zprostředkovatelé vědění, a břicho tohoto tvora nás neustále zaměstnává. A teď už jdi svou cestou.“ Ukázal za mě a vysvětlil mi, že mám vyjít nahoru po tom schodišti, na které tím směrem za chvíli narazím.

Učenci ve Vendě? Zírala jsem na ně a mé myšlenky dál vířily kolem všech kdo a proč.

„Běž!“ pobídl mě muž, jako by odháněl toulavou kočku.

Otočila jsem se a spěchala ke schodišti. Když jsem věděla, že mě už nevidí, vtiskla jsem se za další sloup a opřela se o něj. Hlava mi překypovala otázkami. Zprostředkovatelé jakého vědění?

Uslyšela jsem kroky a strnula. Kolem mě prošla další, tentokrát pětičlenná skupinka. Polohlasně si vykládali, co měl kdo k obědu.

Břicho tohoto tvora nás neustále zaměstnává.

Jeskyněmi se vlekla celá armáda mužů v hnědých hábitech.

Na krku mi naskočila husí kůže.

Všechno na nich bylo podivné. Za co byli bohatě odměňovaní? Rozběhla jsem se dál, dospěla ke druhému schodišti a supěla po něm nahoru, brala dva schody najednou a břicho mi naplňoval nasládlý, kouřový pach jeskyně.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Seděla jsem na zdi a zírala na šedé mraky, které pro mě byly stejně cizí jako všechno v tomhle temném městě. Drásaly nebesa jako drápy obrů na pruhy, mezi nimiž krvácela růžová barva soumraku.

Strážní pode mnou už si zvykli na to, že jsem tam, kde jsem. Nedokázala jsem otevřít padací dveře do komůrky s klozetem, a tak jsem se musela zkusit vrátit do pokoje oknem, protože dveře byly zamčené. Byla jsem už skoro u římsy, když si mě stráže všimly. Okamžitě jsem se posadila a začala předstírat, že právě to byl můj cíl a že jsem zrovna vylezla z okna. Jejich výkřiky mě nechávaly v klidu, a když vojáci zjistili, že se nechystám prchnout, rozhodli se tolerovat mi moje nebezpečné stanoviště.

Popravdě řečeno se mi dovnitř vracet nechtělo. Říkala jsem si, že potřebuju čistý vzduch, abych dostala z nosu pach kouře a síry. Jako by ten odporný puch přilnul ke všem pórům mé bytosti. Na těch podivných mužích v jeskyni bylo něco, co ve mně vzbudilo slabost a pocit omámení.

Vzpomněla jsem si, jak Walther tvrdil, že jsem z nás sourozenců nejsilnější.

Necítila jsem se silná, a jestli jsem byla, už jsem o to nestála. Chtěla jsem pryč. Už jsem toho měla po krk. Chtěla jsem Terravin. Chtěla jsem Pauline a Berdi a rybí směs. Chtěla jsem cokoli, jen ne tohle. Chtěla jsem zpátky své sny. Aby Rafe byl farmář a Walther byl…

Hruď mi poskočila a já spolykala to, co se ve mně zuřivě snažilo uvolnit.

K něčemu se schyluje.

Teď když jsem viděla ty záhadné učence v jeskyních, jsem si tím byla zcela jistá.

Měla jsem pocit, jako by kousky skládanky poletovaly těsně mimo můj dosah – Píseň Vendy, knížky ukrývané královským rádcem a kancléřem v Morrighanu, nájemný vrah, kterého za mnou poslali, aby mě bez soudu zamordoval. A pak ta kavah na mém rameni, která odmítala vyblednout. Něco se začalo chystat mnohem dřív, než jsem o svatebním dni utekla.

Vzpomněla jsem si, jak fičel vítr, když jsem se připravovala na svatbu. Jeho chladné poryvy se opíraly do citadely a síněmi plnými průvanu šepotavě poletovala varování. I povětří to vědělo. Pravdy světa se chtějí nechat poznat. Jenže to bylo mnohem víc, než jsem tehdy věřila. Ten den se předtím a potom mého života rozlomily tak, jak jsem si to nikdy ani nedokázala představit. Hlava mě rozbolela otázkami.

Zavřela jsem oči a pátrala po daru, který mi začínal dávat smysl teprve cestou přes Cam Lanteux. Dihara mě varovala, že dary, které neživíme, se scvrknou a zemřou, jenže tady bylo těžké něco živit. I tak jsem zavřela oči a pátrala po tom, co by mi pomohlo vědět. Přiměla jsem se svěsit ruce k bokům, uvolnit ramena, soustředit se na světlo za víčky a slyšet znovu Diharu… Dar je citlivý způsob poznání. Důvěřuj síle v sobě.

Nechala jsem mysl zaletět k něčemu známému. Slyšela jsem šustot trávy na louce, zurčení řeky, cítila vůni jetelíčku, vítr ve svých vlasech, a pak jsem uslyšela píseň, tichou a vzdálenou, jemnou jako půlnoční vánek. Hlas, který jsem tak zoufale toužila slyšet. Pauline. Slyšela jsem, jak Pauline zpívá modlitby. Pozvedla jsem hlas a zpívala s ní slova ze Svatého písma. Slova dívky Morrighan, když putovala přes pustinu.

Další krok, sestry mé,

bratři moji,

lásko má.

Cesta je dlouhá, ale máme jeden druhého.

Další míle,

další zítřek.

Cesta je krutá, ale my jsme silní.

Přitiskla jsem dva prsty ke rtům a nechala je tam tak dlouho, aby se ta chvíle protáhla přes celý vesmír, a pak jsem je zvedla k nebesům. „A budiž to tak,“ dodala jsem tiše, „povždy.“

Když jsem otevřela oči, zjistila jsem, že se pode mnou shromáždil menší dav, aby mi naslouchal. Byly tam i dvě dívky o něco mladší než já, které vzhlížely dychtivě k obloze, kam jsem vyslala svou modlitbu. Vzhlédla jsem také a myslela na to, jestli má slova bloudí ztracená mezi hvězdami.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

PAULINE

O tři dny a dva vzkazy později Gwyneth pořád ještě nedostala od kancléře odpověď. Přesvědčila mě, že když po tom, jak se kancléř a rádce chovali k Lie, jim nevěřím a nemám je ráda, dělá to z nich ideální osoby, které by měla vyhledat. Ti dva budou nejspíš znát tajemství spojená s Liou, a co je důležitější, budou se chtít dostat k informacím o ní. My si musely dělat starosti spíš s neznámými hráči, což v tuhle chvíli znamenalo téměř každého.

„Proč tak záleží na tom, komu kromě krále můžeme věřit?“

„Protože když byla Lia v Terravinu, někdo se jí pokusil podříznout krk.“

Nevěřícně jsem na Gwyneth vytřeštila oči. Lia mi to poranění na krku vysvětlila tak, že zakopla na schodech, když nesla náruč dřeva na zátop. Zarmoutilo mě, jak moc se mě ve dnech po zprávě o Mikaelově smrti snažila chránit. Byla jsem tak ponořená do svého žalu, že jsem jí nedokázala být oporou. Tohle vrhlo na všechno nové světlo. Zrádci byli vždycky postaveni před řádný soud a králově dceři by se jistě dostalo aspoň formální spravedlnosti. Jenže někdo ji chtěl vidět mrtvou dřív, než bude moci vypovídat u soudu. Najednou jsem celý dvůr viděla novýma očima.

Gwynethin třetí dopis kancléři, odeslaný dnes ráno, konečně vyvolal žádoucí odezvu: návrh schůzky odpoledne. Byl to dopis, ve kterém mu psala, že má zprávy o princezně Arabelle.

Seděla jsem v temném koutě hostince, kde si mě nikdo nevšímal, i když tady v tuhle hodinu až na dva hosty u protější stěny bylo prázdno. Obličej mi stínila kápě, všechny světlé vlasy jsem měla pečlivě zastrkané pod ní. Dívala jsem se ke dveřím a pomalu upíjela horký nápoj. Gwyneth seděla u osvětleného stolu uprostřed lokálu. Já se měla odhalit jen v případě, že by mi dala signál k provedení našeho plánu číslo dvě, při němž jsem já měla konfrontovat kancléře. Byla jsem si jistá, že na žádný signál nedojde. Gwyneth se nelíbilo, že tam vůbec jsem, ale neměla jsem na vybranou. Obvinila mě, že jí nevěřím, a je pravda, že mě odhalení její špionské minulosti na chvíli zarazilo. Ale hlavně jsem nechtěla propásnout ani jediný okamžik, kdy bych mohla pomoct Lie.

Kancléř přišel bez doprovodu, bez osobního strážce. Viděla jsem ho oknem, jak se blíží, a pokývla na Gwyneth. Nevypadala ani trochu nervózně, ale už jsem začínala chápat, že Gwyneth je v mnoha ohledech jako Lia. Skrývala své obavy pod zkušeným ocelovým zevnějškem, ale byly tam, stejně hluboké a rozechvělé jako moje, které prozrazoval třas mých rukou v klíně.

Přešel přes místnost a posadil se naproti Gwyneth. Měl prostý plášť a ruce bez obvyklých prstenů. Pro tentokrát nechtěl vzbuzovat pozornost. Usadil se na židli a mlčky se na ni zadíval. Ona udělala totéž. Viděla jsem dobře na ně na oba. Ticho se protahovalo. Zadržela jsem dech, jak jsem čekala, až někdo z nich promluví, ale oba vypadali, jako by jim ticho nevadilo. Konečně se ozval kancléř podivně familiárním tónem, z něhož mi naskákala husí kůže.

„Vypadáš dobře.“

„To ano.“

„A dítě?“

Gwyneth stiskla rty do úzké linky. „Narodilo se mrtvé.“

Kancléř přikývl, opřel se a dlouze, jakoby s úlevou vydechl. „Dobře.“

Chlad v Gwynethině tváři se změnil na mrazivý. Jedno obočí jí povyjelo vzhůru. „Ano. Je to tak lepší.“

„Už je to dávno,“ prohodil kancléř. „Najednou máš zase informace?“

„Potřebuju peníze.“

„Uvidíme, jestli tvá zpráva za něco stojí.“

„Princezna Arabella byla unesena.“

Rozesmál se. „Budeš muset přijít s něčím lepším. Mé zdroje říkají, že je mrtvá. Že ji potkala nehoda.“

Hrníček mi proklouzl v ruce a čaj se rozlil na stole. Gwynethin ocelový zrak ke mně ani na chvíli nezabloudil. „Pověz svým zdrojům, že se pletou,“ odvětila. „Zajal ji nájemný vrah z Vendy. Odváží ji jako vězně do svého království, ale za jakým účelem, to netuším.“

„Všichni vědí, že Venda zajatce nebere. Jen plácáš, Gwyneth. Myslím, že to už stačilo.“ Odsunul se od stolu a začal vstávat.

„Dozvěděla jsem se to z první ruky,“ ozvala se rychle Gwyneth. „Od její komorné Pauline, která byla svědkem únosu.“

Kancléř se zarazil v půli kroku. „Od Pauline?“ Znovu se posadil. „Kde je?“

Polkla jsem a svěsila hlavu ještě níž.

„Schovává se,“ odpověděla Gwyneth. „Někde na severu. Je to taková vystrašená malá myška, ale dala mi svoje poslední peníze s prosbou, abych jela sem a poprosila o pomoc pro princeznu Arabellu. Žádala mě, abych šla za viceregentem, ale já šla místo toho za tebou. Kvůli naší minulosti. Myslela jsem, že se od tebe dočkám štědřejší odměny za svou námahu. Pauline mi slibovala, že nebudu litovat, že král a královna mi ochotně zaplatí. Určitě zoufale chtějí svou dceru zpátky bez ohledu na to, co udělala.“

Zíral na ni se stejně chladným výrazem, jaký jsem u něj vídala v citadele, ale s rostoucí intenzitou, jako by kalkuloval věrohodnost každého Gwynethina slova. Nakonec sáhl pod plášť a hodil na stůl váček. „Promluvím s králem a královnou. Nezmiňuj se o tom před nikým jiným.“

Gwyneth se natáhla po váčku a potěžkala ho v ruce. Usmála se. „Budu mlčet.“

„Rád jsem se s tebou zase sešel, Gwyneth. Kde jsi říkala, že bydlíš?“

„Neříkala jsem.“

Naklonil se k ní. „Ptám se jen proto, že bych ti mohl pomoci k mnohem pohodlnějšímu ubytování. Jako tenkrát.“

„To je od tebe šlechetné. Dej mi vědět, co říkali král a královna, a potom můžeme probrat moje ubytování.“

Usmála se, zavířila řasami a naklonila hlavu ke straně, jak jsem ji viděla dělat bezpočtukrát v hostinci, kde flirtovala se zákazníky. Když pak odešel, zase se posadila a zůstala sedět s voskovým povlakem potu na tvářích. Natáhla se a odhrnula si z čela vlhké pramínky vlasů.

Přešla jsem k ní. „Jsi v pořádku?“

Přikývla, ale očividně se tvářila otřeseně. Viděla jsem, jak se v ní všechno napjalo ve chvíli, kdy se kancléř zmínil o dítěti. „Ty jsi měla s kancléřem dítě, Gwyneth?“

Z očí jí vyšlehla zuřivost. „Je mrtvé!“

„Ale…“

„Říkám, že je mrtvé! Nech to být, Pauline.“

Mohla tvrdit, co chtěla, předstírat, co chtěla, ale já znala pravdu. Nedůvěřovala kancléři natolik, že mu ani neřekla o jeho vlastním potomkovi.

Další den dorazil do hostince balíček. Byl adresován přímo Gwyneth a obsahoval ještě větší váček mincí, než který dostala včera, a dopis.

Král a královna se obrátili zády ke své dceři? Bude lepší nechat to tak, jak to je? Nechat ji mučit a zemřít v rukou barbarů? Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou, neschopná pochopit, že by rodiče opustili vlastní dceru, ale pak mě do očí udeřilo slovo truchlí.

Posadila jsem se na posteli a vyprchala ze mě veškerá síla. Místo ní jsem cítila vinu. Truchlení jsem chápala. Uprostřed všech starostí o Liu jsem málem zapomněla na Gretu a na tu tragédii, která Liu přiměla k návratu do Civiky. Znovu jsem před sebou viděla Waltherův strhaný výraz, to, jak vypadal, když se zhroutil do bláta za ledárnou. Hrůzu v jeho očích. Nevypadal už vůbec jako Liin bratr, jen jako slupka muže, kterým býval. Já aspoň neviděla Mikaela umírat před svýma očima. Lia mi jen pověděla, že padl v bitvě, po statečném boji. Teď mě napadlo, jestli mu nějaký barbar bez duše jako Kaden také prostřelil hrdlo šípem. Pohladila jsem si břicho, jak se mě znovu zmocnil žal.

„Musíme pryč,“ zavelela Gwyneth. „Hned.“

„Ne,“ odmítla jsem. „Neodjedu jen proto, že…“

„Ne z Civiky. Z tohohle hostince. Z téhle vsi. Kancléři došlo, že bydlím tady. Asi podplatil posla. Teď bude buď čekat, že se vydám zpátky, nebo mě bude chtít navštívit, aby získal ještě něco jiného než informace. Nepotrvá dlouho, než tě tady objeví.“

Nehádala jsem se. Slyšela jsem, jakým tónem se zeptal Kde je? To nebyla zdvořilostní otázka ani starost o to, jak se mi daří.

eboť až drak udeří,

bude nelítostný.

Jeho zuby se zaboří

s hladovou rozkoší.

Píseň Vendy

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Aster, Yvet a Zekiah za mnou rozkládali šaty, jeden kousek za druhým. Řekli mi, ať se nedívám, dokud nebudou hotoví. Bylo snadné je poslechnout, protože jsem pořád měla hlavu plnou něčeho jiného. Nedokázala jsem z hrudi setřást tíhu.

Připadalo mi, že všichni a všechno kolem mě jsou prosycení klamem, od Rafea a Kadena po kancléře a rádce – dokonce i mou matku –, a že v jeskyních pod Svatyní se skrývají podivní muži, kteří tam očividně nepatří. Je vůbec něco takové, jak se jeví? Zírala jsem z okna na ptáky, kteří se vraceli domů do hnízd. Šupinatý kamenný netvor se ukládal k spánku a jeho ostnatý hřbet se rýsoval proti tmavnoucímu obzoru. Na pochmurné město padala pochmurná noc.

Ucítila jsem zatahání za kalhoty a Yvet mě vyzvala, abych se podívala. Otřela jsem si oči a poslechla. Holčička ucouvla mezi Aster a Zekiaha. Všichni tři vypadali jako hrdí vojáci. Úsměv na Asteřině tváři se rozplynul. „Co je, slečno Lio? Máte flekatý červený tváře.“

Jejich nevinné, dychtivé obličejíky se šmouhami špíny, chlebovými drobty, plné hladu a naděje, mě zarazily. Přece jen se v tomhle městě dá najít něco skutečného a pravdivého.

„Slečno?“

Štípla jsem se do tváří a usmála se. „To nic, Aster.“

Nazdvihla obočí a podívala se k posteli. Přejela jsem pohledem po lůžku. Po sudu s pokrývkami. Po truhlici. Po židli.

Zavrtěla jsem hlavou. „Tohle jsem si nekoupila.“

„Ale jo! Koukněte se na židli. Jezdecká kamizola a kalhoty, přesně jak jste chtěla.“

„Ale co všechno to další? Je toho strašně moc. Za těch pár mincí, co jsem měla…“

Aster a Zekiah mě chytili za ruce a odtáhli mě k posteli. „Effiera, Maizel, Ursula a spousta dalších pracovaly celej den, aby to pro vás nachystaly.“

V hrudi jsem ucítila zatřepotání a sklonila jsem se k jedněm šatům. Nebyly vznešené, nebyly z jemných látek – pokud něco, tak právě naopak. Byly sešité z kousků barevných kůží – zelených, rudých a tmavě hnědých, s proužky kožešin, jejich okraje byly nezačištěné a roztřepené, některé sahaly až na zem. Polkla jsem. Bylo to rozhodně vendské, ale ještě něco jiného.

Aster se zachichotala. „Líbí se jí to,“ oznámila ostatním.

Přikývla jsem, pořád zmateně. „Ano, Aster, líbí se mi to moc,“ zašeptala jsem. Klekla jsem si, abych měla hlavu na stejné úrovni jako Yvet a Zekiah. „Ale proč?“

Yvetiny bledé oči byly vykulené a lesklé. „Effieře se líbí vaše jméno. Říkala, že někdo s tak hezkým jménem si zaslouží hezký šaty.“

Aster a Zekiah si přes Yvetinu hlavu vyměnili ustarané pohledy.

Přimhouřila jsem oči nejdřív na jednoho, pak na druhého. „A?“

„Starej Elder Haragru měl sen. Kdysi dávno, když měl ještě zuby,“ upřesnila Aster a přejela si po vlastních řezácích. „Od tý doby o tom pořád mele. Nemá to v hlavě všechno v pořádku, protože už je mu strašně moc let, ale Effiera povídala, že popisoval někoho jako vy, kdo přijde z velký dálky. Někoho, kdo bude mít na rameni…“

Zekiah se natáhl za Yvetinými zády a štípl Aster. Dívka se zarazila a zatáhla lopatky. „Je to jen pohádka,“ dodala. „Ale Elder Haragru ji vykládá pořád dokola. No, víte.“ Zaťukala si na hlavu a protočila panenky.

Zvedla jsem se a kousla se do rtu. „Nemůžu za ty šaty Effieře nijak zaplatit. Budu jí je po vás muset poslat zpátky…“

„Ale ne. Ne, ne, ne. Nemůžete je vrátit,“ vyhrkla polekaně Aster. „Effiera povídala, že je to dar. To je všechno. Nedlužíte jí nic víc než polibek větru. Hrozně by ji mrzelo, kdyby se vám nelíbily. Byla by moc smutná, vážně. Všechny na tom pracovaly tak…“

„Aster, počkej. Nejde o šaty. Jsou nádherné. Ale…“ Zadívala jsem se do jejich tváří, které se z nadšených změnily ve zklamané, a představila jsem si, že Effiera a její švadleny by se tvářily stejně. Zvedla jsem ruce na znamení, že se vzdávám. „Nebojte se. Nechám si to.“ Na dětské rty se vrátily úsměvy.

Zadívala jsem se na tu výstavku šatů, pokrývající každý kousek volného povrchu v pokoji. Začala jsem zvedat jeden kousek po druhém, přejížděla prsty po látce a kůžích, po řetězech a páscích, stehování a lemech. Nebyly jen krásné, připadaly mi správné, a ani jsem nechápala proč. Vrátila jsem se k prvním, které jsem si prohlížela, sešitým z kousků kůže. Měly jeden dlouhý rukáv, kdežto druhé rameno a paži nechávaly obnažené. „Dneska večer si vezmu tyhle,“ oznámila jsem.

Aster a Yvet mi pomohly s oblékáním, Zekiah se ostýchavě otočil zády a pohrával si s Kadenovými dřevěnými kordy. Yvet mi svýma ručkama načechrala vlečku z tenkých proužků kožešin a já si upevnila kolem krku svou jedinou kůstku na řemínku. Aster mi ho právě zavazovala, když zarachotil zámek. Všichni jsme sebou trhli. Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila Calantha. Zekiahovi vypadl dřevěný kord z ruky na podlahu a chlapec se rozběhl schovat za Aster.

Calantha mě přejela svým jediným okem odshora dolů.

Pak se podívala na děti. „Běžte pryč,“ vyzvala je tiše. Prosmýkly se kolem ní a těžké dveře za nimi s žuchnutím zapadly.

Poté mi vysvětlila, že ji poslal Kaden, aby mě přivedla do Síně Svatyně. Přistoupila blíž a s rukama v bok si prohlížela můj oděv. Zvedla jsem bradu hrdá na Effieřin výtvor. Připadal mi pohodlný a dokonalý, ale Calantha se tvářila opovržlivě.

„To se Komizarovi líbit nebude.“ Tvář jí ozářil náznak úsměvu.

„A ty jsi ráda? Potěší tě, když mě začne nenávidět ještě víc?“

Přešla ke mně a dotkla se šatů, zamnula v prstech měkkou kůži. „Víš vůbec, co máš na sobě, princezno?“

V hrudi jsem znovu ucítila zašimrání nejistoty. „Šaty,“ odpověděla jsem nejistě. „Krásně ušité, i když z odstřižků.“

„Je to oděv nejstaršího klanu Vendy.“ Podívala se na moje obnažené rameno. „S drobnými úpravami. Je velká čest dostat šaty, na kterých se podílelo mnoho rukou, složilo mnoho rodin.“ Rozhlédla se po dalších šatech v místnosti. „Byla jsi uctěna oděvy klanu Meurasi, který tě tím vítá. To jistě roznítí hněv mnoha členů Rady.“

Povzdychla si, pořád s tím jedním okem plným pobavení. „Ano, mnoha,“ zamumlala a ukázala ke dveřím. „Připravená?“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

RAFE

„Obuj se, emisare. Komizar mi nařídil, že tě musím krmit.“

Byli jsme konečně sami dva, v mém pokoji, a já neměl spoutané ruce.

O téhle příležitosti jsem snil každou noc od chvíle, kdy jsem překročil Cam Lanteux. Zíral jsem na něj bez hnutí. Mohl bych ho složit dřív, než by vůbec stačil sáhnout k boku po zbrani.

Kaden se ušklíbl. „I kdybys mě dokázal odzbrojit, stálo by to za to? Rozmysli si to pořádně. Já jsem to jediné, co stojí mezi Liou a Malichem a stovkami takových jako on. Nezapomínej na to, kde jsi.“

„Zřejmě nemáš o svých krajanech vysoké mínění.“ Pokrčil jsem rameny. „Ale to já taky ne.“

Popošel ke mně. „Malich je dobrý voják, ale nerad zapomíná, když se mu někdo dostane na kobylku. Hlavně když je ten někdo o polovinu menší. Takže jestli ti záleží na…“

„Ta holka mě nezajímá.“ Vzal jsem boty do rukou a posadil se.

Hrudník se mu zachvěl, jak se zhluboka nadechl. „Ovšemže ne.“ Přešel ke stolu, zvedl z něj pohár, z něhož Lia pila. Přejel palcem po obroučce s otiskem rtů, podíval se na mě a zase pohár odložil. „Takže jestli tě nezajímá, nemáme mezi sebou žádný spor, ne? Jde ti jen o poslání, kterým tě pověřil tvůj princ.“

Trhnul jsem s kůží bot, které jsem si nazouval. Stěží jsem věřil tomu, že jsme půlku léta nocovali ve stejné stodole. Nechápal jsem, jak to, že jsme se nikdy nezabili, protože mezi námi bylo od začátku napětí, od toho prvního potřesení rukama u pumpy. Poslouchej svůj instinkt, radil mi vždycky Sven. Kéž bych to udělal. Místo abych si s ním sedl k jednomu stolu, měl jsem…

„Chimentra,“ ozval se Kaden. „Tohle slovo by se ti mohlo hodit. V jazycích Morrighanu a Dalbrecku žádný takový výraz není. Vaše řeč je podobná, jedno království vzniklo z druhého. Naše země musela bojovat o všechno, co máme, někdy i o slova. Tohle pochází od paní Vendy a jejího příběhu o stvoření s dvěma ústy, ale bez uší. Jedna ústa neslyší, co říkají druhá, a brzy se zamotají do vlastních lží.“

„Jiný výraz pro lháře. Chápu, proč jich potřebujete mít tolik. Mnohem víc než jiná království.“

Přešel k oknu a vyhlédl ven. Nebál se otočit se ke mně zády, ruku měl pořád poblíž dýky. Zkoumal úzké okno, jako by posuzoval jeho šířku. Pak se otočil ke mně. „Pořád mi připadá zvláštní, že princův naléhavý vzkaz Vendě přišel právě ve chvíli, kdy jsme sem dovedli Liu. Skoro jako byste nás sledovali. Zajímavé je i to, že jsi přišel sám, ne s celým doprovodem. Copak vy šlechtici necestujete se vším zaopatřením?“

„Ne, pokud nestojíme o to, aby se o našem poslání dozvěděl celý dvůr. Princ už sestavuje nový kabinet, který nahradí ten otcův, ale kdyby současná vláda něco tušila, zarazila by to v zárodku. I moc princů je jen omezená. Aspoň než se stanou králi.“

Pokrčil rameny, jako by mu na princích a králích nezáleželo. Natáhl jsem si druhou botu a pokynul mu ke dveřím, že má jít první. Po cestě chodbou se zeptal: „Jsi spokojený se svým ubytováním?“

Pokoj byl prakticky budoár – velká postel, měkké matrace, síťové závěsy, koberečky, tapiserie na stěnách a šatník plný silných měkkých hábitů. Všechno tam vonělo aromatickými oleji, rozlitým vínem a věcmi, o nichž se mi radši nechtělo přemýšlet.

„Je to jedna z jeho slabostí,“ zabručel Kaden do mého mlčení, „a radši si dámské návštěvy nebere do svých komnat. Zřejmě předpokládal, že změkčilému vyslanci se takový pokoj bude zamlouvat. Což se asi zamlouvá.“ Zastavil se a otočil se ke mně. „Moje komnaty jsou mnohem prostší, ale Lia je tam spokojená. Jestli víš, jak to myslím.“

Stáli jsme proti sobě, hruď proti hrudi. Chápal jsem, co za hru se mnou hraje. „Myslíš si, že mě vyprovokuješ, abych po tobě skočil, a ty budeš mít záminku podříznout mi krk?“

„Nepotřebuju k tomu žádnou záminku. Ale chci ti říct jedno. Jestli chceš, aby Lia přežila, drž se od ní dál.“

„To mi budeš vyhrožovat, že jinak ji zabiješ?“

„Já ne. Ale Komizar nebo Rada skočí po sebemenším podezření, že vy dva jste spoluspiklenci, a pak ji ani já nezachráním. Nezapomeň, tvoje lži můžou být kdykoli odhaleny. Nestáhni ji s sebou. A nezapomeň, že si včera vybrala mě, ne tebe.“

Skočil jsem a přirazil ho ke stěně, ale to už jsem měl na krku jeho nůž. Usmál se. „Tohle je další věc, která mi na tobě byla podezřelá,“ prohlásil. „Sice jsi se mnou při tom souboji na kládě prohrál, ale tvoje pohyby byly zkušené. Spíš jako pohyby trénovaného vojáka než navoněného dvořánka.“

„Pak jsi možná zatím moc navoněných dvořanů nepotkal.“

Odtáhl nůž. „Možná ne.“

Zbytek cesty do Síně Svatyně jsme urazili mlčky, ale jeho slova se mi rozléhala v hlavě. Nestáhni ji s sebou… skočí po sebemenším podezření, že vy dva jste spoluspiklenci…

Tak Kaden už nás podezíral. Nevím, jak na to přišel, ale budu se muset víc snažit, abych jeho i všechny ty ostatní barbary přesvědčil, že mezi námi nic není. Měl jsem vztek, že jeho logika je správná: Jestli mě odhalí, nesmím s sebou stáhnout Liu.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Uvítaná oděvy klanu Meurasi.

Věděla jsem, že bych měla mít strach. Jejich přízeň zřejmě vyvolá hněv Rady, a rozdmýchávat jejich nenávist k sobě bylo něco, co jsem si nemohla dovolit.

Ale vítali mě. Cítila jsem to. A nemohla se k tomu otáčet zády. Cítila jsem to v každém stehu a při každém otření látky, která mě halila. Cítila jsem podivnou celistvost. Yvet tvrdila, že se Effieře líbilo moje jméno. Je možné, že mimo Svatyni žijí Venďané, kterým jméno Jezelia něco říká? Kteří ho neslyšeli jen v souvislosti se mnou, ale znali ho ze starých písní, předávaných v rodinách z generace na generaci?

Napadlo mě, jestli Calantha s tím hněvem Rady nepřeháněla, aby mě vyděsila. Viděla jsem včera večer, jak ji zajímá Rafe. Stejně jako Komizar, ale určitě z úplně jiných příčin.

„Běž.“ Calantha mě dloubla do zad a postrčila dopředu.

Vešla jsem do Síně Svatyně. Byla hlučná a přeplněná. Myslela jsem si, že tam vklouznu nepozorovaně, ale vtom mě zahlédl jeden místodržící a zarazil se. Začal se dávit pivem, které vyprskl na stůl. Chievdar tlumeně zaklel.

Můj příchod působil, jako by do síně vtrhlo pobíhající, pištící sele. Před námi se rozevřela cesta, všichni natahovali krky, aby si mě prohlédli. A když ustoupil i hlouček vojáků, konečně mě uviděli také Kaden a Rafe. Seděli u stolu na druhém konci síně, ale teď se oba pomalu zvedli. Oba vypadali zmateně a zaskočeně, jako by se před nimi objevilo něco divokého. Rafe nemohl tušit, co ty šaty z útržků látek znamenají, takže jsem nechápala, proč na mě tak třeští oči i on.

Šla jsem dál a měkká kůže mi lnula k tělu. Slyšela jsem šepot o kavah na mém rameni i pár vulgárních pochvalných slov. Už jsem nebyla špinavá otrhaná královská pakáž jako včera večer. Teď jsem vypadala důvěrně známě, skoro jako jedna z nich. Stala jsem se střípkem jejich vlastních dějin, který se dotýkal nejstaršího klanu Vendy.

„Jabavé!“ Malich a dva další členové Rahtanu mi zastoupili cestu. „Co to má ta morrighanská děvka na sobě?“ Jejich nože vylétly ven z pouzder, jako by na mně ti tři chtěli šaty rozřezat. Nebo mě probodnout.

Věnovala jsem jim ocelový pohled. „Jak jste neohrožení,“ popíchla jsem je. „To se bojíte přiblížit se ke mně jinak než s tasenými noži?“ Pomalu jsem přejela pohledem po Malichově rozdrásané tváři, na níž byly viditelné stopy mých nehtů. „Ale tvůj strach je asi pochopitelný.“

Vykročil ke mně, ale najednou tam byl Kaden a odtáhl ho stranou. „Má na sobě to, co nařídil Komizar – vhodné šaty. Chceš zpochybňovat jeho rozhodnutí?“

Malich křečovitě svíral nůž, klouby měl bílé. Komizar nekomizar, z očí mu sršela touha po pomstě. Dokud bude mít na tváři mé škrábance, nebude to jinak. Dva další gardisté za ním si vyměnili pohledy s Kadenem a zastrčili zbraně. Malich je zdráhavě napodobil a Kaden mě přitáhl ke stolu.

„Ty se nikdy nepoučíš, co?“ procedil skrz sevřené zuby.

„Doufám, že ne,“ odpověděla jsem.

„Co tě napadlo obléknout si tohle?“

„Tobě se to nelíbí?“

„To jsme dneska nekoupili.“

„Poslala mi to Effiera.“

„Pro rány boží, sedni si a buď zticha.“

Ani on se nejspíš nikdy nepoučí.

Posadila jsem se po jeho levici. Rafe seděl napravo od něj, dost blízko, aby na něj Kaden mohl dohlížet, ale ne tak, abychom si mohli vyměnit byť jediné slůvko, které by Kaden neslyšel. Na tom nezáleželo. Rafe přejel pohledem moje vendské šaty, odvrátil se, a pak už se mi pohledem vyhýbal. Měla bych mu být za ten chlad vděčná. Jestli Griz dokázal odhalit spojení mezi námi jen tak, že se mi podíval do očí, pak se to ostatním mohlo povést taky. Lepší bude, když se na sebe ani nepodíváme, ale to nutkání tam bylo pořád. Čím víc jsem se pohledu na něj vyhýbala, tím víc ve mně plápolal žár. Toužila jsem se otočit a zadívat se na něj.

Místo toho jsem sklouzla pohledem po délce stolu. Sedělo tam nějakých šedesát lidí, takže Rada tvořila jen asi polovinu stolovníků. Hádala jsem, že ostatní jsou oblíbení vojáci nebo další hosté Rady.

Kaden mluvil s guvernérem Faiwellem z provincie Dorava, který seděl z druhé strany vedle mě. Za ním byl chievdar Stavik, který zmasakroval mužstvo mého bratra. Za ním Griz a Eben. Chtěla jsem Ebenovi poděkovat za svoje boty, ale se zamračeným chievdarem na doslech jsem se neodvažovala.

Sloužící začali nosit naložené podnosy: s nasolenými vepřovými rypáky, oušky a nožičkami i s pláty tmavého masa, které jsem odhadla na zvěřinu. Mísy husté kaše. Džbány na dolití prázdných pohárů. Energie v síni byla dnes jiná než včera. Možná proto, že tu nebyl Komizar. Anebo jsem to byla já, kdo se změnil. Všimla jsem si, že si sloužící víc šeptají mezi sebou. Přistoupila ke mně jedna z mála služek, vysoká a hubená. Zaváhala, než se mi uklonila. „Pardon, princezno, ale kdybyste radši něco jiného…“

Stavik zařval, až ta chudinka o několik kroků ucouvla: „Pozor na pusu, holka! Ve Vendě žádnou šlechtu neuznáváme, a ta ženská bude sakra pít to, co my ostatní, nebo ať nepije vůbec!“

Kolem stolu se rozlehlo mumlání nevole, která souzněla s chievdarovým výbuchem. To nečekaně vstřícné gesto bylo okamžitě zašlapáno do země. Ucítila jsem na stehně Kadenovu dlaň. Varování. Uvědomila jsem si, že i zabiják může situaci kontrolovat jen do určité míry.

Zamračila jsem se na chievdara a oslovila služku, která se ještě třásla o pár kroků dál: „Děkuji, ale jak moudře řekl chievdar Stavik, dám si k pití to, co všichni ostatní, a ráda.“

Kadenova ruka se odtáhla. Nevoli vystřídal nejistý hovor. Na stole se objevily ošatky s chlebem. Navzdory drsným způsobům nikdo nezačal jíst, všichni čekali, až Calantha pronese poděkování za oběti.

Ta dívka, která se předtím stála v hrůze před chievdarovým hněvem, teď přišla blíž s talířem rachotících kostí v rozklepaných rukou. Postavila ho před Calanthu.

Všichni čekali.

Calantha se podívala na mě, její jediné oko se přimhouřilo, a kývla. Atmosféra v síni se změnila. Věděla jsem, co se chystá udělat, ještě než promluvila. Teď ne. Tohle mohl být ten pohyb, který mě bude stát krk. Načasování bylo špatné. Teď ne. Ale Calantha se už postavila a přisunula ke mně talíř kostí. „Dnes večer pronese poděkování naše vězenkyně.“

Nečekala jsem na protesty, na tasené kordy. Vstala jsem. Než Stavik stačil říct jediné slovo, než mě Kaden stihl stáhnout zpátky na židli, zarecitovala jsem vendské poděkování za oběti a všechno ostatní. E cristav unter quiannad.

Slova ze mě proudila horce a naléhavě, jako by na to čekala v otevřené hrudi. Meunter ijotande. A pak další zpěv, plynulejší a pomalý, jazyk beze slov jako ten den v údolí, jazyk, jemuž rozumějí jen bohové. Zvedla jsem talíř nad hlavu. Yaveen hal an ziadre.

Položila jsem kosti zase na stůl a vyslovila to poslední: Paviamma.

Místnost ztichla. Nikdo mi neodpověděl.

Vteřiny odtikávaly jako staletí, a pak se konečně ozvalo slabé paviamma z Ebenových úst. Ta trhlina rozbila ticho a kolem stol se ozývaly další a další paviamma, zatímco stolovníci klopili oči do klínů. Dali jsme se do jídla. Kaden hlasitě vydechl a opřel se o židli. Rafe se na mě konečně podíval, ale v jeho očích nebylo to, co jsem si přála vidět. Díval se na mě jako na někoho cizího.

Přistrčila jsem mu talíř. „Vezmi si kost, vyslanče,“ vyštěkla jsem. „Nebo ty snad nejsi vděčný?“

Zamračil se na mě a ohrnul znechuceně ret. Popadl dlouhou stehenní kost a bez dalšího pohledu na mě se otočil ke Calanthě.

„Vypadá to, že jestli je Komizar nezabije, mohli by se zabít mezi sebou,“ utrousil místodržící Faiwell ke Stavikovi.

„Nejhorší nepřítel je ten, co s tebou někdy ležel v posteli,“ přidal se Stavik.

Oba se zachechtali, jako by to znali z první ruky.

Je to náš plán, opakovala jsem si.

Představení. Nic víc.

Představení, které mi trhalo srdce na kusy. Rafe se na mě po celou dobu večeře už ani jednou nepodíval.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Kaden mlčel, když se chystal do postele. Bylo to mlčení, které jako by zdůrazňovalo všechny ostatní zvuky – jeho dech, tíhu jeho kroků, zvuk vody nalévané ze džbánu. Všechno bylo protkané napětím.

Omyl si tvář nad umyvadlem a mokrými prsty si prohrábl vlasy. Jeho pohyby byly rychlé. Přešel pokoj, rozepnul si pásek kalhot a vytáhl ho z poutek. „Vojáci mi řekli, že jsi dneska seděla venku za oknem,“ pronesl, aniž se na mě podíval.

„To se nesmí?“

„Není to moudré. Je to vysoko.“

„Potřebovala jsem na vzduch.“

„Prý jsi zpívala.“

„Pobožnosti. Zpívané pobožnosti jsou v Morrighanu večerní tradice. To si pamatuješ, ne?“

„Vojáci vyprávěli, že prý se tam začali scházet lidé, aby si tě poslechli.“

„Ano, pár jich přišlo. Jsou na mě zvědaví.“

Odemkl truhlici a hodil do ní pásek a pochvu. Nůž si položil pod kožešinový kobereček tam, kde spal – měl ho rád poblíž, dokonce i ve své zamčené komnatě. Je to zvyk nebo požadavek u Rahtanu, který musí být vždycky připraven? Připomnělo mi to, že mám pořád v botě Natiyin nůž a že ho budu muset nenápadně vyndat.

„Stalo se něco? To kvůli tomu, jak jsem odříkala požehnání?“ zeptala jsem se, když jsem se snažila rozvázat si tkanice na zádech.

Stáhl si jednu holínku. „Řekla jsi to správně.“

„Ale?“

„Nic.“ Všiml si, jak zápasím se šněrováním. „Počkej, podívám se na to.“

„Aster to asi zašmodrchala.“ Otočila jsem se přes rameno.

Ucítila jsem, jak se jeho prsty daly do práce, a konečně poznala, že se látka uvolňuje. „A je to,“ ozval se. Otočila jsem se k němu. Díval se na mě s vřelým výrazem. „Je tu ještě něco. Když jsem tě viděl v těch, měl jsem…“ Zavrtěl hlavou. „Měl jsem strach. Myslel jsem, že… ale ne, nic.“

Ještě nikdy jsem ho nezažila, že by tak úporně zápolil se slovy. Nebo připustil, že měl strach. Ucouvl ode mě a sedl si na postel. „Dávej pozor na to, jak moc lidi provokuješ, Lio.“ Stáhl si druhou holínku.

„Ty se o mě bojíš?“

„Samozřejmě že se bojím!“ odsekl.

Ztuhla jsem. Jeho hněv mě překvapil. „Uvítali mě, Kadene. To je všechno. Nechtěl jsi snad právě tohle?“

„Takové uvítání by pro tebe taky mohlo znamenat rozsudek smrti.“

„Myslíš od Rady?“

„My toho tady moc nemáme, Lio. Až na svou hrdost.“

„A někdo tu uctil vězenkyni. V tom je problém?“

Přikývl. „Sotva jsi sem přišla a…“

„Ale Kadene… vždyť ti lidé, co mě tady uvítali, jsou taky Venďané.“

Upřel na mě oči. „Ale ne takoví, co nosí smrtící zbraně.“

Nemělo smysl to popírat – Effieřino řemeslo bylo mnohem mírumilovnější než řemeslo Malicha a jeho kumpánů. Posadila jsem se vedle Kadena. „Co je to klan Meurasi? Proč na nich tolik záleží?“

Vysvětlil mi, že ve městě žijí lidé ze všech provincií. Mají tendenci se usazovat ve čtvrtích podle příslušnosti ke klanům, z nichž každý je něčím charakteristický. Čtvrti se od sebe navzájem liší, ale klan Meurasi reprezentuje všechno, co je tradičně vendské. Srdečnost, vytrvalost, pevnost. Ctí mnohé zvyky, na které už ostatní zapomněli, ale především loajalitu, která pro ně stojí nad vším.

„Strojí se podle svého obyčeje, i když kvůli tomu musejí sešívat útržky látek. Každý k tomu něčím přispěje. Jejich pokrevní linie sahá až k jediné dceři paní Vendy. Její manžel se po její smrti oženil znovu a měl spoustu dětí s dalšími manželkami, ale paní Venda měla jen jednu dceru, Meuras. Takže je pro každého čest, když ho uvítají do jejich klanu, ale pro vězně…“ Zavrtěl hlavou, jako by se tomu snažil přijít na kloub. „To je prostě nečekané. Mluvila jsi s Effierou o něčem?“

Vzpomněla jsem si na výraz trhovkyně ve chvíli, kdy Aster vyslovila moje jméno, a tiché mumlání, když jsem si stáhla košili a objevila se kavah na mém rameni. Tradiční způsoby. Předává si klan Meurasi pořád blábolení šílené ženy? Hezké jméno, tvrdila Yvet. Třeba je to víc. Vzhledem k reakci Rady a Kadenovu zřejmému nesouhlasu jsem se rozhodla podržet prozatím tuhle kartu těsně u hrudi.

„Ne, mluvily jsme jen o šatech.“

Varovně se na mě zadíval. „Buď opatrná, Lio. Neprovokuj.“

„Jo, to už jsi říkal.“

„Ale nevypadáš, že bys mi naslouchala.“

Vyskočila jsem. „Proč je tohle moje vina?“ vykřikla jsem. „Ty jsi mě vzal na jehendru, i když jsem tvrdila, že šaty nepotřebuju! Koupila jsem jedny a přinesli mi i další. Kdybych je urazila tím, že dar odmítnu, taky bys mi to vyčítal! A prosila jsem se snad dneska, abych mohla odříkat požehnání? Ne! Calantha mi strčila talíř kostí pod nos! Co mám dělat? Je vůbec něco, co by ve tvých očích bylo správné?“

Povzdychl si a opřel se o kolena, aby vstal. „Máš pravdu. Omlouvám se. Ty ses o nic z toho neprosila. Jsem jen unavený. Byl to dlouhý den.“

Můj hněv vychladl. Možná to patřilo k jeho výcviku zabijáka, ale Kaden nikdy nedával najevo únavu. Vždycky byl bdělý a připravený, ale teď na něm bylo znát vyčerpání.

Opřela jsem si nohu o pelest postele, abych si rozšněrovala botu. „Kde jsi celý den byl?“

„Povinnosti. Plnil jsem povinnosti Strážce.“

Jaké povinnosti se na něm mohly takhle podepsat? Anebo je nemocný? Vzal si ze sudu pokrývky a hodil je na kožešinový koberec.

„Dneska si na zem lehnu já,“ navrhla jsem.

„Ne, mně to nevadí.“

Stáhl si košili. Jeho jizvy mě vždycky zarazily, bez ohledu na to, kolikrát jsem je viděla. Byla to krutá připomínka toho, jak brutální je jeho svět. Kaden zhasl lampy, a když jsem se převlékla, sfoukl i svíci. Dnes nebudou ani tančící stíny, které by mě uspávaly.

Dlouho bylo ticho a já si myslela, že už spí, když se najednou zeptal: „Dělala jsi dnes ještě něco jiného?“

Takže nebyl natolik unavený, aby mu tohle nevrtalo hlavou. Podezírá mě z něčeho? „Jak to myslíš, ještě něco jiného?“

„Jen si tak říkám, čím ses celý den zabavila. Kromě toho, že jsi vylezla z okna.“

„Ničím,“ zašeptala jsem. „I pro mě to byl dlouhý den.“

Když musel nazítří Kaden odejít, poslal mi Ebena, aby mi dělal společnost, ale já věděla, že ve skutečnosti mě má hlídat. Eben mě zase střežil jako v tuláckém táboře, jenže teď to mezi námi bylo jiné. Pořád byl cvičený zabiják, ale v jeho zbroji se objevila trhlina, v očích měl vlídnost, kterou jsem tam předtím neviděla. Možná proto, že jsem ho ušetřila toho, aby musel zabít svého koně. Možná že když jsem šeptem vyslovila Bleskovo jméno, uvolnila jsem něco v chlapcově nitru, co mohlo rozkvést. Aspoň nepatrně. Anebo to bylo proto, že jsme sdíleli stejný zármutek, oba jsme museli přihlížet smrti někoho, koho jsme milovali.

Na Kadenův rozkaz mě Eben směl vzít ven, ale ne mimo Svatyni, a ne do téhle síně a tamtoho křídla, jen na přesně vymezené území. „Pro tvoje bezpečí,“ dodal Kaden, když jsem po něm střelila tázavým pohledem. Věděla jsem, že se snaží držet mě dál od Malicha a jistých členů Rady. Včera na konci večeře bylo zřejmé, že jejich nepřátelství je pořád silné, u některých o to víc, že jsem byla uvítaná klanem Meurasi. Ale nerozborná Rada se rozdělila na dva tábory – zvědavce a odpůrce.

Eben mě vzal na procházku kolem ohrady za Křídlem Rady. Když byl pryč, narodilo se nové hříbě. Pozorovali jsme hřebečka s hubenýma nohama, jak skotačí v malé ohrádce, jak vyskakuje z čiré radosti do výšky, aby vyzkoušel svoje nohy. Eben vylezl na hrazení a snažil se potlačit úsměv.

„Jak ho pojmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Není můj. Ani bych o to nestál. Moc práce s výcvikem.“ Oči mu zaplály bolestí, kterou stále cítil, a jeho nemotorné popření jako by o to víc poukazovalo na Ebenův ještě dětský věk.

Povzdychla jsem si. „Nedivím se ti. Je těžké připoutat se k něčemu po…“ Nechala jsem tu větu viset ve vzduchu nedopovězenou. „Ale stejně – je krásný a někdo by ho měl učit. Nejspíš tady ale máte lepší trenéry.“

„Jsem stejně dobrý jako staří koňáci. Blesk věděl, co má dělat, stačilo ho lehce pobídnout kolenem. Byl…“ Vystrčil bradu a pak tišším hlasem dodal: „Byl to dárek od mého táty.“

Teď jsem teprve pochopila pravou hloubku Ebenova žalu. Blesk nebyl jen tak nějaký kůň.

Eben o svých rodičích nikdy nemluvil. Kdyby mi Kaden jednou nevyprávěl, jak chlapec přihlížel jejich povraždění, mohla jsem si představovat, že ho nějaký netvor vyplivl na zem jako hotového vendského vojáčka.

Chápala jsem propast, kterou v sobě Eben cítil, její děsivou šíři, to, jak můžete sebevíc předstírat, že tam není. Její černý chřtán se stejně otevírá a polyká vás zevnitř.

Setřásl ze sebe zkušeným pohybem vzpomínky na otce, odhrnul si vlasy z očí a seskočil z hrazení. „Měli bychom jít.“

Chtěla jsem říct něco moudrého, něco, co by utišilo jeho bolest, ale pořád jsem cítila stejnou propast v sobě. A tak ze mě jen vyletělo: „Děkuju za ty boty, Ebene. Znamenají pro mě víc, než tušíš.“

Přikývl. „Taky jsem je vyčistil.“

Napadlo mě, jestli měl stejně jako Griz pocit, že mi musí oplatit laskavost.

„Nic jsi mi nedlužil, Ebene. Postarala jsem se o tvého koně kvůli sobě stejně jako kvůli tobě.“

„To já vím,“ zabručel a vykročil chvatně přede mnou.

Prošli jsme dalším tunelem, ale teď už jsem si je zapisovala do paměti a začala jsem chápat vzorec chaotického půdorysu stavby. Malé uličky, tunely a budovy vyrůstaly z větších. Jako by větší stavby starodávného města pomalu propojovaly nové, a tak vznikal nepůvabný tvor s dalšími končetinami a dalšíma očima, bez ohledu na eleganci – jeho růst diktovala jen potřeba. Svatyně byla jeho srdcem, skryté jeskyně pod ní jeho střevy. Nikdo se nezmínil o tom, co se pod Svatyní děje. Ti muži v hábitech se nikdy neobjevili u stolu, zůstávali mimo.

Když jsme kráčeli poslední chodbou ke Kadenovu pokoji, zeptala jsem se: „Ebene, co ty jeskyně dole? Povídala mi o nich Aster.“

„Myslíš katakomby? Finch jim říká Jeskyně démonů. Tam dolů nechoď, nic tam není – jen zatuchlý vzduch, staré knihy a zlí duchové.“

Potlačila jsem úsměv. Téměř stejný popis bych použila pro archivy v Civice, jenže tam byli zlými duchy učenci.

Dalších pár dní uteklo jako ty předchozí, ale byly kratší a kratší. Už jsem zjistila, jaké triky provádí člověku čas, když ho potřebuje víc. Po Rafeových vojácích pořád nebylo ani stopy. Věděla jsem, že s každým dnem se blíží chvíle, kdy se vendští jezdci vrátí se zprávou o výtečném zdraví dalbreckého krále – což znamenalo rozsudek smrti pro Rafea. Aspoň že Komizar bude další dva týdny pryč. To nám vykoupí víc času na to, aby se mohli objevit Rafeovi muži. Snažila jsem se té naděje držet kvůli němu, ale bylo čím dál jistější, že k útěku si budeme muset pomoci sami.

Ochlazovalo se, město smáčel další ledový déšť. Navzdory zimě jsem každý den vylezla z okna, posadila se na zeď a odříkala modlitby. Pátrala jsem mezi nimi, jako bych listovala v papírech, snažila se najít odpovědi, upínala se k těm, v nichž jsem cítila záblesk pravdy. Den za dnem se pod hradbou shromažďovalo víc a víc lidí, aby si mě poslechli – deset, dvacet, ještě víc. Většinou to byly děti. Jednou se mezi nimi objevila Aster a zakřičela nahoru, ať jim povím příběh. Začala jsem vyprávět o dívce Morrighan, kterou bohové zavedli do země hojnosti. Pak jsem přidala příběh o vzniku dvou Menších království, Gastineux a Cortenai. Všechny ty historické texty, které jsem se léta učila, se tady stávaly pohádkovými příběhy, jež mé posluchače okouzlovaly. Hladověli po nich stejně jako předtím u táborového ohně Eben a Natiya – fascinovala je vyprávění o jiných lidech, jiných místech, jiné době.

Tyhle chvíle mi aspoň poskytly něco, nač jsem se mohla těšit, protože s Rafem jsem už nikdy neměla příležitost mluvit o samotě. I když mě Kaden nechal ve svém pokoji zamčenou a já vyklouzla ven padacími dveřmi, zjistila jsem, že strážní teď stojí i pod Rafeovým oknem. Jako by věděli, že on se sice úzkým otvorem ven neprotáhne, ale někdo drobnější by se jím dovnitř mohl dostat. Ani společné večeře nám neposkytly prostor pro chvilku v soukromí a mé zoufalství narůstalo. Oba jsme byli ve Svatyni, ale jako by mezi námi byl celý kontinent. Zdály se mi neklidné sny, které jsem připisovala svému podráždění. Znovu jsem v nich viděla, že Rafe odchází, ale tentokrát to byl podrobnější sen. Měl na sobě oděv, jaký jsem na něm nikdy neviděla, vypadal jako strašlivý válečník. Ve tváři měl rozlícený, zuřivý výraz a kordy mu visely na obou bocích.

Večery v Síni Svatyně byly dlouhé a únavné, podobně jako u morrighanského dvora, ale zdejší způsoby byly hlučnější, hrubší, atmosféra pořád na hraně chaosu. Poděkování za oběti bylo jediným ostrůvkem ticha, podivně kontrastujícím s jinak bezuzdným chováním. Zjistila jsem už, jak se jmenují všichni členové Rady, chievdarové i příslušníci gardy Rahtan, i když tolik jmen znělo podobně. Gorthan, Gurtan, Gunthur. Mekel, Malich, Alick. Jen Kadenovo jméno jako by tady nemělo žádného souzvučného bližního. Chievdar Stavik, kterého jsem znala z údolí, byl neuvěřitelně zakyslý muž, ale pořád nejcivilizovanější ze všech pěti velitelů armád.

S místodržícími byl hovor nejsnazší. Většina z nich byla ráda, že mohou pobývat ve Svatyni místo v odlehlých provinciích, odkud pocházeli, a zřejmě díky tomu mívali dobrou náladu. Tři členové Rahtanu byli pryč, ale zbývající čtyři, kteří tu pobývali (kromě Kadena, Grize a Malicha), patřili k nejagresivnějším lidem ve Svatyni. Jorik a Darius byli ti dva, kteří s Malichem vytrhli nože, když mě uviděli v klanovém oděvu. Další dva, Theron a Gurtan, nosili podmračené výrazy jako válečné barvy. Představovala jsem si, že někoho z nich by Komizar poslal, aby dokončil úkol, v němž Kaden selhal – a nepochybovala jsem, že oni by nad mou vraždou ani na okamžik nezaváhali. Byli ztělesněním hesla Rahtanu: Nikdy neselhat. Bylo pro mě těžké přistoupit na myšlenku, že Kaden mi opravdu jistým zvráceným způsobem zachránil život, když mě sem přivedl.

Místodržící se vždycky po večeři pustili do hraní kostek nebo karet, anebo se prostě propíjeli večerem. Vzácné morrighanské víno do nich teklo jako laciné pivo. Hraní kostek pro mě bylo cizí, ale karty jsem uměla. Vzpomněla jsem si na první pravidlo, které mi Walther vštěpoval: Někdy není vítězství jen otázkou toho, jak dobře znáš pravidla, ale toho, jestli dokážeš přimět protihráče uvěřit, že on je zná líp. Pozorovala jsem je z dálky, rozebírala v duchu rozdíly a podobnosti s partiemi, které jsem hrála s bratry a jejich kamarády. Dnes večer byly sázky při jedné hře vysoké, nejvyšší kupa dřevěných žetonů se hromadila před Malichem. Viděla jsem, jak mu po tváři pyšně pochoduje uspokojení jako kohout po dvoře. Stejný výraz měl, když mi líčil, jak snadné bylo zabít Gretu.

Vstala jsem a vydala se k hráčům. Usoudila jsem, že taky potřebuju nějaké rozptýlení.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KADEN

Pozoroval jsem ji, jak se blíží.

Bylo to něco v jejím kroku. V tom, jak měla paže propletené na hrudi. V záměrné nenucenosti jejích pohybů.

Svaly v krku se mi napjaly. Neměl jsem z toho dobrý pocit.

Pak se usmála, a já věděl.

Nedělej to, Lio.

Jenže jsem si ani nebyl jistý, co dělá. Jen jsem věděl, že z toho nevzejde nic dobrého. Znal jsem Liin jazyk.

Pokusil jsem se zbavit se místodržícího Garzwila, který se rozhodl vypočítat mi všechny nástrahy, které cestou číhají na dodávky tuřínů a vápna z jeho provincie do Vendy. „Lio!“ zavolal jsem na ni, ale nevšímala si mě. Guvernér zesílil hlas, zřejmě aby udržel mou pozornost, ale já už se díval jinam. „Ta je v pořádku,“ ujistil mě Garzwil. „Dopřej jí trochu zábavy, hochu! Podívej, usmívá se.“

V tom byl právě ten problém. Její úsměv neznamenal, že je spokojená, jak si myslel on. Já věděl, že její úsměv věští potíže. Omluvil jsem se Garzwilovi, ale než jsem se dostal ke stolu, už se bavila se dvěma místodržícími. Sice oba patřili k těm, kteří jí byli vlídně naklonění, ale stejně jsem zůstal poblíž. Cítil jsem, že se něco chystá.

„Takže jde o to získat šest karet s čísly, která jdou za sebou?“ ověřovala si Lia. „To zní dost jednoduše.“ Její tón byl lehký, tázavý.

Malich si odplivl na podlahu a ušklíbl se. „Jasně že je to snadný.“

„Nejde jen o čísla,“ ozval se místodržící Faiwell. „Taky barevné symboly musí souhlasit – pokud se to podaří. A některé kombinace jsou lepší než jiné.“

„Zajímavé. Myslím, že už to začínám chápat,“ protáhla Lia. Pak jim zopakovala základní pravidla.

Poznával jsem to její naklonění hlavy, kadenci slov, našpulení rtů. Věděl jsem, co dělá, stejně jistě, jako jsem pořád cítil bouli na holeni. „Lio, pojď. Nech je hrát.“

„Jen ji nech, ať se kouká! Může si mi sednout na klín!“ zachechtal se místodržící Umbrose.

Lia se na mě ohlédla přes rameno. „Nech mě, Kadene. Ráda bych si to taky zkusila.“ Otočila se ke stolu. „Můžu si zahrát s vámi?“

„Nemáš co vsadit,“ zavrčel Malich. „Nikdo nehraje jen tak.“

Lia přimhouřila oči a přešla na jeho stranu stolu. „To je pravda, nemám peníze, ale určitě mám něco, oč bys stál. Třeba hodinku o samotě se mnou?“ Naklonila se ke stolu a v jejím hlase se ozval ocelový tón. „To by se ti určitě líbilo, viď, Malichu?“

Ostatní hráči zařičeli smíchy a povykovali, že oni takovou sázku určitě berou. Malich se usmál. „Hraješ s námi, princezno.“

„Ne,“ ozval jsem se. „Nic takového. Běž si…“

Lia se ke mně otočila. Rty se jí usmívaly, ale z očí jí sršely blesky. „To se nemůžu ani sama rozhodnout o takové maličkosti? Jsem ten nejbídnější z vězňů, zabijáku?“

To bylo poprvé, co mě tak oslovila. Naše pohledy se do sebe zaklesly. Všichni čekali. Zavrtěl jsem hlavou. Nebyl to příkaz, jen prosba. Nedělej to.

Odvrátila se ode mě. „Hraju,“ oznámila a posadila se ke stolu na židli, kterou jí ochotně přitáhli.

Dostala hromádku dřevěných žetonů a hra začala. Malich se usmíval. Lia se usmívala. Usmívali se všichni až na mě.

A Rafea.

Přistoupil blíž s dalšími, kteří se chtěli dívat. Otočil jsem se po Calanthě a Ulrixovi, kteří ho měli hlídat, ale i oni se přidali k divákům. Rafe po mně šlehl ostrým pohledem, vyčítavým, jako bych ji schválně nechal vejít do vlčího doupěte.

Lia udělala hloupou chybu hned při prvním kole. A pak další. Za chvíli přišla o tři žetony. Obočí se jí stáhla k sobě soustředěním. Při dalším kole ztratila míň, ale pořád prohrávala víc, než si mohla dovolit. Vrtěla hlavou, přerovnávala si karty, hlasitě se ptala guvernéra vedle sebe, která má vyšší hodnotu, jestli rudý dráp, nebo černé křídlo. Všichni u stolu se uculovali a zvyšovali sázky, každý toužil vyhrát hodinu s Liou. Ta přišla o další žetony a její tvář se zachmuřila. Kousla se do koutku rtů. Malich sledoval víc její výraz než svoje karty.

Podíval jsem se na Rafea. Na čele se mu perlil pot. Další rozdávání. Lia si držela karty těsně u sebe. Na chvíli zavřela oči, jako by chtěla myšlenkami proměnit karty v nějaké úplně jiné. Místodržící přihodili sázky. Lia taky. Malich přihodil víc žetonů než všichni ostatní a vynesl dvě karty. Lia se podívala na ty svoje a zavrtěla hlavou. Přidala k hromadě žetonů další a vynesla dvě karty – stejnou dvojici, s jakou celý večer pořád prohrávala. Místodržící si přisadili – poslední zvýšení sázek v téhle partii. Lia je napodobila a přistrčila zbytek svých žetonů doprostřed stolu. Malich se usmál a přisadil všechno, co měl, celou hromadu dřevěných úštěpků. Vynesl karty na stůl. Měl celou pevnost.

Místodržící složili karty. Na Malicha nikdo z nich nestačil.

Všichni bez dechu čekali, až Lia vyloží karty. Zamračila se a zavrtěla hlavou. Pak se podívala na mě. Mrkla. Pomalým mrknutím, dlouhým jako tisíc kilometrů.

Zase se podívala na Malicha.

Dlouhý povzdech. Zkroušený.

Vynesla karty.

Šest černých křídel.

Dokonalý list.

„Tohle asi přebije ty tvoje, co, Malichu?“

Malich otevřel pusu. A místnost naplnil bouřlivý řehot. Lia se naklonila a přitáhla si žetony k sobě. Tři místodržící, její protihráči, ohromeně přikývli. Očividně na ně udělala dojem. Malich na ni zíral, jako by tomu pořád nemohl uvěřit. Nakonec se rozhlédl kolem sebe, po rozchechtaném davu. Vztyčil se, židle se za ním svalila, a pak tasil dýku.

Odpovědělo mu zasvištění desítky dalších tasených dýk včetně mojí.

„Pojď to zapít, Malichu. Porazila tě čestně,“ ozval se místodržící Faiwell.

Malichova hruď se zvedala. Zamračeně pohlédl na mě. Na mou zbraň. Prudce se otočil, zakopl o povalenou židli a vyřítil se ze síně. Čtyři bratři z Rahtanu se rozběhli za ním.

Dýky zmizely v pochvách. Znovu se ozval smích.

Rafe zvedl ruku a otřel si pot z čela. Když Malich tasil nůž, Rafe udělal rychlý pohyb směrem k Lie, jako by ho chtěl zarazit. Holýma rukama. To zrovna nevypadalo na chování dvorského floutka, který o ni nemá zájem. Ulrix si naštěstí konečně vzpomněl na to, co má dělat, a odtáhl Rafea stranou.

Otočil jsem se na Liu. Vypadala nevzrušeně, bradu vystrčenou, oči upřené na prázdnou chodbu, v níž zmizel Malich. Její pohled byl chladný a spokojený.

„Vyber si výhru,“ nařídil jsem jí.

Pak jsem ji odvedl ze síně zpátky ke mně do pokoje. Když jsem za námi zavřel dveře, prudce jsem se k ní obrátil.

Čelila mi vzdorovitým pohledem. A čekala.

„Zbláznila ses?“ zaječel jsem na ni. „Musela jsi ho pokořit před kamarády? To ti nestačilo, že tě už předtím nenáviděl tak, že by v tom žáru zbledlo tisíc sluncí?“

Její výraz byl zachmuřený. Chladný. S odpovědí si dala na čas, a když se konečně ozvala, znělo to naprosto bez emocí. „Když mi Malich tehdy líčil, jak zabil Gretu, smál se. Těšil se ze smrti nevinné těhotné ženy. Vykládal, jak to bylo snadné. Její smrt ho nic nestála. Ale bude. Dokud budu dýchat, nepřestanu se snažit, aby za ni platil. Bude platit pokaždé, když uvidím na jeho obličeji ten odporný škleb.“

Vysypala svou výhru na postel a otočila se ke mně. „Takže abych stručně odpověděla na tvou otázku, Kadene, ne. Nestačilo mi to. Nikdy mi to nebude stačit.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

RAFE

Už jsem chápal, proč Sven dával přednost vojenskému životu před láskou. Bylo to snazší na pochopení. A mnohem míň hrozilo, že při tom člověk přijde o život.

Když jsem ji poprvé uviděl jít ke stolu, kde pár barbarů hrálo karty, zmátlo mě to. Pak jsem mezi hráči zahlédl Malicha a vzpomněl jsem si na to, co mi kdysi vyprávěla. Vždycky radši zasednu ke karetnímu stolku než k vyšívání. Mí bratři jsou prohnaní hráči, lepší než profesionální podvodníci – nejlepší učitelé, jaké jsem mohla mít.

Včera večer jsem měl co dělat, abych jen tak přihlížel a nechtěl ji sám zaškrtit. Ale ještě těžší bylo nemít v ruce žádnou zbraň, abych ji mohl ubránit před Malichem.

Ach Lio, ty musíš pořád riskovat. Ale ať se propadnu, jestli jsem k ní necítil obdiv, i když mi po páteři stékal chladný pot a v duchu jsem ji proklínal. Přece jsme se domluvili, že se budeme chovat nenápadně. Poslechne ta holka někdy někoho?

Hodil jsem opasek na truhlu. Ten pokoj už mi lezl na nervy. Vůně, nábytek, kobereček. Dvorskému náfukovi by to asi vážně vyhovovalo. Rozrazil jsem okenice, abych se nadechl čerstvého vzduchu.

Byl jsem tady sedmý den a po Svenovi, Tavishovi, Orrinovi nebo Jebovi pořád ani památky. Už to trvalo příliš dlouho. Začal jsem se obávat nejhoršího. Co když jsem své přátele zavedl na jistou smrt? Slíbil jsem Lie, že nás z toho dostanu. Co když to nedokážu?

Nestáhni ji s sebou… Komizar nebo Rada skočí po nejmenším podezření…

Snažil jsem se ze všech sil dívat jinam než na ni. Jediná slova, která jsme si vyměnili za celé dny, byla ta strohá v Síni Svatyně, s tolika nastraženýma ušima kolem, že jsme nemohli vyslovit nic z toho, co jsme si opravdu mysleli. Věděl jsem, že Lia je čím dál netrpělivější, frustrovaná z toho, jak ji přehlížím, ale nesledoval nás jen Kaden. Taky celý Rahtan. Cítil jsem, jak nás touží přistihnout při lži. Jejich nedůvěra byla znatelná. A pak tu byla Calantha. Často jsem ji zahlédl, jak stojí ve stínech síně, když všichni večeří, a sleduje Liu, než se obrátí ke mně. Ve Svatyni nebylo moc žen a žádné z přítomných zřejmě neměly moc ani postavení, až na ni. Nebyl jsem si jistý, co je to za moc nebo kolik jí má, protože si vždycky dávala pozor, aby na moje otázky odpovídala jen vyhýbavě, a nikdo jiný mi o ní nic neřekl, ať jsem se vyptával sebeobezřetněji.

To jí ovšem nebránilo v tom, aby nezkoušela tahat informace ze mě, i když se snažila, aby to vypadalo jako nezávazné tlachání. Ptala se, kolik let je princi, kolik mně. Princi je devatenáct, odpověděl jsem pro případ, že by to už věděla. O sobě jsem tvrdil, že je mi pětadvacet, aby nebylo podezřelé, že jsme s princem stejně staří. Neměl jsem moc ponětí, jak hrát vlastního vyslance – jako princ jsem neměl žádný vlastní dvůr, žádné posly a emisary. Byl jsem voják, pohyboval jsem se v jiném prostředí, ale snažil jsem se emisarovy pohnutky vysvětlovat lačností – pokud Calantha měla moje odpovědi donášet Komizarovi, věděl jsem, že tomuhle motivu porozumí.

Postříkal jsem si obličej vodou, abych smyl z kůže pot a sůl, a pokusil se vymazat si z hlavy představu Lii, jak kráčí s Kadenem do jeho pokoje.

Ještě tři dny. Tak mi to radil Sven. Když už si myslíš, že nevydržíš ani vteřinu, dej tomu ještě tři dny. A pak další tři. Někdy zjistíš, že pořád vydržíš víc, než sis původně myslel.

Sven se mě snažil naučit trpělivosti. Byl jsem novopečený kadet, a když posílali nováčky na cvičiště, pořád mě přeskakovali. Žádný kapitán nechtěl riskovat poranění jediného králova syna. Pak se tři dny změnily v šest a šest v devět. Nakonec ztratil trpělivost sám Sven, odvezl mě do výcvikového tábora, hodil před kapitánův stan a prohlásil, že mě nechce vidět dřív, než budu mít na obličeji pár modřin.

Jenže někdy člověk zjistí, že vydrží ještě míň, než si původně myslel.

Tady, říkám a tisknu jí pěst k žebrům.

A tady, má ruka na její hrudní kosti.

Dávala jsem jí stejné pokyny, jaké má matka dávala mně.

Je to citlivý způsob poznání, dítě.

Jazyk starý jako sám svět.

Vidí bez očí.

A poslouchá bez uší.

Tak moje matka přežila první roky.

Tak přežíváme teď.

Věř té síle v sobě.

A jednoho dne musíš totéž naučit svou dceru.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Nepřicházeli. Od začátku jsem věděla, že jejich šance jsou malé, ale při každém pohledu na Rafea jsem se snažila předstírat naději. Kvůli němu. Pro něj to nebyli jen vojáci, zachraňující prince a princeznu. Byli to jeho přátelé.

Naděje je kluzká ryba – dlouho ji neudržíš, říkávala má teta Clovis, když jsem se upínala k něčemu, co jí připadalo dětinské a pošetilé. Tak ji musíš držet líp, oponovala své starší sestře teta Bernette, než mě s plácnutím posílala pryč. Jenže některé věci člověku vyklouznou, ať se je snaží udržet sebelíp.

Museli jsme se spoléhat sami na sebe. Rafeovi přátelé jsou mrtví. Nesvěřil mi to šepot v uších nebo mrazení na hrdle. Říkala mi to pravidla rozumu, pravidla světa, který byl vidět a slyšet. Ta to říkala jasně. Tohle je tvrdá země, která nezná slitování s nepřítelem.

Sledovala jsem Rafea každý večer, vysílala k němu kradmé pohledy, když jsem si byla jistá, že se nikdo nedívá. Moje pohyby ve Svatyni byly přísně střežené, zato on se mohl pohybovat čím dál volněji, Calantha i Ulrix ho hlídali méně a méně. Rafe s dobře vypočítanou trpělivostí posiloval jejich důvěru. Ten děsivě vyhlížející Ulrix to zřejmě s pěstmi vzdal jako první a Rafe se přestal objevovat s rozbitými rty – skoro jako by usoudil, že Rafe zase není tak špatný chlap na to, že je nepřátelská svině. Zalíbit se brutálnímu primitivovi jako Ulrix vážně vyžadovalo zkušené manévrování.

Rafe popíjel s chievdary, smál se s místodržícími, promlouval tiše se služebnými. Mladé komorné se protahovaly kolem něj, povzbuzené jeho neobratnými pokusy o vendštinu, spěchaly mu dolít pohár a usmívaly se na něj pod spuštěnými řasami. Jenže všechna tahle oblíbenost mu stejně nebude nic platná, jakmile Komizar jednou zjistí, že Rafe lže.

Jako by ale s Komizarovým odjezdem všichni zapomněli, že Rafeovi visí nad hlavou popravčí sekyra. Anebo si začali myslet, že na to nikdy nedojde. Rafe byl přesvědčivý. Někdo si ho vždycky vzal stranou, chievdarové se vyptávali na dalbreckou armádu, místodržící byli zvědaví na daleké království, protože i když sami vládli svým malým panstvím, nevěděli nic o světě za velkou řekou. Znali ho jen z vyprávění Rahtanu, který podnikal výboje za hranice, nebo z vyprávění obchodních karavan Previziů, které sem přivážely jeho poklady. A poklady vzdáleného světa i jejich hojnost byly tím, co je zajímalo nejvíc. Zboží, které přiváželi Previziové, nestačilo uspokojit jejich apetit, stejně jako kořist naloupená při povraždění našich patrol. Místodržící hladověli po větších soustech.

Dnes večer jsem si zase vzala šaty z ústřižků. Když jsem vstoupila do síně, viděla jsem Calanthu, jak se baví s komornou, a děvče přiběhlo ke mně. „Calanthu by potěšilo, kdyby sis zapletla vlasy,“ sdělila mi udýchaně a podala mi proužek kůže na upevnění.

Všimla jsem si, jak nás Calantha sleduje. Každý večer teď trvala na tom, abych odříkala modlitbu. Některé přítomné to těšilo, jiné silně dráždilo, zvlášť členy Rahtanu. Napadlo mě, jestli je chce Calantha vyprovokovat, aby se mě pokusili zabít. Když jsem se jí zeptala na její pohnutky, odpověděla mi: „Baví mě poslouchat, jak vyslovuješ náš jazyk tím svým podivným přízvukem, nic jiného v tom není. Nezapomínej, princezno, že jsi pořád vězenkyně.“ To mi nemusela připomínat.

„Vyřiď Calanthě, že nemám chuť si zaplétat vlasy, jen abych ji potěšila.“

Pohlédla jsem na jednookou ženu se škrobeným úsměvem. Když jsem se zase podívala na služku, viděla jsem, jak vytřeštila vyděšeně oči. Tenhle vzkaz vyřizovat nechtěla. Vzala jsem jí řemínek z ruky. „Ale udělám to pro tebe.“ Přehrnula jsem si vlasy přes rameno a začala si plést cop. Když jsem skončila, dívka se usmála. „Teď bude vidět ten hezký obrázek, jak Calantha chtěla.“

Calantha chtěla, aby byla vidět moje kavah? Služebná se obrátila k odchodu, ale zarazila jsem ji. „Pověz mi, Calantha patří do klanu Meurasi?“

Dívka zavrtěla hlavou. „O tom já nesmím mluvit, slečno.“ Otočila se a odběhla pryč.

Nesmím o tom mluvit. Tím to asi bylo jasné.

Jídlo probíhalo jako všechny ostatní večeře předtím. Odříkala jsem požehnání pokorně svěšeným hlavám několika stolovníků a pohrdavě se šklebícím ostatním. Těšilo mě, jak to hlodá v Malichovi, a už jen proto mi to téměř stálo za to. Dala jsem si záležet, abych po něm vždycky střelila pohledem, než jsem začala. Ale pak mě pohltila slova, kost, pravda, pulsování stěn kolem mě, život, který zůstával ve zdejších zdech a podlahách, část Svatyně kolem mě získávala zvláštní moc, a s posledním paviamma pro mě úšklebky druhých přestaly existovat.

Jídlo dnes večer bylo stejné jako jindy, hustá kaše z ječmene ochucená mátovými lístky, suchary, tuříny, cibule a rožněná zvěřina – kančí a zaječí maso. Pokrmy se obměňovaly jen málo, kromě zvěřiny. Občas byl bobr, kachna nebo divoký kůň, záleželo na tom, co se zrovna podařilo ulovit. Ale ve srovnání s mou obvyklou stravou z písku, veverek a hadů cestou přes Cam Lanteux to byly skutečné hody a já byla vděčná za každé sousto.

Namáčela jsem si suchar do kaše, když se chodbami Svatyně náhle rozlehlo ostré klapání. Všichni muži do jednoho okamžitě vyskočili a tasili kordy i dýky. Randál se blížil. Rafe a já jsme si vyměnili kradmý pohled. Mohli by to být jeho muži? S posilami?

Vynořila se asi dvacítka mužů – v čele s Komizarem. Byl špinavý, od hlavy k nohám pokrytý blátem, ale jako by si to vychutnával. Na tváři měl jeden ze svých řídkých mdlých úsměvů.

„Podívejte, na koho jsme cestou narazili!“ zahalekal a zvedl kord nad hlavu. „Na nového místodržícího z Balwoodu! Další židle! Jídlo! Padáme hlady!“

Celý oddíl jeho mužů se v celé své slavné zaneřáděnosti vrhnul ke stolu. Zůstávaly za nimi blátivé stopy. Zahlédla jsem toho „nového místodržícího“ – byl mladý, zároveň drzý i ustrašený. Bloudil očima po místnosti, učil se odhadovat nové hrozby. Jeho pohyby byly trhané, jeho smích napjatý. Právě zabil posledního guvernéra, aby získal jeho postavení, ale ve Svatyni se nevyznal. Bude se muset naučit nová pravidla, nechat se navigovat a přitom zůstat naživu. Jeho postavení se příliš nelišilo od mého, až na to, že já nikoho nezabila, abych si tuhle pochybnou čest zasloužila.

A pak Komizar zahlédl mě. Upustil svou výstroj na podlahu, přešel síní a zastavil se na délku paže přede mnou. Pleť mu zářila po celodenní jízdě na slunci, tmavé oči se třpytily, když přejížděly po mých šatech. Natáhl se po copu, který mi visel přes rameno. „S učesanými vlasy ani nevypadáš tak divošsky.“ Místnost vybuchla patolízalským smíchem, ale pohled, kterým po mně přejížděl, nebyl ani veselý, ani pobavený. „Takže sotva Komizar vytáhne paty, vězni mají pré.“ Konečně se podíval na Kadena. „Tohle dostala za moje peníze?“

Modlila jsem se, aby Kaden odpověděl ano, aby vina padla na nás. Jinak by se Effiera za svůj velkorysý dar mohla dočkat kruté odvety.

„Ano,“ přikývl Kaden.

Komizar přikývl. Dlouze si ho prohlížel. „Já našel jednoho místodržícího. Teď jsi na řadě ty, abys našel druhého. Vyrazíš ráno.“

„Proč ty?“ zeptala jsem se a uvolnila si opasek. Zarachotil o podlahu.

Kaden dál prohrabával truhlici, vytáhl z ní dlouhý plášť lemovaný kožešinou, vlněné ponožky. „A proč ne? Jsem voják, Lio. Já…“

Natáhla jsem se po jeho paži a přidržela ho, donutila ho, aby se mi podíval do očí.

Jeho byly plné obav. Nechtěl odjet.

„Proč jsi vůči němu tak loajální, Kadene?“

Pokusil se znova otočit k truhle, ale nepouštěla jsem ho a sevřela mu ruku pevněji. „Ne!“ vyhrkla jsem. „Nebudeš přede mnou zase uhýbat! Tentokrát ne!“

Zíral na mě a hrudník se mu zvedal ovládanými nádechy. „Tak zaprvé mě nakrmil, když jsem hladověl.“

„Dobročinnost neznamená, že musíš dobrodinci zaprodat duši.“

„Pro tebe je všechno tak jednoduché, viď?“ Po tváři se mu mihl hněv. „Jenže tohle bylo mnohem složitější než dobročinnost, jak tomu říkáš.“

„Tak co? Dal ti kromě jídla i hezký plášť? Pokoj v…“

Mávl rukou do vzduchu. „Prodali mě, Lio! Tak jako tebe.“ Odvrátil se, jako by se snažil získat zpátky svou vyrovnanost. Když se zase podíval na mě, z očí mu pořád sálala zuřivost, ale jeho tón byl klidný a cynický. „Jenže v mém případě nebyly žádné smlouvy. Když matka zemřela, koupili mě procházející žebráci za jediný měďák, jako bych byl nepotřebný kus hadru, s jedinou podmínkou – že mě nikdy nesmí přivést zpátky.“

„Prodal tě tvůj otec?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se pochopit, proč by někdo udělal něco takového.

Na čele mu vyrašil pot. Tohle byla vzpomínka, na které záleželo, ta, o níž vždycky odmítal mluvit. „Bylo mi osm,“ řekl. „Prosil jsem otce, aby si mě nechal. Padl jsem mu k nohám a objal mu kolena. Dodnes nemůžu zapomenout na odpornou vůni jasmínového mýdla z jeho kalhot.“

Zabouchl víko truhlice a posadil se na ni. Oči měl nezaostřené, jako by to zase viděl před sebou.

„Odstrčil mě. Prohlásil, že to tak bude lepší. Lepší! Lepší se zkušenými žebráky, kteří mě nechávali hladovět, abych jim po žebrotě na nárožích přinášel víc peněz. Pokud jsem přinesl málo, zbili mě, ale jen tam, kde to nebylo vidět. Na to byli opatrní. Pokud jsem ani potom nepřinesl dost, hrozili mi, že mě vrátí otci, který mě utopí ve vědru jako toulavou kočku.“

Jeho zrak se zaostřil, zabodl se do mě. „To Komizar mě našel žebrat na zablácené ulici. Viděl, jak mi košilí prosakuje krev po zvlášť drsném bití. Vzal mě k sobě na koně, odvezl mě do tábora a zeptal se, kdo mě zbičoval. Když jsem mu to pověděl, na pár hodin odjel, se slibem, že už se to víckrát nestane. Vrátil se potřísněný krví. Věděl jsem, že je to jejich krev. Dostál svému slovu a já byl rád.“

Vstal a popadl plášť z podlahy.

Zděšeně jsem zavrtěla hlavou. „Kadene, je hnusné bičovat dítě, stejně jako je odporné je prodat. Ale není to snad o důvod víc, abys opustil Vendu navždycky? Kdybys přišel do Morrighanu…“

„Já byl z Morrighanu, Lio. Byl jsem parchant urozeného šlechtice. Teď už chápeš, proč je nenávidím. To před nimi mě Komizar zachránil.“

Zírala jsem na něj, neschopná promluvit.

Ne.

To není pravda. Nemůže to být pravda.

Omotal si plášť kolem ramen. „Tak teď už víš, kdo jsou praví barbaři.“

Otočil se a odešel, dveře za ním zaduněly, a já pořád stála jako přimrazená.

Jeho znalost svatých písní.

Umění číst.

Jeho bezchybná morrighanština.

Pravda.

Jizvy na jeho hrudi a zádech.

Pravda.

Jenže mu to neudělal žádný Venďan, jak jsem vždycky předpokládala. Udělal to morrighanský šlechtic.

Neuvěřitelné.

Svíce dohořela. I lucerny. Ležela jsem schoulená na posteli a zírala do tmy, přehrávala si každý okamžik od chvíle, kdy vešel do hostince, přes naši dlouhou cestu po Cam Lanteux. Celou dobu jsem žasla nad jeho vybranými způsoby, které tak kontrastovaly s tím, kým byl – zabijákem. Celou tu dobu. Jak se vyznal v morrighanském světě. Teď mi to bylo naprosto jasné. A četl cedule v Terravinu. Neuměl číst jen vendsky. S Pauline jsme si obě všimly, jak dobře zpívá svaté písně, kdežto Rafe vůbec neuměl slova. To proto, že Kadena až do osmi let vychovávali jako syna vznešeného morrighanského pána.

Zradil ho vlastní otec. Můj krajan, urozený jako já. Matka ne – o ní prohlásil, že byla světice. Co se s ní stalo? To ona ho musela naučit těm jemným způsobům. Ona byla možná jediná, kdo mu v životě dával poznat lásku a soucit – až do chvíle, než se objevil Komizar.

Kaden se vrátil uprostřed noci. V pokoji byla úplná tma, a přece se pohyboval nehlučně, jako by viděl i v ní. Slyšela jsem, jak něco se zaduněním odložil, pak zašustění šatů a tichý povzdech, když se uložil na koberec. Místnost ztěžkla tichem. Uplynulo několik dlouhých minut. Věděla jsem, že nespí. Cítila jsem v temnotě jeho myšlenky, jeho pohled těkající po trámech nad našimi hlavami.

„Kadene,“ zašeptala jsem, „pověz mi o matce.“

Jmenovala se Cataryn. Byla mladinká, když si ji pán a jeho žena najali jako guvernantku k dětem, ale brzy zjistili, že má dar. Paní ji denně nutila, aby soustředila své myšlenky na její malé synky, ale pán ji začal nutit k něčemu jinému. Narodil se Kaden a žádný jiný život nepoznal. Myslel si, že je normální žít v domku na otcově panství. Když jeho matka onemocněla a zbývalo jí už jen málo sil, prosila jeho otce, aby si ho vzal do panského sídla. Paní to zakázala. Odmítla, aby bastarda vychovávali s jejími urozenými synáčky. Šlechtic sice Cataryn slíbil, že se o dítě postará, ale zřejmě souhlasil se svou ženou. Matka ještě ani nevychladla v hrobě, když strčil chlapce žebrákům a ani se za ním neohlédl.

Jeho matka byla krásná, měla křišťálově modré oči a dlouhé, hebké černé vlasy. Byla mírná a trpělivá, rozená učitelka. Učila Kadena s pánovými syny. V noci se v domku dívali oknem na hvězdy a ona mu šeptala staré příběhy, které po ní Kaden opakoval. Byl moc malý, než aby chápal, proč mají pánovi druzí synové různá privilegia. Ale když se kvůli tomu zlobil, matka ho vzala do náruče a broukala mu do tváře, že on je mnohem bohatší, protože má maminku, která má pro něj víc lásky, než se najde na celém širém světě.

A pak ji najednou neměl. Neměl nic. Jednou z jeho největších bolestí bylo, že zdědil otcovy světlé vlasy a hnědé oči. Když se podíval do zrcadla, chtěl v něm vidět aspoň něco, co by mu připomínalo matku.

„Já ji vidím, Kadene,“ ozvala jsem se. „Vidím ji v tobě každý den. Od chvíle, kdy jsem tě poznala, jsem vnímala tvůj klid, tvoje jemné způsoby. Pauline sama tvrdila, že máš laskavé oči. To je důležitější než jejich barva.“

Zůstal zticha. Slyšela jsem jen jeho mělký, rozechvělý dech.

A pak jsme oba usnuli.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Vstal brzy, před rozedněním, předtím, než se svět začal protahovat, koně ržát a přešlapovat a první ptáci zpívat. Připadalo mi, jako bychom sotva usnuli. Kaden zapálil svíčku a nacpal si věci do sedlové brašny.

Protáhla jsem se na posteli, vstala a přitáhla si pokrývku kolem ramen.

„Nechal jsem ti u dveří ve vaku nějaké jídlo,“ oznámil mi. „Vyplenil jsem zásoby v kuchyni, abys pokud možno nemusela vycházet z pokoje. Domluvil jsem se s Aster, Ebenem a Grizem, aby tě chodili každý den kontrolovat. S trochou štěstí potkáme místodržícího už na cestě a za chvíli budeme zpátky.“

„A jestli ne?“

„Jeho provincie je daleko na jihu Vendy. Potrvá to pár týdnů.“

Za pár týdnů se toho mohlo tolik stát. I za pár dnů. Ale nic jsem neřekla. Viděl jsem na něm, že si myslíš totéž. Jen jsem přikývla a on se obrátil k odchodu.

Vyhrkla jsem tu otázku, která ve mně hořela, když vzal za kliku. „Který pán to byl, Kadene? Kdo ti to udělal?“

Jeho ruka na klice zaváhala. Otočil se přes rameno ke mně. „Záleží na tom snad? Nemá každý šlechtic svoje bastardy?“

„Ano, záleží. Každý pán není zvrácená zrůda jako tvůj otec. Nemůžeš přestat věřit, že jsou i ti dobří.“

„Ale já přestal,“ odpověděl. Jeho hlas postrádal emoce a jeho rezignace mě rvala na kusy. Otočil se ke dveřím, jako by chtěl odejít, ale zůstal tam stát a nehýbal se.

„Kadene?“ zašeptala jsem.

Upustil sedlovou brašnu na zem a vrátil se ke mně, vzal mi obličej do dlaní, oči vroucí a hladové, a políbil mě. Jeho rty se měkce tiskly proti mým, pak tvrději, dychtivěji, moje ústa mu něžně odpovídala. Pak se pomalu odtáhl a zadíval se mi do očí.

„Opravdový polibek,“ řekl. „Přesně to jsem potřeboval. Jen ještě jednou.“

Otočil se, popadl brašnu a byl pryč.

Už podruhé během několika málo hodin jsem po jeho odchodu zůstala bez dechu.

Zavřela jsem oči. V tu chvíli jsem se nenáviděla. Necítila jsem žádné uspokojení z toho, že se mi daří Kadena tak úspěšně klamat. Všechno, co jsem cítila na svých rtech, byla pečlivě kalkulovaná lež.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Dveře se otřásly pod ranou z druhé strany. Věděla jsem, že to není Aster ani Eben. Ani Malich ne. Kaden mi řekl, že Malich má celý den službu. Na něj si mám dávat pozor až večer. Další netrpělivé zaklepání. Nebyla jsem ještě pořádně oblečená, neměla jsem učesané vlasy. Co je to za pitomce, který neví, že jsem tady zamčená a že potřebuje klíč? Griz?

Konečně se ozvalo zarachocení klíče v zámku a dveře se otevřely.

Byl to Komizar.

„Dveře ve Svatyni se většinou nezamykají. Nejsem zvyklý se shánět po klíči.“ Přešel kolem mě. „Obleč se,“ rozkázal mi. „Máš něco vhodného pro jízdu na koni? Nebo je ten oděv Meurasi kromě tvých hadrů to jediné, co sis pořídila?“

Nehýbala jsem se. Komizar se ke mně otočil a zadíval se na mě. „Máš pusu dokořán, princezno.“

„Ano,“ hlesla jsem. Moje myšlenky uháněly o překot. „Mám. Tady.“ Zamířila jsem k truhle, kde jsem měla nahoře složené jezdecké šaty, a popadla je. „Jezdecký úbor.“

„Tak si ho obleč.“

Zírala jsem na něj. Snad nečeká, že se bud převlékat před ním?

Ušklíbl se. „Ach. Stud. Vy urození.“ Zavrtěl hlavou a otočil se zády. „Pospěš si.“

Stál ke mně zády. Pod matrací jsem měla Natiyin nůž.

Ještě ne, oslovil mě hlas skrytý tak hluboko, až jsem se snažila předstírat, že se vůbec neozval. Tohle byla dokonalá příležitost. Komizar nebyl ve střehu. Nevěděl, že mám zbraň.

Ještě ne.

Byl to můj dar, nebo jsem se jen bála, že na to doplatím já? Protože bych doplatila. Můj nožík by sice dokázal odvést dobrou práci a proříznout krční žílu, ale s celou armádou by si neporadil. A čemu by prospělo, kdybychom s Rafem zemřeli? Jenže pak jsem si vzpomněla na Walthera a Gretu a odsunula rozum stranou. Udělej to. Prsty se mi chvěly. Tentokrát nesmíš pochybit, Lio. V mém nitru se svářily touha po pomstě a touha uniknout.

„No?“ pobídl mě netrpělivě.

Ještě ne. Zašeptání tak prudké jako zabouchnutí kovových dveří.

„Hned to bude.“ Shodila jsem noční košili, našla čisté spodní prádlo a modlila se, aby se teď neotočil. Asi bych si v tuhle chvíli měla dělat starosti s důležitějšími věcmi, než že mě uvidí nahou, a nikdy jsem nebyla obzvlášť stydlivá, ale navlékla jsem si prádlo přímo bleskově a pak i jezdecký úbor. Obávala jsem se, že jeho trpělivost nevydrží dlouho. Vlastně mě trochu překvapilo, že vůbec nějakou má.

„A je to.“ Zastrčila jsem si košili do kalhot. Komizar se otočil a díval se, jak si na opasek připínám navlečené kosti, jejichž počet znatelně narůstal. Nakonec jsem si oblékla teplou vestu sešitou z mnoha kousků kožešin, další vznešený symbol klanu Meurasi.

Komizar se od včerejška vykoupal. Bláto z cesty bylo pryč, jeho krátká bradka už byla zase pečlivě upravená. Přistoupil ke mně. „Učeš si vlasy,“ nařídil mi. „Nějak si je uprav. Ať neděláš hanbu té vestě, kterou máš na sobě.“

Usoudila jsem, že mě nechce odvést na popravu, když mu záleží na tom, jak vypadají moje vlasy. Jen mi připadalo divné, že mu na tom vůbec záleží. Ne, divné ne, podezřelé. Nešlo o to, abych nedělala ostudu vestě. Posadil se do Kadenova křesla a díval se, jak si češu vlasy a zaplétám si cop.

Studoval mě. Ne tím oplzlým způsobem, jakým mě tolikrát pozoroval Malich, ale chladně a vypočítavě, což mě přimělo hlídat si každý pohyb ještě víc. Něco chtěl. A přemítal o tom, jak to získat.

Upevnila jsem si konec copu. Komizar vstal a stáhl z háčku můj plášť. „Budeš potřebovat tohle.“ Přehodil mi ho kolem ramen a dal si načas, když mi ho zapínal pod krkem. Když mi jeho klouby přejely po čelisti, naježila jsem se.

„Čím jsem si zasloužila tak laskavou pozornost?“

„Jezelia,“ pronesl a zavrtěl hlavou. „Vždycky tak podezíravá.“ Zvedl mi bradu a podíval se mi do očí. „Pojď. Ukážu ti Vendu.“

Překvapilo mě, jak příjemné je být zase na koni. I když jsme klikatými ulicemi jeli jen pomalu, každé zhoupnutí koňského hřbetu bylo příslibem volné krajiny, luk, svobody – totiž pokud jsem ignorovala toho, kdo jel vedle mě. Komizar držel koně blízko mého a já na sobě cítila jeho pozorný pohled. A nejen na sobě, pozoroval bedlivě všechny, kolem nichž jsme projížděli. Ti se dívali prostě zvědavě: všichni slyšeli o princezně z Morrighanu, která je tady vězenkyní. „Stáhni si trochu plášť, ať vidí tvou vestu.“ Nejistě jsem se na Komizara podívala, ale udělala jsem, co chtěl. Vypadal rozzuřeně kvůli tomu, za co Kaden utratil jeho peníze, ale teď jako by ho to uchvacovalo.

Předváděl mě a já nevěděla proč. Ani ne před týdnem mě nechal vést Svatyní před Radu polonahou, oblečenou jen v pytli, kterému se stěží dalo říkat šaty. To jsem chápala: účelem bylo ponížit osobu z královského rodu, připravit ji o veškerou moc. Teď jako by mi mou důstojnost vracel, ale cítila jsem hluboko v nitru, že Komizar se nikdy v ničí prospěch nevzdá ani špetky moci.

Byla jsi uctěna oděvy klanu Meurasi. Bylo vyjádření jejich přízně něčím, s čím ani Komizar neumí zacházet? Anebo má prostě v úmyslu to všechno ovládat?

Projížděli jsme čtvrtí Brightmist, což byla nejsevernější část města. Tady Komizar vypadal v obzvlášť dobré náladě, pokřikoval na kupce, vojáky nebo na sběrače koňského trusu, který se používal k topení, protože jak jsem zjistila, ani dřeva nebyl ve Vendě dostatek, a koňské koblížky prý dobře hoří.

Komizar mi oznámil, že jedeme do vesničky asi hodinu cesty daleko, ale důvod mi nesdělil. V sedle vypadal působivě, tmavé vlasy mu povlávaly ve větru, jeho černý kožený jezdecký oblek se pod zamlženým nebem leskl. Zachránil Kadena. Pokusila jsem si představit, jakým člověkem býval, sám ještě skoro chlapec, když k sobě zvedl na koně zbičované dítě a odvezl ho do bezpečí. A pak šel povraždit Kadenovy mučitele.

„Máš nějaké jméno?“ zeptala jsem se.

„Jméno?“

„To, se kterým ses narodil. Které ti dali rodiče. Něco jiného než Komizar,“ upřesnila jsem, i když mi připadalo, že moje otázka nemůže být jasnější. Zřejmě ne.

Na chvíli se zamyslel a pak stroze odpověděl: „Ne. Jenom Komizar.“

Projeli jsme nestřeženou bránou na konci ulice. Před námi se rozkládaly louky s hnědou trávou. Přeplněné, zakouřené a rozbahněné město jsme nechali za sebou.

„Musíme jet rychleji,“ ozval se Komizar. „Prý jezdíš dobře. Ale možná jenom, když se za tebou ženou bizoni?“

Griz a Finch mu bezpochyby vyprávěli o tom, jak jen o vlásek unikli bizonům – a já na chvíli i svým věznitelům.

„To zvládnu,“ odpověděla jsem. „Jezdím slušně. Na princeznu.“ Jeho koně jsem sice neznala, ale zabodla jsem do něj paty a popohnala ho. Přitom jsem se modlila, aby to zvíře poslouchalo moje pokyny. Slyšela jsem, jak Komizar cválá hned za mnou, a pobídla jsem koně k větší rychlosti. Vzduch byl ledově svěží, štípal mě do tváří, a byla jsem ráda, že jsem si pod plášť vzala tu kožešinovou vestu. Komizar se mnou srovnal krok svého zvířete a pak popojel trochu přede mě. Škubla jsem otěžemi, a zase jsme se srovnali. Cítila jsem, že můj kůň má v sobě netušené zásoby energie, a byl stejně dychtivý běžet, jako já byla dychtivá mu povolit uzdu. Ale trochu jsem zpomalila, aby si Komizar myslel, že na něj nemám, a když sám vyrazil cvalem, já za ním zvolnila do klusu. Komizar se ke mně se smíchem otočil, tváře zčervenalé zimou, tmavé řasy roztančené naším závoděním.

Srovnal zase krok se mnou a jeli jsme pak cvalem, zatímco jeho vojáci za námi udržovali rovnoměrný odstup. Sem tam jsme minuli nějakou chatrč. Tráva tu rostla jen řídce a cesta byla tak málo používaná, že byla sotva rozeznatelná. Kamenné domky měly kolem ničemné zahrádky a na dvoře stáli vychrtlí koně, kteří by vlkům nestáli ani za druhý pohled, jak málo masa na sobě měli. Země tady byla drsná a tvrdá, připadalo mi neuvěřitelné, že se na ní vůbec může někdo uživit. Sem tam vyrůstal menší lesík nebo jsme narazili na políčka s úrodnou půdou či zelené louky. Když jsme se přiblížili k hřebeni, spatřila jsem vesnici, do které jsme mířili. Na svahu se k sobě choulilo několik domků s doškovými střechami a nad nimi vyrůstal borový háj. Kus dál od domků stálo dlouhé stavení, z jehož komína stoupal lenivý kouř.

„Sant Cheville,“ oznámil mi Komizar. „Horalé z takových vesniček jsou ti nejchudší, ale taky nejhouževnatější lidé, sůl země. Tohle je páteř Vendy. Zvěsti se mezi nimi šíří rychle. Jsou našima očima a ušima.“

Zírala jsem na shluk chatrčí. Podobné vísky jsem v Morrighanu mnohokrát míjela bez povšimnutí, ale když jsem si ji teď prohlížela, něco se ve mně probudilo. Matoucí, ale naléhavá touha. Můj kůň nervózně zatančil, jako by to cítil i on. Kolem krku mi zahvízdal silný chladný vítr, a já viděla propast, která se rozšiřovala, prohlubovala, polykala mě. Věděla jsem, že přijdeš. Ucítila jsem stejný strach a stejně horečné šílenství jako ten den, kdy jsem s Pauline míjela hřbitov. I my jsme součástí velkého příběhu. Toho, který prostupuje půdou, větrem, časem. Nechtěla jsem být součástí žádného příběhu. Chtěla jsem utéct zpátky do Terravinu. Zpátky do Civiky. Zpátky kamkoli, jen ne…

Tohle je páteř Vendy.

Zatáhla jsem za otěže a zastavila koně. Dech ze mě vycházel jen přerývaně. „Proč jsi mě sem přivedl?“ zeptala jsem se.

Komizar se na mě zadíval. Moje náhlé zastavení ho vyvedlo z míry. „Prospěje to Vendě. Nic víc vědět nepotřebuješ.“

Škubl otěžemi a popojeli jsme, až jsme se dostali blíž k dlouhému nízkému stavení. Komizar zastavil a otočil se k vojákům. „Hlídejte ji tady. Ať je na ni vidět.“ Pak v doprovodu jednoho vojáka zajel dál do vesnice a seskočil z koně. Dal se do řeči s lidmi, kteří vyšli z domků. Neslyšeli jsme, o čem se baví, ale bylo zřejmé, že ho vesničané rádi vidí. Komizar se otočil a ukázal na mě. Pak se zase dali do hovoru. Vesničané na mě zírali, pokyvovali, jeden byl tak odvážný, že plácl Komizara po zádech, jako by mu gratuloval k nějakému vítězství. Ten nechal těm lidem pytel mouky a ječmene a vrátil se k nám.

„Povíš mi, co jsi jim vykládal?“ zeptala jsem se.

Mávl na vojáky a vydali jsme se za ním kolem vesnice. „Horalé jsou pověrčiví,“ prohlásil. „Já těmi povídačkami o magii opovrhuju, ale oni se jich drží zuby nehty. Princezna z nepřátelského tábora, navíc obdařená darem, v našem středu – berou to jako přízeň bohů projevenou Vendě. Dodává jim to naději – a naděje dokáže naplnit břicha stejně jako jídlo. Někdy je tím jediným, co jim pomáhá přežít dlouhou krutou zimu.“

Zastavila jsem koně, abych dala najevo, že odmítám jet dál. „Pořád nevím, co jsi jim o mně řekl.“

„Řekl jsem jim, že jsi zběhla od nepřátelských sviní, aby ses přidala k našemu spravedlivému boji, protože to po tobě chtěli sami bohové.“

„Ty lháři…“

Chňapl po mně tak prudce, že mě málem srazil ze sedla. „Opatrně, princezno,“ zavrčel, když naklonil svůj obličej k mému. „Nezapomínej, s kým mluvíš – ani kdo jsem. Jsem Komizar. Dám jim sousto, kterým můžou nakrmit svá prázdná břicha. Rozumíš?“ Koně pod námi neklidně poskočili. Bála jsem se, že spadnu na zem mezi ně.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Dokonale.“

„Dobře.“

Pustil mě, objeli jsme vísku a ujížděli několik kilometrů k další.

„Takhle to půjde celý den?“ zeptala jsem se. „Nikdy se nesetkám s páteří Vendy, jen jim na mě budeš ukazovat svým dlouhým kostnatým prstem?“

Zadíval se na svoje měkké rukavice a mě zahřálo u srdce uspokojení. „Jsi temperamentní,“ prohodil. „A neumíš si dávat pozor na pusu. Můžu ti věřit, nebo jim chceš sebrat jejich naděje?“

Podívala jsem se na něj. Nechápala jsem, proč muž, jehož cílem je jinak rozsévat strach, teď tolik lpí na tom, aby rozdával naději chudým horalům. Může za to jen ta zima, na kterou je připravuje? Nebo jim chce dodat odvahu k něčemu dalšímu?

„Já vím, jaké to je, když člověk nemá nic než naději, Komizare. Během přechodu přes Cam Lanteux to často bylo jediné, co mě drželo při životě. Nevezmu jim naději, i když se rodí na můj úkor.“

Podezíravě mě pozoroval. „Jsi zvláštní dívka, Lio. Prohnaná a vypočítavá, jak mi říkal Malich, schopná hráčka – a to já obdivuju. Ale lhaní ne.“ Naše pohledy se do sebe zaklesly, jeho temné oči jako by se snažily číst každou linku v mé tváři. „Tak ať mě nezklameš.“ Škubl otěžemi a jeli jsme dál.

Když jsme se dostali blíž, dveře velkého společného stavení se otevřely a ven se vybelhal stařík opřený o sukovici. Všimla jsem si už ve městě, že ve Vendě je jen málo bělovlasých. Vysoký věk tu byl asi vzácností. Za starcem vyšli další lidé. Muž se sukovicí Komizara pozdravil jako sobě rovného, ne jako ustrašený poddaný svého vládce.

„Co tě sem přivádí?“ zeptal se ho.

„Přivezl jsem pár darů, které vám pomůžou přečkat zimu.“ Komizar pokývl na vojáka, který si nadhodil na rameno velký převázaný balík a upustil ho na zem vedle velkého domu.

„Něco nového?“ ozval se Komizar.

Stařec zavrtěl hlavou. „Větry jsou ostré. Brání v cestě jezdcům a svazují jazyky. Bohové slibují krutou zimu.“

„Ale jaro bude slibné,“ namítl Komizar. „Snad tahle naděje pomůže odvrátit pařáty zimy.“

Mluvili v hádankách, kterým jsem nerozuměla.

Stařec se podíval na mě. „A tohle?“

Komizar mě chytil za paži a přitáhl k sobě, aby se stařík mohl podívat líp. „Princezna Morrighanu obdařená darem. Utekla od našich nepřátel, aby se přidala k nám, protože to od ní žádali bohové. Nepřátelé se už začínají štěpit. A jak vidíš,“ ukázal na mou vestu, „uvítal ji klan Meurasi.“

Stařec na mě přimhouřil oči. „Opravdu?“

Komizarův stisk na mé paži zesílil. Zadívala jsem se na horala a doufala, že mu můj pohled poví víc než má slova. „Je to tak, jak říká Komizar. Jsem princezna, První dcera Morrighanu, a utekla jsem od svých krajanů, kteří jsou vašimi nepřáteli.“

Komizar se na mě po straně zadíval a v očích mu zatančilo pousmání.

„A jak se jmenuješ, děvče?“ chtěl vědět stařec.

Věděla jsem, že přijdeš. Ten hlas jsem slyšela stejně silně jako starcův. Zavřela jsem oči, abych ho utišila, ale ozval se ještě hlasitěji, důrazněji. Jezelia se znamením moci, se znamením naděje. Otevřela jsem oči. Všichni na mě hleděli mlčky, čekali, ve tvářích zvědavost.

„Jezelia,“ odvětila jsem. „Jsem Jezelia.“

Jeho vodnaté oči se na mě dál upíraly, než se otočil k vesničanům za sebou. „Jezelia, uvítaná klanem Meurasi,“ pronesl. Ostatní se mezi sebou začali tlumeně bavit.

Komizar se ke mně naklonil. „Výborně, princezno. To bylo přesvědčivé.“

Pro něj to byla jen chytrá šaráda, ale pro tyhle horaly očividně mnohem víc. Stařec se k nám zase obrátil. „Můžeme vám nabídnout troch thannisu na zahřátí?“

Komizar ze sebe vynutil slabý úsměv. I jemu thannis zřejmě chutnal jako kyselá špína. „Musíme se zase vydat na cestu…“

„Děkujeme za vaši pohostinnost,“ přerušila jsem ho. „Rádi si dáme pár doušků.“

Komizar po mně střelil zachmuřeným pohledem, ale před starcem se nechtěl dohadovat, což jsem věděla předem. Nevypadalo by dobře, kdyby nováček ctil tradice Vendy víc než její vládce – bez ohledu na to, jak nechutné jsou.

Zvedla jsem hrníček ke rtům. Ano, chutnalo to jako tekutá plesnivá hlína, ale nebylo to zdaleka tak zlé jako kroutící se bílí červi. Vypila jsem tekutinu na jeden zátah a vrátila hrníček ženě, která mi ho nabídla, s díky za laskavost. Komizarovi trvalo dvakrát tak dlouho, než vypil svůj.

Na příští zastávce mě vyplísnil za to, že „nepředvádím svůj dar“.

„Říkal jsi, že mezi venkovany se zprávy šíří rychle. Náznak je vždycky lepší než tlačit příliš na pilu. Jen je nech, ať touží vidět něco víc.“

Zasmál se. „Prohnaná a vypočítavá. Malich měl pravdu.“

„A to ji má tak zřídkakdy.“

Celý den pokračoval stejně, navštěvovali jsme jednu vesnici za druhou, Komizar jim předával svoje dary, pytle s moukou a sousta naděje, se mnou jako důkazem, že nepřítel už se třese strachy a bohové se na Vendu usmívají.

Uprostřed odpoledne jsme odpočívali v údolí, zatímco koně se napájeli z potoka. Zvedl se vítr a obloha potemněla. Přidržela jsem si plášť těsněji u ramen, když jsem se o kus dál od Komizara a jeho mužů zastavila na vyhlídce. Hleděla jsem na zaprášenou holou zemi v barvě temné vodní hladiny nad oblázky.

Ten den mi ukázal, že Venda je nehostinné místo, kde přežívají jen ti nejhouževnatější. Pozůstalých byla možná hrstka, ale jen pár vyvolených odvedli bohové a dívka Morrighan do země hojnosti. Venda takovou zemí nebyla. Tady zkáza dolehla s největší silou. Jak jsme jeli, míjeli jsme zkamenělé lesy, kopečky jen s občasným náznakem zeleně, pole ze spáleného rudého kamene, větrem ošlehané stromy, zkroucené tak, že vypadaly jako živé bytosti, pruhy políček, kde z tvrdé půdy vyrůstala chabá úroda, a viděli jsme pustiny v dálce, kde podle Komizara nic nerostlo ani nežilo – krajinu stejně hrozivou jako Infernaterr. A přece bylo na téhle zemi něco působivého.

Viděla jsem jen lidi, kteří se snaží přežít, věrní svým tradicím. Přidávají si kosti k opaskům, nezapomínají na oběti minulé ani budoucí. Lidi v barbarských šatech, jaké jsem teď měla na sobě i já. Lidé, kteří se nedorozumívají chrochtáním, ale mluví pokorně a vděčně. Věděla jsem, že přijdeš. Ta slova se mi stále zarývala do duše.

Silný závan větru mi zaškubal se šaty, vlasy se mi uvolnily z copu. Odhrnula jsem si pramínky z obličeje a zadívala se na nekonečnou krajinu i temné mraky, hromadící se na obzoru. Kdybychom měli s Rafem každý koně, jak daleko bychom utekli? Mohli bychom se někde ukrýt v téhle holé pustině? Kéž bychom to dokázali, aspoň na pár dní. Tři dny v jeho společnosti mi teď připadaly jako ten největší dar. Udělala bych pro něj cokoli. Už jsme byli každý zvlášť tak dlouho.

„Tak zamyšlená.“

Obrátila jsem se. „Neslyšela jsem tě přijít.“

„Není moudré se v téhle divočině zasnít tak, že si přestaneš hlídat záda. V téhle pozdní době už se plíží hyeny. A takovým soustem, jako jsi ty, by určitě nepohrdly.“ Pohlédl do dálky, kam jsem se předtím dívala, na nekonečně se táhnoucí kopce. „Na co myslíš?“

„Copak si nemůžu nechat vůbec nic? Ani vlastní myšlenky?“

„Ne,“ odpověděl. „Už ne.“

A já věděla, že to myslí vážně.

Prohlížel si můj obličej, jako by čekal, až zalžu, čekal na něco. Mlčela jsem. Vteřiny plynuly. Napadlo mě, že mě uhodí. Nakonec zavrtěl hlavou. „Jestli si potřebuješ ulevit, obrátíme se s mými muži zády. Vím, jak si lidi jako ty potrpí na soukromí. Ale pospěš si.“

Dívala jsem se, jak odchází, a divila se, proč najednou ustoupil. Divila jsem se všemu. Zachránil Kadena, poslal jídlo hladovějícím, neúnavně jezdil po svém království, osobně přivážel na zasedání místodržící ze vzdálených provincií. Že bych se v něm pletla? Vybavila jsem si jeho krutou poznámku Dobrá práce, chievdare, když vytáhl z hromady lupu Waltherův bandalír. Věděl, že mě to srazí na kolena. Ale bylo toho víc, co ve mně probouzelo pochybnosti. Bylo to v jeho očích, jež hladověly po všem, i po mých myšlenkách. Buď opatrná, sestřičko. Bratrovo varování mě dloublo pod žebra.

A přece když jsem ho v poslední vesnici pozorovala, jak objímá stařešiny a rozdává dary, když jsem viděla naději, kterou jim zanechal, a vzpomněla si, že to on zachránil Kadena před krutostí vlastních krajanů, napadlo mě, jestli vůbec záleží na tom, co mi napovídají instinkty.

Morrighan pozvedla hlas

k nebesům.

Políbila dva prsty,

jeden za ztracené,

druhý za ty, co přijdou.

Neboť zrno ještě nebylo odděleno od plev.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. IX

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KADEN

Po čtyřech dnech na cestě jsem usoudil, že bohové jsou proti nám. Možná byli vždycky. Neměl jsem to štěstí, že bych zastihl místodržícího, jak jede proti nám, nadraný a zkroušený ze zpoždění. Bordel v posledním městě na cestě dosud neměl to potěšení ho hostit, a tuhle zastávku by nikdy nevynechal. Buď byl na cestě, ale ještě ne tak daleko, anebo na ni vůbec nevyrazil.

Zatracený místodržící Tierny. Až ho budu mít na dosah, zakroutím mu krkem. Ledaže už to udělal někdo za mě.

Počasí bylo mizerné, ve dne fičel chladný vítr, v noci padal studený déšť. Muži, kteří cestovali se mnou, byli mrzutí. Zima přicházela brzy. Ale nebyl jsem tak rozjitřený kvůli ledovému větru. Bylo to kvůli té poslední noci s Liou. Nikdy jsem nikomu neřekl, jak se jmenovala má matka. Ani Komizarovi ne.

Cataryn.

Jako bych ji probral k životu. Najednou jsem ji zase viděl, slyšel její hlas, když jsem o ní Lie vyprávěl. Při vyslovení jejího jména se ve mně něco utrhlo, ale pak už jsem nemohl přestat, vyprávěl jsem toho Lie víc, vzpomínal na to, jak mě matka milovala – jediná osoba, která mě kdy milovala. Nechtěl jsem se s tím Lie svěřit, ale v temnotě noci, když jsem vyslovil matčino jméno, se to ze mě všechno vyřinulo. Všechno, až po barvu jejích očí.

A otcových očí. Zarazil jsem se. Neřekl jsem jí všechno.

Lia. Jako šepot ve větru.

Nejdřív jsem si myslel, že to je jen to, vítr a dlouhé hodiny o samotě v sedle. Když mi tam v hostinci pověděla svoje jméno, připomnělo mi to šepot, který jsem slýchal při cvalu savanou. Lia v pouštních kaňonech, Lia ve výkřiku vlka v dálce. Lia vepsaná do mého srdce předtím, než jsem ji vůbec spatřil. A pak Lia a já stál nad ní ve tmě její komůrky s nožem v ruce. Byl to ten šepot, který jsem nakonec nedokázal ignorovat, i když jsem ho snažil vystrnadit ze svého života od chvíle, kdy jsem poznal Komizara. To vědění mi jen přinášelo bolest.

Využil jsem ho tak jako ona. Pověděl jsem ženě svého otce, že zemře pomalou a strašnou smrtí, i když jsem nic takového neviděl. Bylo mi osm a zuřil jsem, že to moje maminka umírá, ne matka mých polovičních bratrů, žena, která mi nikdy nedala najevo sebemenší laskavost. Tehdy jsem dostal první výprask. Od otce, ne od žebráků. Jejich bič jen přidal jizvy k těm, které jsem už měl.

Který pán to byl, Kadene?

Jeho jméno jsem nehodlal povědět nikomu, ani Lie – ale až ten chlap bude umírat, bude to s mým jménem na rtech. Vyřkne ho s posledním dechem, s vědomím, že ho zradil vlastní syn. Tahle myšlenka mě po léta zahřívala u srdce. Naše plány. Ten okamžik v nich byl vždycky přítomný.

Projeli jsme průsmykem a zahájili sestup do údolí, když jsme je spatřili přicházet proti nám. Zastavil jsem své muže, dokud jsem si nebyl jistý, kdo to je. Povzdychl jsem si a ukázal jim, že můžeme jet dál, setkat se s nimi. Nesmíme nikdy zlenivět. Jenže místodržící z Arlestonu zlenivěl. Nebudu mít komu zakroutit krkem. Je mrtvý. Oddíl mužů proti nám nesl arlestonské praporce a ten v jejich čele musel být nový guvernér. Urostlý chlap, už ne tak mladý, jak uchvatitelé většinou bývají. Bylo mi to jedno. Mířil správným směrem, znal svou povinnost, a to bylo jediné, na čem záleželo. Teď se můžu vrátit do Svatyně. Vrátit se domů k Lie. Poslední zatoulaný místodržící se našel.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

RAFE

„Tyhle dveře,“ zabručel Ulrix a ukázal před sebe. „Vrátím se za dvě hodiny.“

„Tak dlouho se koupat nebudu.“

„Ale moje povinnosti budou trvat tak dlouho. Seď tady, dokud pro tebe nepřijdu.“

A oddusal pryč. Pořád byl ještě rozčilený, že jsem na něm včera vyhrál horkou koupel v kartách. Tvrdil, že mě nechal vyhrát, protože už smrdím, a možná to i byla pravda.

Sice jsem toužil po pořádné koupeli, ale mým hlavním záměrem bylo poznat víc ze Svatyně, a věděl jsem, že lázeňská komnata je blízko věže, kde bydlí Kaden a s ním Lia. Získal jsem sice jistou volnost, ale svolení toulat se sám po jiných částech Svatyně tam nepatřilo. Teď jsem si vtiskl do paměti, kudy jsme šli, kladl Ulrixovi nevinné otázky a snažil se určit, které chodby jsou hojně používané a které míň. Ulrix se i se svou vznětlivostí projevil jako užitečný průvodce.

Otevřel jsem dveře do lázeňské komnaty a tam čekala vana plné horké vody, jakou mi slíbili. Ponořil jsem do ní ruku. Horká nebyla, jen vlažná, ale po celé té době, kdy jsem si musel vystačit s umyvadlem se studenou vodou, byl i tohle luxus. Leželo tam i mýdlo a osuška. Ulrix si určitě připadal jako obzvlášť šlechetný muž.

Shodil jsem ze sebe šaty a umyl si nejdřív hlavu, vydrbal si obličej i vlasy. Pak jsem si vlezl do vany a chvíli se máčel, jenže voda rychle chladla. Osušil jsem se a byl jen napůl oblečený, když jsem na nahých zádech ucítil něčí ruce.

Obrátil jsem se a byla tam Lia. Přitiskla mě ke zdi. „Co tady děláš?“ vyhrknul jsem. „Nemůžeš…“

Vzala mi obličej do dlaní a dlouze, vroucně mě políbila. Její prsty prohrábly mé mokré vlasy. Odtáhl jsem se od ní. „Musíš jít. Co kdyby tě někdo…“ Ale moje rty se znovu spojily s jejími, tvrdě a hladově, vysílaly k ní úplně jiný vzkaz než ten, který jsem se snažil zformulovat. Přejel jsem jí rukama kolem pasu, vzhůru po zádech, oslabený vším tím ztraceným časem, těmi dny, kdy jsem ji toužil objímat.

„Nikdo mě neviděl,“ šeptla mezi polibky.

„Zatím.“

„Slyšela jsem Ulrixe, když ti říkal, že se vrátí až za dvě hodiny. Mě nikdo nebude hledat nejmíň tak dlouho.“

Mé tělo přilnulo k jejímu. Cítil jsem zoufalství v jejích polibcích, když mi šeptala o vzdálených pohořích Vendy, která viděla, nekonečných kopcích, kde bychom se mohli ztratit.

„Na pár dní, víc ne, a jen když budeme mít štěstí,“ řekl jsem. „To nestačí. Chci s tebou být celý život.“

Na okamžik zaváhala, jak jsem ji přitáhl zpátky do reality. Pak mi položila tvář na hrudník. „Co budeme dělat, Rafe?“ zeptala se. „Je to už dvanáct dní. Za nějakých deset se vrátí Komizarovi jezdci se zprávou o dobrém zdraví krále Dalbrecku.“

„Přestaň počítat dny, Lio,“ zarazil jsem ji. „Jen se tím doháníš k šílenství.“

„Já vím,“ zašeptala a ucouvla. Přejela očima po mé nahé hrudi. „Měl by ses obléknout, aby ti nebyla zima.“

Když stála tak blízko mě, cítil jsem všechno možné, jen ne chlad, ale popadl jsem košili a navlékl si ji. Lia mi pomohla zapnout knoflíky a každý dotek jejích prstů se mi propaloval do kůže.

„Jak ses dostala z pokoje?“ zeptal jsem se.

„Je tam stará podzemní chodba. Nevede nikam než do dalších rušných chodeb, takže je to většinou k ničemu, ale občas se hodí.“ Zřejmě si nedělala starosti, jak se dostane bez povšimnutí zpátky, ale já ano. Položila mi prst na rty a připomněla mi, že náš společný čas je moc vzácný na to, aby si s tím lámala hlavu. „Už jsem ti říkala, že se dokážu pohybovat nepozorovaně,“ dodala. „Mám v tom léta praxe.“

Zatarasil jsem dveře a sundal z lehátka prázdná vědra na podlahu, abychom si mohli sednout. Vyměnili jsme si těch pár novinek, co jsme oba měli. Lia se mi tiskla do náruče a vyprávěla mi, jak cestovala po vendském venkově a jak jsou tam stejní lidé jako všude jinde, chudáci, kteří se snaží nějak přežít. Že byli laskaví a zvědaví, vůbec ne jako Rada. Já jí pověděl, co jsem zjistil o pevnosti a jejích chodbách od Ulrixe, ale zamlčel jsem některé další věci, které jsem dělal. Hlavně jsem se nezmínil o zbraních, které se mi podařilo ukrýt. Viděl jsem žár v jejích očích, když mi vyprávěla, jak ukradla dýku z jedné káry s kořistí. Přihlížela kruté smrti svého bratra a věděl jsem, že prahne po pomstě, ale nechtěl jsem, aby vytáhla zbraň dřív, než na to nastane ta pravá chvíle.

Zatlačila mi na ramena, aby mě přiměla lehnout si, a já ji stáhl k sobě. Moje obezřetnost se drolila. Toužil jsem po ní víc než po čem jiném, dal bych za to život. Podívala se na mě, přejela mi prstem po čelisti. „Princ Rafferty,“ pronesla tázavě, jako by se pořád ještě pokoušela smířit s tím, kdo jsem.

„V Dalbrecku mi říkají Jaxon.“

„Pro mě budeš vždycky Rafe.“

„Jsi zklamaná, že nejsem farmář?“

Usmála se. „Pořád se ještě můžeš naučit, co dělat s melouny.“

„Anebo se spolu můžeme učit něco úplně jiného,“ navrhl jsem a přitáhl si ji blíž. Zase jsme se políbili a pak ještě jednou. „Lio,“ zašeptal jsem konečně, jak jsem se snažil nás oba zase přivést k rozumu, „musíme být opatrní.“

Přitiskla se čelem k mému, odmlčela se. Pak se zase opřela o moje rameno a bavili jsme se, skoro tak jako tu poslední noc v Terravinu, ale tentokrát jsem jí říkal pravdu. O rodičích – že nejsou mrtví, a jací jsou, a taky trochu o Dalbrecku.

„Zuřili, že jsem před svatbou utekla?“

„Otec ano. Matku to zlomilo – kvůli mně i kvůli ní samé. Hrozně si přála získat dceru.“

Zavrtěla hlavou. „Rafe, jsem tak…“

„Pššt, neříkej to. Nemusíš se nikomu omlouvat.“ Pak jsem jí pověděl ten zbytek, že mi to nikdy nepředkládali jako opravdové manželství, jen politický pakt, a že mi sám otec navrhl, abych si po svatbě pořídil milenku, pokud mi nevěsta nebude vyhovovat.

„Milenku? No není to romantické?“ Opřela se o loket a zadívala se na mě. „A co ty, Rafe?“ zeptala se mírnějším tónem. „Co sis myslel, když jsem se neobjevila?“

Vzpomínal jsem, jak jsem to ráno čekal v kostele v opatství s celou dalbreckou vládou a popotahoval si plášť. Museli jsme jet celou noc, zdrželo nás počasí, a už jsem to hlavně chtěl mít za sebou. „Když oznámili, že jsi zmizela, překvapilo mě to,“ přiznal jsem. „To byla moje první reakce. Nechápal jsem, jak se to mohlo stát. Vlády dvou království na tom pracovaly tak dlouho, ošetřily každou podrobnost. Pro mě jako by to bylo vytesané do kamene. Nechápal jsem, jak jedna holka může překazit plány nejmocnějších mužů kontinentu. A když jsem se konečně probral ze šoku, byla jsem zvědavý. Na tebe.“

„A rozzlobený ne?“

Ušklíbl jsem se. „Ano, taky,“ připustil jsem. „Tehdy jsem si to nepřiznával, ale byl jsem i rozzlobený.“

Protočila panenky. „Ha! Jako bych to nevěděla.“

„Asi to bylo jasné, když jsem přijel do Terravinu.“

„Věděla jsem, že s tebou budou potíže, sotva jsi vešel do hostince, princi Rafferty.“

Zapletl jsem jí prsty do vlasů a přitáhl si ji blíž. „Stejně jako s tebou, princezno Arabello.“ Její rty se ke mně přitiskly a já myslel na to, jestli někdy přijde den, kdy nebudeme náš společný čas muset hlídat, ale dělal jsem si starosti s Ulrixem. Odhadoval jsem to, že je pryč už skoro hodinu, a nechtěl jsem nic riskovat pro případ, že by se vrátil dřív. Když jsem ji začal odstrkovat, slíbila mi, že odejde během pěti minut. Za pět minut člověk sotva vypije jedno pivo, ale naplnili jsme je vzpomínkami na náš čas v Terravinu. Nakonec jsem jí řekl, že už musí jít.

Vykoukl jsem ze dveří, abych se ujistil, že v chodbě je čistý vzduch. Než odešla, dotkla se mé tváře a hlesla: „Jednou se vrátíme do Terravinu, viď, Rafe?“

„Vrátíme,“ zašeptal jsem, protože to chtěla slyšet. Ale když za sebou zavřela dveře, věděl jsem, že jestli se odsud někdy dostaneme, nikdy ji nevezmu nikam poblíž Morrighanu, ani do Terravinu ne.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Snažila jsem se přestat počítat dny, jak mi řekl Rafe, ale každý den, kdy mě vzal Komizar do některé z dalších čtvrtí, jsem věděla, že máme zase o den míň. Teď byly naše vycházky krátké, jen po městě, kde mě ukázal tomu kterému přednostovi čtvrti a těm, kdo byli poblíž, a rozesel mezi ně to, čemu říkal naděje. Na muže, který tak odmítal lhaní, rozhazoval mýtus o mé přítomnosti ve Vendě kolem plnými hrstmi jako semínka do větru. Bohové žehnají Vendě.

Mezi námi se kupodivu vytvořila jistá rovnováha. Bylo to jako tančit s nepřátelským cizincem. S každým krokem získal to, co chtěl, posílil oddanost klanů a vesničanů, a já také dostala, co jsem chtěla, i když jsem to nedokázala tak úplně pojmenovat.

Bylo to zvláštní puzení, nečekanými způsoby a v nečekanou chvíli – záblesk slunce, stín, kuchařka honící slepici chodbou domu, kouř ve vzduchu, oslazený šálek thannisu, svěží chlad jitra, bezzubý úsměv, ozvěna paviamma, kterým mi odpovídali na požehnání, temné pruhy oblohy, když jsem zpívala večerní modlitbu. Byly to navzájem nesouvisející okamžiky, které samy o sobě nic neznamenaly, a přece se mě držely jako prsty propletené s mými, které mě táhnou kupředu.

Výhodou Kadenovy nepřítomnosti bylo, že jsem měla večery sama pro sebe. Kaden odjížděl ve spěchu, takže stačil jen povědět Aster, aby mě chodila doprovázet do lázeňské komnaty, pokud budu chtít, a pomáhala mi s osobními věcmi – ale ty osobní věci nijak nespecifikoval. Ukázalo se, že Aster je šťastná, když se mnou může mít tajnosti. Ve Svatyni bylo tepleji než v chatrči, kde bydlela s tatínkem a bratranci. Zeptala jsem se jí, jestli ví, jak se dostat do katakomb, aby člověk nemusel přes hlavní halu. Vykulila oči. „Vy chcete jít do Jeskyní démonů?“ Zřejmě jim tak neříkali jen Finch a Eben.

Griz měl pravdu. Ta malá uličnice znala všechny zkratky a myší cestičky ve Svatyni – a že jich tu bylo. V jedné jsem musela schovat hlavu a lézt po kolenou. Když jsme se dostaly do další, uslyšela jsem vzdálené burácení.

„Co je to?“ zašeptala jsem.

„Tam nechceme,“ odpověděla Aster. „Ten tunel vede k úpatí útesů. Tam není nic než řeka, mokrý kamení a konstrukce mostu.“ Vedla mě opačným směrem, ale já si tuhle cestu zapamatovala. Cesta k mostu, i když ho nešlo zvednout – to bylo něco, co jsem chtěla prozkoumat.

Konečně jsme se vynořily v širším, jeskyni podobném prostoru, kde to páchlo petrolejem a zatuchlým vzduchem. Myslela jsem, že v tuhle hodinu bude prázdný, ale uslyšely jsme kroky. Ukryly jsme se do stínů, a když muži v tmavých hábitech prošli kolem nás, následovaly jsme je v bezpečné vzdálenosti. Začala jsem chápat, proč se tomu říká Jeskyně démonů. Jejich stěny nebyly jen z trosek, ale i z lidských kostí a lebek. Tisíce Předků tak podpíraly Svatyni a šeptaly svá tajemství – ta, která Aster nechtěla slyšet. Když je spatřila a zalapala po dechu, přitiskla jsem jí dlaň na pusu a konejšivě přikývla. „Tihle ti neublíží,“ prohlásila jsem, i když jsem si tím nebyla tak jistá. Jejich prázdné důlky sledovaly každý náš krok.

Úzká cesta vedla prudce dolů do obrovské místnosti, která působila dojmem architektury a umění jiné doby, a já uhodla, že to bude pozůstatek z časů Předků. Tady hluboko pod zemí, nejspíš dobře utěsněná, zůstala po staletí pozoruhodně dobře zachovaná, stejně jako její obsah. Byla plná knih, jejichž množství by přimělo královského rádce zblednout – bylo jich tu víc než ve všech jeho knihovnách dohromady. Na druhém konci jsem viděla muže v hábitech, jak přerovnávají knihy do sloupců. Občas některou z nich vyhodili na hromadu zavržených. Takové hromady se tam kupily všude. Napůl zakrývaly široký otevřený obloukový průchod do další místnosti za tou první. Proudilo z ní jasné zlaté světlo. Viděla jsem tam nejmíň jednu postavu v hábitu, sehnutou nad stolem a zapisující něco do knihy. Bylo to činorodé, organizované úsilí. Po podlaze se mihotaly stíny. Tam za obloukem byly i další postavy. Muž, který přebíral knihy, najednou jednu vzal a vydal se s ní pod oblouk. Zoufale jsem zatoužila zjistit, co to tam dělají a co je to za knihy, které studují.

„Chcete jednu?“ šeptla Aster.

„Ne,“ odmítla jsem. „Mohli by nás vidět.“

„Mě ne,“ odpověděla a ukázala mi, jak nízko se dokáže přikrčit. „A není to ani krádež, stejně je pak pálí v kuchyni v kamnech.“

Pálí je?! Vzpomněla jsem si na ty dvě knihy, které jsem ukradla rádci. Obě měly kožené desky ožehlé ohněm. Než jsem stačila Aster zarazit, vyrazila z úkrytu, tichá jako stín, a sebrala z hromady vyhozených knih jednu menší. Když se vrátila, hrudník se jí prudce zvedal vzrušením. Hrdě mi podala kořist. Byla vázaná jinak než knihy, které jsem kdy viděla, všechno na ní bylo napjaté a pravidelné, a jazyk jsem nepoznávala. Pokud to byla vendština, pak musela být mnohem starší než Píseň Vendy, kterou jsem překládala. A vtom mi došlo, co ti muži v hábitech dělají. Překládají z prastarých jazyků. To vysvětlovalo, proč ve Vendě potřebují zkušené učence. Kromě Morrighanu jsem znala tři další království, kde měli učence tak schopné, aby se s tím popasovali: Gastineux, odkud pocházela moje matka, Turquoi Tra, domov mystických mnichů, a Dalbreck.

Když tuhle knihu zahodili, věděla jsem, že nebude důležitá. Aspoň jsem už odhalila, co tady dělají: luští knihy z téhle hrobky, ztracené knihy Předků. V zemi, kde číst umělo jen pár lidí, to byla pozoruhodná aktivita. Mou zvědavost to ještě přikrmilo, ale bojovala jsem s touhou postavit se jim, protože tím bych odhalila naše noční potulky s Aster a riskovala bych i její osud. Zastrčila jsem si knihu do podpaží, pobídla Aster ke stezce lemované lebkami, a spěchaly jsme ke mně do pokoje.

Když jsme za sebou zavřely dveře, Aster se nervózně chichotala našemu společnému dobrodružství. Zeptala se, jestli jí tu knížku můžu číst, a já jí vysvětlila, že ne, že je v jazyce, kterému nerozumím.

„A tyhle?“

Podívala jsem se, na co ukazuje. Na mé posteli ležely vedle sebe knížky, které jsem ukradla královskému rádci v Morrighamu. Já je tam nedala. Prudce jsem se rozhlédla po pokoji, ale nikdo tam nebyl. Kdo sem vstoupil, když jsem byla pryč, a udělal to?

„Aster,“ ozvala jsem se přísně, „ty si ze mě utahuješ, viď? Položila jsi tam ty knížky, než jsme šly dolů?“

Ale její úzkostný výraz mi odpověděl i beze slov. Zavrtěla jsem hlavou, aby si s tím nedělala starosti. „To nic. Asi jsem zapomněla, že jsem je tam dala sama.“ Posbírala jsem knihy a položila je na truhlici. „Půjdeme si lehnout.“

Aster s sebou neměla nic než šaty, ve kterých přišla, a tak jsem jí půjčila na spaní jednu Kadenovu teplou košili. Padala jí až ke kotníkům, když se zachumlala do hřejivé látky. Když jsem si začala kartáčovat vlasy, viděla jsem, jak si dívenka zasněně mne svoje krátké strniště, jako by si představovala, že má taky dlouhé dívčí vlasy.

„Když máte tak dlouhý vlasy, určitě vám to zahřívá krk a ramena,“ ozvala se.

„To asi ano, ale mám na zahřátí něco mnohem hezčího. Chceš to vidět?“

Dychtivě přikývla a já vytáhla ze sedlové brašny modrý šátek od Reeny. Rozklepla jsem ho a stříbrné korálky na něm zacinkaly. Zamotala jsem do něj Aster hlavu a konce jí upevnila kolem krku. „Tak. Teď vypadáš jako krásná tulácká princezna,“ usmála jsem se. „Je tvůj, Aster.“

„Můj?“ Natáhla ruku, aby pohladila látku, dotýkala se korálků, její ústa se s úžasem otevřela, a mě dojalo, jak velkou radost jí takové drobné gesto udělalo. Zasloužila si mnohem víc, než jsem jí já mohla dát.

Zalezly jsme si spolu do postele a já jí vyprávěla příběhy z morrighanského Svatého písma. Historky o tom, jak z první vyvolené říše vznikala Menší království, příběhy o lásce a obětech, o cti a pravdě, příběhy, které ve mně probouzely stesk po domově. Svíce už skoro dohořela a já uslyšela, jak Aster začala tiše pochrupovat. Zašeptala jsem jí Reeninu modlitbu: „Ať ti bohové dopřejí klidné srdce, těžké oči, a andělé ať chrání tvoje dveře.“

Harik, muž čestný a spravedlivý,

přivedl Aldrida k Morrighan.

Ten stal se jejím chotěm před zraky bohů

a Pozůstalí se sjednotili.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. III

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Bylo už dost pozdě, Aster dávno spala s měkkým šátkem v ruce, ale já seděla na koberečku uprostřed pokoje a dívala se na knihy, které se objevily na mé posteli. Někdo je tam položil tak, abych je měla na očích, jako bych jinak mohla zapomenout, že jsem je ukryla pod matraci. Popravdě řečeno mě tolik zaměstnávalo úsilí zůstat naživu, že jsem na ně málem zapomněla. Cestou přes Cam Lanteux jsem přeložila celou Píseň Vendy, ale z Ve Feray Daclara au Gaudrel jsem stihla přeložit jen kousek.

Vytáhla jsem knížečku z obalu a dotkla se vyražených písmen, přejela jsem prstem po ohořelém rohu. Ta kniha přežila staletí, trýznivou pouť přes kontinent i něčí pokus ji spálit. Gaudrel. Kdo ta žena byla, kromě toho, že byla tulačkou a vypravěčkou příběhů?

První část mi připadala jako pohádka vyprávěná dítěti, aby zapomnělo na hlad, ale už když jsem ji překládala, pochopila jsem, že to musí být něco víc. Proč by ji jinak královský rádce tak schovával, proč by posílal nájemného vraha, aby mu ji ode mě přinesl zpátky?

Našla jsem v sedlové brašně tulácký slabikář, který mi pomáhal luštit jejich jazyk. Pak jsem se posadila a začala brát slovo za slovem, řádku po řádce. Začala jsem opět s první pasáží. Bylo nebylo, kdysi dávno, mé dítě, žila princezna stejně malá jako ty. Byl to příběh o cestě, naději, o děvčátku, které vládlo slunci, měsíci a hvězdám. V další části vystupovalo dítě, které se domáhalo dalšího vyprávění, ale tentokrát o velké bouři. To už mi hodně připomínalo morrighanskou Knihu svatého písma.

Vzpomínám si jen, že byla bouře.

Bouře, která nekončí.

Velká bouře, pobídne mě.

Povzdychnu si, Ano, a posadím si ji na klín.

Bylo nebylo, mé dítě,

kdysi před dávnými časy,

se z oblohy sneslo sedm hvězd.

Jedna otřásla horami,

druhá rozvířila moře,

třetí spolykala vzduch,

čtyři pokoušely srdce lidí.

Hvězdy padající z oblohy. Byl to jen příběh, nebo Gaudrel patřila k Předkům, kteří přežili? Sama byla jen dítě, když anděl Aster svrhl na Zemi hvězdu? To by vysvětlovalo, proč je její vyprávění chybné. Svaté písmo překládaly celé generace nejlepších morrighanských učenců a bylo jisté, že na Zemi spadla jen jedna hvězda, ne sedm. Ale jedna nebo sedm, na tom sotva záleželo – pro ni to byla bouře, která nekončí. Bouře, která způsobila, že staré zvyky ztratily smysl. Gaudrel mluvila o ostrých nožích a železné vůli, ale zarazila jsem se, když jsem se dostala k pasáži o mrchožroutech. Gaudrel a to dítě prchaly před nějakými stvůrami, stejně hladovými jako ty dvě. Byli to mytičtí netvoři z Infernaterru, kterých se tak báli Venďané?

Každá stránka byla pohledem do jiné doby a společně vytvářely kroniku dávných událostí. Gaudrelin příběh. Některé pasáže jako by byly pečlivě stylizované pro dětského posluchače, jiné byly brutálně syrové.

Aster se ve spánku zavrtěla a já rychle prolistovala pár dalších stránek. Tohle za jedinou noc nemůžu přeložit. Další stránka byla o Gaudrelině otci.

Pověz mi to znovu, Amo. O tom teple. Předtím.

Teplo přicházelo, mé dítě, ale odkud, to nevím.

Můj otec rozkázal a bylo tam.

Byl tvůj otec bůh?

Byl bůh? Asi ano.

Vypadal jako člověk.

Ale byl nad pomyšlení silný,

k neuvěření moudrý,

odvážnější než kterýkoli smrtelník

a mocný jako…

Povím ti příběh, dítě, příběh svého otce.

Bylo nebylo, žil kdysi muž velký jako bohové…

Ale i velcí se mohou zachvět hrůzou.

I velcí mohou padnout.

Posadila jsem se zpříma a zírala na ty věty. Připadalo mi to tak podobné větám z Písma: Sami se považovali za bytosti jen o stupeň nižší než bohové. Dva příběhy vířily před mýma očima, mísily se jako krev a voda. Čí byl první? Morrighanské Svaté písmo, nebo ten, který teď držím v rukou? Aster se překulila, protáhla, v polospánku zamumlala otázku, kdy si půjdu lehnout. „Brzy,“ zašeptala jsem. Znovu jsem začala listovat knížečkou, hledala další odpovědi.

Kam šla, Amo?

Je pryč, mé dítě.

Ukradli ji, jako tolik dalších.

Ale kde je?

Zvedla jsem dětskou bradičku. Její oči byly zapadlé hladem.

Pojď, najdeme si něco k jídlu.

Jenže dítě rostlo, nedalo se odbýt tak snadno.

Ona věděla, kde hledat jídlo. Potřebujeme ji.

A proto byla pryč. Proto ji ukradli.

Ty máš v sobě taky ten dar, mé dítě. Naslouchej. Pozoruj.

Najdeme jídlo. Trávu. Zrní.

Vrátí se zase?

Byla za zdí. Pro nás už byla mrtvá.

Ne, nevrátí se.

Má sestra Venda je teď jednou z nich.

Sestry?

Znovu jsem přeložila poslední stránku, protože jsem si byla jistá, že jsem někde udělala chybu, ale byla to pravda. Takže Gaudrel a Venda byly sestry. Venda taky patřila k tulákům.

A já četla dál.

Nechť je to známo.

Ukradli ji.

Mou maličkou.

Natahovala se po mně. Vřískala.

Amo!

Teď je z ní mladá žena

a tahle stařena je nezastaví.

Nechť je to známo bohům i příštím generacím.

Ukradli ji Pozůstalým.

Ten zloděj Harik kradl mou Morrighan

a prodal ji za pytel zrní

mrchožroutu Aldridovi.

Zavřela jsem knížku. Dlaně jsem měla vlhké. Zírala jsem na svůj klín a snažila se pochopit. Snažila se vysvětlit si to. Snažila se tomu nevěřit.

To nebylo jen tak nějaké dítě, jemuž Gaudrel vyprávěla příběhy.

Byla to Morrighan.

Ne dítě vyvolené bohy, ale ukradené zlodějem a prodané mrchožroutovi. Harik nebyl jejím otcem, jak tvrdilo Svaté písmo. Byl to její únosce, prodal ji za pytel zrní. A uctívaný otec zakladatel našeho království Aldrid byl mrchožrout, který si koupil nevěstu.

Aspoň podle téhle knížečky. Nebyla jsem si jistá, čemu mám věřit.

Byla jsem si jistá jen jednou věcí. Ty tři ženy byly od sebe odtrženy. Tři ženy, které patřily do jedné rodiny.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

RAFE

Calantha a Ulrix mě odvedli do stájí. Měl jsem se vydat na další projížďku jejich bídným městem. Mělo to jedinou výhodu, že jsem přitom mohl pátrat po nějaké únikové cestě. Jenže mi připadalo čím dál jistější, že žádná taková není.

Vendští jezdci jsou rychlí a každý další ztracený den se mi propaloval do mysli. Procházel jsem si všechny vojenské strategie, které mi Sven vtloukal do hlavy, jenže žádná nepočítala s Liou a s rizikem, jaké by to pro ni znamenalo.

Ty myšlenky mě tak pohlcovaly, že jsem ho nejdřív nepoznal. Házel suchý koňský trus do koše vedle stájí, šaty měl špinavé a potrhané. Když jsem šel za Calanthou a Ulrixem, jen jsem po něm lhostejně přejel pohledem a soustředil se na svého koně v prvním stání. Přivlastnil si ho jeden z chievdarů. Bylo o něj dobře postaráno, pečlivě ho vyhřebelcovali, ale štvalo mě, že teď bude sloužit Vendě.

Calantha a Ulrix mě vozili na projížďky na Komizarův rozkaz. Když jsme dorazili na dvůr u stájí, zahlédl jsem ho, jak odjíždí s Liou. Vidět ji v jeho společnosti mě děsilo. „Nic se jí nestane,“ ozvala se Calantha. Odvrátil jsem od nich pohled a odpověděl, že mě jen zajímá, k čemu tyhle cesty po městě slouží. „Je to něco jako kampaň,“ odpověděla vyhýbavě. „Komizar se chce podělit o zprávu o našich urozených hostech s ostatními.“

„Já jsem jen obyčejný posel.“

„Ne,“ odmítla. „Budeš tím, čím chce Komizar. A dneska budeš urozeným grandem, velvyslancem prince z Dalbrecku.“

„Na národ, který pohrdá šlechtou, by to zvláštní dojem dělat nemělo.“

„Komizar se jen snaží lidi nakrmit a je víc možností, jak to udělat.“

Vyvedli jsme koně ze stáje. Sběrač koblížků právě odvážel svůj náklad na káře, ale přede dveřmi stáje zakopl a vysypal ho na zem. Ulrix začal nadávat, že nám ten ničema brání v cestě. „Fikante idaro! Bogeve enar johz vi daka!“

Sběrač trusu lezl po zemi, snažil se chvatně vracet koblížky na káru. Pak zvedl hlavu a vychrlil ze sebe pokornou omluvu ve vendštině. Když jsem ho viděl, přimhouřil jsem oči, protože jsem myslel, že mě klame zrak.

Byl to Jeb. Špinavý, s mastnými vlasy, páchl. Jeb. Sběrač koňských lejn.

Stálo mě to hodně sil, abych se k němu nevrhnul a neobjal ho. Takže to zvládli – aspoň Jeb ano. Rozhlédl jsem se po dvoře s nadějí, že uvidím i ostatní. Jeb horlivě zavrtěl hlavou, když se omlouval za svou nemotornost. Krátce se na mě podíval a znovu s ní zakroutil.

Ostatní tady nejsou. Zatím. Nebo tím chce říct, že vůbec nepřijdou?

„Přines mi jich pár ke mně do pokoje, až skončíš. V Severní věži,“ řekl jsem mu.

Calantha si s Jebem vyměnila pár rychlých slov. „Mi ena urat seh lienda?“

Jeb zavrtěl hlavou a ukázal něco prsty. „Nay. Mias e tayn.“

„Ten chrapoun umí jen vendsky,“ zavrčel Ulrix. „A tvůj pokoj přijde s topením na řadu až nakonec, emisare. Až se zahřeje Rada, třeba zbyde i na tebe.“

Jeb pokyvoval a hodil na káru poslední rozsypané koblížky. Severní věž. Ten chrapoun tomu rozuměl dokonale, a teď už věděl, kde mě hledat. Odtlačil káru pryč a Ulrix se protáhl kolem nás. Jeho trpělivost se vyčerpala do dna. „Sejdu se s vámi tam.“

„Kde tam?“ zeptal jsem se Calanthy.

Povzdychla si, jako by ji to nudilo. Na tak mladou ženu mi připadala hodně unavená životem. Čím víc jsem z ní doloval informace o jejím postavení ve Svatyni, tím ledovější tvář mi nastavovala. Nic důvěrného jsem z ní nikdy nedostal. „Jedeme do čtvrti Stonegate se zastávkou u Vrchu mrtvol,“ odpověděla. „Komizar se domnívá, že by tě to mohlo pobavit.“

Čtyři roky jsem byl voják, táhl jsem s armádou. Viděl jsem toho hodně. Probodané muže, zmrzačené, muže s rozpolcenými lebkami. Viděl jsem dokonce i muže roztrhané divou zvěří, napůl sežrané. V Cam Lanteux a na bitevních polích se od smrti nedala čekat žádná ohleduplnost. Naučil jsem se čekat cokoli. Ale když jsme překročili hřeben Vrchu mrtvol, do krku mi vylétla žluč. Potlačil jsem tlak na hrudi a začal se odvracet.

Ulrix mi položil ruku na rameno. „Radši se podívej pořádně. Komizar se tě bude ptát, co si o tom myslíš.“ Obrátil jsem se zpátky. Zíral jsem upřeně před sebe. Tři hlavy na kůlech. Kolem opuchlých jazyků bzučely mouchy. V očních důlcích se hemžily larvy. Krkavec usilovně vyklovával z tváře něco podlouhlého, jako by tahal žížalu. Jenže i v takovém stadiu rozkladu bylo jasné, že to byli chlapci. Kdysi to byli chlapci.

„Zabiják se o ně postaral. Byli to zrádci.“ Ulrix pokrčil rameny a vykročil zase dolů z kopce.

Otočil jsem se na Calanthu. „To udělal Kaden?“

„Dohlížet na popravy je povinnost Strážce. Hlavy na kůly nabodli vojáci. Zůstanou tam, dokud z kostí neopadá maso,“ odpověděla. „Na Komizarův rozkaz.“

Díval jsem se na ni. Její jediné oko se lesklo, ramena, většinou arogantně zatažená, teď měla sklesle svěšená.

„Ty s tím nesouhlasíš,“ poznamenal jsem.

Pokrčila rameny. „Na tom, co si myslím já, nezáleží.“

Než se stačila odvrátit, natáhl jsem se k ní a dotkl se její ruky. Trhla sebou, jako by si myslela, že ji chci uhodit, a já ucouvl.

„Kdo jsi, Calantho?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou, do jejího vzezření se vrátil znuděný výraz. „Hodně dlouho jsem nebyla nikdo.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Bylo vzácné ráno bez mraků, obloha řízně modrá. Čerstvý vzduch proteplovala vůně thannisu – chutnal sice trpce, ale voněl sladce. Zářivost dne pomáhala zahnat moje vyčerpání. Už tak jsem měla v hlavě tolik věcí, a teď jsem si z ní navíc nedokázala nijak vyhnat Gaudrelino vyprávění. Pozdě v noci jsem se neustále budila s touž myšlenkou: Byly jedna rodina. Morrighan ukradli a prodali mrchožroutovi. Možná měla Morrighan opravdu dar a vedla lid do nové země. Ale ti, které vedla, nebyli vznešení Pozůstalí, vyvolení bohy pro své ctnosti. Byli to mrchožrouti, kteří kořistili na druhých. Kteří zneužili Morrighan.

„Spala jsi dobře?“ zavolal Komizar přes rameno.

Škubla jsem otěžemi, abych ho dohnala. Moje hanebné předvádění dnes pokračovalo ve čtvrti Canal, v prádelnách přímo naproti jehendře.

„Tvoje předstírání mě dojímá,“ odsekla jsem. „Je ti úplně jedno, jak jsem spala.“

„Až na ty tmavé kruhy pod tvýma očima. Vypadáš pak před lidmi míň přitažlivě. Štípni se do tváří, třeba to pomůže.“

Rozesmála jsem se. „Vždycky když si myslím, že už tě nemůžu nenávidět víc, ukážeš mi, jak jsem se mýlila.“

„Ale jdi, Jezelie, po tom, co jsem ti prokázal tolik laskavosti? Jiní zajatci by už byli dávno mrtví.“

Nenazvala bych to sice laskavostí, ale pravda byla, že jeho poznámky ke mně přestaly být tak sžíravé. Nemohla jsem si také nevšimnout, že dělá něco, co můj otec ve své zemi nikdy nedělal: chodil mezi ty, kterým vládl. Ty blízké i ty vzdálené. Nevládl jim na dálku, ale důvěrně a důkladně. Znal svůj lid.

Znal ho dobře.

Včera se mě zeptal, co znamená réva a dráp na mém rameni. Nezmínila jsem se o Písni Vendy a doufala jsem, že ani nikdo jiný, ale byla jsem si jistá, že aspoň někteří z těch, kteří na mě zírali, ji vydolovali z paměti. Zaprášená legenda, předávaná generacemi. „Je to chyba,“ odpověděla jsem prostě. „Svatební kavah, nanesená omylem tak, že se nedá smýt.“

„Zdá se, že poutá hodně pozornosti.“

Pokrčila jsem rameny. „Jako všechno na mně. Jsem pro ně exotický tvor ze vzdáleného království.“

„To jsi. Vezmi si zítra ty šaty, které to podtrhnou,“ rozkázal mi. „Tahle nudná košile je příšerná.“

Ale teplá. Jenže to ho vůbec nezajímalo, ani to, že klanové šaty nebyly určené k jízdě na koni. Jenže to bylo ve světle jeho velkých plánů nepodstatné. Přikývla jsem na znamení, že jeho požadavek beru na vědomí, ale stejně jsem si dnes zase vzala jezdecké kalhoty a košili. Zřejmě si toho nevšiml.

Když Komizar zrovna nezkoumal každé moje slovo a pohyb, užívala jsem si pobyt mezi lidmi. Poskytovali mi jiný druh tepla, který jsem nejspíš potřebovala víc. Tohle zahanbující nebylo. Uvítání klanem Meurasi bylo jen prvním přivítáním, k němuž se přidávaly ostatní klany. Nabízení thannisu, vyprávění příběhů nebo jen pár povzbudivých slov mi poskytovalo rovnováhu, a také znamenalo pár hodin mimo Svatyni. Na můj dar se dostalo jen málokdy. Občas jsem měla pocit, že se k nám snáší něco velkého a temného, a vzhlédla jsem vzhůru, jako bych čekala černého draka s mohutnými drápy, ale nic tam nebylo. Jen pocit, který jsem ze sebe rychle setřásla, když jsem viděla, jak se Komizar usmívá. Nikdy nepropásl příležitost udělat z toho něco zkaženého, trapného. Chtěl, abych svůj dar zadusila, místo abych mu naslouchala. V jeho přítomnosti mi připadalo nemožné něco rozvíjet.

Dostali jsme se do úzké uličky a sesedli. Otěže jsme podali strážným, kteří jeli s námi.

„Jde o tohle?“ ozval se Komizar a zatahal palcem za Waltherův bandalír. „To kvůli tomu jsi pořád tak nedůtklivá?“

Podívala jsem se na kožený pruh přes jeho hrudník. Nějakým zázrakem vůle jsem si ten pohled dokázala zablokovat. Nedůtklivá? Bohové, ten bandalír ukradli z mrtvoly mého bratra potom, co povraždili celý jeho oddíl. Nedůtklivá? Podívala jsem se z bandalíru do jeho chladných černých očí. Mihl se v nich úsměv, jako by četl každou tu spalující myšlenku, která mi prolétla myslí.

Zavrtěl hlavou, jako by ho má mlčenlivá odpověď uspokojila. „Musíš se naučit, jak se vzdávat věcí, Lio. Všech věcí. Nicméně…“ Vytáhl z pochvy dýku, stáhl si pás přes rameno a přehodil ho přes moje. Jeho ruce prodlely na mých zádech, když mi ho utahoval. „Je tvůj. Jako odměna. V posledních dnech jsi byla užitečná.“

Vydechla jsem ulehčením, když mi konečně bandalír upravil a jeho ruka se z mých zad zvedla. „Tví lidé se už stejně ochotně sklánějí před tvou vládou,“ ozvala jsem se. „K čemu mě potřebuješ?“

Naklonil se ke mně a jemně mi přejel dlaní po tváři. „Potřebuju horlivost, Lio. Zásoby potravin jsou menší, než kdy byly. Lidé potřebují horlivost, která jim pomůže přečkat hlad, chlad a strach během dlouhé zimy. Přece nechci tak moc, ne?“

Nejistě jsem se na něj zadívala. Horlivost byl zvláštní výraz. Jako by naznačoval něco vášnivějšího než naději nebo odhodlání. „Neumím v nikom probouzet horlivost, Komizare.“

„Zatím dělej dál to, co děláš. Usmívej se, třepotej řasami, jako by k tobě šeptali duchové. Později ti povím, co máš říkat.“ Položil mi ruku na rameno, pohladil ho, a najednou jsem cítila, jak se mi látka košile pohnula, když ji sevřel v prstech. Prudce škubnul. Překvapeně jsem zamžikala, když mi s trhnutím odhalil rameno. „A je to,“ ozval se. „Upravil jsem ti tu nudnou košili.“ Jeho prsty přejely po rameni s obnaženou kavah. Komizar se ke mně naklonil a s ústy u mého ucha zašeptal: „Až ti příště povím, co máš udělat, dej si pozor, abys to udělala.“

Ujížděli jsme k prádelnám už mlčky. Cítila jsem na sobě pohledy lidí, kteří zírali na kavah i na mou roztrženou košili. Horlivost. Přece nechci tak moc, ne? Dělal ze mě cirkusovou atrakci, ať jsem chtěla, nebo ne. Byla jsem si jistá, že kavah je v jeho očích jen něco podivného a exotického, možná zpátečnického. Nešlo mu o to, co obraz znamená, jen o to, že pomáhal probouzet kýženou horlivost. Chtěl ze mě udělat jen další rozptýlení a nic na tom mi nepřipadalo správné.

Když jsme dojeli k prádelnám, viděla jsem tři podlouhlé nádrže u břehu řeky, jimiž protékala zkrocená voda. Na okrajích klečely ženy, které na kamenech drhly prádlo. Klouby na rukou měly z ledové vody rudé a popraskané. Z jednoho z mnoha krámků kolem prádelen se linul odporně sladký kouř a Komizar mi oznámil, že půjde na chvíli dovnitř.

„Promluv si s pradlenami, ale nechoď blíž k vodě,“ nařídil mi přísně, abych nezapomněla, že ho musím poslouchat na slovo. „Hned zase přijdu.“

Dívala jsem se na ženy, jak se hrbí nad břehy, ždímají vyprané kousky a házejí je do košů, ale pak jsem za cestou uviděla Aster, Zekiaha a Yvet, jak se choulí ve stínu a dívají se na něco, co držela Yvet.

Připadali mi nezvykle zaražení a tiší, což bylo hlavně u Aster zvláštní. Vydala jsem se přes náměstíčko a zavolala na ně jmény. Když se ke mně otočili, viděla jsem, že Yvet nic nedrží – jen měla dlaň omotanou hadříkem, kterým prosakovala krev.

Zalapala jsem po dechu a rozběhla se k nim. „Yvet, co se stalo?“ Natáhla jsem se po její ruce, ale ucukla a přitiskla si ji na břicho, aby ji přede mnou schovala.

„Yvet, no tak,“ zabroukala jsem chlácholivě, protože jsem si myslela, že jsem ji polekala. „Pověz mi, jak ses poranila?“

„Ona ti to nepoví,“ ozvala se Aster. „Stydí se. To přednosta. Usekl jí ho.“

Otočila jsem se k Aster. Tváře mi zrudly horkem. „Jak to myslíš… usekl?“

„Konec prstu. Za krádež. Jestli to dělá znova, přijde o celou ruku.“

„Je to moje vina,“ ozval se Zekiah se sklopenou hlavou. „Yvet věděla, že hrozně chci ochutnat ten sýr s plísní.“

Vzpomněla jsem si na to, jak jsem poprvé viděla Zekiaha s opuchlým pahýlem ukazováčku.

Za krádež sýra?

Zmocnil se mě takový hněv, že jsem se celá roztřásla – ruce, rty, nohy. Mé tělo už nebylo moje. „Kde?“ vyhrkla jsem. „Kde je ten přednosta?“ Aster mi pověděla, že je to kovář u vchodu do jehendry, a pak si připlácla dlaň na pusu. Zatahala mě za pásek, aby mě zastavila, když jsem se rozběhla pryč, prosila mě, ať to nedělám. Setřásla jsem ji. „Zůstaňte tady!“ vykřikla jsem. „Všichni tři! Zůstaňte tady!“

Věděla jsem přesně, který krámek myslí. Několik pradlen, které mě viděly, jak soptím zuřivostí, se rozběhlo za mnou a opakovaly po Aster, ať to nedělám, ať tam nechodím.

Našla jsem kováře uprostřed krámu, jak pečlivě leští cínový korbel.

„Ty!“ vybuchla jsem a namířila mu prst do obličeje, abych ho přiměla podívat se na mě. „Ještě jednou se dotkneš nějakého dítěte a osobně ti usekám ruce a nohy! A pak hodím tvoje odporné bezcenné tělo na ulici, ať tam shnije, rozumíš?“

Nevěřícně se na mě zadíval a rozchechtal se. „Jsem přednosta.“ Hrana jeho masité ruky vylétla, a sice jsem ji zachytila, ale síla jeho úderu byla taková, že mě porazila. Upadla jsem na stůl a shodila z něj vystavené zboží na zem. Hlavou mi projela bolest v místě, kde jsem se udeřila o hranu stolu, ale má krev byla tak rozbouřená, že jsem vmžiku stála zase na nohou, tentokrát s Natiyiným nožem v ruce.

Ozval se vzrušený šum a dav, který se shromáždil uvnitř, od nás ucouvl. Hádka, kterou očekávali, se rázem změnila v něco mnohem nebezpečnějšího. Natiyin nožík byl příliš malý a lehký, než abych s ním mohla hodit, ale na blízko mohl rozhodně mrzačit.

„Tak přednosta?“ popíchla jsem ho opovržlivě. „Nejsi nic víc než odporný zbabělec! No tak, do toho! Jen mě zase uhoď! Ale připrav se na to, že v tu chvíli ti odříznu nos z toho hnusu, kterému říkáš obličej!“

Hleděl na můj nůž a bál se pohnout, ale pak jsem viděl, jak sklouzl očima nervózně stranou. Na dalším stolku se zbožím, který byl napůl cesty mezi námi, měl krátký kord. Oba jsme se po něm vrhli, ale já byla rychlejší. Popadla jsem ho a okamžitě se otočila. Vzduch zasvištěl, když jsem mávla ostřím. Kovář s vykulenýma očima ucouvl.

„Tak kterou ruku dřív, přednosto?“ zeptala jsem se posměšně. „Pravou, nebo levou?“

Couvl ještě o krok, ale narazil zády na stůl.

Švihla jsem kordem k jeho břichu. „Už to není taková legrace, co?“

V davu se ozvalo vzrušené mumlání a kovář se zadíval na něco za mými zády. Otočila jsem se, ale už bylo pozdě. Ruka mi dopadla na zápěstí a zkroutila mi paži za tělem. Komizar. Vytrhnul mi kord, hodil ho k přednostovi, a bolestivě mi vykroutil z prstů dýku. Spadla na zem vedle nás. Všimla jsem si, jak si prohlíží kroucenou rukojeť, která nepochybně ukazovala na tuláckou zbraň. „Kde jsi to vzala?“

V tu chvíli jsem pochopila Dihařiny obavy. Viděla jsem zuřivost v Komizarově tváři, namířenou nejen proti mně, ale proti tomu, kdo se opovážil mi pomáhat. Nemohla jsem mu prozradit, že to byla Natiya. „Ukradla jsem ho,“ odsekla jsem. „A co teď? Usekneš mi s ním všechny prsty?“

Jeho nosní dírky se rozšířily a postrčil mě ke strážným. „Odveďte ji ke koním a počkejte na mě.“

Když mě jeho muži vlekli pryč, slyšela jsem ho hulákat na přihlížející, ať si jdou po své práci.

O pár minut později se objevil u nás. Svou zuřivost dokázal podivně zkrotit, což ve mně probouzelo ještě větší obezřetnost.

„Kde ses naučila zacházet s kordem?“ zeptal se.

„Těžko tomu říkat zacházení. Dvakrát jsem s ním mávla a ten mizera se pomočil strachy. Je to zbabělec, co si troufne akorát sekat prsty dětem.“

Zamračil se na mě. Pořád čekal na mou odpověď. „Od bratrů,“ řekla jsem nakonec.

„Až se vrátíme, nechám prohledat tvůj pokoj, jestli tam nemáš ještě dalšího, co jsi kradla.“

„Měla jsem jen jeden nůž.“

„Už kvůli tobě doufám, že je to pravda.“

„To je všechno, co na to řekneš?“

„Pro tentokrát ti odpustím, že jsi vyhrožovala mému přednostovi. Vysvětlil jsem mu, že neznáš naše způsoby.“

„Vaše způsoby? Řezat dětem prstem je to nejhorší barbarství!“

Přistoupil ke mně tak blízko, až mě svým tělem přitiskl ke koňském boku. „Hladovění je barbarské, princezno. Krást jídlo druhým je barbarské. Všechny ty způsoby, kterými nás tvoje království udržuje tady za řekou, jsou barbarské. Koneček prstu je jen malá cena a poslouží jako celoživotní připomínka toho, co se nesmí. Povšimni si, že tady ve Vendě není moc jednorukých.“

„Jenže Yvet a Zekiah jsou ještě děti!“

„Ve Vendě žádné děti nemáme.“

Cestou zpátky jsme se vraceli čtvrtí Velte.

Komizar zase zdravil ty, které jsme na ulicích míjeli, a očekával ode mě, že budu hrát s ním, jako bych právě neviděla dítě úmyslně zmrzačené tím netvorem. Zastavil náš průvod a sesedl z koně, aby si promluvil s podsaditým chlapem, který stál před venkovním řeznictvím. Zadívala jsem se na jeho ruce s nepoškozenými prsty, krátkými a silnými, s pečlivě ostříhanými nehty. Napadlo mě, jak je zvláštní, že Gwynethiny přesné postřehy o řeznících platí i ve Vendě.

„Porazil jsi a rozdělil ty koně, které jsem poslal po Calanthě hladovějícím?“

„Ano, Komizare. Byli moc vděční. Děkujeme.“

„Všechny čtyři?“

Muž zbledl, zamrkal a začal klopýtat o vlastní slova. „Ano, totiž, až na, ehm, no, jednoho jsem… jeden byl… ale hned zítra to…“

Komizar tasil dlouhý kord z pochvy na své sedle. Na chvíli zavládlo hrobové ticho, vyplněné jen svistem oceli vytahované na vzduch. Uchopil jílec do obou rukou. „Ne, zítra už to nenapravíš.“ Kord rychlým, přesným pohybem zasvištěl, hřívu mého koně postříkala krev a mužova hlava spadla na zem. Připadalo mi, že trvá celé vteřiny, než se vedle ní zhroutilo i bezhlavé tělo.

„Ty,“ Komizar kázal na muže, který na to zíral z krámu, „budeš nový přednosta. Snaž se mě nezklamat.“ Podíval se na useknutou hlavu. Řezníkovy vykulené oči vypadaly pořád úpěnlivě, jako by doufaly ve druhou šanci. „A dohlédni na to, ať se tahle hlava vystaví někam, kde ji všichni uvidí.“

Vystaví? Jako naporcované prase?

Komizar se vyhoupl do sedla, jemně škubl otěžemi a bez dalšího slova jsme se dali na cestu, jako bychom se jen zastavili pro klobásu. Zírala jsem na lesklé rudé kapky v koňské hřívě. Spravedlnost je ve Vendě rychlá, i pro naše vlastní občany. Neměla jsem pochyb o tom, že tohle krvavé divadlo bylo určené stejně tak mně jako případným nepoctivcům. Jako připomínka. Život ve Vendě byl ošidný. Moje postavení zůstávalo ošidné. Nebyli to jen přednostové, kdo mohl v jediném okamžiku přijít o hlavu.

„Nikdo nesmí krást jídlo od úst svým bratrům,“ ozval se Komizar jako na vysvětlenou.

Ale já si byla jistá, že řezník se provinil něčím závažnějším. „A nikdo nesmí lhát Komizarovi?“ nadhodila jsem.

„To hlavně.“

Když jsme na nádvoří u Křídla Rady sesedali, otočil se ke mně. Obličej měl pořád postříkaný krví. „Očekávám, že zítra budeš důkladně odpočinutá. Rozumíš? Už žádné tmavé kruhy.“

„Jak rozkazuješ, Komizare. Dneska v noci budu spát, i kdybych si kvůli tomu měla sama podříznout krk.“

Usmál se. „Myslím, že si konečně začínáme rozumět.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

RAFE

Když jsme se vrátili, Jeba jsem nikde neviděl. Ale vědomí, že je tady – a že vypadá a mluví vendštěji než Venďan –, mě uklidňovalo. Trochu. Dneska jsem viděl, co by ho čekalo, kdyby byl odhalen. Co by čekalo nás všechny.

„Nemusíš to dělat,“ ozvala se Calantha.

„Zvyk,“ prohodil jsem.

„Dvořané v tak vznešených královstvích jako Dalbreck si sami hřebelcují koně?“

Ne. Ale vojáci ano. Dokonce i princové a následníci trůnu.

„Otec chová koně,“ vysvětlil jsem jí. „Naučil mě to dělat. Říkával mi, že kůň se odvděčí jezdci za jeho péči dvojnásob. A vždycky jsem mu musel dát za pravdu.“

„Jsi pořád rozčilený z toho, co jsi viděl.“

Tři nabodnuté hlavy mi neustále vířily v myšlenkách. Přestal jsem hřebelcovat. „Ne.“

„Tvoje tahy kartáčem jsou dlouhé a rychlé. Oči se ti třpytí jako chladná ocel, když máš vztek. Už se ve tvém obličeji vyznám dobře, emisare.“

„Bylo to divošské,“ ustoupil jsem. „Ale jak zacházíte se zrádci, je vaše věc.“

„Ve vašem království zrádce nepopravujete?“

Pohladil jsem koně po nozdrách. „Hotovo, chlapče,“ oznámil jsem mu a zavřel stání. „Neznesvěcujeme jejich těla. Váš zabiják zřejmě povýšil popravy na umění.“ Chtěl jsem pověsit kartáč na hák, když jsem se zarazil v půli pohybu. Calantha se otočila, aby zjistila, nač se dívám.

Byla tam Lia.

Košili měla na rameni roztrženou, obličej bledý. S Calanthou vedle sebe jsem musel předstírat, že mi na tom nezáleží. Lia se vyhnula mému pohledu a promluvila na Calanthu. Řekla jí, že Komizar čeká venku, a že ona si přišla pro plášť, který tady ráno zapomněla. Neviděla ho Calantha někde?

Moje jednooká hlídačka po mně loupla významným pohledem a pak nasměrovala Liu k věšákům na zádní stěně stájí. „Počkám taky venku,“ oznámila mi.

„To nemusíš,“ prohodil jsem, ale už byla pryč.

Lia prošla opatrně kolem mě, s odvráceným pohledem, a vzala si z háčku plášť.

„Jsme sami,“ zašeptal jsem. „Tvoje rameno. Jsi v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla. „Jen drobná neshoda ohledně výběru oblečení.“

Vtom jsem si všiml modřiny na jejím spánku. Natáhl jsem ruku a odhrnul jí vlasy z čela. „Co ti to…“

„Uhodila jsem se o stůl,“ vyhrkla a odstrčila mi ruku. „To nic není.“

Mluvila potichu, dívala se na plášť ve svých rukou. „Musíme se odsud nějak dostat. Až se Kaden vrátí, já…“

Vtáhl jsem ji do prázdného stání. „Nic mu neříkej.“

„On není jako ostatní, Rafe. Kdybych mu…“

Škubl jsem s ní blíž k sobě. „Poslouchej mě,“ syknul jsem. „Je stejný divoch jako všichni tady. Dneska jsem viděl jeho dílo. Nemluv s ním o…“

Vytrhla se mi. Plášť jí spadl na zem. „Přestaň mi vykládat, co mám a nemám říkat! Už mám po krk toho, jak pořád někdo kontroluje každé moje slovo!“

Oči jí plály, ale nevěděl jsem, jestli hněvem, nebo strachem. Co se jí dneska stalo?

„Lio,“ pronesl jsem mírněji, „dneska ráno jsem viděl…“

„To emisar tě tady zdržuje?“ U vchodu do stájí stanul Komizar.

Oba jsme od sebe rozpačitě ucouvli. „Jen jsem jí podával plášť. Upustila ho.“

„Jsme nějak nemotorní, co, princezno? Ale máš za sebou dlouhý únavný den.“ Přišel blíž k nám. „A co ty, emisare? Jak sis užil dnešní vyjížďku?“

Snažil jsem se udržet vyrovnaný, nevzrušený tón. „Ve čtvrti Stonegate jsou zajímavá místa.“ A kvůli Lie jsem dodal: „Viděl jsem výsledky zabijákovy práce. Ty nabodnuté hlavy chlapců, které nechal popravit. Na slunci už slušně zrají.“

„O to právě jde. Pach zrady – má zvláštní, nezaměnitelný nádech – není něčím, co člověk jen tak zapomene.“

Natáhl se po Liině ruce s důvěrností, jakou jsem mezi nimi předtím neviděl, a odvedl ji pryč. Nedokázal jsem ovládnout palčivost v hrudi, když jsem se vrátil ke svému koni a začal ho zase dlouhými rychlými tahy hřebelcovat. Tohle bylo něco, k čemu mě nikdo nevycvičil. Žádné vojenské strategie ani dril mě nemohly připravit na každodenní muka z toho, že nemůžu zabít někoho, koho jsem tak hrozně chtěl.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Nebylo jich jen deset nebo dvacet, náměstí naplnily stovky. Cítila jsem, jak mě Komizarovy oči pozorují odněkud z dálky, čekají, až se svěřím se svými myšlenkami. Váhavě jsem začala, snažila se dostat na to místo ve svém nitru, které nemohl ovládat. Slova ze mě vycházela rozpačitě a nejistě, jako když se dítě zkouší modlit.

Zkusila jsem to znovu, zavřela oči, dýchala pomalu a zhluboka, čekala a čekala, zoufalství ve mně narůstalo, a pak jsem něco uslyšela. Vzdálený trylek zitary. Zitar, na které hrály mé tety. Poté se nad jejich hlasy zvedlo matčino pobrukování, s neodbytnou ozvěnou, která se nesla citadelou. Ta hudba, jež vždycky i mého přepracovaného otce přiměla, aby se na chvíli zarazil. Otočila jsem hlavu, poslouchala, nechala hudbu prostupovat svým tělem, jako by to bylo poprvé, a svět zmizel.

Mé modlitby začaly jako vyjádření pocitů, jako melodie beze slov doprovázená hudbou zitar. Každá nota byla vybrnkaným aktem tvoření, vířily v mém nitru a stávaly se písní, která nepatřila žádnému království ani člověku, jen mně a nebesům. A pak přišla slova, uznání obětí a dlouhého putování jedné dívky. Políbila jsem dva prsty a zvedla je k nebi – jeden za ztracené, jeden za ty, kteří přijdou.

Vzdálená hudba jako by se odrážela od kamenných stěn kolem mě i lidí pode mnou. Podvečerní čas. Čas k návratu domů, jenže oni zůstávali. Nějaký hlas zavolal: „Pověz nám příběh, princezno z Morrighanu!“

Pověz jim příběh, Jezelie.

Byla to ona, jen na délku paže ode mě. Přízrak sedící na hradbě, ale zároveň pevný, nehybný. Její vlasy splývaly po kamenné zdi až k jinému tisíciletí. Pověz jim příběh.

A já to udělala. Vyprávěla jsem jim příběh dvou sester.

Pojďte blíž, mí bratři a sestry,

naslouchejte bedlivě,

neboť toto je pravdivý příběh minulosti

a jediná pravda budoucnosti.

Kdysi před dávnými časy

se z oblohy sneslo sedm hvězd.

Jedna otřásla horami,

druhá rozvířila moře,

třetí spolykala vzduch,

čtyři pokoušely srdce lidí.

Ta slova mi šeptaly Morrighan, Gaudrel a Venda. Šeptala mi je Dihara, vítr, vlastní srdce. Čerpala jsem je z pravdy, která se mi chvěla v hrdle.

Tisíce světelných nožů

se spojily ve výbušný letící mrak

podobný hladové nestvůře.

Bouře, která způsobila, že staré zvyky ztratily smysl.

Ostrý nůž, pečlivě namířený, železná vůle a vnímavé srdce.

Na tom jediném kdy záleželo.

Ze světa zůstalo jen málo,

ale dvě sestry v sobě našly odvahu…

Pověděla jsem jim o světech, které jsem viděla, o městech, která se zřítila k zemi bez ohledu na svou velikost a velkolepost. O nádherných vzkvétajících městech plných magie, jež stejně nedokázala vzdorovat zuřivé bouři. Pověděla jsem jim o vznešených chrámech rozdrcených na prach, o údolích, v nichž tekla krev mnoha generací. A během toho šílenství dvě sestry zůstávaly pospolu, silné a věrné jedna druhé, dokud z popela nepovstala stvůra, která je od sebe odtrhla, protože ani hvězdy shozené z nebes nedokázaly zničit poslední stíny temnoty.

„A kde byli bohové?“ vykřikl někdo.

Bohové. Na to jsem neměla žádnou odpověď, leda: „I bohové plakali.“

„Jak se ty sestry jmenovaly?“ zavolal někdo další.

Nevěděla jsem, jestli mě Komizar slyší, ale viděla jsem, jak se jeho stín pohybuje kolem okna jeho věžní komnaty.

„Připozdívá se,“ řekla jsem. „Běžte domů na večeři. Zítra vám povím víc.“

Pokoj se mihotal prázdnotou. Začala jsem poklízet to málo, co v něm zbylo, věci rozházené při zběsilém hledání ukrytých zbraní. Strážným bylo jedno, kam co odhazují. Zatoužila jsem po společnosti lidí na náměstí. Bylo toho víc, co jsem toužila vyslovit, a samota vytvářela prostor pro plíživé pochybnosti.

Složila jsem pomuchlané pokrývky a opřela cvičné kordy o stěnu. Nabodnuté hlavy… zabijákova práce. Rafeova poznámka byla úmyslná, bylo v ní varování pro mě. Co Kaden udělal? Vzpomněla jsem si, že můj první den tady měl nějaké naléhavé povinnosti mezi vojáky. A jak ostře odmítl, když jsem chtěla jít s ním. Takže šel kam – popravit nějaké chlapce? Ve Vendě zřejmě neuznávali rozdíly mezi dětmi a dospělými. Máchl snad zbraní stejně nelítostně jako dnes odpoledne Komizar? Tomu jsem prostě nemohla uvěřit. Oba patřili do Vendy, ale byli jako oheň a voda. Co ti odsouzení vojáci udělali? Kradli jídlo jako řezník? Hladovění je barbarské, princezno. Posadila jsem se na postel. Proto ve Vendě nebrali zajatce. Vězňové se musejí krmit.

Přitom Rada vypadala, jako by jí nic nechybělo.

Vstala jsem, abych si nalila vodu do umyvadla a umyla se, když se v chodbě ozvaly kroky. Na dveře zarachotil jediný úder, rozlétly se a stál tam Ulrix. „Chce tě Komizar. Vezmi si ty purpurové šaty. Počkám venku.“

Zabouchl dveře, abych se mohla převléknout. Na večeři v Síni Svatyně bylo ještě brzo a vždycky pro mě posílali Calanthu. Nebo na dveře zabušil sám Komizar. Ulrix nikdy. Vezmi si ty purpurové šaty. Další z mých oděvů, které odhalovaly kavah, z kousků měkké teletiny obarvené thannisem do ruda.

Vzala jsem si šaty z hromady na truhlici a zamnula v prstech jemnou kůži. Něco je špatně. Jenže všechno bylo špatně už tak dlouho, až jsem nevěřila, že by mělo smysl dělat si další starosti.

Ulrix mě nevedl do Komizarovy soukromé poradní komnaty, jak jsem čekala, a když jsem se ho zeptala, kam jdeme, neodpovídal mi. Vedl mě do odlehlé části Svatyně, dolů po točitém schodišti v křídle, kde jsem nikdy předtím nebyla. Schody ústily do velké kruhové haly, mizerně osvětlené jedinou loučí. Byly tam jediné dveře a po obou stranách chodby vedoucí do temnoty.

Než jsme se dostali ke dveřím, otevřely se a ven se vyhrnulo několik přednostů, chievdarů, místodržících a Rahtan. Nebylo to zasedání Rady. Mezi přítomnými jsem viděla Malicha. Čekala jsem od něj povýšený škleb, ale všichni měli ve tvářích stejnou aroganci. Když zmizeli na druhé straně chodby, Ulrix mě postrčil do místnosti. „Běž dál.“

Ze škvíry dveří unikal ven jen střípek světla, slabé zlaté mihotání. Bohové, pomozte mi. Políbila jsem roztřesené prsty, zvedla je do vzduchu a vykročila.

Stůl uprostřed osvětlovala svíčka, zbytek místnosti halily stíny. Viděla jsem obrys Komizarova těla. Seděl na židli, boty opřené o stůl, a lenivě pozoroval můj příchod.

Dveře za mnou zapadly.

„Vzala sis ty purpurové,“ ozval se. „To je dobře.“

„Jak to ve tmě můžeš poznat?“

Slyšela jsem jeho tiché nadechnutí. „Poznám.“

„Pořádáš tajné schůzky v tajných komnatách?“

„Velké plány vyžadují velké soukromí.“

„Bez kompletní Rady?“

„Jsem Komizar. Já rozhodnu, s kým se setkám a kde to bude.“

„To vidím.“

„Pojď blíž.“

Popošla jsem k němu, až jsem stála u něj. Nenuceně se natáhl a dotkl se jednoho z volných řemínků, které mi kaskádovitě visely ze šatů.

„Mám pro tebe dobré zprávy, princezno. Něco, co ti tady ve Vendě zaručí větší svobodu. Tvoje postavení se změní. Už nebudeš vězenkyně.“ Usmál se. Po lícních kostech mu zatančilo světlo svíčky, jeho řasy vrhaly ostré stíny kolem očí.

Šaty mi náhle připadaly příliš těsné, místnost odporně přetopená. „A jak jsem k tomu přišla?“ zeptala jsem se.

„Zdá se, že starší klanů žádají nějaký důkaz tvých úmyslů. Chtějí vidět větší ochotu z tvé strany.“

„Pak asi bude těžké je uspokojit.“

„Příliš těžké ne. A poslouží to k povzbuzení horlivosti.“

Pak mi to vysvětlil.

Jeho první slova mě přimrazila k zemi. Další mě zanechala otupělou. Slovo za slovem. Dívala jsem se, jak se jeho rty pohybují, obdivovala preciznost každé slabiky, která sklouzla z jeho rtů. Sledovala jsem pohyb pečlivě upravené bradky na čelisti, loknu tmavých vlasů ležící na bílé košili, jeho čistou teplou pokožku. Sledovala jsem pohyb žilky na jeho krku a poslouchala obezřetný rytmus jeho hlasu, magnetického, mocného, dívala se na odraz plamínku svíčky tančící na jeho čele. Tolik mě toho rozptylovalo, když přede mnou rozvíjel detail za detailem, ale nestačilo mě to zaměstnat úplně. Slovo za slovem. Bylo to to poslední, co bych čekala, že od něj uslyším. Tenhle zvrat jsem nečekala.

Mistrovský.

Geniální.

Zničující.

Ty a já se vezmeme.

Díval se na mě s hladovým výrazem, ale nebyl to chtíč. Bylo to něco mnohem chladnějšího, s čímž jako by hodnotil každou mou křivku a oblinu. Určitě viděl, jak mi krev odtéká z hlavy do nohou.

„Mí rádci pozorují, jak jsou tebou klany uchvácené. Okouzlila jsi je. Jaké nadání, protože klany drží těsně při sobě a jsou nepřátelské vůči cizím lidem. Rádcové se domnívají, že během těžké doby, která je před námi, bude tohle manželství užitečné. V očích klanů tak dokážeš svou oddanost věci Vendy.

A pak je tu nepopiratelná sladkost vědomí, co na to náš nepřítel, až zjistí, že jejich vznešená První dcera království nejenže uprchla, ale přímo do náručí jejich protivníka? Aby se vyhnula sňatku z donucení a vzala si toho, koho sama chce, jak nutno dodat.“ Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Dost jsme se pobavili, když jsme si představovali, jaký svár to do jejich řad zaseje.“

„A ty se pochopitelně postaráš, aby se to dozvěděli.“

„Zpráva je už na cestě. Tenhle detail se chievdarům zamlouvá nejvíc. Je to vítězství pro nás všechny. A skoncuje to s tvými představami, pokud jsi je v sobě chovala, že by ses ještě někdy mohla vrátit domů. Pokud tě tvůj rod už předtím zavrhoval kvůli zradě, pak teď budeš u vás v království tím nejopovrhovanějším zločincem.“

„A co jestli se to dozví Dalbreck?“

„Co s tím? Jejich princ už vyjádřil svůj názor na ten zmařený sňatek. Bude mu jedno, jestli tě připravíme o hlavu, nebo se s tebou ožením.“

„A když nebudu souhlasit?“

„To by bylo politováníhodné. Můj zabiják má pro tebe zřejmě slabost. Pro větší dobro Vendy se smíří s tímhle uspořádáním, ale pokud ho nepřesvědčíme, že je to tvé vlastní rozhodnutí, mohl by se z něj stát problém. Vážně bych ho nerad ztratil.“

„Ty bys Kadena zabil?“

„Konečně náznak vášně,“ prohodil s úšklebkem. Pak jeho oči zamrzly. „Ano. Stejně jako on mě, kdybych udělal něco tak stupidního, že bych stál v cestě zájmům země. Tak to u nás chodí.“

„Chceš říct, že tak to děláš ty.“

Povzdychl si. „Pokud tě ani tohle nestačí přesvědčit, pak mám pocit, že jsem ve tvém pohledu zahlédl přetrvávající náklonnost k našemu emisarovi. Nerad bych porušil svůj slib, že mu dám měsíc, než jeho princ pošle další vzkaz. Bylo by smutné, kdyby předčasně přišel o prsty. Je pro mě užitečný a přiznávám, že cítím jistý obdiv k jeho nezřízené ctižádostivosti. Jenže i on je nahraditelný, aspoň jeho kousky ano. Nezbyde mi, než se k tomu uchýlit, pokud tvoje představení nebude naprosto dokonalé. Je mnohem lepší zabránit potížím předem, než je pak řešit.“ Postavil se a přejel mi dlaněmi po pažích. „Přesvědč je. Přesvědč mě.“

Otevřela jsem ústa k odpovědi, ale jeho prst se mi přitiskl ke rtům, aby mě mlčel. „Pššt.“ Oči se mu zamlžily. Přitáhl mě k sobě, jeho rty hledaly moje. Jen mi po nich lehce přejel, než zašeptal: „Mysli, princezno. Vol pečlivě svá slova. Ty víš, že nemluvím do větru. Rozmysli se, jak chceš od téhle chvíle postupovat.“

Mysl mi hořela nutností rozhodnutí. Měl v ruce vyšší karty než já od prvního dne, kdy jsem sem přišla. „Vždycky je něco, oč ještě můžu přijít, viď, sher Komizare?“

„Vždycky, má milá.“

Zavřela jsem oči.

Někdy každý z nás musí udělat něco, o čem by si nikdy nepomyslel, že toho bude schopen. Nejen dary si žádají velké oběti. Láska taky.

Přesvědčit ho. Uvolnila jsem se v jeho objetí a neucukla, když se jeho rty znovu dotkly mých.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Seděla jsem v čele stolu vedle Komizara. Někteří místodržící si mezi sebou šeptali. Všimli si mého nového postavení, ale zatím nic nezaznělo otevřeně. Když Rafe vešel s Calanthou, všiml si toho také, a na okamžik se zarazil, než si odtáhl židli. V síni bylo ten večer plno, nejen obvyklí místodržící a vojáci, ale i starší klanů. Meurasi byli nejpočetnější, seděli u zvláštních stolů, které pro ně nechali přinést. Viděla jsem mezi nimi Effieru, jak mě pozoruje. Pochvalně naklonila hlavu ke straně, když mě uviděla v purpurových šatech z ústřižků. Byli tu také přednostové – ti, které jsem viděla vycházet z tajné poradní komnaty. Jejich pohledy nebyly pochvalné, ale vítězoslavné.

Odvrátila jsem se od Rafea, jehož pohled mě neopouštěl. Neudělej žádnou chybu, Lio, ne jako – spatřila jsem bratrovy nevidoucí oči, jeho rozsekané tělo na dně údolí. Hlavu řezníka na zemi. Proč si namlouvám, že dokážu přechytračit někoho jako Komizar? Hlava se mi pořád ještě točila ohromením z toho, že jsem tenhle jeho tah nepředvídala.

Když se Komizar o něčem bavil s chievdary, požádala jsem Calanthu, jestli by dnes mohla přednést modlitbu ona. Jazyk mi připadal jako smirkový papír, v hlavě mi škubalo. Nebyla jsem si jistá, jestli dokážu vylovit z paměti správná slova.

„Ne, princezno, je to na tobě,“ odpověděla. „To zvládneš.“

V jejím tónu zazněla podivná naléhavost, která mě zarazila a přiměla mě prohlédnout si ji líp. Bledé oko se jí lesklo, připíchlo mě k židli. Nesmlouvavě.

Přede mnou se objevil talíř s kostmi. Zírala jsem na něj.

V místnosti zavládlo ticho. Hladové, dychtivé. Komizar mě pod stolem kopnul.

Postavila jsem se, zvedla talíř kostí a odříkala požehnání ve dvou jazycích, tak jako to pro mě udělal Kaden.

E cristav unter quiannad.

Oběť, již si vždy připomínáme.

Meunter ijotande.

Nikdy nezapomínáme.

Yaveen hal an ziadre.

Dává nám další den života.

Odmlčela jsem se, talíř v rozechvělých rukou. Stolovníci se zavrtěli, chtěli, abych už skončila, ale já dodala ještě něco.

E cristav ba ena. Mias ba ena.

Oběť pro tebe. Jenom pro tebe.

A budiž to tak povždy.

Paviamma.

Sborové paviamma se vrátilo z hrdel kolem stol zase ke mně.

Hlad dal místodržícím a hostům rychle zapomenout na to, že v požehnání přibyla neobvyklá slova, ale já věděla, že Rafe si toho všiml. Byl posledním, kdo vyslovil paviamma, než se sklonil nad stůl.

Jídlo uteklo jako blesk. Sotva jsem stačila sníst jedno sousto, když se Komizar spokojeně opřel na židli. „Mám pro tebe jisté novinky, emisare.“

Hovor kolem stolu utichl. Novinky si chtěli poslechnout všichni. To jediné sousto mi v žaludku ztěžklo na kámen. Komizarova novina byla skutečně nečekaná.

„Jezdci z Dalbrecku se dnes vrátili.“

„Tak brzy?“ Rafe si dal záležet na nenucenosti, s níž si otřel omastek z koutků rtů.

„Ne ti, které jsem poslal. Gardisti Rahtanu, kteří už byli v Dalbrecku předtím.“

Rahtan s novinou. Ruka mi sklouzla k boku a zatápala v botě po Natiyině noži, než mi došlo, že tam není. Zadívala jsem se na dýku v pochvě u opasku Calanthy.

„Zdá se, že ve tvé historce přece jen bylo něco pravdy. Přivezli zprávu o smrti královny na nakažlivou horečku a krále prý už týdny nikdo neviděl. Buď truchlí, nebo je taky na smrtelné posteli. Budu tedy předpokládat, že jsi nelhal a je to to druhé, dokud se nedozvím víc.“

Zadívala jsem se na Rafea. Královna. Jeho matka.

Zamrkal. Pootevřel rty.

„Vypadáš překvapeně,“ poznamenal Komizar.

Rafe konečně dokázal promluvit. „Víš to jistě? Když jsem odjížděl, královna se těšila dobrému zdraví.“

„Víš, jak to u takových nemocí chodí. Některé skolí rychleji než jiné. Mí jezdci byli přítomní u úctyhodné pohřební hranice. Na to si královská pakáž potrpí.“

Rafe nepřítomně pokýval hlavou. „Ano… máš pravdu.“

Zmocnila se mě bolest z naprosté bezmoci. Nemohla jsem jít k němu, obejmout ho, nemohla jsem mu ani nabídnout těch nejprostších pár slov útěchy.

Komizar se naklonil k Rafeovi, zřejmě si povšiml jeho reakce. „Záleželo ti na královně?“

Rafe se na něj zadíval skelným pohledem. „Byla to milá žena,“ odpověděl. „Ne jako…“ Hrudník se mu prudce zvedal. Natáhl se po pivu a dopřál si dlouhý lok.

„Ne jako ten vysušený bastard, se kterým seděla na trůně?“

Viděla jsem, jak se do Rafeova pohled vrací ocel. „Ano,“ souhlasil a na rtech se mu objevil hrozivý úsměv. „Ale i ti nejhouževnatější jednou vydechnou naposledy.“

„Doufejme, že spíš dřív než později, abychom s tvým princem mohli uzavřít dohodu.“

„Nepotrvá to dlouho,“ ujistil ho Rafe. „Na to se můžeš spolehnout. Možná, že princ sám přiloží ruku k dílu, když bude třeba.“

„Nelítostný syn?“ Komizarova slova zazněla obdivně.

„Spíš… cílevědomý.“

Komizar pochvalně přikývl na údajnou možnost otcovraždy a dodal: „Už kvůli tobě doufám, že je skutečně cílevědomý. Dny plynou rychle a má nechuť ke královským piklům se nijak nezmenšila. Velkoryse hostím jeho posla, ale očekávám, že za to jednou někdo zaplatí – tak nebo onak.“

Rafe ze sebe vynutil ledový úšklebek. „O to se nebojím. Všechno se ti desetinásobně vrátí.“

„Inu dobrá,“ zabručel Komizar, jako by ho vidina slíbené kořisti potěšila, a kázal, aby sklidili ze stolu. Téměř jedním dechem požádal o další víno. Sloužící donesli drahé archivní víno z morrighanských vinic. Takové se tu nikdy nenalévalo, Komizar ho jen rozdával místodržícím jako osobní dary. Kousla jsem do rtu. Věděla jsem, co to znamená. Ne, teď ne. Nebylo těch novinek na jeden den už dost? Neslyšel už Rafe víc, než může nést?

Jenže pak z toho udělal něco ještě zvrácenějšího – přinutil k oznámení mě. „Naše princezna by vám všem ráda něco pověděla. Taky má novinku.“ Díval se na mě s kamennou tváří. Čekal.

Moje svaly se odmítaly zapojit, byly měkké, připravené o veškerou sílu. Měla jsem pocit, jako bych už ušla tisíc kilometrů, a teď po mně chtěli, abych ušla další tisíc. To nezvládnu. Toužila jsem přestat se snažit. Toužila jsem, aby mi už na ničem nezáleželo. Zavřela jsem oči, ale ten tvrdošíjný plamen se nedal uhasit, pořád hořel.

Přesvědč je. Přesvědč mě.

Když jsem zvedla víčka, Komizar na mě pořád upíral kamenný pohled. Přikázal mi, abych si ho vzala, což mi podle jeho slov přinese větší svobodu, ale víc svobody taky znamenalo víc moci – a o tu se on rozhodně dělit nechtěl.

Jeho oči při mém otálení zostřily. Rozkazovaly.

A možná za to mohlo dloubnutí pod mými žebry, které mě vždycky ponoukalo k rozhodnutím.

Ještě jeden kilometr. Pro tebe, Komizare. Usmála jsem se, což si jistě vyložil jako uposlechnutí svého tichého příkazu. Dám mu to manželství, ale to neznamená, že nedokážu otočit sebemenší trhlinku v jeho plánu ve svůj prospěch, teď i potom, jednu trhlinku vedle druhé, dokud nevytvoří něco celistvého a děsivého. Protože já se až do posledního dechu vynasnažím, aby litoval, že ho to kdy napadlo.

Natáhla jsem se k němu, pohladila ho po tváři a uslyšela užaslé mumlání nad tím nečekaným projevem náklonnosti. Pak jsem odsunula židli a postavila se na ni. Stoly, které sem přinesli pro starší z klanů a přednosty, zaplňovaly síň až ke dveřím. Když jsem vylezla na židli, tak jsem si pojistila, že mě všichni uvidí a uslyší. Jestli si někdo myslí, že budu krotit svůj jazyk, tak to se šeredně plete.

„Mí bratři!“ zavolala jsem zvučným, nadšeným hlasem, o němž jsem věděla, že Komizara potěší. „Dnes je můj velký den a doufám, že se budete radovat se mnou, a až vám povím svou novinu, bude to velký den i pro vás. Jsem vám všem tolik vděčná. Poskytli jste mi nový domov. Uvítali jste mě mezi sebou, nabízeli mi šálky thannisu, zvali mě ohřát se ke svým ohňům, podávali mi ruce, svěřovali jste se mi se svými nadějemi. I šaty, které mám na sobě, jsou od vás. Dostala jsem toho víc, než jsem vám kdy dala, ale teď doufám, že vám budu moci oplatit vaši laskavost. Dnes mě Komizar požádal, abych…“ Udělala jsem úmyslnou odmlku, protahovala tu chvíli, sledovala je, jak se naklánějí ke mně, vytahují krky, jak jejich ústa zůstávají otevřená, dech zadržovaný v plicích, ruce s poháry nehybné, oči upřené na mě. Mlčela jsem jen tak dlouho, aby Komizar pochopil, že není jediný, kdo si umí získat pozornost posluchačů, a nakonec, když se dokonce i on nedočkavě posunul k okraji židle, jsem pokračovala: „Dnes mě váš Komizar požádal, abych mu stála po boku, stala se jeho manželkou a královnou. Ale já chci nejdřív mluvit s vámi, protože než mu odpovím, musím vědět, že to chápete a souhlasíte, protože mým posláním tady je sloužit Vendě. A tak se vás ptám, starší klanů, Rado, přednostové Vendy, mí bratři a sestry, co říkáte? Mám přijmout Komizarovu nabídku? Ano, nebo ne?“

Síň naplnilo kolektivní zašumění, a pak ohlušující: Ano! Ano! Pěsti se zvedly do vzduchu, dlaně bušily do stolů, chodidla dupala do podlahy, z korbelů zvedaných k přípitku šplíchalo víno. Seskočila jsem ze židle, naklonila se ke Komizarovi a důkladně, dychtivě ho políbila, což vyvolalo další hromové hurá.

Trochu jsem se odtáhla, ale mé rty zůstaly těsně u jeho, jako bychom byli milenci, kteří se od sebe nemůžou odtrhnout. „Chtěl jsi přesvědčivé vystoupení,“ zašeptala jsem. „Tady ho máš.“

„Trochu přehnané, nemyslíš?“

„Poslouchej. Není to snad výsledek, který jsi chtěl? Horlivost, to jsi říkal, ne?“

Síň pořád burácela nadšením.

„Zvládla jsi to dobře,“ uznal.

Pak se jeden ze starších vytasil s konkrétním dotazem: „A kdy se bude konat svatba?“

Výhoda byla pořád v mých rukou. Než stačil Komizar odpovědět, zavolala jsem na hlavu rodu: „Až vyjde Měsíc lovců, na počest klanu Meurasi.“ Za šest dní. Kolem stolů se vznesl další jásot.

Věděla jsem, že Komizar měl na mysli okamžité oddavky, ale teď bylo veřejně oznámeno datum, které uctí nejstarší klan. Pod Měsícem lovců se narodila Vendina jediná dcera Meuras. Kdyby to teď změnil, byla by to urážka celého klanu.

Komizar vstal, aby přijímal gratulace. Přihrnuli se k němu přednostové i vojáci a já ho ztratila z očí. Teď jsem viděla, že na tvářích některých místodržících se drží jen prkenné úsměvy, vyjadřující jejich zaskočení tímhle novým vývojem. Možná je zneklidnilo, že to Komizar neprobral s Radou, anebo v tom bylo něco jiného: výraz královna, který jsem použila. Komizar při jeho vyslovení ani nemrknul. Tušila jsem, že jestli mě v některé chvíli zarazí, bude to v téhle. Ve Vendě nemají krále ani šlechtu. Jenže při našich projížďkách jsem viděla, jak se chlubí mým titulem princezny. Princezna z tábora nepřátel.

Někdo mi vrazil do ruky pohár a já se otočila, abych mu poděkovala. Byl to Rafe.

„Gratuluju, princezno.“

Stáli jsme uprostřed davu, naše záda a lokty se dotýkaly cizích těl, a jak se tlačenice přelévala sem tam, přitisklo nás to blíž k sobě.

„Díky, emisare.“

„Co jsme si, to jsme si, eh?“ ozval se místodržící vedle nás.

„Mezi námi to byl jen letní románek, guvernére. Určitě jste pár takových taky zažil,“ pronesla jsem významně. Zachechtal se a dal se do hovoru se svým sousedem.

„Jen pár dní,“ ozval se Rafe. „To není moc času na přípravu.“

„Slyšela jsem, že vendské svatby jsou prosté. Dort a svědci, a víc není potřeba.“

„Tak to máte oba štěstí.“

Atmosféra mezi námi zhoustla.

„Je mi líto tvojí královny,“ řekla jsem.

Rafe ztěžka polkl a šlehl po mně ohnivým pohledem. „Děkuji.“

Viděla jsem, jak se v něm uvolňuje hněv. Byl jako bouře, která se chystá nemilosrdně rozpoutat, jako válečník, který se dostal za hranici sebeovládání – byl voják unavený předstíráním, že je změkčilý dvořan.

„Máš krásné šaty,“ pronesl a přiměl se k napjatému úsměvu sevřenými rty.

Najednou se vedle mě objevil Komizar. „Ano, to má. Den za dnem vypadá víc a víc vendsky, co, emisare?“ Odtáhl mě pryč dřív, než Rafe stačil odpovědět.

Večer byl dlouhý. Všichni starší a přednostové chtěli Komizarovi gratulovat. Ti, kteří se s ním setkali předtím na tajné poradě, na něj jen výmluvně pokyvovali. Byl to strategický akt, ne opravdové manželství, dokonce ani ne partnerství, jaké budou očekávat klany.

Viděla jsem, jak Komizar mezi členy klanů rychle ztrácí trpělivost. To nebyli jeho lidé. Mluvili o žních, o počasí a slavnostech, ne o zbraních, válkách a moci. Jejich způsob života byl změkčilý, i když si armádu vytvořil z jejich synů. Jejich jediným společným cílem bylo víc. Pro klany víc jídla, víc naděje do budoucna. Pro Komizara víc moci. Za sliby, kterými jim mával před nosem, získával jejich loajalitu.

Teď už bylo jasné, jak moc mě potřebuje. Odpoutal se od jednoho ze starších v půli věty, jak jeho trpělivost dospěla ke konci. Přešel ke mně, oči zamlžené vínem, a vtáhl mě za sloup.

„Jistě jsi unavená. Je načase, abychom šli.“ Zavolal na Ulrixe, že odcházíme. Ti v doslechu kolem nás se rozesmáli.

Viděla jsem, jak nás Rafe z dálky pozoruje. Vypadal, jako by se měl každou chvíli vymrštit. Chytila jsem Komizara za košili, přitáhla si ho blíž, a zašeptala s úsměvem ostrým jako břitva: „Dnes budu spát tam, kde vždycky, a sama. Jestli to má být manželství, tak to bude skutečné manželství, a ty si počkáš na svatební noc jako každý správný ženich.“

Hněv okamžitě spláchl omámení alkoholem. Jeho oči se do mě zabodly. „Oba dobře víme, že nejde o žádné opravdové manželství. Budeš prostě dělat, co…“

„Teď je řada na tobě, aby sis pořádně rozmyslel, co děláš.“ Vrátila jsem mu jeho zamračený pohled. „Rozhlédni se kolem. Podívej se, kdo všechno nás sleduje. Po čem toužíš víc? Po mně, nebo po horlivosti svých lidí? Rozhodni se hned, protože, a na to ti dávám své slovo, obojí mít nemůžeš.“

Ztuhl. Pak se usmál a pustil moje zápěstí. „Do svatby.“

Zakřičel na Calanthu, aby mě odvedla, a ponořil se znova do hloučku opilých vojáků.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KADEN

Toho nového guvernéra jsem měl za chvíli po krk. Vůbec nezavřel pusu. Aspoň že ten hlouček mužů z jeho doprovodu byl tichý. Zřejmě se ho báli. Nebýt významu jeho provincie jako hlavního dodavatele uhlí pro hlavní město, nechal bych ho jet po cestě za námi a dusit se prachem z kopyt našich koní.

Ještě den cesty, než se ho zbavím. Ale s chievdary si bude rozumět: jeho hlavními tématy byla nutnost zvítězit nad nepřátelskými sviněmi a rozebírání způsobů, jak by se měli rozsekat a podříznout. To bude překvapení, až zjistí, že dvě nepřátelské svině nocují v naší Svatyni. Já ani mí muži jsme mu o nich nic neřekli, protože jsme nechtěli vyvolat další tirádu.

Když mluvil a mluvil, snažil jsem se ho neposlouchat. Místo toho jsem myslel na Liu, přemýšlel jsem, jak asi prožila ty poslední dny. Pověřil jsem Ebena a Aster, aby se starali o všechny její potřeby, a požádal taky Grize, aby na ni dohlížel. Griz si ji oblíbil, což u něj vůbec nebylo obvyklé – ale narodil se v horách, ctil staré způsoby venkovanů, a pro ně měl dar velkou váhu. Pořád jsem si opakoval, že když se o Liu starají tihle tři, bude v pořádku.

Myslel jsem na to, jak chutnal náš poslední polibek. Na její oči plné účasti, něhu v hlase, když se mě ptala na matku. Napadlo mě, že se pro nás možná v tu chvíli něco změnilo. Už jsem se nemohl dočkat, až ji uslyším, jak před večeří odříkává požehnání. Paviamma. Každé její slovo…

„A já mu pak povídám…“

„Mlčte už!“ vyštěkl jsem. „Aspoň ty tři hodiny, než se utáboříme, guvernére – zavřete pusu!“

Mí vojáci se chechtali. Dokonce i vojáci z guvernérova doprovodu se usmáli.

Místodržící se uraženě zamračil. „Jen se nám snažím ukrátit tu monotónní cestu.“

„Tak šetřete síly. Monotónnost nám vyhovuje.“

Vrátil jsem se k přemýšlení o Lie. Jak bych jí mohl říct, že jsem téměř od první chvíle s ní v hloubi duše cítil, že my dva máme být spolu? Že jsem viděl, jak spolu zestárneme. Že dar, o kterém jsem si ani nebyl jistý, jestli ho má i ona, mi pošeptal její jméno dávno předtím, než jsem ji vůbec spatřil.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

PAULINE

Bryn se předklonil a zadíval se do svého cideru. Byl nejmladší z Liiných starších bratrů, vždycky veselý, s dobře proříznutou pusou, a vyváděl tolik lumpáren jako Lia. Za posledních pár měsíců zvážněl. Už se netvářil, jako by pořád potlačoval úsměv, nevtipkoval. „S Reganem jsme se potají radovali, když utekla. Nikdy nás nenapadlo, že to dopadne takhle.“

„Walther taky?“

Přikývl. „Ten možná nejvíc. To on nastražil falešné stopy pro zvědy na severu, aby to vypadalo, že uprchla tam.“

Regan se opřel o židli. „Všichni tři jsme protestovali, když ji chtěli provdat za cizího člověka a poslat do cizí země. Věděli jsme, že je nešťastná, a existují i jiné způsoby, jak utužit spojenectví. S trochou obratnější diplomacie…“

„Jenže matka o tom nechtěla ani slyšet,“ přerušil ho Bryn. Poprvé jsem v jeho hlase zaslechla hořkost.

Královna? „To myslíš vážně?“

„Ona a královský rádce byli první, kdo navrhli, abychom to nabídli Dalbrecku.“

To byl nesmysl. Přece jsem královnu znala. Věděla jsem, že Liu miluje, o tom nebylo pochyb. „Jak to víte?“

Regan mi vylíčil, že když Lia zmizela, mezi jejich rodiči došlo k velké hádce. Oba byli tak rozčilení, že se ani neuchýlili do soukromých komnat, když dali průchod svému hněvu. „Otec ji obvinil, že podkopává jeho postavení, že z něj udělala hlupáka. Vyčetl jí, že se do toho jednání o sňatku vůbec neměla pouštět, pokud nedokáže uhlídat ani vlastní dceru. Stříleli proti sobě nečestnými výčitkami jako otrávenými šípy.“

„Tohle musí mít nějaké vysvětlení,“ namítla jsem. „Vaše matka Liu miluje.“

Regan pokrčil rameny. „Odmítá se o tom s kýmkoli z nás bavit. Včetně krále. Dokonce ani Walther z ní nedokázal nic dostat, a ten to s ní vždycky uměl nejlíp.“

Bryn dodal, že matka teď většinou zůstává ve svých komnatách, že tam i jí a že vychází ven, jen když jde za královským rádcem.

„Ale rádce Liu nenávidí,“ namítla jsem.

Regan přikývl na souhlas. Nepřátelství mezi rádcem a Liou nebylo žádným tajemstvím. „Myslíme si, že matka hledá útěchu ve studiu Svatého písma. A on je na tyhle věci odborník.“

Útěchu. Možná. Ale i v Reganově hlase jsem slyšela pochyby.

Bryn dopil zbytek cideru. „Víš jistě, že ji unesli?“ zeptal se znova. Znělo to zoufale. Věděla jsem, jak moc jsou si s Liou blízcí a že mu pomyšlení na její zajetí barbary trhá srdce.

„Ano,“ zašeptala jsem.

„Musíme konfrontovat matku i otce,“ rozhodl Regan. „Přinutíme je, aby nás vyslechli. Přivedeme ji zpátky.“

Odešli a moje nálada se trochu zvedla. Reganovo odhodlání ve mně probudilo aspoň záblesk naděje. Tolik mi připomínal Walthera. Kéž by tu byl nejstarší z Liiných bratrů. Políbila jsem si dva prsty a pomodlila se za Waltherův rychlý návrat.

Odsunula jsem židli od stolu, abych se vrátila do našeho pokoje. Když se Gwyneth zvedla, viděla jsem, že i ona vypadá unaveně. Byl to dlouhý den, plný čekání a úzkosti.

„Tak tady jste!“

Obě jsme se prudce otočily.

Ve dveřích stála Berdi s rukama v bok. „U všech ďasů, už jsem prošla tak půlku hostinců tady v nížině! Můžu si ušoupat nohy, jak vás dvě hledám! Nenapadlo mě, že se schováte uprostřed města.“

Zírala jsem na ni a můj mozek odmítal pochopit, koho to před sebou vidím.

Gwyneth dokázala ovládnout jazyk dřív než já. „Co ty tady děláš?!“

„Už jsem samou starostí vo vás a vo Liu ani nedokázala podusit maso. A tak mě napadlo, že tady budu k většímu užitku.“

„Ale kdo se stará o hostinec?“ vyhrkla jsem.

Berdi zavrtěla hlavou. „To radši nechtěj vědět.“ Otřela si dlaně o šaty, jako by měla pořád zástěru, a zavětřila. „Ale s vařením v týdle putyce to asi taky nebude slavný. Možná bych se mohla poptat v kuchyni, jestli nepotřebujou pomoc.“ Podívala se zase na nás a povytáhla obočí. „To se ani nedočkám srdečnějšího uvítání?“

Obě jsme se k ní vrhly s roztaženou náručí, objímaly ji a Berdi si utírala slzy, které přičítala prachu z cesty v očích. V tu chvíli mi už chyběla jen Lia.

Držím ji u sebe.

Jen klid, dítě.

Nech je, ať si to vezmou.

Celá se vedle mě chvěje,

chvěje se hněvem.

Díváme se, jak si mrchožrouti

berou koše s jídlem, které jsme nasbíraly.

Není žádný soucit. Žádné slitování.

Dnes večer budeme hladovět.

Vidím mezi nimi jejich vůdce Harika.

Dívá se na Morrighan. Schovám ji za sebou.

U pasu se mu blyští stříbrné nože,

a když odejdou, jsem vděčná,

že si nevzal víc.

Gaudrelina poslední vůle

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Calantha mě odvedla do lázeňské komnaty. Dveře mého pokoje už nebyly zamčené, když jsem teď nebyla vězenkyně, ale má nová svoboda očividně vyžadovala strážného na obou stranách chodby, preventivní opatření, jak prohlásil Komizar. Nepochybovala jsem o tom, že mu podávají hlášení pokaždé, když vystrčím hlavu ze dveří. Měla jsem taky doprovod – další strážné –, ať jsem se vydala kamkoli. Když mě včera Calantha vyprovázela ze síně do pokoje, neřekla mi ani slovo. Dnes ráno v mlčení pokračovala.

Vešly jsme do ponuré místnosti bez oken, osvětlené jen pár svícemi, ale místo dřevěné kádě tu tentokrát stála velká měděná vana. Byla napůl plná vody, z jejíž hladiny stoupala pára. Horká koupel. Netušila jsem, že tady mají i takové věci. Do vzduchu stoupala vůně růží. Horká koupel s vonnými oleji.

Calantha si zřejmě všimla, jak jsem se zarazila. „Zásnubní dar klanu,“ vysvětlila bezvýrazně a posadila se na stoličku. Ukázala mi, že si mám vlézt do vany.

Svlékla jsem se a ponořila se do horké vody. Byla to první opravdová koupel od chvíle, kdy jsme odjeli z tuláckého tábora. Málem bych zapomněla, kde jsem, nebýt Calanthina umělého modrého oka, které zíralo na mě, a toho skutečného zastřeného, které se upíralo do stínů.

„Ke kterému klanu patříš ty?“ zeptala jsem se.

To upoutalo její pozornost. Teď na mě upřela obě oči. „K žádnému. Nikdy jsem nežila mimo Svatyni.“

To mě zmátlo. „Tak proč jsi chtěla, abych si zapletla vlasy, a odhalila tak kavah?“

Pokrčila rameny.

Ponořila jsem se hlouběji do vody. „Takhle řešíš všechny problémy? Lhostejností?“

„Já žádné problémy nemám, princezno.“

„Já jsem tvůj problém, to je jisté, ale i tak je to pro mě záhada. Pomáháš mi a urážíš mě, jako by ses nedokázala rozhodnout pro jedno z toho.“

„Nic takového nedělám. Poslouchám rozkazy.“

„To si nemyslím,“ namítla jsem a přejela si po noze namydlenou houbou. „Myslím, že máš jistou moc, ale jako by sis nebyla úplně jistá, co si s ní počít. Sem tam zkoušíš vlastní sílu, vytáhneš ji ze skrýše, ale pak ji tam zase zastrčíš. Všechna tvá kuráž je jen slupka. A ty se krčíš uvnitř.“

„Myslím, že se můžeš vykoupat sama.“ Začala se zvedat k odchodu.

Nabrala jsem do ruky vodu a vyšplíchla ji na ni. Postříkala jsem jí obličej.

Naštvala se, ruka jí sklouzla k dýce u boku. „Jsem ozbrojená. Nemáš strach?“

„A já jsem nahá a neozbrojená. Byla bych hloupá, kdybych neměla, ale stejně jsem to udělala, no ne?“

Její jediné oko zaplálo. Všechna lhostejnost z její tváře zmizela. Ohrnula ret v opovržlivém úšklebku. „Kdysi jsem byla jako ty, princezno. Odpovědi byly prosté. Svět jsem měla nadosah. Byla jsem mladá a zamilovaná, byla jsem dcerou nejmocnějšího muže v zemi.“

„Ale nejmocnější ve Vendě je…“

„Je to tak. Byla jsem dcerou posledního Komizara.“

Naklonila jsem se ke kraji vany. „Toho, kterého…“

„Ano, toho, kterého tvůj snoubenec před jedenácti lety zabil. Pomohla jsem mu s tím. Takže teď vidíš, že kuráž jen nepředstírám. A že zařídit něčí smrt není zase tak těžké.“

Vstala a odešla, těžké dveře za ní hlasitě zapadly.

Zůstala jsem ohromeně sedět a nevěděla, co si mám myslet. Byla to výhrůžka, že mě může nechat zabít? Byla jsem mladá a zamilovaná. Do Komizara? Co si myslela, když se dozvěděla o tom sňatku? Proto byla tak mlčenlivá? Teď má o důvod víc chtít mě vidět mrtvou.

Dokončila jsem koupel, ale blažené pocity byly ty tam. Přejížděla jsem si houbou po pažích a snažila se vzpomínat na to, jak jsme se koupaly s Pauline, ona mi drbala záda a já zase jí, jak jsme se navzájem polévaly růžovou vodou ze džbánů. Myslela jsem na ty koupele, kdy jsme se smály a mluvily o lásce a budoucnosti a o všem možném, o čem se baví přítelkyně – ne o vraždění. Pořád jsem to nemohla pochopit. Calantha pomohla Komizarovi, aby zabil jejího vlastního otce.

A přece na mě netasila dýku, i když jí v oku plál hněv. Popichovala jsem ji, jak jsem zamýšlela, ale dočkala jsem se jiné odpovědi, než jakou jsem očekávala. Stejně mi toho odhalila dost. Ve zlomku vteřiny jsem pod tou maskou lhostejnosti spatřila dívku, mladší Calanthu s oběma očima. Vyděšenou. Záblesk pravdy.

Bojí se.

Strach a thannis byly zřejmě jediné dvě komodity, kterých měla tahle země dostatek.

Když jsem vyšla z lázeňské komnaty, našla jsem za dveřmi místo Calanthy dva hubené strážné s neochmýřenými tvářemi. Calantha už mě pro ten den zřejmě měla po krk. Ale já jí taky. Vykročila jsem jedním směrem a oba mladíčci přiskočili, aby mi zastoupili cestu.

„Nepotřebuju doprovod,“ zavrčela jsem na ně. „Jdu do…“

„Řekli nám, že vás máme odvést do vašeho pokoje,“ přerušil mě nejistě jeden z nich. Rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Vyměnili si obezřetný pohled a já si všimla, že tomu menšímu kouká zpod vesty pod krkem kožený řemínek. Měl amulet na ochranu. Druhý určitě taky. Pomalu jsem přikývla, zaznamenala jejich ostražité výrazy a vydali jsme se směrem, který mi ukázali. Každý šel z jedné strany vedle mě. Když jsme se dostali do nejtemnější části haly, zarazila jsem se. Zavřela jsem oči a přitiskla si dlaně na stehna.

„Co je to s ní?“ zašeptal jeden z chlapců.

„Radši couvni,“ varoval ho druhý.

Ušklíbla jsem se.

Slyšela jsem, jak oba ustupují.

Zamžikala jsem víčky a rozevřela oči co nejvíc. Co nejšíleněji.

Oba strážní stáli přitisknutí zády ke stěnám.

Pomalu jsem otevírala ústa, víc a víc, dokud jsem si nebyla jistá, že vypadám jako ryba na suchu.

A pak jsem ze sebe vyrazila divoké hrůzostrašné zavřísknutí.

Oba se rozeběhli chodbou pryč a ztratili se ve stínech tak rychle, že na mě jejich hbitost udělala dojem.

Otočila jsem se s jistotou, že ti dva už se nevrátí, a vydala se opačným směrem. Poprvé od chvíle, kdy jsem tu byla, jsem využila dar jako lest. Jenže se mi zdálo, že se té přislíbené nové svobody nějak nemůžu dočkat, a tak jsem si k ní musela pomoct sama. Měla jsem na dosah tajemství, která jsem se potřebovala dozvědět hned teď.

Jeskyně pod Svatyní byly tiché. V orientaci mi pomáhala jen trocha světla z lucerny v chodbě před nimi. Vstoupila jsem do dlouhé úzké komnaty, která byla nepochybně nedávno používaná. Ležel tam nedojedený bochník chleba, zabalený ve voskovaném papíru. Na stole zůstaly otevřené knihy. Vedle nich papíry počmárané čísly a symboly, které mi v ničem nenapovídaly, odkud ti podivní muži v hábitech jsou. Na dalším stolku stálo několik zapečetěných skleněných lahviček s nějakou čirou tekutinou. Zvedla jsem jednu proti světlu. Že by si tady skladovali kořalku? Vrátila jsem ji na místo a propátrala temné kouty, ale nic zajímavého jsem nenašla.

Tahle komnata nebyla mým cílem, ale když jsem procházela kolem jejích nízkých dveří, najednou mě zamrazilo. Tam. Naskočila mi husí kůže. To slovo se mi přitisklo na hruď pevně jako ruka, která mě chce zastavit. Tam. Byla jsem si jistá, že ke mně promluvil dar, že se ke mně natáhl proud vzduchu z místnosti. Jenže když jsem uvnitř nic nenacházela, začala jsem o sobě pochybovat, začala si myslet, že to byl jen závan průvanu v tomhle podzemním jeskynním bludišti.

Ještě jednou jsem se důkladně rozhlédla po místnosti a vydala se dál.

Aster měla pravdu. Tahle chodba vedla jen k mokrým skaliskům a ke skryté konstrukci mostu. Jen o pár kroků dál ode mě burácela řeka, už teď jsem byla mokrá od kapiček mlhy. Její síla byla ohromující a děsivá. Napadlo mě, kolik lidí asi zahynulo při pokusech sestrojit něco, po čem by se dalo dostat na druhou stranu.

Když jsem si prohlédla konstrukci, srdce mi pokleslo. Byl to systém kladek a převodů s koly tak obrovskými, jaké jsem viděla výš na útesu, u brány do Vendy. „To prostě nepůjde,“ řekla jsem si. A přece…

Nemohla jsem se přimět odejít. Nejnižší část soustrojí byla pevněná ke skále na břehu. Ta byla pořádně kluzká a pohled na vířící vody dole mě zarazil pokaždé, když jsem zkoušela, jestli mě udrží další výčnělek. Ale moje krátké sešplhání o něco níž neodhalilo nic užitečného. Pokud něco, tak jsem se jen znovu ujistila, že po mostě uprchnout nemůžeme.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Nepoužívala slovo LÁSKA. Moje teta Cloris tomu říkala „souběh osudů“. Když jsem to od ní slyšela poprvé, připadalo mi to jako krásné slovo, souběh. Byla jsem si jistá, že to znamená něco krásného a sladkého, jako pocukrovaný koláček. Vyprávěla mi, že králi Morrighanu bylo třicet čtyři let a dosud nenašel vhodnou manželku, když mu při diplomatické cestě do Gastineux padl pohled na vznešenou První dceru obléhaného království.

Souběh – náhodné setkání, jako když se do sebe vlijí dva potoky ve vzdálené neviděné rokli. Společně se stanou větším tokem, ale není to nic krásného ani sladkého. Můžou vytvořit zuřící řeku, nepředvídatelnou, kterou nejde nijak ovládat. Teta Cloris volila slova rafinovaněji, než jsem kdy tušila. Jenže někdy na tom souběhu, tom splynutí osudů, není vůbec nic náhodného.

Komizar měl dnes nějaké nutné záležitosti ve čtvrti Tomack. Od Calanthy se dozvěděl, že Rafeova rodina chová koně pro dalbreckou armádu. Požádal Ebena a místodržícího Yanose, aby vzali Rafea na východ města, kde byly ohrady a stáje, aby posoudil pár hřebců a klisen.

Trvala jsem na tom, že si vyzkouším některé z těch přislíbených nových svobod, i když se všechny odehrávaly v doprovodu dvou po zuby ozbrojených stráží, a rozjela jsem se do čtvrti Capswam za Yvetiným tatínkem. Dala jsem mu polovinu ze své výhry nad Malichem a požádala ho o tři věci – aby našel pro Yvet léčitele, který dohlédne na to, aby se jí pahýl zahojil a nedala se do něj infekce. Za zbytek aby nakoupil ten sýr, pro který tolik riskovala. A zatřetí aby jí nikdy nevyčítal, co udělala, protože za své odporné chování by se měli stydět jiní, ne ona. Její otec nejdřív peníze odmítal, ale přesvědčila jsem ho, aby si je vzal. Pak se rozplakal. Myslela jsem, že mi to utrhne srdce.

Našemu jednání přihlíželi mí strážci, mladíci ne víc než dvacetiletí. Cestou zpátky jsem je varovala, aby neříkali Malichovi, kde skončily jeho peníze.

„My jsme z klanu Meurasi,“ ozval se jeden z nich. „Yvet je naše sestřenice.“ Žádné sliby nepadly, ale věděla jsem, že o tom nebudou mluvit.

Bylo právě poledne a já přijížděla jižní bránou do stájí, když se Rafe objevil v té západní. Srdce se mi rozezpívalo jako vždycky, když jsem ho uviděla. Na okamžik jsem zapomněla na nebezpečí, které mu hrozí, na lži, které musím střežit. Viděla jsem jen strniště na jeho neoholené tváři, vlasy stažené dozadu, sebevědomě vzpřímené tělo v sedle – tu sebejistotu, s níž tehdy poprvé vstoupil do hostince. Měl v sobě podmanivou sílu a já se divila, jak to, že si toho nikdo jiný nevšimne. Tohle nebyl žádný patolízalský princův lokaj. Byl princ. Možná všichni vidíme jen to, co chceme vidět. Zamilovala jsem se do představy, že je farmář, a nemusela jsem se nijak přemáhat, abych tomu uvěřila.

Rafe jedl jablko a jeho rudá slupka v šedi dvora jasně zářila. Viděla jsem, jak to vzácné ovoce ráno přivezla karavana Previziů a jak Calantha Rafeovi hodila dvě sladké odměny. Já měla ovoce naposledy v tuláckém táboře. Tady ve Svatyni je na stole objevovala jen kořenová zelenina, hlavně mrkev a tuříny, kterou podávali s kuřecím masem nebo ke zvěřině. Věděla jsem, že ovoce je další luxusní zboží vyhrazené pro Radu, a divila jsem se, proč je Calantha k Rafeovi tak velkorysá.

Pohupoval se v sedle koně, když se blížil, ukousl si další sousto jablka, a naše cesty se v polovině dvora zkřížily. Vyměnili jsme si rychlý pohled, sesedli jsme a čekali, až nám cestu uvolní spřežení koní zapřažených do povozů. Sice jsme byli blízko a strážní si nás nevšímali, povykovali na vozky Previziů, ať si pospíší, ale stejně se kolem pořád pohybovala spousta lidí. Nemohla jsem mu vysvětlit svoje včerejší rozhodnutí ani to, že kdybych Komizara odmítla, urychlilo by to možná Rafeův rozsudek smrti. Určitě si lámal hlavu, co mám za lubem – věděl, jak Komizara nenávidím. Jedl dál jablko a jeho pohled klouzal po mých šatech i čím dál delší šňůrce kostí, které mi chrastily u pasu. Jako bych v jeho očích viděla každou slabiku věty, kterou včera vyslovil Komizar: Den za dnem vypadá víc a víc vendsky.

„Kdyby tu byl můj přítel Jeb, princezno,“ ozval se, „pochválil by ti tvoje cetky. Vždycky se mu líbily divošské ozdoby.“

„To Komizarovi taky,“ vložil se do toho strážný jako připomínka, že nás pořád někdo poslouchá.

Prohlížela jsem si Rafea. Netušila jsem, jestli to má být poklona, nebo urážka. Vyslovil to tak podivným tónem. A pak jeho pozornost upoutalo něco jiného.

Sledovala jsem jeho pohled. Souběh osudů.

Ne teď. Ne tady. Věděla jsem, že tohle neskončí dobře.

Byl to Kaden. Jel k nám s guvernérem, jehož konečně našel, i s jeho poněkud odraným doprovodem.

Rafe se rozkašlal. Z úst mu vyletěl kousek jablka. Do očí mu vhrkly slzy.

„Nezapomínej kousat, než polkneš, emisare,“ popíchla jsem ho.

Ještě párkrát zakašlal, s očima upřenýma na blížící se hlouček.

Spatřila jsem Kadenovu viditelnou úlevu, když mě uviděl. Seskočil z koně a jeho muži udělali totéž. Rafea si nevšímal, jako by tam vůbec nebyl. Vlastně se tvářil, jako by tam nebylo nikdo než já. „Jsi v pořádku?“ vyhrknul. Nevnímal, jak vojáci kolem nás zpozorněli, nevnímal šum jejich hlasů – vrátil se zabiják. Zabiják, který ještě neslyšel tu novinu. Místodržící přistoupil k nám a odkašlal si.

Kaden se k němu nabručeně otočil. „Tohle je nový guvernér z Arlestonu a jeho…“ odmlčel se, jako by hledal to správné slovo, „… vojáci.“

Chápala jsem Kadenovy rozpaky. „Vojáci“ z guvernérova doprovodu moc vojácky nevypadali. Neměli uniformy, byli jen v hadrech, jako nejchudší z chudých. Ale místodržící působil impozantně a hrozivě: vysoký, svalnatý, s mohutnou hrudí a ošklivou jizvou, jež mu půlila tvář od lícní kosti k bradě. Mezi podmračeným obočím měl vrásku skoro stejně tak hlubokou.

„A vy jste?“ houkl na nás. Na rtech se mu objevil nucený úsměv, který působil ještě hrozivěji než podmračení.

„Na tom nezáleží,“ vyhrknul Kaden. „Pojďme…“

„Princezna Arabella,“ odpověděla jsem. „První dcera Morrighanu. A tohle je Rafe, vyslanec prince Jaxona z Dalbrecku.“

Úsměv místodržícího zmizel. „Cože? Nepřátelské svině ve Svatyni?“

Zamračil se na Rafea a odplivnul si tak, že trefil jeho boty. Rafe se vymrštil proti němu, ale postavila jsem se mezi ně.

„Na nováčka na svém postu máte poněkud zbrklý jazyk, guvernére,“ pronesla jsem ledově. „Dejte si pozor, abyste o něj nepřišel.“

Místodržící zrudl vzteky a obrátil se ke Kadenovi. „Vy tady necháváte vězně, aby uráželi Venďany?“

„Ona už není vězenkyně,“ ozval se jeden ze strážných.

A Rafe toho využil, aby Kadena seznámil s mým novým postavením ve Svatyni.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KADEN

Rozrazil jsem dveře do Komizarovy poradní komnaty, až uhodily o stěnu. Tři muži vedle něj už sahali po zbraních. Komizar zůstal sedět za stolem plným map a nákresů a naše pohledy se střetly. Hruď se mi ztěžka zvedala po tom, jak jsem celou cestu ze stájí sem běžel.

Mí bratři z Rahtanu nechali ruce položené na rukojetích nožů.

„Běžte,“ nařídil jim Komizar a trojice zaváhala. „Běžte!“ zařval podruhé.

Zdráhavě schovali dýky a vyšli ven. Když za nimi zapadly dveře, Komizar vstal a obešel stůl, takže stanul proti mně. „Už jsi slyšel tu novinku? Předpokládám, že jsi mi přišel pogratulovat.“

Skočil jsem po něm. Srazil ho na podlahu. Nábytek kolem nás se začal kácet. Vytrhnul z pochvy můj nůž, ale já mu srazil ruku k zemi a nůž přelétl přes místnost. Druhou pěstí mě trefil do brady. Svalil jsem se na záda, ale když po mně znova skočil, zasáhl jsem ho kolenem do žeber. Sklo se roztříštilo, papíry a mapy pršely kolem nás, ale můj hněv nakonec převážil a přitiskl jsem ho k zemi. Přidržel jsem mu u krku střep z rozbité lucerny. Z ruky mi prýštila krev, když se mi ostrý střep zaryl do masa.

„Věděls to! Věděls, co k ní cítím! Ale tobě nestačilo to všechno, co už máš! Sotva se otočím zády, ty…“

„Tak na co čekáš?“ Jeho oči byly ocelově chladné. „Podřízni mi krk. Skoncuj s tím.“

Střep se mi v ruce chvěl. Jeden pohyb, a budu příští Komizar. Stejně se to čekalo, každý zabiják vždycky postoupil v žebříčku výš. Zpečetili jsme své osudy, vycvičili své nástupce až příliš dobře. Moje ruka mu krvácela na krk.

Jeho oči zůstávaly nehybné. „To je správné,“ prohlásil. „Dobře si to rozmysli. Tak jako vždycky. Na to jsem se u tebe mohl pokaždé spolehnout, že všechno dobře promyslíš. Mysli na naše společné roky. Kde jsi byl, když jsem tě našel. Mysli na to, oč jsme spolu usilovali. Na to, co pořád ještě chceš. Stojí ti ta holka za to?“

„A tobě? Ty si ji chceš vzít! Udělat z ní svou královnu! Takže tobě za to musí stát! Kam se podělo tvoje opovržení domáckým životem? A šlechtou? Venda žádné královny nemá!“

„Hněv ti brání rozumně uvažovat. Tohle s tebou udělala ona? Otrávila tvou mysl? Moje rozhodnutí mají na zřeteli jen prospěch mých krajanů. Ale co ta tvoje?“

Moje rozhodnutí? Za těmi stála jen Lia. Když jsem rozrazil tyhle dveře, Venda pro mě vůbec neexistovala.

Komizar mě sledoval s klidem, i když měl na krku pořád přitisknutý ostrý střep. „Mohl jsem tě nechat zabít v tu chvíli, kdy jsi vrazil do těchhle dveří. Ale to já nechci, Kadene. Máme toho tolik za sebou. Promluvme si.“

Zamračil jsem se na něj, plíce mě pálily, vzrušené vteřiny odtikávaly, jeho puls na krku pod mou rukou rovnoměrně tepal. Jen ta malá žíla mě dělila od Lii. Ale měl pravdu – mohl na mě poslat Rahtan v tu chvíli, kdy jsem vrazil do dveří. Nebo kdy jsem projel bránou. Mohl mě probodnout svou dýkou. Máme toho tolik za sebou.

Pustil jsem ho. Hodil mi hadr, abych si ovázal ruku. Rozhlédl se po povalených kusech nábytku kolem nás a zavrtěl hlavou.

„To ty jsi ji sem přivezl. Ty jsi tvrdil, že bude pro Vendu užitečná. Měl jsi pravdu. Teď ji uvítaly i klany. Pro ně je znamením, že bohové jsou Vendě naklonění. Je symbolem starých tradic a slibů. Dostali jsme víc, než jsme chtěli, a musíme to využít. Před námi je dlouhá zima a většina zásob padne na výživu armády. Ale horlivost mas zůstane neochvějná, pokud ona bude přiživovat jejich pověry.“

„Proč manželství?“ zeptal jsem se hořce. „Jsou i jiné způsoby.“

„To si přály klany, bratře, ne já. Mysli. Copak jsem kdy dal najevo, že bych o ni měl zájem? Klany ji přivítaly, ale některé zůstávaly obezřetné, bojí se, jestli to není nějaký trik našich nepřátel. Chtějí důkaz toho, že její zájem o Vendu je upřímný. Manželství s vládcem Vendy je přesně ten trvalý závazek, po kterém touží. Probíral jsem to s Radou. Všichni to schválili. Takže ty nezpochybňuješ jen můj úsudek, ale volbu celé Rady?“

Nevěděl jsem, co si mám myslet. Nevěřil jsem, že to Rada schvaluje, ale když jsem tu nebyl, proč ne? Malich byl nejspíš mezi prvními, kdo hlasovali pro. Měl jsem vědět, že tohle hrozí, ode dne, kdy ji uvítal klan Meurasi. Meurasi nikdy nevítají outsidery.

„Neboj se, nic moc se tím nezmění. To děvče mě nijak nezajímá, kromě toho, co může přinést našim krajanům. Můžeš si ji dokonce nechat zatím ve svých pokojích jak svého mazlíčka, pokud to udržíš v tajnosti před klany. Ty si musí myslet, že jde o skutečné manželství.“ Odmlčel se a narovnal povalenou lampu. „Ale musím tě varovat,“ pokračoval zády ke mně. „To děvče navázalo s klany skutečně úzký vztah. Když jsem jí nabídl manželství, okamžitě po tom skočila. Dychtivě, dá se říct. I ona v tom vidí smysl.“

„Skočila? Pod hrozbou smrti?“ zeptal jsem se sarkasticky.

„Zeptej se jí sám. Pochopila, že to pro ni má dvě výhody – větší svobodu tady a sladší pomstu vůči otci. Tomu zrovna ty určitě rozumíš. Zrada od vlastního otce je rána, která se nikdy nezahojí. Použij svůj mozek, ty poblázněný trubče, a srovnej si to všechno k sobě.“

Díval jsem se na něj. Už jsem byl zase klidný. „Zeptám se jí. Tím si buď jistý.“

Zarazil se, jako by ho něco napadlo. „U všech ďáblů, nečeká snad tvého spratka? Snad není tak hloupá.“

Předpokládal, jak jsem taky měl v úmyslu, že jsme s Liou spolu spali. Jenže u členů Rahtanu se čekalo, že si na to dají pozor, aby je nikdo nemohl spoutat „domáckými povinnostmi“, kterými Komizar tak opovrhoval.

„Ne, nečeká žádného spratka,“ odsekl jsem a vyřítil se ven.

„Kadene!“ zavolal za mnou ze dveří. „Dej si pozor, ať na mě netlačíš moc. Malich by byl taky skvělý zabiják.“

Nakláněla se nad umyvadlem a oplachovala si obličej. Když uslyšela moje kroky, ramena jí ztuhla.

„Donutil tě k tomu?“ zeptal jsem se. „Určitě ano. Proč se vůbec ptám.“ Neodpověděla mi, ponořila si ruce po lokty a pomalu se omývala. Chytil jsem ji za paži a otočil ji k sobě. Umyvadlo se převrhlo, a když dopadlo na podlahu, rozlomilo se. „Odpověz mi!“ zařval jsem.

Dívala se na zem na ty rozlomené poloviny, na vodu, která se nám hromadila u nohou. „Myslím, že už sis odpověděl sám, takže mou odpověď nepotřebuješ.“

„Řekni mi to, Lio.“

Oči se jí zaleskly. „Kadene, promiň. Nebudu ti lhát a tvrdit, že to nechci. Chci. Ty víš, že ho nemiluju, ale už nejsem pošetilá holka plná snů. Pravda je, že jsem pochopila jednu věc: odsud se nikdy nedostanu. Musím si nějak zařídit život tady, ten nejlepší, jaký můžu. To jsi přece po mně chtěl i ty. A když máme mluvit na rovinu,“ hlas se jí trochu zachvěl a polkla, „Komizar mi může nabídnout něco, co ty ne. Moc. Jsou tu lidé, jako Aster, klany a další, na kterých mi opravdu začalo záležet. Chci jim pomoct. A to půjde, jen když získám nějakou moc. Vzpomínám si, jak jsi mi říkal, že se nemůžeš rozhodovat tak, jak si myslím. Teď už to chápu. Takže jsem jako ty, snažím se využít co nejlíp ty možnosti, které mám. Manželství s Komizarem mi nabízí výhody, které mi ty poskytnout nemůžeš.“ Přimhouřila oči. „A další výhodou je, že zpráva o tomhle manželství pořádně raní mého otce, pokud ne celý Morrighan. Což mě nesmírně těší. Takže věř mi, když ti řeknu, že mě k tomu nedonutil.“

„To ses takhle rozhodla ani ne za týden?“

Lesk v jejích očích jako by po téhle otázce potemněl. „Týden je dlouhá doba, Kadene. Stačí na to, aby po pádu jediné hvězdy vyhladil téměř celé lidstvo. Nebo může přenést posluhovačku z hostince ve městě na pobřeží do spalujícího horka pouště jako zajatkyni tlupy nelítostných zabijáků. Takže nemyslíš, že mému rozhodnutí provdat se za mocného muže stačí pouhý týden rozmýšlení?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nejsi ty, Lio.“

Její rty se ohrnuly odporem, jako by jí už došla trpělivost. „Ranilo tě to, Kadene. A mě to mrzí, opravdu. Ale život je tvrdý. Měl by sis vytáhnout svou vendskou hlavu ze zadku a zvyknout si na to. Nesnažil ses mi snad přesně tohle vysvětlit v Reenině carvachi? No tak teď už to chápu. A ty bys měl taky.“

Její hlas zněl chladně, odtažitě – a to, co říkala, byla pravda. Všechno to do mě naráželo tak, jako by mě připravila o dech i o sílu svalů. Díval jsem se na ni, slova na jazyku se mi zamotala, a odvrátil jsem se. Šel jsem zpátky ke dveřím, chodbou, nekoukal jsem se, kam jdu, a jen jsem žasl, kdy se Lia stala… tak dokonale královskou dcerou.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

RAFE

Opíral jsem se o parapet a sledoval Liu.

Byl jsem sám bez svých obvyklých strážných, bez Ulrixe i bez Calanthy. Sice mi často dávali najevo, že ze mě nespouští oči, ať jsou, kde jsou, ale už se pořád nedrželi po mém boku. Vypadalo to, jako by se teď po ohlášení zásnub uvolnila všechna pravidla, a taky…

Opřel jsem si hlavu o paže.

Má matka je mrtvá.

Dělalo se mi špatně z toho, že její smrt dodala větší věrohodnost mé historce.

Měl bych být doma. Všichni v Dalbrecku nejspíš hledají prince Jaxona, ptají se, proč tady není? Proč se vyhýbá svým povinnostem? Jestli se někdy vrátím, otec bude chtít mou hlavu, a taky Svenovu. Totiž pokud je otec pořád naživu.

Ty nejhouževnatější je těžké zabít.

Mou otec je houževnatý bastard, přesně jak říkal Komizar. Ale taky starý. Unavený. A miloval mou matku, miloval ji víc než svoje království nebo svůj život. Její ztráta ho musela oslabit, udělat z něj snadnou kořist pro všechny ty pohromy, kterým předtím unikal.

Měl bych tam být.

Už zase jsem byl u toho. Zvedl jsem hlavu a zadíval se na Liu, která seděla na protější zdi nad náměstím. Mou povinností je být v Dalbrecku, jenže jsem si neuměl představit, že budu někde jinde, než je ona.

„Když jsem odjížděl, chodilo si ji poslechnout jen pár lidí.“

Otočil jsem se. Za mnou se nehlučně objevil Kaden. Skrýval se za sloupem a také ji pozoroval. Byl ten poslední, s kým bych teď chtěl být.

„Každý večer jich je dvakrát tolik než předtím,“ odpověděl jsem.

„Milují ji.“

„Ani ji neznají. Jen z toho, jak ji Komizar vozí po městě.“

Zadíval se na mě očima plnýma opovržení. „To možná ty ji neznáš.“

Podíval jsem se zase na Liu, která riskantně seděla na okraji vysoké hradby. Vůbec se mi to nelíbilo. Nechtěl jsem se o ni dělit s Vendou. Nechtěl jsem, aby si ji tahle zbídačelá země zamilovala. Jako by temné drápy hrabaly a táhly ji do jejich pochmurného doupěte. Ale den za dnem jsem to viděl. Jak se jí kosti houpají u boku, když kráčela. Jak si obléká jejich šaty. Jak s nimi mluví. Už to pro ni nebyli stejní nepřátelé jako ve chvíli, kdy jsme společně překročili most přes řeku.

„Nejde jen o modlitby nebo příběhy,“ pokračoval jsem. „Vyptávají se jí. Vypráví jim o světě za Velkou řekou, o světě, který už nikdy nespatří, jestli se provdá za vašeho Komizara.“

„Chce to. Pověděla mi to.“

Odfrknul jsem si. „Tak to už tak bude. Oba víme, že Lia mluví jenom pravdu.“

Podíval se na mě nehybnýma očima, v hlavě mu vířily myšlenky, jako by se probíral jejím minulým lhaním. Všiml jsem si modřin na jeho bradě, jeho ovázané ruky. To byla dobrá znamení. Rozkol v jednotě. Třeba ho Komizar zabije dřív, než se k tomu dostanu já.

Zvedl jsem oči výš. Kaden taky. Viděli jsme je zároveň.

Na terasách stáli guvernéři a strážní, kteří si přišli poslechnout Liu, a za oknem v severní věži tomu všemu přihlížel sám Komizar. Byl od nás příliš daleko, než abych viděl jeho výraz, ale vnímal jsem jeho postoj, majetnický, hrdý na nitky, o kterých si myslel, že jimi ovládá svou hezoučkou loutku.

Její slova zalévala náměstí, odrážela se od zdí, zněla jasně, a všechno kolem nás zahalil podivný klid. Všichni ztichli, až na ni.

„Jako tam v údolí, když pohřbívala bratra,“ ozval se Kaden. „Všichni vojáci se zastavili.“

Neboť z prachu mužů a žen povstala království,

jsou vztyčena na kostech ztracených,

A my se zas navrátíme, bude-li to vůle nebes,

a budiž to tak povždy.

Povždy.

To poslední slovo mě stravovalo – jeho děsivá trvalost, pokud ji odsud včas nedostanu. Díval jsem se, jak se na ni dívá Kaden.

„Ale bude k ní hodný, ne?“ ozval jsem se. „Svatební den bude velkým dnem i pro nás. Konečně si nad ní můžeme umýt ruce. Byla to s ní dost dřina, no ne?“

Viděl jsem, jak zaťal čelist, jak nepatrně škubl ramenem. Chtěl po mně skočit kvůli tomu, že jsem vyslovil pravdu. Skoro jsem si přál, aby to udělal. Rád bych s ním jednou provždycky skoncoval, jenže teď jsem měl v hlavě důležitější starosti a málo času na rozmyšlenou. Svatba zkrátila můj konečný termín o týden – a teď už tu byli ostatní. Otočil jsem se k odchodu.

„Ty si teď chodíš po Svatyni jen tak, emisare?“

„Hodně se za ten týden změnilo, zabijáku, po nás oba. Vítej doma.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Byla jsem tady tak krátce, a přece mi to připadalo jako celý život. Každou hodinou mučivě prorůstal strach, musela jsem se ovládat, abych neudělala to, po čem jsem toužila nejvíc na světě. Tohle jako by teď byl můj oprávněný úkol, tak jako bylo před mnoha měsíci po útěku z Civiky mým úkolem najít lásku. Vlastní osud mi teď připadal stejně zřetelný jako věta na papíru. Dokud nepřijde někdo mocnější. Pár slov, obtěžkaných takovým příslibem. Anebo možná pár slov šílenství.

Vzala jsem z košíku další stuhu a uvázala ji k příčce lucerny visící u stropu. Spustila jsem si ji na provaze níž, abych na ni dosáhla. Doufala jsem, že se tak zabavím, aspoň na pár blažených minut. Že mě něco přenese do světa mimo Svatyni. Jenže moje myšlenky se neustále vracely k jediné věci.

Je těžší zabít člověka než koně.

Je? Zatím jsem to nevěděla.

Byla ale stovka způsobů a všechny ve mně hořely jasným plamenem. Těžký kotlík dopadající na lebku. Nůž zabodnutý do průdušnice. Shození z vysoké hradby. Pokaždé když jsem propásla příležitost, ten oheň zaplál jasněji, jenže vedle té touhy hořela další, stejně spalující potřeba: zachránit toho, koho miluju, i když tím zoufale zklamu jiné.

Pokud zabiju Komizara, dojde ke krveprolití. Nemám co nabídnout Radě, Rahtanu ani chievdarům: žádné aliance, dokonce ani sud vína, který by jim dokázal, že stojí za to nechat mě naživu. Mým jediným spojencem v Radě byl Kaden, a on jediný nedokáže vymazat terč, který si tím činem nakreslím na záda. V tuhle chvíli jsem nejen chtěla zůstat naživu pro Rafea, já pro něj potřebovala zůstat naživu. Tohle manželství mu nepřinese svobodu, ale aspoň neurychlí jeho zamordování. Mohla jsem tím Komizarovi pořád pohrozit – jestli se Rafeovi něco stane, ať zapomene na to, že bych ještě někdy povzbuzovala horlivost. To manželství nám mělo oběma vykoupit trochu času. Nic víc. Žádné další záruky neexistovaly.

Vzpomněla jsem si na svůj rozhovor s Berdi potom, co zabili Gretu. Jak jsem si tehdy pomyslela, že kdybych věděla, že to zachrání Gretu a její maličké, provdala bych se třeba za samotného ďábla. Teď to vypadalo, že přesně to mě čeká. Vyklonila jsem se z okna a vzhlédla k nebi. Bohové mají zvrácený smysl pro humor.

Uvázala jsem poslední stuhu a zatáhla za provaz, abych lucernu zase zvedla. Na jejím stínítku teď vlála duha a já netušila, co si Kaden pomyslí, až to uvidí. Ucítila jsem bodnutí viny za to, že ho tak klamu. Další urozená osoba, která ho tak naprosto, hluboce zradí. Loajalita pro něj znamená všechno. To jsem teď chápala. Co jiného se dá čekat od chlapce, kterého vlastní otec vyhodil jako kus hadru? Povzdychla jsem si a zavrtěla hlavou. Morrighanský šlechtic. A já teď Kadena zradím stejně jako jeho otec. V tolika různých ohledech. Věděla jsem, co ke mně cítí, a mně na něm kupodivu taky záleželo, i když mě rozčilovala jeho věrnost Komizarovi. Mezi námi bylo pouto, kterému jsem tak úplně nerozuměla. Necítila jsem k němu totéž co k Rafeovi, ale věděla jsem, že tím posledním polibkem jsem ho přiměla uvěřit, že by mohlo být něco víc.

Když jde o přežití, žádná pravidla neplatí, připomněla jsem si. Ale kéž by platila. To klamání jako by nikdy nekončilo. Brzy po mně Komizar bude chtít, abych oklamala ty, kdo mě tu přivítali, abych protočila panenky a naplnila je nadějí z předstíraných vidin, a byla jsem si jistá, že jemu to prospěje mnohem víc než jeho lidem.

Budeš si hlídat jazyk a říkat to, co ti přikážu.

Zůstala jsem sedět na posteli a zavřela jsem oči. Oddělila jsem se od ržání a přešlapování koní tam dole pod mým oknem, od řinčení zavíraných brán, křiku doprovázejícího hon na další slepici, která nechtěla přijít o hlavu. Ocitla jsem se na louce, kde se na stromech ve větru třepotaly stuhy. Hory nade mnou se barvily purpurově a já cítila růžový olej vtíraný do mých zad, vdechovala sladkou vůni, která se ke mně nesla přes vzdálenost tisíce kilometrů.

Tenhle svět tě vdechuje a vydechuje… dělí se o tebe.

Prosím, ať se o mě podělí s Rafem. Dělám to pro tebe. Jen pro tebe.

Ozvalo se náhlé prudké zabušení na dveře. Kaden odešel s tak znechuceným výrazem ve tváři, až bylo jasné, že ten se hned tak nevrátí, pokud vůbec. Je to Ulrix s dalším rozkazem od Komizara? Co to bude dneska? Vezmi si zelené šaty! Vezmi si hnědé! Skákej, jak pískám!

Před očima se mi mihla ošklivá vzpomínka na morrighanský dvůr. Jiné prostředí, ale léta stejných příkazů. Obleč si tohle. Buď zticha. Tady se podepiš. Běž do své komnaty. Pozor na jazyk. U všech bohů, princezno Arabello, kdo se vás ptal na váš názor? Už o tom od vás nechceme nic slyšet. Natáhla jsem se po kameninové nádobě a mrštila s ní přes pokoj. Střepy keramiky pršely na zem a já se chvěla pod náporem toho poznání – ty země se od sebe zase moc neliší.

Další zaklepání, tentokrát tiché a nejisté.

Otřela jsem si oči a šla ke dveřím.

Stála tam Aster s vykulenýma očima. „Není vám dobře, slečno? Protože jestli chcete, můžu toho chlapa s károu poslat pryč, ale Calantha mi řekla, abych ho sem přivedla, a ta kára je hodně naložená, ale to není tak, že byste ho musela hned pustit dovnitř, protože vypadáte, že je vám dost teplo, když máte tak červený tváře, a…“

„Aster, o kom to mluvíš?“

Ustoupila a za ní se objevil mládenec, který pokorně smekl klobouk a přitiskl si ho k břichu. „Vezu topení do krbu.“

Ohlédla jsem se přes rameno na koš u krbu. „Mám dost dřeva i koblih. Nepotřebuju…“

„Venku se ochlazuje a já jen dělám, co mi rozkázali,“ namítl mladík. „Komizar chtěl, abyste měla dost topiva.“

Tak Komizar se stará, abych byla v teple? To jistě. Podívala jsem se na toho potrhaného sběrače koňských lejn líp, a něco na něm mi nepřipadalo úplně v pořádku. Jeho světlehnědé oči byly až příliš pronikavé. Jako by z nich sálala nezkrotná energie. Jeho šaty byly špinavé a brada neoholená, ale zuby měl bílé a zdravé.

„Calantha chtěla, abych se hned vrátila, slečno,“ drmolila Aster. „Nevadí vám to? Můžu vás s ním nechat samotnou?“

„Ano, jistě, Aster. Jen běž.“ Odběhla a já ustoupila ze dveří, mávla jsem na mladíka, aby přivezl koš ke krbu.

Trhan s bílými zuby dotlačil káru do pokoje, ale zastavil se uprostřed místnosti a otočil se ke mně. Zvědavě si mě prohlédl a pak se hluboce uklonil. „Vaše Výsosti.“

Zamračila jsem se. „Vysmíváš se mi?“

Zavrtěl hlavou. „Měla byste zavřít dveře.“

Otevřela jsem pusu. Poslední slova pronesl morrighansky, přešel do toho jazyka bez mrknutí oka. Většina Venďanů neuměla z cizích jazyků ani slovo, a těch pár ve Svatyni, kteří ano – členové Rady, někteří strážní a vojáci –, měli na rozdíl od toho sběrače trusu těžký přízvuk a špatnou výslovnost.

„Ty mluvíš morrighansky,“ hlesla jsem.

„Tam, odkud pocházím, tomu říkáme dalbrečtina, ale ano, jazyky našich království se téměř neliší. Ty dveře?“

Šokovaně jsem se nadechla, rychle přibouchla dveře a obrátila se k němu. Do očí mi vhrkly slzy. Takže Rafeovi kamarádi nejsou mrtví.

Mladík poklekl na koleno, vzal mě za ruku a políbil ji. „Vaše Výsosti,“ opakoval s větším důrazem než předtím. „Jsme tady, abychom vás odvezli domů.“

Seděli jsme u mě na posteli a mluvili tak dlouho, jak jsme si troufali. Jmenoval se Jeb. Pověděl mi, že dostat se do města bylo těžké, ale že už tady jsou několik dní. Že podnikají přípravy. Vyptával se mě na Křídlo Rady a rozmístění chodeb a komnat v pevnosti. Popsala jsem mu každou místnost a síň i schodiště, zmínila se o nejmíň používaných chodbách a také o tunelech a jeskyních pod pevností. Popsala jsem mu, kteří členové Rady jsou nejvíc krvežízniví, a také kdo by nám mohl pomoct, jako třeba Aster, ale že nesmíme udělat nic, čím bychom ji ohrozili. Pověděla jsem mu taky o Grizovi a jak lhal pro Rafea, ale že mi tím nejspíš jen oplácel záchranu života.

„Vy jste mu zachránila život?“

„Varovala jsem ho před bizony.“

Spatřila jsem v jeho očích otázku. „Nemůžu to ovládat nebo přivolat, Jebe. Je to dar, něco, co se dědí mezi Pozůstalými po generace, to je všechno. Někdy tomu ještě ani sama nevěřím – ale učím se to.“

Přikývl. „Trochu se kolem toho Grize porozhlédnu a zkusím o něm zjistit něco víc.“

„A ostatní?“ zeptala jsem se. „Jsou tady taky?“

Zaváhal. „Ukrývají se ve městě. Uvidíte je, teprve až bude ten pravý čas. Buď já, nebo Rafe vás upozorníme.“

„A jste čtyři?“ Snažila jsem se ze všech sil, aby to znělo optimisticky, jenže to nahlas vyslovené číslo mělo vlastní váhu, hovořilo samo za sebe.

„Ano,“ odpověděl prostě a pokračoval, jako by okolnosti byly něčím, co se dá snadno obrátit v náš prospěch. Nebyl si jistý, jak přesně budeme muset postupovat, ale doufá, že podrobnosti brzy dořeší. Pořád ještě pátrají po tom, jak úkol co nejlépe provést, a potřebují sehnat pár věcí, které se dají obstarat jen s obtížemi.

„Ve čtvrti Capswam je jehendra, kde mají krámky skoro s každým zbožím,“ upozornila jsem ho.

„Já vím, ale nemáme vendské peníze, a je moc riskantní zkoušet tady krást.“

Předklonila jsem se a tápala pod postelí, až jsem nahmátla kožený váček. Zacinkal, když jsem ho vložila do Jebových rukou. „Výhra v kartách,“ vysvětlila jsem. „Snad to bude stačit, abyste mohli koupit, co je třeba. Kdyby ne, můžu sehnat víc.“ Nic mi nemohlo udělat větší radost než vědomí, že Malich možná přispěje k našemu útěku.

Jeb potěžkal váček a ujistil mě, že to bude víc než dost. Prohlásil, že si musí zapamatovat, aby se mnou nikdy nehrál karty. Teď už mluvil smírným optimismem trénovaného vojáka, slíbil mi, že budou jednat, jak nejrychleji to půjde. Koordinátorem je voják jménem Tavish, ten dá ostatním vědět, až bude všechno připraveno. Jeb zlehčoval rizika, ale na hladinu probublávala slova, jimž se vyhýbal – nebezpečí, možnost, že odtud nikdo z nás už nevyvázne.

Byl mladý, v Rafeově věku, a voják jako mí bratři. Pod těmi rozedranými hadry a špínou jsem viděla milého kluka. Vlastně mi dost připomínal Bryna tím, jak mu koutky rtů pořád cukaly potlačovaným úsměvem. Možná má někde v Dalbrecku taky sestru, která čeká, až se vrátí domů.

Zamrkala jsem, abych zahnala slzy. „Omlouvám se,“ vyhrkla jsem. „Moc se omlouvám.“

Zatvářil se polekaně. „Nemáte vůbec zač, Vaše Výsosti.“

„Nebýt mě, vůbec byste tady nebyli.“

Položil mi ruce něžně na ramena. „Unesl vás nepřítel a můj princ mě povolal do služby. To není pošetilý muž. Udělám pro něj, co bude chtít, a sám vidím, že jeho úsudek byl správný. Jste přesně taková, jak říkal.“ Zvážněl. „Nikdy jsem ho neviděl tak urputně odhodlaného, jako když jsme vás honili přes Cam Lanteux. Musíte vědět, princezno, že vás nechtěl oklamat. Zdrtilo ho to.“

A tahle slova mě nakonec dostala, už jsem to nevydržela – a zrovna před Jebem, naprostým cizincem. Zapomněla jsem na stud, opřela si hlavu o jeho rameno a rozplakala se. Jeb mě objímal, poplácával po zádech a šeptal: „To nic, to nic.“

Konečně jsem ho odstrčila a otřela si oči. Podívala jsem se na něj a čekala, že uvidím rozpaky, ale v jeho pohledu byla jen upřímná starost. „Máš sestru, viď?“ zeptala jsem se.

„Tři.“

„To se pozná. Možná proto jsem…“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci, aby sis myslel, že se mi to děje často.“

„Myslíte pláč, nebo únosy?“

Usmála jsem se. „Obojí.“ Natáhla jsem se po jeho ruce. „Slib mi něco. Až přijde naše chvíle, hlídej záda nejdřív Rafeovi, a až potom mně. Postarej se, ať se dostane ven on a vy vojáci. Protože já bych neunesla, kdyby…“

Položil si prst na rty. „Pššt. Budeme si záda hlídat navzájem. Dostaneme se odsud všichni.“ Postavil se. „Jestli mě zase uvidíte, předstírejte, že mě neznáte. Sběrače koblih si nikdo nepamatuje.“

Vzal káru, přihodil pár čerstvých koblih do koše u krbu a střelil po mně přes rameno šibalským úsměvem, zlehčujícím a drzým, pohrdajícím nebezpečím. Úplně jako Bryn. Tohohle sběrače koblih si budu pamatovat navždycky.

trašlivá, nesmírná síla

se valila po tváři země.

Bouře prachu a ohně a zúčtování.

Absolutní ve své moci,

polykající lid i zvěř,

pole i louky

a všechno, co se jí odvážilo stát v cestě.

A křik těch, které polapila,

rozplakal i nebesa.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. II

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Síň Svatyně byla ten večer rozhodně tišší než jindy. Cítila jsem to už z dálky, když jsme kráčeli chodbou. Hlučná zábava, která tu obvykle panovala a která pronikala kamennými stěnami, se dnes nekonala.

Chtěla jsem Calanthu trochu rozpovídat, zjistit, jestli měla tušení, koho mi poslala do komnaty, ale nic neříkala, a tak jsem mlčela s ní. Nechtěla jsem riskovat, že zbytečně vzbudím podezření a nedůvěru, pokud nic netušila.

Když jsme došly k síni, ticho už bylo téměř hmatatelné. „Poprali se, ne?“ ozvala jsem se.

„I tak se to dá říct,“ odpověděla Calantha.

„Viděla jsem, že Kadenovi krvácí ruka.“

„A všichni čekají, jak dopadl Komizar,“ dodala Calantha. Po straně jsem se na ni podívala. Kousala se do spodního rtu.

„Proč by za to Kadena nezabil?“ vyslovila jsem nahlas svoje pochyby. „Je jasné, že nikomu netrpí odpor. A jiné neváhá hned ztrestat smrtí.“

„Zabijáci jsou nebezpeční. Je v Komizarově zájmu nechat Kadena naživu. Nikdo to nechápe líp než on.“

„Ale jestli je Kaden nebezpečný…“

„Mohl by být nahrazen někým ještě nebezpečnějším. A ne tak loajálním. Mezi nimi dvěma je pevné pouto. Hodně toho spolu zažili.“

„Tak jako ty a Komizar,“ zkusila jsem to s nadějí, že se dozvím něco víc.

Odpověděla mi stroze: „Přesně tak, princezno. Jako my dva.“

Když jsem vešla do síně, přivítalo mě trapné ticho. Rozlehlá místnost působila bez lidského halasu ještě prázdnějším dojmem. Anebo to bylo proto, že dnes se ve všech koutech netlačili členové klanů, přednostové a další zvláštní hosté. Byli tu jen členové Rady a sloužící. Rafe stál na druhém konci stolu uprostřed síně a bavil se s Ebenem. Bylo zřejmé, že ani Komizar, ani Kaden ještě nedorazili.

A pak jsem spatřila Vendu.

Procházela místností, tělo stejně skutečné jako každý z nás. Přejela rukou po ubrusu, jako by z něj chtěla smést drobečky. Jako by staletí nebo smrt po pádu z hradeb pro její cíle nic neznamenaly. Nikdo jiný si zřejmě její přítomnosti nevšímal. Napadlo mě, jestli ji nepovažují za služebnou. Popošla jsem k ní, neschopná odtrhnout od ní oči. Bála jsem se, že stačí mrknout, a rozplyne se mi do mlhy. Když jsem se postavila ke stolu naproti ní, usmála se na mě.

„Jezelie,“ pronesla, jako by mé jméno vyslovila už stokrát, jako by mě znala od chvíle, kdy jsem se narodila a kněží mě jako nemluvně zvedli k tvářím bohů.

Oči mě pálily. „Ty jsi mě pojmenovala?“

Zavrtěla hlavou. „Svět mi zazpíval tvé jméno. Jen jsem ho zopakovala.“ Obešla stůl a zastavila se na délku paže přede mnou. „Každá nota se mi rozezněla tady,“ pronesla a přitiskla si pěst na hrudní kost.

„Zazpívala jsi ho mé matce?“

Přikývla.

„Tak to jsi ho zazpívala nesprávné ženě. Já nejsem…“

„Je to věc důvěry, Jezelie. Věříš hlasu ve svém nitru?“

Jako by mi četla myšlenky. Proč já?

Usmála se. „Někdo to být musel, tak proč ne ty?“

„Ze stovky různých důvodů. Z tisíce.“

„Podle zákonů rozumu vyrůstají věže, které ční nad vrcholky stromů. Podle zákonů důvěry vyrůstají věže, které ční nad hvězdami.“

Rozhlédla jsem se kolem. Zajímalo mě, jestli nás někdo poslouchá, a ano – oči všech se upíraly na mě s úžasem hraničícím s hrůzou –, dokonce i Rafeovy. Otočila jsem se k Vendě. Byla pryč.

Já a moje děsivé šílenství. Tak to všichni vnímali, a já sama zapochybovala o vlastní příčetnosti. Viděla jsem, jak několik vojáků svírá amulety pod košilemi a třou si je. Někdo to být musel. Opřela jsem se o stůl, abych neupadla, a Rafe se vrhnul ke mně, jak se na okamžik zapomněl. Rychle jsem se ovládla a napřímila.

Ze strany se ke mně opatrně přiblížila jedna služka. „Co jste viděla, princezno?“

Za ní stáli tři chievdarové a mračili se na ni za to, že uznává mou moc – moc, která jim chybí. Když tu dnes nebyli členové klanů, nemuseli nic předstírat. Volila jsem svá slova pečlivě, abych to děvče zbytečně nevystavila trestu za její nevinnou otázku. „Viděla jsem jen hvězdy vesmíru, které zářily na vás všechny.“

Moje neurčitá odpověď jako by uspokojila pochybovače i věřící a všichni se vrátili ke svým tlumeným rozhovorům. Pořád se čekalo na Komizara.

Rafe mě pozoroval a v jeho pohledu jsem viděla starost. Dívej se jinam, prosila jsem v duchu, protože sama jsem od něj oči odtrhnout nedokázala. Ale pak jsem spatřila jeho ruce, ruce, které držely můj obličej. Bylo by smutné, kdyby předčasně přišel o prsty. Přesvědč je.

Všichni se na mě dívali. Měla jsem pořádně velké obecenstvo, které jsem musela přesvědčovat. Odtrhla jsem pohled od Rafea právě ve chvíli, kdy do síně vtrhnul Komizar. „Kde je má snoubenka?“ vykřikl, i když mě musel hned vidět. Sloužící k němu přispěchali s korbelem a členové Rahtanu i Rady mu uhýbali z cesty, když vykročil ke mně. „Tady je,“ pronesl, jako by mě spatřil až teď. Viděla jsem drobnou řeznou ranku na jeho krku, tak jako bezpochyby všichni ostatní. „Žádné strachy, drahá, jen malá nehoda při holení,“ prohodil. „Možná jsem až moc přitlačil na břitvu, jak jsem se ti toužil zalíbit.“ V očích mu tančilo varování, i když se na mě usmíval. Řekni něco, rozkazovaly mi. Odpověz vhodnými slovy.

„Nemusel jsi riskovat poranění. Mně se líbíš vždycky, sher Komizar.“

„Má sladká kočičko,“ pronesl, natáhl ruku a položil mi dlaň na zátylek. Přitáhl mě k sobě a zašeptal proti mým rtům: „Snaž se.“

Koho se snažil přesvědčit? Rada věděla, že to manželství je politický tah, že jsem jen nástroj k dosažení jeho cílů. Jenže pak mi došlo, že tohle má jiný účel. Chce všem předvést, že ho zabijákův útok nerozrušil, že má pořád všechno pevně v rukou.

Líbat ho, když to posloužilo mně, byla jedna věc, ale líbat ho, aby to posloužilo jemu? Obrnila jsem se, když se jeho rty setkaly s mými, a překvapilo mě, jak je mírný, téměř něžný, ale apatický, lhostejný. Bylo to dokonalé představení, ale v poslední chvíli nabral moje vlasy do hrsti a políbil mě tvrději, vášnivěji. Slyšela jsem kolem nás hrubý chechtot a cítila, jak se mi do tváří hrne krev. Konečně mě pustil, ale místo chladné vypočítavosti jsem v jeho pohledu zahlédla neklidné zajiskření touhy. To bylo to poslední, oč jsem stála. Přinutila jsem se vyhnat si červeň z tváří.

Odvrátil se ode mě a s předstíranou rozjařeností zahlaholil: „Tak kde je jídlo?“

Sloužící se rozběhli ke stolu, sedli jsme si na židle, ale nápadná nepřítomnost zabijáka visela nad síní jako mrak a bránila v běžném hlaholu. Odříkala jsem požehnání, ale než jsem poslala talíř dál, jednu kost jsem si vzala, abych zaměstnala svoje ruce, i když už mi jich u opasku chrastilo víc než dost.

Byla to malá kůstka, vybělená sluncem poté, co je kuchaři zavřeli do sudu s brouky, aby v nich nezbyl ani kousíček morku nebo jiného masa. Larvy brouků se používaly k rybaření na přítoku řeky, což ve výsledku vynášelo další kosti, které potřebovaly k očistě další brouky. Byl to nekonečný koloběh obětí za oběti. Pohrávala jsem si s kůstkou a toužila nějak setřít ze svých rtů chuť Komizarova polibku. Bála jsem se vzhlédnout a setkat se s Rafeovým pohledem, protože jsem věděla, co bych uviděla: napětí šířící se jeho obličejem jako horečnaté skvrny. Kdybych já musela pozorovat den za dnem jeho, jak líbá nějakou dívku nebo se od ní nechává objímat, taky by mě to dohánělo k šílenství.

„Ty nejíš, princezno,“ ozval se Komizar.

Natáhla jsem se pro kousek tuřínu a začala ho okusovat, abych ho uspokojila.

„Jen jez,“ pobídl mě. „Zítra nás čeká velký den. Nerad bych, abys slabostí omdlela.“

Pro Komizara byl velký každý den. Nepochybně mě zase povleče předvádět někam na venkov nebo do města. Kupodivu pořád zůstávala jedna čtvrť, do které mě ještě nevzal – Tomack v nejjižnější části města.

Síní náhle zazněly kroky a ke Komizarově nevoli všichni přestali jíst – nikdo si nechtěl nechat ujít zabijákův příchod, byli zvědaví, jestli na něm budou patrné nějaké stopy po rvačce. Jenže brzy bylo jisté, že to nejsou kroky jednoho muže, ale mnoha. Pravičky se od talířů svezly k pochvám na opascích. Město bylo pod neproniknutelnou ochranou řeky, takže se jistě nemuseli bát vpádu cizích nepřátel, ale museli být neustále připravení na nepřítele zevnitř. Na krveprolévání, jak o tom mluvil Kaden.

Ten teď vstoupil z východní chodby. Všichni spatřili to, po čem prahli – stopy potyčky, pokud ne přímo souboje. Temnou modřinu na bradě, ovázanou ruku. Ale nedržel žádnou zbraň, a tak se všichni zase uvolnili. Zdálo se, že Komizar dopadl lépe než zabiják. Za Kadenem vstoupil ten nechutný nový guvernér a jeho osobní strážce. Z konce stolu, kde seděl Malich a jeho nejbližší kumpáni z Rahtanu, se ozval tlumený řehot. Kaden se odhodlaně vydal přímo ke Komizarovi. „Přivádím nového místodržícího z Arlestonu, jak jsi rozkázal,“ oznámil, jako by mu přinesl pytel brambor. Rychle se otočil k nováčkovi. „Guvernére Obraune, tohle je tvůj vládce. Poklekni a přislib mu svou věrnost.“

Guvernér poslechl. Než Komizar stačil odpovědět, Kaden přistoupil ke stolu mezi nás a opřel se o něj jednou dlaní a zašeptal, ale tak hlasitě, že ho ti nejbližší stejně mohli slyšet: „A ty, princezno, budeš dneska spát v mém pokoji. Komizar řekl, že není důvod, abys neposloužila nám oběma – a já si po dlouhé cestě přeju být obsluhován. Rozumíš?“

Mlčela jsem, ale tváře mi hněvivě vzplály. Takhle rozzuřeného jsem ho viděla naposledy v tuláckém táboře, kdy mě hodil do carvachi poté, co jsem napadla Malicha. Ne, dneska to bylo horší. Dneska jsem zradila přímo jeho. V jeho očích jsem ztělesňovala všechno opovrženíhodné chování morrighanské aristokracie, naplnila jsem jeho nejhorší očekávání – ale to platilo i obráceně, těmi několika slovy naplnil on ta moje. Nebudu poslouchat takové příkazy, od nikoho a nikdy.

Podívala jsem se na Komizara a ten přikývl, naznačoval, že s tím uspořádáním souhlasí. Jeho oči zářily spokojeností, že zabijákův hněv míří proti mně. Kaden se odstrčil od stolu a našel si prázdnou židli uprostřed naproti Rafeovi. Napětí, které mezi nimi vždycky panovalo, teď zajiskřilo s ještě větší silou. Zabodli se do sebe roznícenými pohledy, které až příliš dlouho neuhýbaly. Rafe nemohl slyšet, co mi Kaden řekl, ale moje rudé tváře mu možná napověděly všechno, co potřeboval. Židle se trochu posunuly, aby se nový místodržící se strážcem mohli posadit vedle Komizara.

Komizar a guvernér si hned padli do noty, ale pro mě se jejich hovor stal změtí zvuků, nesouvislých slov, smíchu a cinkání pohárů. Dívala jsem se, jak se guvernérovy rty pohybují, ale slyšela jsem Kadena. A ty, princezno, budeš dneska spát v mém pokoji.

„A teď se chceš oženit s nepřátelskou sviní?“ Můj pohled sklouzl na guvernérovy arogantní slídivé oči.

Vstala jsem, chytila do hrsti jeho kabátec a škubla mu s hlavou k sobě. „Ještě jednou vyslovíš ‚nepřátelská svině‘, utrhnu ti holýma rukama maso z tváří a nakrmím jím vepře na dvoře! Rozumíš tomu, guvernére?“

Komizar mě chytil za ruku a srazil mě zpátky na židli.

Guvernér a jeho vykulený osobní strážce mě sledovali s tichým ohromením.

„Omluv se, princezno,“ rozkázal mi Komizar. „Guvernér je nový loajální člen Rady. Ještě neměl čas si zvyknout na to, že po vendské půdě pochodují nepřátelé.“

Zamračila jsem se na něj. Jestli mi ty moje nové takzvané svobody mají k něčemu být, budu si je muset prosazovat kousek po kousku. „Nazval tvou snoubenku sviní!“ vybuchla jsem.

„To je náš obvyklý výraz pro nepřítele. Omluv se.“ Jeho prsty se mi pod stolem zaťaly do stehna.

Podívala jsem se na místodržícího. „Prosím za odpuštění, Vaše Eminence. Nemyslela jsem vážně, že bych vaším obličejem nakrmila prasata. Mohlo by se jim udělat špatně.“

Ozvalo se slyšitelné zalapání po dechu. Čas jako by se zastavil. Jako by to byly moje poslední vteřiny na zemi. Možná byly, jestli jsem to přehnala. Ticho se protahovalo a napínalo, a pak se najednou o kus dál u stolu Griz neudržel. Jeho hurónský řehot prořízl šokované mlčení a vzápětí se k němu přidali i Eben a guvernér Faiwell. Brzy už nad ohromením převážil smích aspoň poloviny stolovníků, které pobavil můj „žert“.

Guvernér Obraun, který se ocitl ve středu té nečekané slovní přestřelky, se rozchechtal taky. Nejspíš usoudil, že to nebyla urážka, ale vtip. Kvůli Komizarovi jsem se usmála, ale uvnitř jsem nepřestávala zuřit.

Guvernér si dával během jídla přehnaně záležet na tom, aby mě nazýval Komizarovou snoubenkou, což vyvolávalo další výbuchy smíchu. Jeho osobní strážce mlčel a já zjistila, že je němý – podivné u muže, který by si v případě nebezpečí měl umět přivolat posily. Možná byl ale hluchoněmý, což by mnohé vysvětlovalo – jen tak nejspíš mohl snášet guvernérovo ustavičné žvanění.

Prsty u nohou se mi v botách křečovitě zatínaly a uvolňovaly. Připadalo mi, že ohně na obou koncích síně plápolají až příliš. Byla jsem jako na jehlách. Možná za to mohlo vědomí, že někde v tomhle městě je Jeb a jeho přátelé, kteří dělají, co se dá, aby nás odsud dostali. Čtyři muži. Ohrnovala jsem nad tím počtem nos, a přece mi najednou připadalo, že je to má jediná vzácná šance, tak jako ten zlomek vteřiny, kdy jsem stála tváří v tvář pádícímu stádu bizonů. Riskantní, ale stojí to za to.

Myslela jsem si, že ten večer už nemůže být horší, ale to jsem se pletla. Sloužící začali sklízet ze stolu a já doufala, že budu moct odejít, jenže v tu chvíli napochodovalo do síně procesí dětí s naloženými kárami.

„Konečně jsou tady,“ zaradoval se Komizar, jako by na ně čekal. Mezi kluky jsem zahlédla Aster, jak se lopotí s vozíkem naloženým výstrojí, zbraněmi a jinou kořistí. Žaludek se mi sevřel. Další zmasakrovaná patrola.

„Jejich ztráta, náš zisk,“ zahlaholil vesele můj „snoubenec“.

Kousek tuřínu, který jsem spolkla, mi uvízl v hrudi. Chvíli mi trvalo zaostřit, ale když se mi to povedlo, spatřila jsem na štítech a praporcích modrou a černou – barvy Dalbrecku. A taky lva, jehož drápy se mi zatínaly do zad. Náklad byl skoro tak velký jako po zmasakrované rotě mého bratra. Tohle sice nebyli mí krajané, ale pocítila jsem stejný zármutek jako předtím. Ve tvářích chievdarů a místodržících kolem mě zaplála lačnost. Ani tímhle činem nešlo Komizarovi jen o kořist, ale o vyvolání další horlivosti. Tentokrát jiné – jako když se smečce psů zamává před čenichy něčím, z čeho je cítit krev.

Když do síně vešel poslední hoch s károu, Rafe vstal tak prudce, až se jeho židle skácela na podlahu. Ten náhlý zvuk způsobil, že se k němu obrátily hlavy všech přítomných. Přešel k jedné káře a hrudník se mu prudce zvedal, když si prohlížel její obsah. Vytáhl z ní dlouhý kord. Vzduch prořízlo zasvištění oceli.

Komizar se zvolna vztyčil. „Přeješ si nám něco sdělit, emisare?“

Rafeovy chladné modré oči se zaleskly, když je zabodl do Komizara. „To byli mí krajané, které jste pobili,“ pronesl tónem stejně strnulým jako jeho pohled. „Navzdory dohodě s mým princem.“

„Právě naopak, emisare. S tvým princem jsem ještě žádnou dohodu neuzavřel. Tvoje tvrzení se dosud neprokázalo. Na druhou stranu rozhodně nemám a nikdy jsem neměl dohodu s tvým králem. Je to můj nepřítel, který posílá své hlídky proti mým vojákům. V tuhle chvíli je mezi námi pořád všechno při starém. Včetně tvého velice nejistého postavení.“ Natáhl ruku a nejbližší strážný mu hodil svou zbraň.

Komizar se zadíval na Rafea a nenuceně vyzkoušel držení kordu. „Ale možná by ses rád trochu protáhnul? Už dlouho jsme tady nepobavili.“ Vykročil k Rafeovi. „Zajímalo by mě, jak dobře to dvořan může umět s kordem.“

Místností se rozlehlo pochechtávání.

Ach, u všech bohů, to ne. Polož ten kord, Rafe. Polož ho.

„Moc dobře ne,“ připustil Rafe, ale zbraň neodložil. Místo toho potěžkal v ruce jílec podobně výhrůžně jako Komizar.

„V tom případě tě odkážu na svého zabijáka. Vypadá, že by mu taky prospěla trocha cvičení, ale není tak schopný v boji s touhle zbraní jako já.“ Komizar hodil kord Kadenovi. Ten se s nenucenou lehkostí vztyčil a chytil ho. Byl víc než schopný.

„Do první krve,“ zavelel Komizar.

Bezděčně jsem vstala a vykročila k těm dvěma, ale ucítila jsem ocelový stisk guvernéra Obrauna. „Sedni si, děvče,“ zasyčel a stáhl mě na židli.

Kaden přistoupil k Rafeovi a všechny ty sotva odrostlé děti, které přivezly kárky, ucouvly ke stěnám. Rafe pohlédl na mě a já věděla, že vidí prosbu v mých očích – polož to –, ale stejně uchopil jílec oběma rukama a vyšel Kadenovi vstříc. Setkali se uprostřed místnosti.

Vzduch zhoustl dlouho potlačovanou nevraživostí těch dvou. V puse mi vyschlo. I Kaden sevřel kord oběma rukama. Chvíle ticha, v níž se blížili oba k sobě, a pak to začalo. Hlasité třesky ocele o ocel se rozléhaly síní jeden za druhým. Nevypadalo to jako cvičný souboj, který skončí první kapkou krve.

Rafeovy údery byly mocné, smrtící, spíš jako neúnavné rány kladivem. Kaden je odrážel, ale po chvíli začal ztrácet půdu pod nohama. Hbitě uskočil do strany, točil se a švihnul, málem seknul Rafea do žeber, ale ten s obdivuhodnou rychlostí odrazil jeho ránu a odhodil ho dozadu. Cítila jsem, jak z Rafea srší hněv jako ohnivé jiskry. Udělal výpad a špička jeho kordu roztrhla Kadenovi košili na boku. Ale žádná krev. Kaden zuřivě vyrazil proti němu a zvonění čepelí narážejících do sebe mi roztřáslo zuby.

Přihlížející už nebyli zticha. Každou zvonivou ránu doprovázel jejich ryk, ale nad něj se vznesl výkřik nového guvernéra: „Pozor na to, jak chrochtáš, emisarská svině!“ Sám se tomu zachechtal.

„Drž zobák!“ okřikla jsem ho v hrůze, že to rozptýlí Rafeovu pozornost, a opravdu – jako by začal umdlévat, jeho rány už nebyly tak prudké. Když ho Kaden zahnal zády ke stěně, Rafe odrazil několik dalších úderů, a pak mu kord vypadl z ruky. Kaden přitiskl špičku svého pod Rafeovu bradu. Oba vyčerpaně oddychovali, jejich pohledy se do sebe zaklesly. Bála jsem se ozvat ze strachu, že by zvuk mého hlasu stačil pobídnout Kadena, aby Rafeovi proklál hrdlo.

„První krev. Sedláku,“ pronesl Kaden opovržlivě a švihl kordem dolů, takže rozsekl Rafeovo rameno. Po jeho košili se začala rozlévat jasně rudá skvrna. Kaden se otočil a odešel.

Kadenovi kumpáni vítězoslavně vykřikli a Komizar jim oběma poblahopřál za zábavnou vsuvku. „Silný začátek, emisare, ale slabý konec. Nemusíš se ovšem stydět, od dvorského poskoka jsem ani víc nečekal. Souboje vás hejsků jsou asi krátké, stejně jako vaše sváry. Nejste zvyklí na vendskou vytrvalost.“

Svezla jsem se na židli. Čelo jsem měla mokré, ramena mě bolela. Cítila jsem na sobě pohledy nového guvernéra a jeho němého strážce – asi čekali, jestli se zhroutím z porážky další nepřátelské svině. Zamračila jsem se na ně. Komizar nařídil Calanthě, aby Rafeovi ošetřila ránu na rameni, protože nechce, aby emisar předčasně zemřel na otravu krve. Pak pozvedl korbel ke Kadenovi. Viděla jsem, jak si mezi sebou vyměnili potměšilý, výmluvný pohled. I když se nedávno pohádali, všechno už zřejmě bylo zapomenuto. Zvlášť když jim mám posloužit oběma.

Ať se propadnu, jestli budu někomu sloužit.

Tréninkový kord mu může rozbít lebku stejně jako skutečný. Tentokrát nebudu mířit na holeň. Zvedla jsem se a odešla ze síně s určenými strážci v patách.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

KADEN

Viděl jsem ji odcházet, ale ten večer pro nás dva ještě zdaleka neskončil. Chtěl jsem se vydat za ní, ale všichni se na mě vrhli s gratulacemi za moje snadné vítězství nad emisarem.

Snadné.

Při tom pomyšlení se mi krev začala znovu vařit.

Po jeho třetí ráně jsem věděl, že nebojuju s žádným dvořanem. Po jeho páté, že ani s žádným průměrným vojákem. Při desátém úderu jsem věděl, že prohraju. Jenže jeho útok najednou ochabl, Rafe začal dělat hloupé chyby. Neprohrál. Nechal mě vyhrát. Mnohem důležitější pro něj bylo zachovat si svou identitu změkčilého vyslance, než mi srazit hlavu z krku – a dobře jsem věděl, jak moc po tom touží.

Obrátil jsem do sebe poslední lok piva, opustil chievdara Dietrika v půlce věty a vydal se za Liou. V chodbě se rozléhala ozvěna mých kroků. Rozrazil jsem dveře své komnaty a Lia stála tam, připravená, v ruce můj cvičný kord a v očích boj.

„Polož to!“ zahřměl jsem.

Zvedla ho nad hlavu, připravená udeřit. „Vypadni!“

Přistoupil jsem k ní a vyslovil pomalu, slovo za slovem, aby jí byla patrná výhrůžka v nich obsažená: „Odlož. Ten. Kord. Hned!“

Zůstala vzdorovitě stát. Radši by mě zabila, než poslechla. „Abych tě mohla obsloužit?“ zavrčela.

Tak lehce ji z toho vyklouznout nenechám. Chtěl jsem, aby zuřila a pěnila a cítila se stejně zničená jako já. Udělal jsem další krok. Švihla dřevěným kordem a jen těsně minula mou hlavu. Vyvřel ve mně hněv. Vrhnul jsem se k ní, a když zase máchla kordem, chytil jsem za něj oběma rukama. Spadli jsme na zem, kutáleli se, snažili se popadnout kord. Nakonec jsem jí stiskl zápěstí tak bolestivě, až vykřikla a upustila ho. Zahodil jsem ho na druhou stranu místnosti. Lia se pokusila odkutálet za ním, ale praštil jsem s ní zády o zem a přitiskl ji tam.

„Přestaň, Lio! Okamžitě toho nech!“

Zírala na mě a ztěžka, zuřivě oddychovala.

„Neubližujte jí, pane Kadene! Pusťte ji! Protože nemyslete si, já s tím umím zacházet!“

Oba jsme se otočili ke dveřím. Stála tam malá Aster, oči vykulené strachy.

„Vypadni!“ zaječel jsem na ni. „Než tě stáhnu z kůže!“

Dívenka zvedla dřevěný kord nad hlavu. Paže se jí pod tíhou zbraně chvěly.

„Jen se poslouchej!“ ušklíbla se Lia. „Vyhrožuješ dítěti. Ty jsi ale neohrožený zabiják, co?“

Pustil jsem ji a vstal. „Zvedni se!“ nařídil jsem jí. Když byla na nohou, ukázal jsem na Aster. „Teď jí řekni, ať vypadne, abych ji nemusel stáhnout z kůže.“

Lia se na mě zamračila. Asi čekala, že couvnu. Sáhl jsem k pasu pro dýku. Otočila se zdráhavě k Aster. „To bude dobré. Já zabijáka zvládnu – jenom štěká, nekouše. Běž už.“

Dívenka zaváhala. Oči se jí leskly. Lia si políbila dva prsty a zvedla je k nebi jako tichý rozkaz. „Běž,“ pobídla ji tiše. Aster zdráhavě vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Myslel jsem, že Lia se už uklidnila, ale sotva se ke mně otočila, hněv se jí zase vrátil. „A ty, princezno, budeš dneska spát v mém pokoji?“

„Víš, že bych tě nikdy k ničemu nenutil.“

„Tak proč jsi to řekl?“

„Měl jsem zlost,“ odpověděl jsem. „Ranilo mě to.“

Protože jsem věděl, že všechno, co mi tvrdí o Komizarovi a o podílu na moci, je lež, a chtěl jsem to odhalit. Protože jsem chtěl, aby Komizar věřil, že náš vztah je nenapravitelně zničený. Protože jsem se ji snažil držet aspoň ještě jednu noc u sebe, v bezpečí. Protože se všechno začalo vymykat kontrole. Protože měla pravdu – chtěl jsem jí věřit, ale nevěřil jsem. Protože když jsem před týdnem odjížděl, políbila mě.

Protože jsem ji tak hloupě miloval.

Viděl jsem, jak jí v očích zuří bouře, jak se vlny vypočítavosti zvedají a tříští, jak váží každé slovo, co má a nemá vyslovit. Dnes večer jsem od ní žádnou upřímnost čekat nemohl.

„Hraješ nebezpečně, Lio,“ ozval jsem se. „A nemůžeš vyhrát.“

„Já nehraju hry, Kadene. Já vedu války. Nenuť mě, abych vedla jednu i proti tobě.“

„To jsou jen odvážná drzá slova, která pro mě nic neznamenají.“

Rty se jí oddělily, chystala se na kousavou námitku. „To nejsou…“ Pak se zarazila a odmítla pokračovat, skoro jako by si nevěřila, co řekne dál. Otočila se, vzala ze sudu pokrývku a hodila mi ji. „Jdu spát, Kadene. Měl bys taky.“

Měla toho dost. Téměř jsem cítil tíhu na jejích ramenou. Víčka jí padala únavou, jako by v ní už žádná bojovnost nezbyla. Ani se nepřevlékla, lehla si v šatech na postel a přitáhla si pokrývku k bradě.

„Můžeme…“

„Dobrou noc.“

Už jsme neřekli ani slovo, ale já ležel ve tmě a přehrával si náš předchozí rozhovor. Když mi vysvětlovala svoje rozhodnutí vzít si Komizara, rozehrála to na všechny strany: rezignace, hořkost, vmetla mi do tváře má vlastní slova, lítost, lesklé oči – bylo to tam všechno, jako by zpívala důkladně nacvičenou píseň. Bylo to téměř dokonalé představení, ale chybělo v něm to skutečné vyhoření, jaké jsem na ní viděl teď. Nebudu lhát, Kadene.

Ale lhala. Tím jsem si byl jistý. Vzpomněl jsem si na její hořké prohlášení, když jsme opouštěli tulácký tábor a já jí vmetl do tváře, že je špatná lhářka. Ne, jsem vlastně moc dobrá lhářka, ale některé lži potřebují víc času, aby se správně upředly.

Když jsem si teď přehrával nedávné dny, její tvrzení, že si tu chce vybudovat nový život, její polibek, říkal jsem si… jak dlouho asi spřádá tuhle lež?

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

RAFE

„To jste se úplně pomátli?“ zašeptal jsem.

Seděl jsem v tmavé komoře vedle kuchyně, kde byla cítit cibule a husí sádlo. Calantha mě tu nechala čekat, než kuchařka uvaří lektvar na omytí rány v rameni.

„Museli jsme využít příležitost, která nám spadla do klína. Nemohli jsme se tady všichni objevit jako sběrači koňských lejn a emisarové. Co rameno?“

Odstrčil jsem jeho ruku. „Je to šílenství. Jak dlouho vydrží Orrin hrát němého? Co vás to napadlo? A co ti ostatní vojáci, co přijeli s vámi?“

„Jsou to jen vyděšení kluci. V jejich očích jsem opravdu nový místodržící Arlestonu. Přepadli jsme je cestou. Snadné vítězství. Guvernér byl nadraný jako slíva. Odporný chlapík. Možná si ani nevšiml, že je po něm. Jeho takzvané stráže mi poslušně odevzdaly zbraně a hned potom mi odpřisáhly věrnost.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak, hochu. Tohle je výhodné postavení. Nemusím se nenápadně plížit kolem a můžu nosit zbraň, aniž je to někomu divné.“

„A plivat mi do tváře.“

„Na boty,“ opravil mě Sven. „Mířím přesně.“ Zachechtal se. „Myslel jsem, že se udávíš, když jsi mě uviděl.“

„Taky že jsem se dávil. V krku mi uvízl kus jablka.“

„Většinu cesty sem jsem si nebyl vůbec jistý, jestli tě ještě najdeme živého. Snažil jsem se něco vytáhnout ze zabijáka, ale je to zatraceně mlčenlivý chlapík, co? Neřekl vůbec nic a jeho vojáci nebyli o nic sdílnější. Až jsem konečně jednou večer u ohně vyslechl dva, jak se baví o tom směšném poslovi dalbreckého prince.“

Orrin, který stál ve dveřích kuchyně a hlídal, jestli nejde kuchařka, zašeptal přes rameno: „Zabiják bude první, koho zlikvidujeme.“

„Ne,“ odmítl jsem. „O toho se postarám já.“

Sven se zeptal na podrobnosti mého příchodu sem. Vysvětlil jsem, jim, co jsem namluvil Komizarovi, jak jsem hrál na jeho lačnost a na jeho ego.

„A on na to skočil?“ podivil se Sven.

„Chtivost je něco, čemu dobře rozumí. Když jsem mu sdělil, že chceme přístav a pár kopců, znělo to věrohodně.“

Sven se zachmuřil. „Ty jsi o tom věděl?“

„Nejsem hluchý, Svene. Tohle chtějí už dávno.“

„A ona to ví?“

„Ne, ale na tom nezáleží. Já to nikdy nedopustím.“

Sven mi sloupl z košile zaschlou krůpěj krve. „Dneska večer ses zachoval pořádně hloupě.“

„Držel jsem se zpátky.“

„Až když jsem tě okřiknul.“

Pozor na to, jak chrochtáš, emisarská svině. Kdybych v nich vzbudil podezření, že nejsem tím, za koho se vydávám, nedopadlo by to pro nás dobře – zvlášť pro Liu. My bychom skončili v hrobě, ale ona v manželství s jedním odporným zvířetem, donucená podřizovat se rozmarům druhého. Svatba měla být za tři dny. Musíme jednat rychle.

„Kde je Tavish?“ zeptal jsem se.

„Snaží se vymyslet, jak udělat vor. Shání sudy, které by šly svázat dohromady.“

Sudy. Když jsem se dnes krátce setkal s Jebem, pošeptal mi, že řeku překonáme na voru, ale doufal jsem, že jsem špatně slyšel. Zavrtěl jsem hlavou. „Musí to jít jinak.“

„Pokud ano, tak nám řekni jak,“ vyzval mě Sven. Prý už prověřili jiné možnosti a přesvědčili se, že most k nim rozhodně nepatří. Spustit ho na vodu vyžadovalo příliš mnoho mužů, upoutalo by příliš velkou pozornost. Cestovat stovky kilometrů po souši na jih k místu, kde by se dala řeka překročit, bylo taky vyloučeno. Dostihli by nás dřív, než bychom se dostali k mělčím vodám, a pak – žila tam stvoření, která by se nás pokusila ulovit, sotva bychom vstoupili do vody. Orrin si to už vyzkoušel – na lýtku měl ošklivou ránu, když se mu do něj ten netvor zakousl a nepouštěl, dokud se Jebovi a Tavishovi nepodařilo ho zabít.

Mí přátelé trvali na tom, že vor je jediná šance. Tavish prostudoval řeku a tvrdil, že to může vyjít. Prudký proud a sráz sice způsobovaly, že se nad hladinou neustále vznášela mlha, která nás ale bude krýt, a u západního břehu byly zátočiny, kde voda tekla pomaleji. Musíme prostě ve správný okamžik nasměrovat vor do jedné z nich. Což je možné. Další výhoda prudkého proudu je, že nás od města odnese hodně rychle a hodně daleko dřív, se jim podaří spustit most, aby nás mohli pronásledovat. A navíc nebudou vědět, kde vystoupíme na břeh. Orrin mi vysvětlil, že nechali naše koně a některé z vendských, jichž se zmocnili, uvázané na skryté pastvině asi třicet kilometrů po proudu na druhém břehu. Byl to dokonalý plán. Tvrdili. Pokud tam koně pořád budou. Pokud se nepokazí něco z tisíce dalších maličkostí. Snažil jsem se připomínat si, že na maličkosti byl Tavish vždycky odborník. Musel jsem mu věřit, ale rád bych mu sám pohlédl do očí, abych zjistil, jestli tam má stejnou jistotu jako tihle tři. Ani jsem netušil, jestli Lia umí plavat.

„Co tvoje noha?“ zeptal jsem se Orrina.

„Tavish mi to sešil. Přežiju to.“

„Ale taky to potřebuješ převázat,“ pronesl pevně Sven.

Orrin zvedl nohavici kalhot a pokrčil rameny. Nad okrajem vysoké boty se mu táhla asi desítka rudých zhnisaných stehů, což vysvětlovalo jeho mírné kulhání. Aspoň tak měl guvernér Obraun a jeho poraněný strážce záminku připojit se tady ke mně. Sven namluvil Calanthě, že jeho strážce při lovu napadl panter, a že potřebuje taky lektvar.

Zatímco jsme si šeptali, nakoukl dovnitř Jeb. „Nepotřebuje tady někdo koňské koblížky?“

Usmál jsem se, když jsem si ho prohlédl od hlavy k patě. Byl z nás jediný, komu záleželo na poslední módě a na tom, aby měl nablýskané knoflíky. Teď byl v hadrech, vlasy špinavé, vypadal v roli sběrače trusu naprosto věrohodně. „Jak tě napadlo předstírat zrovna tohle?“ zeptal jsem se.

„Každý rád otevře sběrači koblížků, který mu veze náklad topiva. I když mu ta radost pak třeba nevydrží dlouho.“ Mlaskl koutem úst, jako když se zlomí krk. „Možná se budeme potřebovat zbavit pár lidí v tichosti v jejich pokojích, až nastane náš čas.“

„A taky mluví vendsky, jako by se tady narodil,“ dodal Sven.

Jeb měl talent na jazyky jako Lia. Jako by si užíval jejich exotickou tíhu na jazyku stejně jako exotické látky na svém těle. Zato Sven se naučil vendsky hodně tvrdým způsobem. Pár let po tom, co nastoupil do vojenské služby, ho v jednom z Menších království zajali a uvěznili společně se dvěma Venďany. Využili je k otrocké práci, jak to nazýval, museli dva roky dřít v jejich dolech, než se jemu a těm dvěma podařilo utéct.

„Pochopil jsem, že už se taky domluvíš,“ prohodil teď ke mně.

„Jakž takž,“ odpověděl jsem. „Nemluvím moc dobře, ale většině rozumím. Jak jsi viděl, Komizar a členové Rady mluví morrighansky, a s některými frázemi mi pomohla Lia.“

Jeb ke mně popošel a zapraskal si klouby. „Mluvil jsem s ní.“

Tím si získal naši plnou pozornost, i Orrinovu, který se na nás ohlédl přes rameno. Jeb nám vyložil, že za ní byl před večeří, než se vydala do Síně Svatyně. Předstíral, že jí nese topení. „Teď už ví, že jsme tady.“

„Všichni čtyři?“ zeptal jsem se. „Náš počet na ni neudělal velký dojem, když jsem jí o tom pověděl.“

„Těžko jí to vyčítat,“ prohodil Jeb. „Na mě to dojem taky nedělá.“

Orrin si odfrknul. „I jeden člověk stačí na zapíchnutí…“

„Zabiják je můj,“ připomněl jsem mu. „Na to nezapomínej.“

„Zjistil jsem od ní pár užitečných informací,“ pokračoval Jeb. „Zvlášť o chodbách ve Svatyni. Je jich tady spousta, ale některé končí slepě. Už jsem do pár z nich zabloudil a jednou málem spadnul do propasti. Taky mi dala peníze, co vyhrála v kartách, abychom mohli nakoupit zásoby.“

„Tak tomu říká? Vyhrála?“ ušklíbl jsem se. „Spíš švindlovala. Ten večer jsem se málem utopil v potu, když jsem ji pozoroval.“

Sven protočil panenky. „Takže hraje dobře karty a trhá lidem maso z tváří.“

„Jen některým.“ Otočil jsem se k Jebovi. „Říkala ještě něco?“

Na okamžik zaváhal, zamnul si zátylek. „Že prý tvoje matka zemřela.“

Ta slova mě znovu zasáhla. Matka je mrtvá. Vyložil jsem jim, co mi oznámil Komizar, že prý vendští jezdci pozorovali pohřební hranici královny. Svena to vyvedlo z míry, nechtěl tomu věřit, prohlašoval, že královna byla zdravá a silná, že by jen tak nepodlehla nějaké nákaze. Jenže popravdě řečeno jsme všichni byli z domova tak dlouho pryč, že jsme neměli ponětí, co se tam děje. Znovu jsem cítil příval viny. Mí přátelé to odmítali přijmout, tvrdili mi, že jsou to jen vendské lži, kterými mě chtějí mučit, a já je při tom nechal – asi jsem jim chtěl věřit, ale věděl jsem, že Komizar neměl důvod mi lhát. Netušil, že mluví o mé matce, myslel si, že to byla jen moje královna, a podal to tak, jako by to podporovalo mou historku.

„A ještě něco,“ ozval se Jeb. Pak najednou zavrtěl hlavou, jako by si to rozmyslel.

„No tak, ven s tím,“ pobídl jsem ho.

„Líbí se mi, to je všechno. A slíbil jsem jí, že se odsud všichni dostaneme. Takže navrhuju to dodržet.“

Přikývl jsem. O ničem jiném jsem vůbec neuvažoval.

Orrin si odfoukl zacuchané vlasy z čela. „Mě děsí,“ prohlásil, „ale taky se mi líbí, a ať se propadnu, je…“

„Neříkej to,“ varoval jsem ho.

„Já vím, já vím. Je to má příští královna.“ Vrátil se ke dveřím vyhlížet kuchařku.

Pověděli jsme Jebovi novinky, včetně porážky dalbreckých vojáků, mého souboje se zabijákem a toho, jak si na Svenovu obličeji málem pochutnali vepři.

„Byla jako voda vroucí pod pokličkou, která ji každou chvíli shodí a vychrstne ven,“ prohlásil Sven. „Ale je bezpečnější, když náš bude nenávidět upřímně – bezpečnější pro ni i pro nás, zvlášť když jsme s Orrinem tak na očích. Radši to necháme tak.“ Sven si přejel rukou po zjizvené tváři. „Je jí teprve sedmnáct?“

Přikývl jsem.

„Na někoho tak mladého nese na ramenou velkou tíhu.“

„A má snad na vybranou?“

Sven pokrčil rameny. „Možná ne, ale dneska večer se málem prozradila. Musel jsem ji strčit zpátky na židli.“

„Ty jsi ji strčil?“ podivil jsem se.

„Jemně,“ bránil se. „Chtěla se rozběhnout mezi tebe a zabijáka.“

Předklonil jsem se a prohrábl si prsty vlasy. Lia se zachovala impulsivně, protože jsem tak jednal já. To napětí nás oba připravovalo o obezřetnost.

„Už jde,“ zašeptal Orrin a posadil se na lavici vedle mě.

Dveře se rozlétly a dovnitř vešla kuchařka. Přejela pohledem plnou místnost, zamumlala nějakou nadávku a položila na konec lavice kleště a vědro, ze kterého se kouřilo. Pak si vytáhla zpod paže balík plátna a hodila ho vedle kleští. „Pět vrstev. Nechte si to přes noc. A zejtra přineste zpátky plátno. Vypraný.“

Když nám tak šarmantně vydala podrobné pokyny, zase se vykolíbala dveřmi ven a nechala nás ve společnosti dusivých výparů, které stoupaly ze žlutozeleného lektvaru. Jeb poznamenal, že koňský hnůj páchne míň. Netušil jsem, jestli to může zabrat na rány, ale Sven si byl jistý. Zhluboka se nadechl smrduté páry.

„Radši bych si dal pořádnou dávku tvojí pálenky,“ prohlásil jsem.

„To já taky,“ pronesl toužebně. „Jenže pálenka už dávno došla.“ Pak s očividnou rozkoší namočil do horké tekutiny kusy plátna a přiložil je na mou ránu a na Orrinovy hnisající stehy.

„Na to, že ji zabiják vláčel celou cestu přes Cam Lanteux, to dneska nevypadalo, že by mu nějak přirostla k srdci,“ poznamenal Sven.

„Víc než přirostla, věř mi,“ ujistil jsem ho. „Je jen rozzuřený, že když byl pryč, Lia souhlasila se sňatkem s Komizarem. Já vím, že neměla na vybranou. Komizar ji něčím vydírá – jen nevím čím.“

„Já to vím,“ ozval se Jeb. „Řekla mi to.“

Podíval jsem se na něj a tělem mi zachvívala hrůza. Čekal jsem.

„Tebou,“ řekl stručně. „Komizar jí pohrozil, že pokud všechny nepřesvědčí, že si ho chce sama vzít, začneš přicházet o prsty. Nebo o další části těla. Vdá se za něj, aby tě zachránila.“

Opřel jsem se a zavřel oči.

Pro tebe. Jen pro tebe.

Mělo mě to napadnout, když k modlitbě připojila tahle slova. Pronásledovala mě od chvíle, kdy jsem je od ní slyšel.

„Neboj se, kamaráde. Dostaneme ji odsud ještě před tou svatbou.“

„Svatba je za tři dny,“ připomněl jsem.

„Tou dobou už budeme plout dolů po řece.“

Plout.

Na sudech.

KAPITOLA PADESÁTÁ

Ten velký den, který mi Komizar slíbil, začal zkoušením svatebních šatů. Stála jsem na dřevěném špalku v dlouhé prázdné galerii nedaleko od jeho pokojů. V krbu hořel oheň, který aspoň trochu zaháněl chlad. Každý den byla větší zima než ten předešlý, včerejší kaluž vody na římse za mým oknem se do rána změnila v led.

Dívala jsem se jako zhypnotizovaná, jak plameny olizují vzduch. Včera večer jsem Kadenovi málem všechno prozradila. Už jsem k tomu měla blízko, ale když mi řekl, že tu hru nemůžu vyhrát, dostala jsem strach, že by mohl mít pravdu. Stačí jeden chybný krůček a bude ji mít.

Už jsem měla na jazyku přiznání, jenže pak mi hlavou prolétla ta samolibá výměna pohledů mezi Kadenem a Komizarem na konci večera. Mezi nimi je silné pouto. Mají toho hodně za sebou.

Skoro jsem musela obdivovat Komizarovu brilantnost.

Mohl snad mít lepšího zabijáka, než byl Kaden, tak nesmírně věrného, že by nikdy neusiloval o Komizarovo postavení? Tak loajálního, že ani ve rvačce ze zuřivosti nepoužije nůž? Kaden mu navždycky dlužil. Zabiják, který nikdy nezapomene na zradu svého otce, který sám nikdy nezradí blízkého člověka, ani kdyby ho to mělo stát život.

„Otoč se,“ pobídla mě Effiera. „Dobře, stačí.“

Armáda švadlen byla vítaným rozptýlením. I když na vendských svatbách nebylo zvykem pořizovat si zvláštní šaty, Komizar mi je objednal a vyjádřil přání zúčastnit se během šití zkoušek. Asi chtěl schválit výsledek dřív, než bude pozdě. Moje šaty měly být z mnoha ústřižků na počest klanu Meurasi, ale Komizar si přál červenou barvu, nad čímž Effiera a její pomocnice celou dobu nespokojeně pomlaskávaly. Snažily se najít kousky rudých látek, které by spolu ladily, ale jako by s ničím nebyly spokojené. Skládaly k sobě ústřižky sametu, brokátů a obarvené jelenice.

Postrkovaly se přede mnou, skládaly, špendlily a zase špendlíky vytahovaly, pracovaly s těžko skrývanou nervozitou. Byly zvyklé šít šaty ve stanech na jehendře, ne ve Svatyni pod dohledem Komizara.

Pokaždé, když udělal „hmm“ a zavrtěl hlavou, některá ze švadlen upustila špendlíky. Ale jeho komentáře nebyly nespokojené ani rozzlobené, spíš vypadal, že je duchem jinde. Tuhle jeho stránku jsem neznala. Všem se nám ulevilo, když ho Ulrix kvůli nějaké naléhavé záležitosti odvolal, ale Komizar slíbil, že se brzy vrátí. Během jeho nepřítomnosti ženy pracovaly rychle, aby dokončily dlouhé nabírané rukávy – aspoň že tentokrát jsem měla mít oba, ale s pečlivě odhaleným ramenem, aby byla vidět má kavah.

„Co o té révě a drápu víte?“ zeptala jsem se jich.

Všechny ženy ztichly. „Jen to, co nám pověděly naše matky,“ ozvala se konečně tiše Effiera. „Všechny jsme slýchaly, že je máme vyhlížet, protože až je uvidíme, bude to znamenat úsvit nových časů pro Vendu. Rychlý, ostrý dráp. Vytrvalá, houževnatá réva. Obojí má v sobě stejně sílu.“

„A co Píseň Vendy?“

„Která?“ chtěla vědět Ursula.

Pak mi pověděly, že Vendiných písní jsou stovky, jak už jsem to slyšela od Kadena. Ty zapsané byly už dávno zničeny, ale to jim nezabránilo přežívat v paměti a vyprávěních, i když teď už žilo jen pár Venďanů, kteří si je pamatovali. Aspoň že věděli o symbolu drápu a vína a klany v kopcích i v mokřinách, s nimiž jsem se setkala, znaly jméno Jezelia. Mezi lidmi se šířila naděje. Písně Vendy žily, zněly v povětří, zapustily kořeny do hlubokých vrstev jejich podvědomí. Oni to věděli.

Všechny zapsané písně byly zničeny. Až na jednu, kterou jsem měla já. A tu se taky někdo pokusil zničit.

Dveře se otevřely a švadleny se napjaly v očekávání Komizarova návratu. Ale byla to Calantha.

„Komizar se zdrží. Možná to nějakou dobu potrvá. Žádá, aby na něj švadleny počkaly v sousední komnatě, než se zase bude moci uvolnit.“ Ženy neztrácely čas, posbíraly látky a šicí potřeby a zmizely s nimi ve vedlejší místnosti.

„A co já?“ zeptala jsem se. „Mám taky čekat, navlečená v šatech plných špendlíků, než se zase uvolní?“

„Ano.“

Naštvaně jsem si odfrkla.

Calantha se usmála. „Taková nevraživost. Nestojí ti tvůj milovaný za trochu čekání?“

Podívala jsem se na ni. Už jsem měla dost její jízlivosti a na rtech se mi formovala kousavá odpověď, ale najednou jsem ji spolkla. Zírala jsem na Calanthu. Od začátku se mě snažila nenávidět. Vrátila se mi má vlastní slova. Sem tam zkoušíš vlastní sílu, vytáhneš ji ze skrýše, ale pak ji tam zase zastrčíš. Byla jako divoká kočka, která obchází past a přemýšlí, jak by se dostala k návnadě, ale sama tam nespadla.

Prudce se odvrátila, jako by poznala, že jsem právě prokoukla její tajemství.

„Počkej.“ Seskočila jsem ze špalku a chytila ji za zápěstí. Podívala se na mou ruku, jako by ji můj dotek popálil. Napadlo mě, že kromě dloubanců do zad jsem ji nikdy neviděla, že by se sama někoho dotýkala.

„Proč jsi pomohla Komizarovi zabít tvého otce?“ zeptala jsem se.

Calantha byla už tak bledá, ale teď zbělela ještě víc. „Po tom ti nic není.“

„Chci to pochopit. A vím, že ty mi to chceš říct.“

Vyškubla mi svoje zápěstí. „Je to ošklivý příběh, princezno. Až moc ošklivý pro tvoje líbezná ouška.“

„Protože ho miluješ?“

„Komizara?“ Krátce se zasmála, zavrtěla hlavou, a já téměř viděla, jak se v ní uvolňuje něco velkého a ochromujícího.

„Prosím,“ hlesla jsem. „Já vím, že se mi zároveň snažíš ubližovat i pomáhat mi. S něčím bojuješ. Já tě nezradím, Calantho, máš moje slovo.“

Vzduch byl napjatý. Zadržela jsem dech. Bála jsem se, že by ji můj sebemenší pohyb mohl odradit, že by se přede mnou zase uzavřela.

„Ano, mám ho ráda,“ připustila. „Ale ne tak, jak si myslíš.“ Přešla k oknu a dlouho se dívala ven, než se konečně otočila zpátky ke mně a začala vyprávět. Její tón byl odtažitý, prázdný, jako by mluvila o někom jiném. Její otec Carmedes byl členem Rahtanu, matka byla kuchařkou ve Svatyni, ale zemřela, když byla Calantha ještě malá. Když jí bylo dvanáct let, Carmedes se zmocnil vlády a stal se 698. Komizarem Vendy. Byl to podezíravý, prchlivý muž, který nešel daleko pro ránu, a když mohla, vyhýbala se mu. „Bylo mi patnáct, když jsem se zamilovala do chlapce z klanu Meurasi. Vyprávěl mi klanové příběhy z dávných časů a dalekých míst, které mi umožňovaly zapomenout na můj ubohý život. Dávali jsme si pozor, abychom náš vztah utajili, a rok se nám to i dařilo.“ Hrudník se jí zdvihl několika pomalými nádechy, než pokračovala. „Jednoho dne nás ale otec přistihl ve stájích služebnictva. Neměl důvod, aby se zlobil, protože mu na mně záleželo jen málo. Přesto se rozzuřil.“

Posadila se na jednu ze stoliček švadlen a vyprávěla mi, že současný Komizar byl tehdy zabijákem. Bylo mu osmnáct, když je našel krvácející na slámě. Ten hoch z klanu Meurasi už byl mrtvý, Calantha polomrtvá. Zabiják ji odtamtud odnesl a zavolal jí léčitele. „Modřiny vybledly, kosti se zahojily, vytrhané vlasy narostly, ale něco už bylo nenávratně pryč. Můj milý a…“

„Tvoje oko.“

„Otec se na mě jednou přišel podívat, když jsem se zotavovala v posteli. Podíval se na mě a prohlásil, že jestli ještě jednou udělám něco takového, připraví mě i o druhé oko a o zuby. Prohlásil, že nechce, aby po Svatyni běhali další bastardi. Když jsem zase mohla chodit, šla jsem za zabijákem, otevřela mu dlaň, vložila do ní klíč od otcovy soukromé poradní komnaty a přísahala mu věrnost. Navždycky. Další ráno byl můj otec mrtvý.“

Vstala a zatáhla ramena. Vypadala vyčerpaně.

„Takže jestli ti připadám rozpolcená, princezno, pak proto, že některé dny vidím muže, který se z Komizara stal, a jindy si vzpomínám na mladíka, kterým kdysi býval.“

Otočila se a vydala se ke dveřím, ale zavolala jsem na ni, když je otevřela.

„Navždycky je dlouhá doba,“ řekla jsem. „Kdy si vzpomeneš, kdo jsi, Calantho?“

Chvíli tam zůstala stát bez odpovědi. Pak za sebou dveře zase zavřela.

Čekala jsem tak dlouho, že jsem si ani nevšimla, kdy se dveře znovu otevřely. Byl to Komizar. Podíval se nejdřív na šaty, pak na můj obličej. Zavřel za sebou a podíval se dlouze ještě jednou.

„To ti to trvalo,“ prohodila jsem.

Nevšímal si toho. Dal si načas, než došel ke mně. Jeho pohled po mně přejížděl a ulpíval mi na místech, která mi vháněla červeň do tváří.

„Myslím, že jsem vybral dobře,“ prohodil. „Rudá ti sluší.“

Pokusila jsem se to zlehčit, jak jsem jen dovedla. „Cože, snad se nesnažíš být vlídný?“

„Já umím být vlídný, Lio, jen když mě necháš.“ Přistoupil o krok blíž. Oči měl zastřené.

„Mám zavolat švadleny?“ vyhrkla jsem.

„Ještě ne.“ Další krok směrem ke mně.

„Není snadné se hýbat, když máš na sobě šaty se špendlíky.“

„Nechci, aby ses hýbala.“ Zůstal stát přede mnou a přejel mi prstem po rukávu. Hrudník se mu zvedal a klesal pravidelným, ovládaným pohybem. „Od té chvíle, kdy jsi na sobě v den příjezdu měla ty šaty z pytloviny, jsi ušla dlouhou cestu.“

„To nebyly šaty, byl to pytel.“

Usmál se. „No tak byl.“ Natáhl se mi k rameni a vyndal z látky špendlík. Šaty mi sklouzly níž. „Je to lepší?“

Naježila jsem se. „Šetři si ty šarmantní způsoby na svatební noc.“

„Takže ti připadám šarmantní? Mám vytáhnout další špendlík?“

Ucouvla jsem, i když nerada, ze strachu, aby ho to nepovzbudilo. Pokusila jsem se změnit téma. Všimla jsem si, že se převlékl do jezdeckých šatů. „Nečekají na tebe náhodou někde jinde? Nemáš někam jet?“

„Ne.“

Popošel blíž a natáhl se po dalším špendlíku, ale odstrčila jsem mu ruku. „Snažíš se mě svést, nebo si mě chceš vzít násilím? Když už jsme se shodli, že k sobě budeme upřímní, radši bych to věděla předem, abych se mohla rozhodnout, jak postupovat.“

Chytil mě za paže a já zamrkala bolestí, jak se mi špendlíky zaryly do masa. Přitáhl mě k sobě a přiblížil rty k mému uchu. „Proč věnuješ svou přízeň zabijákovi, a ne svému snoubenci?“

„Protože Kaden mou náklonnost nevyžaduje. Zasloužil si ji.“

„Copak já k tobě nebyl laskavý, Jezelie?“

„Kdysi jsi býval laskavý,“ zašeptala jsem proti jeho tváři. „To vím. A měl jsi jméno. Reginaus.“

Odtáhl se, jako bych ho polila studenou vodou.

„Pravé jméno,“ pokračovala jsem, když jsem pocítila, že jsem nad ním konečně získala navrch. „Jméno, které ti dala matka.“

Vzdálil se ke krbu, jeho vášeň byla ta tam. „Nemám matku,“ vyštěkl.

Bylo zřejmé, že jsem narazila na jednu z mála žil, kde mu ještě v těle proudila horká krev.

„Tomu bych skoro uvěřila,“ pokračovala jsem. „Zdá se pravděpodobnější, že tě vyplivl nějaký démon. Až na to, že jsem mluvila se ženou, která tě chovala v náručí, když tě matka přivedla na tenhle svět. Řekla mi, že tě pojmenovala posledním dechem.“

„Na tom není nic výjimečného, princezno. Nejsem první vendské dítě, jehož matka zemřela při porodu.“

„Ale to jméno. Něco, co ti dala. Proč si tak odmítáš říkat, když to bylo poslední slovo, které tvé matce splynulo ze rtů?“

„Protože to jméno nic neznamená!“ vybuchl. „Nic mi nepřineslo! Byl jsem jen další špinavý spratek ulice. Nebyl jsem nic, dokud jsem se nestal zabijákem. To už něco znamená, ale jedno postavení znamená víc. Komizar, a to je taky mé jediné jméno. Proč si říkat Reginaus, jménem tak obyčejným a sprostým, když můžu mít jiné, které nosím jen já?“

„Proto jsi zabil posledního Komizara? Abys získal jméno? Nebo abys pomstil Calanthu, kterou tak krutě zbil?“

Jeho zuřivost se rozplynula. Opatrně se na mě zadíval. „Ona ti to řekla?“

„Ano.“

Zavrtěl hlavou. „To se jí nepodobá. Calantha o tom dni nikdy nemluví.“ Hodil do ohně další polínko a zadíval se do plamenů. „Bylo mi teprve osmnáct. Moc málo na to, abych se mohl stát novým Komizarem. Ještě jsem nenavázal dost spojenectví. Ale hladověl jsem po tom. Každý den. Představoval jsem si to. Že jsem Komizar.“ Otočil se a posadil se na vystouplý okraj krbu. „A pak se stalo to s Calanthou. Většina Rady ji měla ráda. Byla tenkrát tak hezoučká, ale ze strachu z Komizara se k ní nikdo neodvažoval přiblížit. Po tom výprasku byla zničená, uvnitř i zvenčí, ale spousta členů Rady mi vyjádřila svou přízeň za to, že jsem jí zachránil život. Když mi Calantha přísahala věrnost, mnozí z Rady ji napodobili. Těch, kteří to neudělali, jsem se zbavil. Tehdy jsem se naučil, že aliance se jen nenabízejí, ale také obezřetně vymýšlejí.“ Postavil se a vydal se ke mně. „Abych odpověděl na tvou otázku, jeden účel prostě posloužil druhému. Pomstil jsem ji, a tím jsem si pomohl k jménu, po kterém jsem toužil.“

Chladně si prohlédl moje šaty. „Vyřiď švadlenám, že takhle to bude stačit,“ pronesl. Konečné schválení. „A jen pro tvou informaci, princezno, jestli ještě jednou vyslovíš jméno Reginaus, budu muset navštívit tu žvanivou porodní bábu. Rozumíš mi?“

Přikývla jsem. „Neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.“

Komizar se usmál a odešel.

Mluvila jsem pravdu. Bylo jasné, že chlapec Reginaus je už dávno mrtvý.

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

„Zítra tě přestěhuju do pokoje poblíž mých komnat. Sloužící ti přenesou věci. Bude to pak pohodlnější, až budeme mít za sebou svatbu.“

Pohodlnější. Naskočila mi husí kůže. Věděla jsem, co znamená ta pohodlnost.

Bylo zvláštní, že jsem se u Kadena v pokoji cítila tak dobře, ale prostě to tak bylo. Věděla jsem, že Kadenovi se dá věřit, aspoň v jistých věcech, a to i když byl namol opilý. A v jeho pokoji byla tajná chodba. Pochybovala jsem, že ve své nové komnatě najdu další.

Nechali jsme koně se strážnými na vnějším okraji hustých stromů a Komizar se mnou šel do lesa. Stromy měly tenké kmeny a vyrůstaly blízko sebe, ale viděla jsem, že je mezi nimi vyšlapaná stezka. Tohle místo bylo hojně navštěvované. Komizar tomu říkal „osobní zkratka“. Jen po pár minutách chůze stromy končily a my se ocitli na útesu, z něhož byl výhled do rozlehlého údolí. Dívala jsem se před sebe a příliš nechápala, co to vlastně vidím.

„Velkolepé, co říkáš?“

Podívala jsem se na něj. Obličej mu zářil. Tak tohle byla jeho vášeň. Pohled mu plul nad údolím. Bylo to město, ale rozhodně nepodobné tomu, které jsme opustili.

Tohle bylo město vojáků. Tisíců. Komizar si ani nevšiml, že jsem mu neodpověděla, že mlčím, a začal mi systematicky ukazovat jednotlivé části města, jako by sepisoval seznam.

Ohrady.

Tavírny rudy.

Kovárny.

Zbrojnice.

Ubikace.

Výrobna šípů.

Bednářství.

Sýpky.

Zkušební pole.

Pokračoval dál a dál.

Všeho byly spousty.

Město se táhlo až k obzoru.

Nemusela jsem se ptát, k čemu to má sloužit. Armády slouží jen dvěma věcem: k obraně a k útoku. A tady nebylo co bránit. O Vendu nikdo nestál. Snažila jsem se zahlédnout, co se děje ve zkušebním sektoru, ale bylo to moc daleko. Přimhouřila jsem oči a povzdychla si. „Odsud vidím jen rozlehlé město. Můžeme se jít podívat blíž?“

Ochotně mě vedl klikatou pěšinou z útesu do údolí. Slyšela jsem zvonivé údery kladiv o kovadliny. Spoustu kovadlin. Obklopil mě ruch města, účelový, cílevědomý. Komizar mě vedl mezi vojáky a já viděla, jak jsou mladí, chlapci i dívky – mnozí sotva v Ebenově věku.

Komizar kráčel rychle, takže jsem se s nikým z nich nemohla zastavit, ale dal si záležet, aby všichni věděli, kdo a co jsem – znamení přízně bohů Vendě. Jejich mladé obličeje se za námi zvědavě otáčely.

„Je jich tady tolik,“ pronesla jsem hloupě spíš k sobě než ke Komizarovi.

Ta nesmírnost byla zarážející.

Vraždí vojenské patroly. Něco skrývají. Něco důležitého.

Skrývali tohle. Armádu stejně velkou, jakou měla království Morrighan a Dalbreck.

Komizar mě zavedl na vršek, odkud bylo vidět na další část údolí. Tu obklopovaly zákopy a hradby. Dívala jsem se, jak vojáci tlačí doprostřed pole velké stroje na kolech, ale nijak se nedalo poznat, k čemu mají ty vymyšlenosti sloužit. Šípy létaly do neuvěřitelných vzdáleností, měnily se ve šmouhu ve vzduchu, když voják otočil klikou. Zeď šípů, které vypustil jediný střelec. Nikdy jsem nic takového neviděla.

Za tímhle zkušebním terénem byl další a za ním další. Ty důmyslné stroje na zabíjení byly tak podivné, tak se neslučovaly se strohým, bídným životem Venďanů.

Komizar mě nadšeně vlekl kolem a na posledním zkušebním poli jsem strnula hrůzou. „Co to je?“ Ukázala jsem na zvířata, která vypadala jako zlatě pruhovaní koně, ale dvakrát mohutnější a nejmíň dvacet dlaní vysocí. Jejich černé oči byly divoké a z nozder jim do chladného vzduchu prudce vyletovala pára.

„Brezaloti,“ oznámil Komizar. „Mají zákeřnou povahu a jezdit se na nich nedá, ale když je popoženeš, běží přímo vpřed. Mají hustou srst a nic je nezastaví. Skoro nic.“

Zavolal na vojáka, aby mi to předvedl. Ten uvázal jednomu z těch koní na záda balíček a ostrým klackem ho dloubl do zadku. Koni vytryskla krev, ale rozběhl se prudce kupředu, jak říkal Komizar. Vojáci u stroje se šípy ho sice zasypávali střelami, ale jeho tvrdou srst žádné neprorazily. Letěl přes pole mezi připravené hromady sena, a pak se ozvala hromová rána a objevila se oslepující ohnivá koule. Na zem pršelo hořící seno, dřevěné třísky padaly na ležícího koně. Bylo to, jako by vybuchl kotlík s olejem nad ohništěm, ale tisícinásobně silnější. Zamrkala jsem. Byla jsem tak šokovaná, že jsem se nedokázala ani pohnout.

„Proti tomuhle se nedá bojovat. Jeden kůň může zlikvidovat celý oddíl vojáků. Zajímavé, co dokáže správná kombinace přísad. Říkáme tomu Oři smrti.“

Po páteři se mi šířil chlad. „A jak jste zjistili, jaká je správná kombinace přísad?“

„Celou dobu jsme to měli přímo před nosem.“

Víc už mi říkat nemusel. Ti muži v hábitech. Proto prolézali tunely a katakomby. Luštili tajemství Předků a dávali Komizarovi recept na zničení Morrighanu. Co jim za jejich služby slíbil? Každému kus Morrighanu? Jakákoli cena, velká nebo malá, nemohla nikdy vyvážit životy, které tak budou ztraceny.

Přemístili jsme se na další pole, ale teď už jsem je stěží viděla, protože jsem si představovala armádu, která bude jednou čelit tomu, nač jsem se teď dívala. Nakonec jsme zůstali stát u paty pěti vysokých sýpek z lesklé oceli, která se na slunci leskla tak, až to oslepovalo. Obrovské zásoby obilí, když hlavní město téměř hladovělo. „Proč?“ zeptala jsem se.

„Velké armády pochodují jen s plným žaludkem. Vojáky i koně musíš krmit. Je toho skoro dost pro sto tisíc vojáků.“

„A kam mají pochodovat?“ zeptala jsem se. Doufala jsem, že se pletu. Kéž bohové dají a já se pletu.

„Kam asi tak myslíš, princezno?“ popíchl mě. „Venďané už brzy nebudou vydaní na milost a nemilost Morrighanu.“

„Půlka z těch vojáků jsou děti.“

„Jsou mladí, ale děti ne. Jen Morrighanci si můžou dovolit ten přepych hýčkat si malá roztomilá děťátka. Tady je každý člověk pracovní síla. Všichni dělají, co můžou. Pro budoucnost nás všech.“

„Ale ztráty… stejně ztratíš hodně lidí,“ hlesla jsem. „Zvlášť ty mladé.“

„Nejspíš tak půlku. Ale pokud má Venda něčeho dost, jsou to lidé. Jestli zemřou, budou rádi, že se mohli obětovat pro naši věc. Vždycky jich bude dost, aby nahradili ty padlé.“

Ohromeně jsem tam stála a snažila se pochopit nesmírnost jeho plánů. Už jsem uhodla, že něco plánuje. Útok na naše hraniční pevnosti, možná… Ale tohle ne.

Pátrala jsem po něčem, co by se dalo říct, ale věděla jsem, že moje prosba bude marná, ještě než mi vylétla z úst. Stejně mi ta slova vylétla ven, slabá a předem odsouzená. „Mohla bych se obrátit na svého otce a další království. Vidím, jak se Venda těžko protlouká. Mohla bych je přesvědčit. V Cam Lanteux je úrodná půda. Určitě bych je dokázala nějak přesvědčit, aby vám dovolili usadit se tam. Je to vhodná půda na farmaření. Je jí dost pro všechny, kdo…“

„Ty chceš někoho přesvědčovat? Jsi pro ně hledaný zločinec, nepřítel. A i kdybys nebyla, mám větší ambice, než se nechat zapřáhnout do pluhu. Co by byl Komizar, kdyby se mu rozutekli poddaní? Komu by vládl? Ne, nikoho přesvědčovat nebudeš.“

Chytila jsem ho za ruce a donutila ho podívat se na mě. „Takhle to mezi královstvími dopadnout nemusí.“

Obličej mu rozsvítil slabý úsměv. „Ale ano, princezno, musí. Tak to vždycky bylo a vždycky bude, až na to, že teď je převaha na naší straně.“

Vytrhnul se mi a vrátil se pohledem ke svému městu. Hrudník se mu zvedal, celá jeho postava jako by přede mnou rostla. „Teď je řada na mně, abych usedl na zlatý trůn Morrighanu a dopřával si v zimě sladké hrozny. Jestli někdo z královské pakáže přežije náš útok, s velkou radostí ho zavřu na téhle straně pekla, aby v zimě honil šváby a krysy, když si bude chtít nacpat břicho.“

Zírala jsem na zdrcující moc, která mu sálala z očí. Kolovala mu v žilách místo krve, odbíjela v hrudi místo srdce. Moje prosby o mír pro něj byly blábolením, jazykem, který dávno vymazal z paměti.

„No?“ pobídl mě.

Strašlivá, nesmírná síla se valila po tváři země.

A teď se povalí znova.

Řekla jsem to jediné, co jsem mohla. Co jsem věděla, že chce slyšet. „Myslel jsi na všechno, sher Komizar. Jsem ohromená.“

A to jsem – temným, děsivým způsobem – opravdu byla.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

RAFE

Postával jsem v pavilonu dravců u krbu a předstíral, že si potřebuju ohřát ruce. Ulrix mi dal náhradní oblečení, ale nebyly u něj rukavice. Což bylo dobře. Měl jsem tak aspoň záminku postavit se vedle Svena, který si také „zapomněl“ rukavice. Dívali jsme se, jak sokolník trénuje ptáky. Orrin stál naproti nám a dával pozor, jestli nikdo nejde.

„V jeskyni u řeky má osm sudů,“ hlásil mi Sven šeptem, i když nejbližší strážný stál daleko od nás, na druhé straně dvora. „Prý už potřebuje jen čtyři.“

„Jak si je obstarává?“

„To radši nechtěj vědět. Řekněme jenom, že vendská justice by ho připravila o prsty.“

„Radši by měl krást opatrně, protože při výrobě voru bude potřebovat každý prst.“

„Ale provaz získal poctivě, díky penězům od princezny. Ten druh provazu, jaký potřebuje, mají jenom v jehendře, kde by krást bylo mnohem těžší. Takže díky bohům za to, že je tak dobrá v kartách.“

Vzpomněl jsem si na tu partii a na ledový pot, který mě přitom poléval. Ano, díky bohům a jejím bratrům. Je dobrá.

„Jeb schoval provaz pod koňské koblihy na káře a odvezl ho Tavishovi.“ Sven natáhl ruce nad oheň a zeptal se mě, jak to chodí ve Svatyni.

Pověděl jsem mu, co všechno jsem za minulé týdny zjistil – kdy se střídají stráže u vchodů, kolik jich je v jakou dobu v chodbách, kdy Liu pravděpodobně nebude nikdo postrádat, kteří místodržící jsou přátelštější než jiní, kteří jsou zvyklí si víc přihnout, ke kterým Rahtanům a chievdarům by se radši neměl obracet zády a kde mám ukryté zbraně – tři kordy, čtyři dýky a bojovou sekyru.

„Tohle všechno jsi jim propašoval pod nosem? Bojovou sekyru?“

„Chce to jen trpělivost.“

„Ty a trpělivost?“ zabručel Sven.

Těžko jsem mu ten cynismus mohl vyčítat. To já vyrazil jen s nadhozeným, nedomyšleným plánem. Myslel jsem na poslední dny a všechny ty příležitosti, kdy jsem musel krotit svoje přirozené instinkty, na to mučivé čekání, když jsem nechtěl nic než jednat, kdy jsem musel uspokojení z vítězství položit na misku vah proti celému životu s Liou, kalkulovat každý pohyb a každé slovo, abych jí i nám dopřál tu nejlepší šanci. Jestli v pekle nachystali mučení přesně pro mě, bylo to tohle.

„Ano, trpělivost,“ potvrdil jsem. Bylo to jako bolestivá jizva z bitvy. Pověděl jsem mu, že mí osobní strážci jsou Calantha a Ulrix, že Calanthě nic neunikne, takže s ní nemám moc příležitostí. Ale Ulrix mě v posledních týdnech několikrát složil a zjistil, že jsem slaboch, co se neumí bránit, takže spokojeně dospěl k závěru, že se s emisarem nemusí moc namáhat. Takže s ním se objevily šance, kdy jsem vzal zapomenutou zbraň z temného kouta, přenesl ji do jiného temného kouta a tak dál, až jsem si mohl být jistý, že je nikdo nenajde.

„Nikomu nechyběly? Ani sekyra ne?“

„Během večerního popíjení a hraní karet si chlapi vždycky odloží pár kordů. Pokud někdo prohrává, znervózní, víc pije a zapomíná, kam co dal. Sloužící ráno zapomenuté zbraně sbírají a odnášejí do zbrojnice. Ta bojová sekyra, to bylo prostě štěstí. Viděl jsem, že je skoro celý den opřená o prasečí ohradu. Když ji pořád nikdo nehledal, hodil jsem ji za hromadu dříví.“

Sven uznale přikývl, jako bych byl pořád jeho svěřenec ve výcviku. „A co včera večer? Nevzbudil jsi nějaké podezření kvůli tomu souboji?“

„Byl jsem nemotorný. Prohrál jsem. Na mém rameni se objevila první krev. To jediné si teď všichni pamatují. Mou obratnost s kordem úplně zastínilo Kadenovo vítězství.“

Viděli jsme, jak nám Orin na druhé straně ukazuje, že se někdo blíží, a zmlkli jsme.

„Dobré ráno, guvernére Obraune. Přišel jste nakrmit jestřáby?“

Otočili jsme se. Byl to Griz. Mluvil morrighansky, jazykem, o kterém tvrdil, že ho neovládá. Podíval jsem se na Svena. Neodpověděl, ale zbledl jako stěna.

S Orrinem jsme poznali, že je něco špatně. Orrin začal sahat po kordu, ale zarazil jsem ho. Griz měl dva krátké mečíky a ruce položené na jílcích obou. Stál tak blízko u Svena, že jsme se nemohli pohnout. Šklebil se a kochal se Svenovou reakcí. „Po pětadvaceti letech a tý trofeji, co máš na tváři, jsem tě hned nepoznal. Až tvůj hlas tě prozradil.“

„Falgriz,“ pronesl konečně Sven. Tvářil se, jako by viděl ducha. „Vypadá to, že máš na ciferníku taky jednu ošklivou památku. A že ti pořádně narostlo břicho.“

„Lichotky ti nepomůžou.“

„Posledně mi pomohly.“

Po obrových rtech přelétl úsměv, který neladil s jeho podmračeným zjizveným čelem.

„To je ten, který kvůli mně lhal Komizarovi,“ ozval jsem se.

Griz po mně šlehl pohledem. „Nelhal jsem pro tebe, hošíčku. To si musíme ujasnit. Lhal jsem pro ni.“

„Jsi špeh jejího království?“ zeptal jsem se.

Obr znechuceně ohrnul rty. „Jsem váš špeh, ty troubo.“

Svenova obočí vylétla vzhůru. Tohle byla pro něj očividně novinka.

Griz škubnul hlavou ke Svenovi. „Ty roky, co jsem vězel v jedný díře s tímhle všivákem, mě naučily něco o dvorech a politice a hodně o vašich jazycích. Nejsem zrádce svého lidu, jestli si myslíte tohle, ale scházím se s vašimi zvědy. Předávám zbytečné informace o jednom nepřátelském království druhýmu nepříteli. Když chce královská pakáž vyhazovat peníze za stopování vojáků, já se toho rád ujmu. Mou rodinu to zachrání před hladověním.“

Podíval jsem se na Svena. „To s ním jsi byl zavřený v těch dolech?“

„Dva dlouhé roky. Griz mi zachránil život,“ odpověděl Sven.

„Vykládáš to blbě,“ zavrčel Griz. „Tys zachránil krk mně a oba to moc dobře víme.“

Vyměnili jsme si s Orrinem pohled. Ti dva jako by nebyli moc spokojení, že jim hlava zůstala na krku, a ani se nedokázali dohodnout, kdo koho zachránil.

Sven si zamnul strniště na bradě. „Takže, Falgrizi, máme problém?“

„Pořád stejně drsnej parchant,“ zabručel Sven. „Jo, máme problém. Nechci, aby odešla, a předpokládám, že kvůli tomu jste tady.“

Sven si povzdychl. „Ano, částečně máš pravdu.“ Pokývl ke mně. „Já jsem tady, abych přivedl tohohle pitomce, to je všechno. Holku si můžeš nechat.“

„Cože?“ ozval jsem se.

„Promiň, hochu. Královy rozkazy. Na druhém břehu řeky na nás čeká doprovod.“

Vrhnul jsem se na Svena a popadl ho za vestu. „Ty mizerný prolhaný…“

Griz mě odtrhnul od Svena a mrštil se mnou na zem. „Nedovoluj si na našeho novýho guvernéra, emisare.“

Strážní ze Svatyně už si všimli, že jsem napadl Svena, a rozběhli se k nám.

„Co jsi to za strážce?“ obrátil se Griz na Orrina, který se ani nehnul, aby Svena ochránil. „Aspoň se tvař, že víš, co děláš, jinak tady dlouho nepřežiješ.“ Orrin tasil kord a výhrůžně mi ho přidržel pod krkem. Griz po mně střelil dalším varovným pohledem. „Hlavně že si všichni rozumíme. Je mi jedno, jestli se všichni utopíte v řece nebo se navzájem zamordujete, ale to děvče zůstane tady.“ Pak ke Svenovi: „Ty stehy ti seknou.“

„Tobě to vyšívání na hlavě taky.“

Se Svenem jsme se měřili pohledy. Měli jsme problém. Griz zamířil pryč a cestou vysvětlil strážným, že se můžou vrátit na místo, že už se všechno uklidnilo. Jenže když jsem se díval, jak odchází, všiml jsem si ve stínu sloupů kolonády zabijáka. Stál tam, jako by ani nikam nemířil. Jen nás pozoroval. Dokonce i dlouho potom, co Griz odešel, se dál díval naším směrem.

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Stalo se to, když jsem si zula boty. Těžké žuchnutí podpatků o podlahu, a pak šepot. Boty. Zamrazilo mě poznání, které mi dolehlo na ramena jako tíha už tehdy poprvé, když jsem uslyšela jejich kroky. Kajícnost a kázeň.

Došlo mi to tak náhle a prudce, až se mi zvedl žaludek.

S pocitem, že budu zvracet, jsem se na klozetu naklonila nad nočník. Na čele mi vyrazil vlhký pot.

Změnili si všechno, až na boty.

Polkla jsem slanou pachuť na jazyku a místo ní se soustředila na svůj hněv. Rozhořel se v zuřivost, která mě poháněla. Vrhla jsem se k tajným dveřím, abych se vyhnula strážím. Tam, kam jsem šla, jsem doprovod rozhodně nepotřebovala.

Když jsem tentokrát kráčela katakombami do místnosti, kde čekaly hromady knih na spálení, nestarala jsem se o to, jak hlasitě se rozléhají moje kroky. Ve vnější místnosti, kde se knihy třídily, tentokrát nikdo nebyl. Ale ta další byla tlumeně osvětlená. Viděla jsem uvnitř aspoň jednu postavu v hábitu shrbenou nad stolem.

Druhá komnata byla skoro stejně velká jako první, s několika hromadami knih, které čekaly, až je někdo odveze pryč a spálí. Uvnitř bylo osm mužů. Zůstala jsem stát u vchodu a pozorovala je, ale byli tak pohlcení svým počínáním, že si mě ani nevšimli. Kápě měli nasazené na hlavách, jak bylo zvykem. Nejspíš to mělo symbolizovat pokoru a zbožnost, ale já věděla, že účelem je co nejvíc odstřihnout okolí, aby se mohli soustředit na svou obtížnou práci. Svou smrtonosnou práci.

Ten kněz, se kterým jsem se potkala v Terravinu, vytušil, že se děje něco zlého, i když možná nevěděl přesně co. S jinými knězi jsem o tvé přítomnosti tady nemluvil. Možná by se neshodli na tom, komu patří naše loajalita. Teď mi docházelo, že se mě snažil varovat. Ale jestli sem Komizar ty muže nalákal příslibem bohatých odměn, třeba dokážu pohnout s jejich lačnými srdci slibem větších pokladů.

Zadívala jsem se na jejich boty, téměř skryté pod záhyby hnědých rouch. Vypadaly tu tak nemístně, místo aby spočívaly pod naleštěnými stoly.

Cestou sem jsem z jedné hromady popadla velkou knihu, a když jsem teď vešla, prudce jsem ji hodila na podlahu. Místností se rozlehla hlasitá rána a všichni učenci, sedící i stojící, se na mě zadívali. Nevypadali polekaně ani překvapeně, ale ti, kteří seděli, se zvedli ze židlí.

Předstoupila jsem před ně. Jejich tváře dál zůstávaly skryté pod kápěmi. „Očekávala bych aspoň zdvořilou úklonu od poddaných, když k nim přijde morrighanská princezna.“

Odpověděl mi nejvyšší z mužů. „Říkal jsem si, jak dlouho ti bude trvat, než se o nás dozvíš. Dobře si pamatuju, jak jsi v Civice pořád prolézala celou citadelu.“ Jeho hlas mi byl vzdáleně povědomý.

„Odhalte své tváře zrádců,“ rozkázala jsem jim. „Přikazuju vám to jako vaše jediná vládkyně v téhle ubohé zemi.“

Vysoký učenec přistoupil blíž. „Ty ses vůbec nezměnila, co?“

„Ale vy rozhodně ano. Tyhle hábity jsou mnohem obyčejnější než vaše oblečení v Civice.“

Dlouhán si povzdychl. „Ano, naše vyšívané hedvábné ornáty mi vážně chybí, ale museli jsme je odložit. Tohle je mnohem praktičtější.“

Odhrnul si z hlavy kápi a mně se znovu zvedl žaludek. Byl to můj domácí učitel z doby, kdy mi bylo asi deset let, Argyris. Muži kolem něj si jeden po druhém shrnovali kápě. Nebyli to jen tak nějací učenci ze vzdálených regionů. Byl to elitní kruh, vyškolený samotným královským rádcem. Rádcův asistent, hlavní iluminátor, dva mí další domácí učitelé, archivář královské knihovny, dva bývalí učitelé mých bratrů. Ti všichni postupně opouštěli svá místa, údajně aby pracovali v Sacristách po celém Morrighanu. Teď už jsem věděla, kam odešli doopravdy, ale možná jsem něco věděla už dávno. Vzpomínala jsem si, že jsem jim nevěřila, ještě když byli v Civice. Cítila jsem v jejich přítomnosti zvláštní rozrušení. Tyhle učence jsem nesnášela, bála jsem se jich. Patřili k těm, kteří nám vtloukali do hlavy Svaté písmo s býčí urputností, ne s mírností a upřímností, jaké zaznívaly při zpěvu pobožností z Paulininých úst. Tihle přede mnou roztrhali Písmo na kusy, které do nás cpali.

„Co vám Komizar slíbil, aby vás přiměl obrátit se zády k vlastním krajanům?“

Agyris se usmál se stejnou arogancí, jakou jsem si u něj pamatovala, když se mi nakláněl přes rameno a káral mě za mé roztahané písmo. „Nejsme žádní zrádci, Arabello. Dá se říct, že jsme byli královstvím Morrighan Komizarovi zapůjčeni.“

„Lháři!“ vyhrkla jsem opovržlivě. „Můj otec by nikdy téhle zemi nic neposlal, a už vůbec ne dvorní učence, aby…“ Zadívala jsem se po rozevřených knihách kolem nás. „Na jaké další hrozbě teď pracujete?“

„Jsme pouzí učenci, princezno, věnujeme se studiu textů,“ odpověděl Argyris. Viděla jsem, jak si s ostatními muži vyměnil potměšilé úšklebky. „K čemu naše závěry využijí jiní, to už není naše věc. My jen rozkrýváme světy, skryté v těchto knihách.“

„Všechny ne. V pecích Svatyně spousty knih pálíte.“

Pokrčil rameny. „Některé knihy nejsou tak užitečné jako jiné. Nemůžeme je přeložit všechny.“

To, jak obratně volil slova, jak se s ostatními snažil distancovat od jejich zrady, ve mně probouzelo prudkou touhu vytrhnout mu jazyk z pusy, ale ovládla jsem se. Pořád jsem se potřebovala dozvědět odpovědi na spoustu otázek. „Můj otec to nebyl, kdo vás Vendě půjčil. Tak kdo tedy?“ Dívali se na mě, jako bych byla pořád jen trucovité dítě, které mají učit. V očích měli výsměch.

Protáhla jsem se mezi nimi, odstrkovala je z cesty a ignorovala jejich podrážděné vzdechy, až jsem se dostala ke stolu, u něhož pracovali. Začala jsem se přehrabovat mezi knihami a papíry, snažila se najít nějaký důkaz o tom, kdo je sem poslal. Otevřela jsem jeden ze svazků, když se vedle mě vynořila paže v hrubé látce hábitu a prudce knihu přibouchla.

„To bych nedělal, Vaše Výsosti,“ pronesl horce vedle mého ucha.

Tiskl se ke mně tak, že jsem se ani nemohla otočit, abych se podívala, kdo to je. Natlačil mě svým tělem na stůl a usmál se. Usmál se a čekal, až ho poznám.

A já ho poznala.

Nemohla jsem se nadechnout.

Natáhl se k mému krku a zamnul drobnou jizvu, kterou tam nechala dýka nájemného vraha. „Jenom škrábnutí?“ Zamračil se. „Já věděl, že mám poslat někoho lepšího. Váš citlivý královský nosík ho nejspíš zavětřil na dálku.“

Byl to ten vozka ze zdejších stájí. A taky určitě ten host, o kterém se mi zmínila Pauline. Ty sis ho nevšimla? Přišel po těch dvou. Hubený špinavý trhan. Hodně po tobě házel pohledy.

A taky to byl ten hubený mladík, kterého jsem viděla jednou v noci v citadele ve společnosti kancléře.

„Garvin, k vašim službám.“ Posměšně se mi klonil. „Je rozkošné pozorovat, jak se vám v hlavince rozsvěcuje.“

Nebylo na něm nic, co by člověku uvízlo v paměti. Střední postava, popelavé rozcuchané vlasy. Kdekoli by splynul s davem. Jeho vzezření bych si nezapamatovala, ale zaujal mě kancléřův zděšený výraz, když jsem na něj a dva učence narazila v noci v temném výklenku východního sloupořadí. Všichni měli v obličejích vepsanou vinu, ale tehdy mi to nedošlo. Byla noc, já vyklouzla z hradu, abych si v putyce zahrála karty, a starala jsem se víc o to, aby mě neprozradili, než o jejich podezřelé chování.

Zamračila jsem se na něj. „To muselo být pro kancléře velké zklamání, když zjistil, že nejsem mrtvá.“

Hubený učenec se smál. „Už měsíce jsem ho neviděl. Pokud vím, pořád věří, že mrtvá jste. Náš stopař nás nikdy předtím nezklamal, a navíc se ke kancléři dostala informace, že vám jde po krku i zabiják z Vendy. Takže nepochyboval o tom, že jeden z nich to s vámi skoncuje. To bude překvapení, až to zjistí.“ Zachechtal se. „Ale vaše zrada Morrighanu uzavřením manželství s Komizarem možná nakonec jeho účelům poslouží líp. To se vám vskutku povedlo, Vaše Výsosti.“

Jeho účelům? Vybavila jsem si všechny ty drahokamy, které zdobily kancléřovy prsty. Dárky, tvrdil o nich. Co ještě dostával za to, že posílal Komizarovi sudy vína a učence, aby pro něj pracovali? Pár třpytivých tretek mohla být sotva celá cena za takovou zradu. Byla jeho cílem větší moc? Nebo co mu za to Komizar slíbil?

„Kancléř by radši neměl chválit den před večerem. Upozorňuju vás, že ještě nejsem mrtvá.“

Garvin se zasmál a přiblížil obličej ke mně. „Tady?“ zašeptal. „Jako bys byla, princezno. Nikdy se odsud nedostaneš – aspoň ne živá.“

Pokusila jsem se kolem něj protáhnout, ale přitiskl mě ke stolu ještě víc. Nebyl velký, ale šlachovitý a houževnatý. Slyšela jsem pochechtávání učenců, ale viděla jen strniště na Gavinově bradě a cítila, jak se jeho stehna tlačí na moje.

„Upozorňuju tě, že jsem možná Komizarův vězeň, ale teď taky jeho snoubenka. A jestli nechceš, aby se tvoje odporné vnitřnosti ocitly na jeho talíři, doporučuju ti, abys dal ty pracky pryč.“

Jeho úsměv zmizel. Ucouvl ode mě. „Jdi si po svém, ale radím ti, abys sem už nikdy nechodila. Tady v katakombách je spousta zapomenutých, nebezpečných cest. Člověk se v nich může snadno ztratit navždycky.“

Protáhla jsem se kolem něj i ostatních učenců, na jazyku pachuť jejich zrady. Když jsem byla o pár metrů dál, zastavila jsem se a přejela po nich pomalým pohledem.

„Co to děláš?“ zeptal se Argyris.

„Snažím se zapamatovat si všechny vaše obličeje, jak vypadají teď – a představit si, jak budou vypadat do roka, jako tváře mrtvol. Protože jak dobře víte, mám opravdu dar. A vidím vás všechny do jednoho mrtvé.“

Otočila jsem se a odešla. Za sebou jsem neslyšela jediné zašeptání, jediné zašoupání nohou.

Bylo to už podruhé ani ne za hodinu, co jsem o svém daru lhala.

Možná.

Protože na zlomek vteřiny jsem je opravdu všechny viděla, jak se houpají na šibenici.

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

Seděla jsem na dřevěné lavici poblíž stájí služebnictva a zírala na pírko, které po zemi honil vítr. Chodidla a prsty jsem měla otupělé, myšlenky mi přeskakovaly mezi hněvem a nevěřícností. Tajemství doma, tajemství v jeskyních. Zrada nezná hranice.

Tajemství. Ta jsem viděla v Argyrisových ohromených očích, ta mi tlačila na hrudník, když jsem procházela jeskyněmi. Nebezpečná tajemství.

Koutkem oka jsem zachytila pohyb v dálce. Kráčel ke mně.

Nejhorší ze zrádců.

Zastavil se pár kroků ode mě. Viděl, že je něco špatně. „Kde máš doprovod?“

Neodpověděla jsem.

„Hledal jsem tě všude,“ ozval se. „Co tady děláš? Je zima.“

To byla.

„Můžeme si promluvit?“ zeptal se.

Prohlížela jsem si Kadena, jeho vřelé, pátravé oči. Kadena, který se chtěl smířit. Který chtěl všechno napravit, tak jako když jsme se spolu procházeli po louce po jedné jeho opilecké eskapádě. Kaden, přinášející košík s jablečnými knedlíčky. Kaden, svírající mě v náručí poté, co jsem viděla umírat svého bratra, šeptající mi soucitná slůvka. Kaden s vážnýma očima. S klamnou vyrovnaností. Kaden, tak děsivě proradný.

Zíral na moje poskakující koleno.

Taky zažil zradu. Ale nikdy ne ode mě.

„Lio?“ zeptal se, jako by zkoušel půdu. Je bezpečné přiblížit se k tobě, Lio?

„Ty jsi to věděl,“ hlesla jsem. Koleno mi nadskakovalo. Ruce se mi třásly. „Celou dobu jsi to věděl.“

Opatrně popošel o krok blíž. „O čem to…“

Vrhla jsem se na něj, zasypala ho fackami a ranami, zatímco on couval a chránil se pažemi před tím běsněním. „Nepředstírej, že jsi to nevěděl! Celou dobu jsi jen hrál hry, tvrdil mi, že mi zachraňuješ život, když ve skutečnosti jsi plánoval vyhladit všechny, koho miluju, do posledního! To ti Walther a Greta nestačili?! Teď i mí další bratři? Berdi? Pauline? Gwyneth?“ Přestala jsem ho mlátit a zamračila se na něj. „Chceš pozabíjet všechny lidi v Morrighanu!“

Napřímil se. „Viděla jsi armádu.“

Oplatila jsem mu stejně bezvýrazným pohledem. „Viděla jsem armádu.“

Chvíli byl zticha, než se rozehnal rukou, jako by chtěl zaplašit moje obvinění. „No a co? Morrighan a Dalbreck mají taky armády. A naše armáda nechce zabíjet všechny. Jen ty, kdo nás utlačují.“

Nevěřícně jsem se na něj zadívala. On tomu snad vážně věří?

„Což určitě zahrnuje tvého urozeného otce. Nejspíš bude na tvém seznamu jako první.“

Neodpověděl mi, ale zaťal čelist.

„Takže o tohle celou dobu jde. Pomsta. Tebe tak stravuje nenávist vůči otci, že kvůli ní chceš pozabíjet každou živou bytost v Morrighanu.“

„Vytáhneme na Morrighan, Lio. Odstraníme ty, kteří jsou tam u moci, a ano, znamená to i mého otce. A možná přitom přijde o život.“

„Možná?“

„Nevím, co se stane. Nevím, jakému odporu budeme čelit. Je nás tolik, že by pro ně bylo moudřejší složit zbraně, ale pokud to neudělají, on a mnoho dalších zemřou.“

„Tvou rukou.“

„Ty tak máš co vyčítat. Po smrti Walthera a Grety jsi neprahla po ničem jiném než po pomstě, řekla jsi mi, že ať uděláš cokoli, nikdy to nebude dost. Z očí ti svítí pomsta pokaždé, když se podíváš na Malicha.“

„Ale nemám v plánu vyvraždit celé království, abych se mohla pomstít.“

„Tak to nebude. S Komizarem jsme se shodli, že…“

„Tak ty máš dohodu s Komizarem?“ Rozesmála jsem se. „Tak to je báječné. Všichni s ním máme nějaké dohody. Kancléř, emisar, já. Uzavírání dohod mu jde báječně. Jednou ses mi vysmíval, že ani nevím, kde leží hranice mé země. Tenkrát jsem se styděla, ale moje nevědomost bledne vedle tvojí. Jsem si jistá, že Berdi, Pauline a Gwyneth by se hodně ulevilo, kdyby věděly, že ty s ním máš dohodu.“

Prudce jsem se otočila a vykročila pryč.

„Lio!“ zavolal za mnou. „Slibuju ti, že nedovolím, aby se Berdi, Pauline a Gwyneth něco stalo.“

Zastavila jsem se. Bez ohlížení jsem jeho slib vzala pokývnutím na vědomí a pak pokračovala v cestě. Netušila jsem, jestli vůbec může něco takového zaručit, ale byl to střípek naděje, kterého jsem se potřebovala držet. I kdybychom to s Rafem nezvládli, Kaden si snad bude pamatovat, co mi slíbil.

Zpátky do pokoje jsem se vydala kolem jeskyní. Tam. Někdy chvíli trvá, než člověk pochopí pravdy šeptané za jeho zády. Připadalo mi to jako za starých časů, když jsem se plížila do pracovny královského rádce. Ale tentokrát, když jsem si něco vzala, jsem tam nenechala žádný dopis.

tak Morrighan vedla Pozůstalé divočinou,

naslouchala bohům, kteří jí ukazovali cestu do bezpečí.

Když konečně došli na ono místo,

kde ovoce těžké a velké jako pěst viselo ze stromů,

Morrighan padla na kolena a ronila slzy,

vzdávala díky a zpívala pamětní píseň,

na památku těch, kteří byli ztraceni.

I padl Aldrid na kolena vedle ní

a děkoval bohům za Morrighan.

Morrighanská Kniha svatého písma, sv. V

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

Zase jsem byla sama a zmrzlá, seděla jsem v galerii, kde oheň v krbu už dávno vyhasl a změnil se v chladný popel. Slyšela jsem je, jak zvenčí volají. Jezelie. Příběh, Jezelie. Místnost v nadcházejícím soumraku zrůžověla.

Vyložil mi to naprosto jasně.

Je načase. Budeš opakovat moje slova. Vidět tohle. Dělat tamhle to.

Budu jeho loutka.

Před mým pohledem plula jeho armáda. Viděla jsem Civiku, zničenou na prach a popel, trosky citadely na horizontu jako ulámané tesáky, oblaka kouře stoupající k nebi. Uprostřed trosek má osamocená matka, vzlyká a trhá si vlasy z hlavy. Zamrkala jsem znova a znova, snažila se ty obrazy zaplašit.

Ona přichází.

Ta slova se usadila pod mými žebry, plná a vřelá.

Uslyšela jsem kroky Aster. Jejich váhu jsem znala, ten zvuk touhy a naděje, zvuk starý jako pozůstatky dávného města kolem mě. Ona přichází. Oni přicházejí. Ale pak se ozvalo víc kroků, naléhavých. Až příliš mnoho. Hruď se mi sevřela. Posadila jsem se na výčnělek krbu, dívala se na podlahu a snažila se odhalit, odkud se všechny ty zvuky berou. Ozývají se z chodby? Z chodníčků na hradbách? Připadalo mi, že mě obkličují.

„Slečno? Co tady děláte? Proč nehoří v krbu? Takhle si uženete smrt, když tady budete sedět v tý zimě.“

Zvedla jsem hlavu. Galerie byla náhle plná. Aster stála jen pár kroků ode mě, ale za ní se tlačily stovky, tisíce dalších – rozkládalo se tam celé další město. Stěny galerie zmizely, byla nekonečná, táhla se až k neviditelnému obzoru, a ty tisíce lidí se tlačily blíž, přihlížely, čekaly, celé generace. A mezi nimi, jen na délku paže za Aster, stála Venda.

„Čekají na vás, slečno. Venku. Slyšíte je?“

Vlasy se mi zvedly z ramen, jak galerií zadul vítr, zakroužil, pošimral mě na krku.

Siarrah.

Jezelia.

Hlasy sílily, překřikovaly vítr, lamentace matek, sester a dcer minulých generací, stejné hlasy, které jsem slyšela v údolí, když jsem pohřbívala bratra. Píseň, která spojila vzdálené nebe s krvácející zemí. Modlitby utkané ne pouze ze zvuků, ale i z hvězd a prachu a věčnosti.

Ano, slyším je.

„Aster,“ zašeptala jsem, „obrať se a pověz mi, co vidíš.“

Udělala, co jsem po ní chtěla, a pokrčila rameny. „Vidím podlahu, která by potřebovala koště a rejžák.“ Shýbla se a sebrala ústřižek rudé látky, který tu nechaly švadleny. „A tenhle cár.“

Přinesla mi ho a vložila mi látku s roztřepenými okraji do dlaně.

Zase tu byla jen galerie, pevné stěny, podlaha. Tisíce žen zmizely. Držela jsem v hrsti látku.

Všechny způsoby patří světu. Co je magie jiného než to, čemu zatím nerozumíme?

„Jste v pořádku, slečno?“

Postavila jsem se. „Donesla bys mi plášť, Aster? Z terasy galerie budu mít lepší výhled na náměstí.“

„Ne, slečno, prosím. Na tuhle zeď nechoďte.“

„Proč ne?“

„Říká se…“ Aster ztišila hlas, „… říkají, že tohle je ta zeď, ze které spadla paní Venda.“ Rozhlédla se kolem, jako by čekala, že na nás odněkud vykoukne Vendin duch.

To mě přimělo zaváhat, ale pak jsem stejně strčila do dveří, které vedly z galerie na terasu. Veřeje zaskřípěly, jako by mě chtěly varovat. Zeď za terasou byla silná a nízká jako všechny ostatní ve Svatyni. „Já nespadnu, Aster, slibuju.“

Korálky na jejím šátku zacinkaly, když přikývla a rozběhla se ke dveřím.

Když jsem se posadila na zeď, pevně jsem si přitáhla plášť k ramenům. Terasa galerie byla široká, vyčnívala nad náměstí. Nejdřív jsem zazpívala modlitbu paměti.

Abychom neopakovali historii,

předávejme si příběhy

od otce k synu, od matky k dceři.

Neboť stačí jediná generace

a dějiny i pravda budou ztraceny navždy.

Slyšte příběhy spravedlivých,

šepot světa,

pravdy, jež letí s větrem.

Zpívala jsem o odvaze a žalu a naději, o vidění bez očí a slyšení bez uší, o způsobech víry a jazyku moudrosti skrytých hluboko v nitru, o způsobech starých jako svět sám. Vyprávěla jsem o věcech, které vytrvají. O věcech, které zůstávají. O drakovi, jenž se probouzí.

A musíme být nejen připraveni

na nepřítele zvenčí,

leč i na nepřítele uvnitř.

A budiž to tak,

sestry mého srdce,

bratři mé duše,

rodino mého těla,

budiž to tak povždy.

Z davu se vzneslo tiché povždy jako pozdrav pro mě a mí posluchači se začali pomalu rozcházet do tepla svých domovů. „Ať vás bohové chrání před zlem,“ zašeptala jsem pro sebe.

Přidržela jsem si plášť a chystala se slézt ze zdi, když vítr náhle ustal. Svět podivně ztichl, jako by se zachumlal, a z nebe se začaly snášet bílé vločky. Poprášily zdi, ulice i můj klín jiskřivě bílou barvou, lenivě kroužily a pomalu padaly k zemi. Bylo to kouzelné. Sníh. Jako by mě po tvářích hladila chladná jemná pírka, přesně jak to popisovala teta Bernette. Vločky padaly do mé nastavené dlaně a hruď mi ztěžkla steskem po domově. Zima je tady. Připadalo mi, jako by se dveře zavíraly.

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

KADEN

Šel jsem s Komizarem po ochozu věže Jagmor. Za námi kráčeli Malich, Griz a dva bratři z Rahtanu Jorik a Theron. Když jsme teď měli pohromadě celou Radu, na zítřek bylo naplánované první oficiální zasedání, ale neoficiální jednání začala už teď. Komizar si zavolal Rahtan, aby se ujistil, že se zítra posadíme k těm místodržícím, kteří by mohli couvnout. Rahtan byl Komizarův důvěrný kroužek, deset mužů, kteří se nikdy nezpronevěří své povinnosti, nezaváhají ve své loajalitě k druhým bratrům a k Vendě. Nebyla to jen povinnost, byl to život, který jsme přijali. Sounáležitost, o níž se nepochybovalo. Naše kroky, naše myšlenky, všechno kolem nás představovalo jednotnou sílu, která nutila dokonce i chievdary dobře vážit slova.

Ovšem živení velké armády doléhalo na provincie těžce. Ještě jednu zimu, tvrdil Komizar, jen jednu, abychom si zajistili bezchybné naplánování, zásobování a zbraně, které se vyráběly a skladovaly ve zbrojnicích. Komizar a chievdarové přesně vypočítali, co potřebujeme. Sesazení dvou guvernérů v jediném období ovšem vypovídalo o nespokojenosti provincií a někteří místodržící už se mezi sebou začali domlouvat. Rahtan je měl rozdělit, uklidnit jejich obavy, připomenout jim odměny, které je čekají, a kdyby nic z toho nepomohlo, připomenout jim následky neposlušnosti. Ale rozhodujícím kamínkem ve skládance byla Lia. To byla nová strategie, která je upoutala, způsob, jak uklidnit lid, který guvernéři museli ždímat a odírat z kůže, aby z něj dostali něco víc. Pokud budou klany spokojené, pak budou i místodržící. Přestanou mít tak palčivý pocit, že terče na jejich zádech svítí na dálku.

Komizar mě vzal zpátky mezi své důvěrníky, i když druhé šanci obvykle nebyly v jeho stylu. Můj šílený útok na něj trochu zahladilo mé snadné vítězství nad emisarem – důkaz, že jsem pravý člen Rahtanu a instinktivně poslouchám rozkazy svého vůdce. O mém verbálním útoku na Liu se nikdo nezmínil, ale věděl jsem, že ten mi nakonec nejvíc pomohl dosáhnout odpuštění nejen u Komizara, ale i u mých bratrů – důkaz toho, že zabiják přece jen chápe, komu patří jeho loajalita. Zvuk našich kroků na ochozu byl uspokojivě hlasitý, cílevědomý a silný. A v poslední době jsem si moc uspokojení neužil.

Když jsme došli do Věže Svatyně. Komizar zahlédl Liu, jak sedí na zdi na kraji terasy galerie.

Ušklíbl se. „Tak, má Siarrah se činí, jak jsem přikázal. Podívejte, jak davy na náměstí houstnou.“

Už jsem si toho všiml sám.

„Je jich dvakrát víc než včera,“ ozval se varovně Malich.

„Už je pořádná zima, a přece přišli,“ poznamenal Griz.

Komizarova tvář zazářila uspokojením. „Bezpochyby poslechnout si o té vidině.“

„Vidině?“

„Myslíte, že bych ji nechal pořád jen tak blábolit? O dávno mrtvých lidech a zapomenutých bouřích? Ne, když se chystá naše velkolepá bouře. Dneska jim vykládá o své vidině bitevního pole, na kterém Venda vítězí. O životě v zemi věčného jara a hojnosti, který bohové darují statečným Venďanům odměnou za jejich oběti. To by mělo klany a guvernéry trochu klidnit.“ Zvedl ruku a zamával davu, jako by za ten šťastný obrat osudu mohl on, ale nikdo se na něj ani nepodíval.

„Jsou moc daleko, než aby tě slyšeli,“ ozval se Jorik. „A je tam nějaký mumraj.“

Kmizarův výraz potemněl, když jeho oči přejížděly po zástupech lidí, jako by si poprvé uvědomil jejich počet. „Ano,“ zamumlal a přimhouřil oči. „To bude tím.“

Ale já ji slyšel mluvit zřetelně. Její hlas se nesl povětřím. Nemluvila o vítězstvích.

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

Nejdřív jsem necítila bolest. Zírala jsem na podlahu rozmazaným postranním pohledem, tiskla tvář ke kameni, z něhož ke mně stoupal pach vyčpělého piva. Slyšela jsem, jak na mě Komizar huláká, ať vstanu.

Bylo uprostřed dopoledne a já si v Síni Svatyně dopřávala pozdní snídani, protože ráno jsem měla poslední zkoušku šatů. Byla jsem s Calanthou a dvěma strážnými, když jsme uslyšeli, jak jižní chodbou duní ostré kroky. Komizar vrazil dovnitř a všechny ostatní vyhodil ven.

Snažila jsem se zorientovat v prostoru, soustředit se na nakloněnou místnost.

„Zvedej se! Hned!“ zařval.

Odstrčila jsem se od podlahy, a v tu chvíli se dostavila bolest. V lebce mi škubalo, jako by mi ji drtila obří pěst. Přinutila jsem se vstát a opřít se o stůl. Komizar se usmíval. Popošel ke mně, něžně se dotkl tváře, kam mě právě udeřil, a pak mě praštil znovu. Tentokrát už jsem to čekala a jen jsem se trochu zapotácela, ale měla jsem pocit, jako by se mi krk rozlomil. Otočila jsem se k němu, zatáhla ramena a cítila jsem, jak mi po tváři stéká něco horkého.

„Taky přeju dobré ráno, sher Komizar.“

„To sis myslela, že na to nepřijdu?“

Věděla jsem přesně, o čem mluví, ale předstírala jsem nechápavost.

„Vyložil jsem ti přesně, co máš říkat, a ty jim stejně vykládáš historky o mrtvých sestrách a dracích, co se probouzejí?“

„Rádi poslouchají příběhy o ženě, po níž se jmenuje jejich vlast. Chtějí to slyšet,“ namítla jsem.

Chytil mě za ruku a škubnul s ní. Oči se mu roztančily zuřivostí. „Kašlu na to, co chtějí! Jde mi o to, co potřebují slyšet! O to, co jsem ti rozkázal! A je mi fuk, jestli ti bohové sami servírují svá slova ve zlatých pohárech! To tvoje plácání o vidění bez očí a slyšení bez uší jsou naprosté bláboly. Strážní se chechtali, když mi to slovo od slova opakovali – ani zmínka o bitvách a slavném vítězství! A na tom záleží, princezno. To je to jediné, na čem záleží.“

„Prosím za prominutí, Komizare. Nechala jsem se unést okamžikem, dobrotou těch lidí a jejich dychtivostí slyšet příběh. Příště jim určitě povím ten tvůj.“

Díval se na mě a hruď se m zvedala. Natáhl ruku a otřel mi lícní kost. Pak si zamnul mou krev mezi prsty.

„Řekneš Kadenovi, že jsi upadla na schodech. Opakuj to.“

„Upadla jsem na schodech.“

„To je lepší, má maličká.“ Otřel si krev o svůj spodní ret a sklonil se, aby mě políbil, vtiskl mi slanou pachuť mé vlastní krve do jazyka.

Calantha a strážný mlčeli, když mě vedli zpátky do mého pokoje, ale než Calantha odešla, otočila se a zadívala se na můj obličej. Za chvíli po jejím odchodu se objevila služka s umyvadlem plným vody, ve které plavaly léčivé byliny. Přinesla mi taky odřezek měkkého kořínku. „Na vaši tvář,“ vyhrkla pod spuštěnými řasami a odspěchala pryč, než jsem se jí stačila zeptat, kdo ji poslal. Uhodla jsem, že to byla Calantha. Tohle bití bylo něco, co muselo rozeznít struny hluboko v její duši.

Namočila jsem do vody měkkou látku a otřela s ní zlehka tvář, abych si vyčistila ránu. Zamrkala jsem bolestí, když jsem ucítila pálení. Neměla jsem zrcadlo, ale pod rukou jsem cítila opuchlou kůži a pálení odřeniny po pádu na podlahu. Zavřela jsem oči a podržela si na kůži namočený hadřík. Stálo to za to. Každé slovo, které jsem vyslovila, stálo za to. Nemohla jsem je nechat nevědomé. Viděla jsem v jejich tvářích, že váží každé moje slovo, dohadují se, co by mohlo znamenat. Zašla jsem až tam, kam jsem si troufla nejvíc, protože jsem věděla, že všichni na náměstí si nepřišli poslechnout má slova. Někteří přišli, aby podali hlášení. Viděla jsem, jak strážní ze Svatyně i přednostové čtvrtí nepozorují jenom mě, ale i moje posluchače.

Zvedla jsem ten kořen, který mi služka donesla, a očichala ho. Thannis. Bylo něco, co tahle nenáročná rostlinka nezvládla? Přidržela jsem si ji na ráně a cítila, jak se škubání v pokožce uklidňuje.

Můj pohled padl na svatební šaty, které ležely přehozené přes Kadenovu truhlu. Švadleny je došily na poslední chvíli. Měsíc lovců vyjde už zítra. Svatba měla začít za soumraku, až měsíc vystoupá nad vrcholky kopců. Nebude žádný průvod, žádné květiny, kněží, hostina, žádné fanfáry jako při svatbách v Morrighanu. Vendské svatby jsou prosté, nevyžadují nic víc než svědky. Obřad se bude konat na ochozu východní hradby, z níž je vidět na Sokolnický pavilon. Dobrovolník určený Komizarem nám sváže zápěstí rudou stužkou. Až zvedneme naše spojené ruce na důkaz jednoty, svědkové odříkají požehnání – spojeni na zemi stejně jako na nebesích – a bude po všem. Největším přepychem svatby byl dort ze sušeného ovoce. Ale prostota obřadu neznamenala, že by přípravy na něj byly méně horečné. Měsíc lovců a moje extravagantní rudé šaty budou vylepšeními, která podtrhnou nadšení přihlížejících. Přešla jsem k truhle a dotkla se šatů, tak pečlivě sešitých z ústřižků – šatů, na nichž se podílelo tolik rukou a tolik rodin. Šaty na uvítanou, ne na rozloučenou. Šaty pro tu, která má zůstat, ne odejít.

Bude tohle můj osud? Stát se navždycky zajatkyní jedné země, opovrhovanou v ostatních královstvích? Nepochybovala jsem, že vendští jezdci už v Morrighanu šíří zprávy o mé dovršené zradě. Představila jsem si ty, kdo mě budou proklínat – vládu, královskou gardu, mou matku a otce. Zavřela jsem oči a pokusila se zadržet slzy pod víčky. Ale jistě ne mí bratři a ani Pauline. Z hrdla mi unikl vzlyk.

Tohle nebyl příběh, který jsem pro sebe sepsala. Nebyl to příběh o Terravinu, slané bríze a lásce. Sevřela jsem šaty v ruce a přitiskla si je k tváři, zbarvila jejich lem červenějším odstínem své krve. Se vzpomínkou na Pauline se ve mně rozevřela děsivější obava. Nikdo v Morrighanu se nebude mou zradou zabývat dlouho, protože buďto skončí na téhle straně pekla a bude se živit krysami a šváby, nebo bude mrtvý.

Komizarův úspěch mi připadal zaručený – pokud se mi je nějak nepodaří varovat. Kadenův slib, že bude chránit Berdi, Pauline a Gwyneth, mi nestačil. Ani kdyby ochránil celý Terravin. V Morrighanu bylo tolik jiných míst a nikde si lidé nezasloužili zemřít. Komizar mluvil o poslední zimě. To znamenalo, že vytáhnou, teprve až skončí? Ale kdy? Na jaře? V létě? Kolik času má Morrighan? Ne o moc víc než já.

Nadskočila jsem, když jsem uslyšela zaklepání na dveře. Nestála jsem už o další překvapení, takže jsem je opatrně na škvírku pootevřela.

Byla to Calantha. „Přinesla jsem ti čistý ručník.“ Ustoupila stranou. „A někoho jsem přivedla.“

Přede mnou se objevil Rafe.

Z hlavy mi odtekla všechna krev. Je to past?

„Mám sice jen jedno oko,“ ozvala se Calantha, „ale vidím s ním mnohem víc než většina lidí se dvěma. Poslala jsem stráže na konci chodby, aby vyřídily jinou záležitost, a členové Rady teď právě zasedají. Máte čtvrt hodiny, než se strážní vrátí na místa. Víc ne. Chvíli předtím sem přijdu.“ Položila ručník na mou postel a odešla.

Rafe upřel pohled na mou tvář. Viděla jsem, jak se v jeho pohledu rodí ledová zuřivost.

„To nebyl Kaden. Ani se mě nedotkl. Jsem v pořádku,“ ujistila jsem ho zoufale. „Máme jen pár minut.“ Nechtěla jsem je vyplýtvat na hněv a obvinění. Už celé dny jsme nezůstali nikdy sami, abychom si mohli v soukromí vyměnit pár slov.

Jako by mi četl myšlenky – spolykal svůj hněv. Nadechl se, aby mi něco řekl, ale zarazila jsem ho. „Líbej mě,“ vyzvala jsem ho. „Než něco řekneš, polib mě a drž mě a pověz mi, že to stálo za to, ať se stane cokoli.“

Odhrnul mi vlasy z tváře. „Slíbil jsem ti, že tě odsud dostanu, a to taky dostanu. Čeká nás spolu dlouhý život, Lio.“ Objal mě, přitáhl mě k sobě, jako by nás už nic nemohlo rozdělit, a jeho rty se přitiskly k mým, něžné, hladové, nejsladší, jaké jsem si kdy představovala. Všechny mé sny se probraly a ožily v jediném krátkém polibku.

Zdráhavě jsme se od sebe oddělili, protože náš čas byl tak krátký. Rafe začal rychle mluvit. „Ráno si vezmi jezdecké šaty. Odříkej ranní modlitby z terasy Blackstone. Víš, kde to je?“

Přikývla jsem. Terasa Blackstone byla jednou z mnoha obrácených k náměstí, ale jen zřídka se používala, protože přístup na ni byl složitý.

„Dobře“ přikývl. „Odříkej je po prvním zvonění. Tou dobou už Rada bude zasedat. Dělej všechno jako obvykle, aby strážní nepojali podezření. Až skončíš, odejdi po vnějším schodišti na druhé podlaží a projdi tam bránou. Je to nepoužívaná chodba, chodí tudy jen pár strážných. Budu tam na tebe čekat s Jebem.“

„Ale jak…“

„Umíš plavat, Lio?“

„Plavat? Myslíš přes řeku?“

„Neboj se. Budeme mít vor. Nebude to potřeba.“

„Ale řeka…“

Vysvětlil mi, proč je to jediný způsob, že most se nedá zvednout bez menší armády, a brody na jihu jsou moc daleko. „Vymyslel to Tavish. Věřím mu.“

„Umím plavat,“ odpověděla jsem a snažila se uklidnit. Vor. Zítra ráno. Bylo mi jedno, jestli je to ten nejšílenější plán na světě. Odjedeme dřív, než si budu muset vzít Komizara. Rafe se zeptal, jestli je něco, co si musím vzít s sebou. Dal by to Jebovi, aby to odnesl na vor, protože zítra už na to nebude čas. Popadla jsem svou sedlovou brašnu a nacpala do ní pár věcí včetně knih Předků. Pak jsem ho chytila za paži. „Rafe, kdyby to nedopadlo tak, jak je v plánu, kdybys musel odjet beze mě, prosím, slib mi, že to uděláš.“

Viděla jsem na něm, že chce zaprotestovat, ale pak se zarazil a skousl si spodní ret. „Udělám to,“ prohlásil, „jestli mi slíbíš totéž.“

„Ty jsi mizerný lhář.“

Zamračil se. „A ty v tom vynikáš. Jsi moje zkáza. Ale stejně mi to slib.“

Nikdy bych neodešla bez něj. Beze mě by neměl nic, vrátil by se do Dalbrecku po kouskách. Nejspíš už viděl tu lež na špičce mého jazyka. „Slibuju.“

Povzdychl si. Jeho rty se znovu dotkly mých a zašeptaly: „Takže se odsud musíme dostat oba.“

„Asi ano,“ odpověděla jsem tiše.

Moje tělo přilnulo k jeho. Vteřiny letěly. Netoužila jsem po ničem jiném než získat s ním víc času. Jeho rty sklouzly na můj krk. „Stálo to za to, Lio,“ prohlásil. „Každý kilometr. Každý den. Udělal bych to znova. Hnal bych se za tebou třeba přes tři světadíly, kdyby to znamenalo, že budu s tebou.“

Uslyšela jsem drobný povzdech. Odtáhl se ode mě. „V našem plánu bude možná drobný zádrhel“ přiznal. „Griz.“

„Griz? Připadalo mi, že s ním si nemusíme dělat starosti. Už jednou nás kryl.“

Mezi jeho obočími se objevila vráska, jako by mu Griz způsoboval bolení hlavy. „Ví, kdo jsem, a zřejmě zná dobře jednoho z mých mužů. Když ho spatřil, došlo mu, že se tady něco chystá, a dal nám jasně najevo, že si nepřeje tvůj odchod. Reprezentuje klany a ty si přejí, abys zůstala tady. Mí vojáci mu vysvětlili, že odsud chtějí dostat jenom mě, a snad to spolknul, ale stejně – asi tě bude sledovat.“

Zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. „Nevím, jestli to dobře chápu. Jemu nevadí, že jsou na téhle straně řeky vojáci z Dalbrecku, kteří tady kují pikle – jde mu jen o to, abych tady zůstala já?“

„Přesně tak. Máme v plánu ho odstranit, když to bude třeba, ale jak sis asi všimla, je to docela obr – asi to nebude snadné.“

Krev se mi začala pěnit. Takže on si mě chce nechat? Jako když se kluci hádají o žábu v něčí kapse? „Ne,“ vyhrkla jsem. „O Grize se postarám já.“

„Lio, je moc…“

„Já ti věřím, Rafe. A ty musíš věřit mně. Grize zvládnu.“

Otevřel ústa k dalším námitkám.

„Rafe,“ pronesla jsem pevně.

Povzdychl si a zdráhavě přikývl. „Dnes večer si dej v Síni Svatyně záležet, abys mluvila o budoucích plánech. Co bude za týden, co bude za měsíc. Ptej se na počasí nebo na cokoli, co bude vypadat, že plánuješ svůj další život tady. Není to jen Komizar, kdo má oči na stopkách, ale i Rahtan, chievdarové a zvlášť Griz.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Náš čas vypršel.

„Co tvoje rameno?“ zeptala jsem se. „Hojí se?“

„Je to jen škrábnutí. Kuchařka mi dala lektvar, kterým si to omývám.“ Sklonil se a zlehka mě políbil na lícní kost. „Jen se na nás podívej,“ prohodil, „my jsme ale páreček, co?“ Ale jeden polibek vedl k dalšímu a málem jsme zapomněli, že Rafe už musí jít.

„Teď už by nás nikdo nepoznal,“ prohodila jsem. „Už nevypadáme jako princ a princezna.“

Rafe se mezi polibky usmál a zaklonil se, aby na mě viděl. „Ty jsi nikdy nebyla pořádná princezna.“ Vzal mi obličej do dlaní a jeho úsměv pomalu vyvanul. „Ale jsi všechno, co jsem kdy chtěl. Nezapomeň na to. Miluju tebe, Lio. Ne tvůj titul. Ne proto, že kus papíru tvrdí, že je to vhodné. Ale miluju tě.“

Už jsme neměli čas na další slova ani polibky. Popadl moji sedlovou brašnu a zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ vykřikla jsem. „Ještě ti musím dát něco.“ Přešla jsem k truhle a podala mu lahvičku s průzračnou tekutinou. „Na tohle jsem narazila na svých cestách,“ vysvětlila jsem mu. „Mohlo by nám to vykoupit trochu času.“ Vysvětlila jsem mu, co to je.

Ušklíbl se. „Ne, vážně nejsi žádná pořádná princezna.“ Opatrně nacpal lahvičku do sedlové brašny a odešel.

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

V povětří začaly vířit lehounké sněhové vločky, ale to mě nemohlo zastavit. Grize jsem našla v ohradě s Ebenem a hříbětem.

Vylezla jsem na hrazení a seskočila do ohrady.

„Co se ti tady stalo?“ Griz si nemotorně sáhl na tvář v místě, které ho zajímalo na té mojí. Vlasy mu divoce vlály ve větru.

Zamračila jsem se na něj, ale neodpověděla. Místo toho jsem se obrátila k Ebenovi. „Jak jde trénink?“

Chlapec mě obezřetně pozoroval. Cítil, že je něco špatně, a nejen kvůli mé opuchlé odřené tváři. „Učí se rychle,“ pochválil koně. „Už chodí s uzdou.“

Zamnul hřebečkovi nozdry a koník se při jeho doteku uklidnil. Jejich propojení bylo už teď zřetelné. Dar je jeden způsob, tak jako u Ebena, říkala Dihara. Mezi nimi panuje porozumění, založené na důvěře. Je to záhadné, ale ne čarovné. Je spousta takových věcí, které se dají vidět i slyšet jinak než očima a ušima. Natáhla jsem se a pohladila hvězdičku na hřebečkově hlavě.

Griz netrpělivě přešlápl z nohy na nohu.

„Už jsi ho pojmenoval?“ zeptala jsem se.

Eben zaváhal a podíval se na Grize.

„Nesmíš dát vždycky na rady hlupáků, Ebene.“ Přitiskla jsem mu ruku pod žebra. „Jestli to cítíš tady, věř tomu.“

„Blesk,“ odpověděl tiše chlapec. „Dal jsem mu stejné jméno.“

Grizova trpělivost byla zřejmě u konce. „Měla bys už jít…“

Otočila jsem se k němu a vyštěkla hlasitě, ostře: „Půjdu, až budu chtít odejít, je ti to jasné?“

„Ebene,“ ozval se Griz, „můžeš nás na chvíli nechat samotné? Potřebujeme si s princeznou…“

„Zůstaň, Ebene! Potřebuješ to taky slyšet, protože kdoví, jaké pitomosti ti tady cpou do hlavy.“

Přešla jsem ke Grizovi a šťouchla ho do hrudi. „Něco ti teď vysvětlím. Možná to někdo může vnímat jinak, ale já nejsem nevěsta prodaná jinému království, nejsem válečná kořist a nejsem hlásná trouba vašeho Komizara. Nejsem žeton v karetní partii, který se bezmyšlenkovitě hodí na stůl, ani takový, který někdo pevně svírá v dlani, aby ho nedopřál lačnému protivníkovi. Jsem hráč, který sedí u stolku s ostatními, a od dnešního dne hraju vlastní partii tak, jak uznám za vhodné. Rozumíš mi? Protože pokud ne, mohlo by to skončit hodně ošklivě.“

Eben se na mě zadíval s pusou dokořán, ale Griz znehybněl a navzdory svému mohutnému zlověstnému zjevu vypadal jako pokáraný školák. Rty se mu zachvěly, když se otočil k Ebenovi. „Oběhni s Bleskem pár koleček.“

Viděla jsem překvapení v chlapcově tváři, když Griz nazval koně jménem.

Uhodla jsem, že Grizovi moje poselství došlo. Teď jenom, aby si na ně ve správnou chvíli vzpomněl.

Než jsem se vrátila do Svatyně, vítr zesílil a z něžných vloček se stalo vydatné sněžení, které mi zakrylo obličej. Zase to bylo přesně takové, jak popisovala teta Bernette – poznala jsem krutou, palčivou tvář sněhu. Políbila jsem si dva prsty a poslala k nebi modlitbu pro svou tetu, bratry, dokonce i pro své rodiče. Už pro mě nebylo tak těžké pochopit, že sníh má dvě odlišné tváře. Má je většina věcí. Přitáhla jsem si plášť k tělu, aby mi s ním vítr tolik neškubal. Zima připochodovala s pomstychtivou bojovností. Dnes večer nebudou žádné modlitby na hradbách.

Když jsem se vrátila, čekal na mě strážný se vzkazem.

Vezmi si hnědé.

I když měl Komizar na krku zasedání Rady, stačil mi napsat svůj příkaz. Žádný detail pro něj nebyl natolik nepodstatný, aby ho nechtěl mít pod kontrolou.

Věděla jsem, proč vybral hnědé. Byly to nejprostší z mých šatů, v jeho očích úplně obyčejné, takže o to větším kontrastem a velkolepým divadlem budou rudé, které si mám obléknout zítra. Nepochybovala jsem ani o tom, že si objednal sněžení jako dokonalé pozadí. A taky sluneční svit ráno, aby počasí neodradilo davy.

Oblékla jsem se podle jeho pokynu, ale vzala jsem si toho mnohem víc než jen obyčejné hnědé šaty.

Zvedla jsem ke rtům Waltherův bandalír, ucítila jeho měkkou teplou kůži, a bolest ve mně byla stejně plná jako v den, kdy jsem mu zavřela oči a rozloučila se s ním navždy. Natáhla jsem si ho a upevnila na hruď.

Pak přišel provaz s kostmi, dlouhý a těžký vděčností. Vlasy jsem si nechala rozpuštěné, takže mi splývaly po ramenou. Dnes nemělo smysl odhalovat rameno s kavah. Stejně všichni ve Svatyni věděli, že ji tam mám.

Natáhla jsem si amulet, který mi koupil Kaden na jehedře, měděný prsten, který mi daroval klan Arakan, a opasek ze sušeného thannisu upletený dívkou z plání v Montpairu. Ve Vendě mě uvítali tolika způsoby, každý z darů byl obtěžkaný nadějí.

Nic jsem si nepřála víc než tohle místo opustit, ztratit se s Rafem do našeho světa a předstírat, že Venda vůbec neexistuje. Předstírat, že se ty poslední měsíce nestaly, začít s naším snem znova od začátku – a dožít se šťastného konce, v nějž doufal Rafe. Stýskalo se mi po domově tak, jak bych nikdy nevěřila, že se mi bude, a věděla jsem, že se tam nějak musím dostat, abych je varovala. Ale nemohla jsem popřít neklid ve svém nitru. Probouzel se v těch nejnečekanějších okamžicích – když stydlivá služtička přede mnou sklopila oči k zemi, když jsem občas zahlédla Ebena, když mi Effiera opakovala slova své matky: Rychlý, ostrý dráp. Vytrvalá, houževnatá réva. Když mě stan plný švadlen přeměřoval a navlékal mi šaty, jimiž jako by mě objímaly, cítila jsem, že do jejich stehů je všité očekávání. Mají své vlastní oděvy, i když musejí shromažďovat ústřižky, aby si je sešili.

A nejvíc se možná ten neklid ozýval, když jsem byla s Aster. Jak jsem si ji za tak krátkou dobu mohla tolik zamilovat? Jako bych ji přivolala, zaťukala mi na dveře a vešla. Vezla káru a měla s sebou své vojsko: Yvet a Zekiaha. Ti byli na tlačení kár moc malí, ale pomáhali s různými pochůzkami a dostávali za to v kuchyni kus žvance.

„Máme naložit vaše věci, slečno, a odvézt je do vaší nové komnaty. Totiž jestli dovolíte. Ale asi dovolíte, když to rozkázal Komizar, takže můžeme složit vaše šaty a…“ V očích se jí objevilo zděšení a vrhla se ke mně. „Co se vám to stalo na tváři?“

Natáhla jsem ruku a dotkla se lícní kosti. Bylo těžké lhát Aster, ale byla tak mladá, abych ji do toho mohla zatahovat. „Jen jsem nešikovně upadla,“ prohlásila jsem.

Zamračila se, jako by ji to nepřesvědčilo.

„Prosím, naložte a odvezte mi moje věci,“ dodala jsem. „Díky.“

Aster nespokojeně mlaskla jako stará žena a děti se daly do práce. Jestli všechno dopadne dobře, budu ve své nové komnatě jen jedinou noc. Trojice nejdřív posbírala pásky a spodní prádlo, které mi darovala Effiera, a pak se dali do skládání šatů. Aster vzala z postele ručník, který mi přinesla Calantha. Když ho zvedla, vypadlo z něj něco těžkého a zarachotilo o podlahu.

Všichni jsme zatajili dech. Můj drahokamy zdobený nůž. Ten, o němž jsem si myslela, že je navždycky pryč. A celou dobu ho měla Calantha. Aster, Yvet a Zekiah ho pozorovali s vykulenýma očima. Trochu ucouvli, podívali se na mě. I ve své nevinnosti chápali, že bych neměla mít žádné zbraně.

„Co máme dělat s tímhle?“ ozvala se Aster.

Rychle jsem poklekla, sebrala ho a vzala Aster z ruky ručník. „Je to svatební dar od Komizara,“ prohlásila jsem a zase ho zabalila. „Nebyl by rád, že jsem na něj tak neopatrná. Prosím, neříkejte mu o tom.“ Podívala jsem se na ty tři vykulené děti. „Ani nikomu jinému.“

Pokývali na souhlas a já zastrčila balíček na káru pod celý náklad. „Až tohle odvezete do mé komnaty, prosím, položte ten nůž pod moje šaty, až úplně dospodu. Můžete to tak udělat?“

Aster se na mě dívala s vážným výrazem. Ta mi na nic z toho neskočila. A nikdo z nich. Nevinnost a dětství jim dávno sebrali, stejně jako Ebenovi. „Nebojte se, slečno,“ odpověděla Aster. „Budu opatrná a dám ho na opravdu dobrý místo.“

Chtěla jsem se zvednout, ale Yvet se ke mně naklonila a políbila mě na poraněnou tvář. Na okamžik jsem ucítila její vlhké rty. „Nebude to bolet dlouho, nebojte, slečno. Buďte statečná.“

Polkla jsem a pokusila se odpovědět tak, abych to neznělo hloupě. „Budu se snažit, Yvet. Budu se snažit, abych byla tak statečná jako ty.“

razená vlastním lidem,

bitá a opovrhovaná

odhalí zlotřilé.

Neboť Drak mnoha tváří

se nezastaví před ničím.

Píseň Vendy

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

KADEN

Seděl jsem u stolu se zbytkem Rady, přikyvoval, snažil se tu a tam vhodně ozvat, ale moje myšlenky už zase ovládla Lia. Do poslední kapky krve jsem cítil, že ji tady potřebuju. Že tady potřebuje zůstat. Jenže teď už se to zdálo téměř nemožné.

Věděl jsem to.

Věděl jsem, co plánuje, a nic jsem neřekl, protože jsem si myslel, že přesně tak to chci já. „Kroky k získání spravedlnosti,“ tak to nazýval. A já chtěl spravedlnost. Tak jsem tomu říkal. Ale věděl jsem, že jen překrucujeme slova. Byla to pomsta, čirá a jednoznačná. Jen na ní záleželo. Byl jsem si jistý, že ten den, kdy se podívám do očí svého otce, než pod mou rukou vydechne naposledy, se můj dech stane plnějším. Že moje jizvy zázračně zmizí, upadnou v zapomnění. A za to jsem byl ochoten zaplatit jakoukoli cenu. Ve válce vždycky umírají nevinní, Lio. Tohle jsem si bezpočtukrát opakoval jako ospravedlnění, i když jsem se dozvěděl o Gretině smrti. Nevinní umírají. Jenže teď jsem si představil Berdi, jak mi nakládá další porci dušeného masa. Sebe, jak tančím v ulicích Terravinu s Gwyneth a Simone… a pak tam byla Pauline, tak laskavá a něžná, jak vůbec pozemská dívka může být. Ti nevinní teď měli jména, jejich tváře byly ostré a zřetelné, kdežto tvář spravedlnosti halil stín.

Zároveň jsem nemohl zapomenout ani na lid Vendy, který mě mezi sebe přijal. Vzali mě mezi sebe, živili mě a starali se o mě. Teď jsem byl Venďan a věděl jsem, jak nesmírně mnoho potřebují k lepšímu životu. Venda přežívala ze dne na den, rdoušená rukama, které neznaly slitování. Nezaslouží si snad tahle země svůj příděl spravedlnosti? Věděla jsem, že odpovědí na tuhle otázku je nezpochybnitelné ano.

Nedovolím, aby se jim něco stalo.

Dal jsem Lie slib, o němž jsem nevěděl, jestli ho budu moci dodržet.

Rokování se protahovalo. Guvernér Obraun se dal snadno přesvědčit, hned souhlasil se zdvojnásobením dodávek ze svých dolů v Arlestonu. Vlastně byl až podezřele vstřícný. Ostatní místodržící se zdráhali, tvrdili, že nemůžou vyždímat krev z kamene. Komizar je ujistil, že můžou.

Tak vy jste se dohodli. To je báječné.

„Ty k tomu nemáš co říct, zabijáku?“

Vzhlédl jsem. Malich se na mě ušklíbal z druhé strany stolu, měl radost, že mě přistihl při nepozornosti.

„Všichni umíme přimět kámen, aby krvácel. Děláme to už léta. Jednu další zimu to ještě zvládneme.“

Jeho úsměv zmizel, když se Komizarův prohloubil. Můj vůdce byl spokojený, že jsem ho podpořil. Přikývl. Naše dlouhodobé vzájemné porozumění bylo opět nastoleno.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

PAULINE

Čekaly jsme na okraji náměstí u citadely na Bryna a Regana, tiskly se do stínu vzrostlého smrku, když se kolem nás divoce přehnal voják. Na úpatí schodiště spadl z koně. Vypadal polomrtvý. Strážný se k němu vrhnul, voják zamumlal pár slov, která jsme na dálku neslyšely, a omdlel. Strážný vběhl do citadely. Po chvilce se objevili dva muži, zvedli vojáka a odnesli ho dovnitř.

Když se to rozkřiklo, začal se na náměstí shromažďovat dav. Prý to byl muž z Waltherovy roty. Ubíhaly minuty, celá hodina, a po Brynovi nebo Reganovi ani památky.

Než se dveře citadely zase otevřely, náměstí bylo plné lidí. Ven vyšel lord viceregent a zůstal stát na vrcholku schodiště. Obličej měl strhaný. Uhladil si své plavé, téměř bílé vlasy, jako by se snažil ovládnout, anebo odsunout to, co musí vyslovit. Při prvních slovech se mu zlomil hlas, ale pak nějak sebral sílu a oznámil lidem, že korunní princ Morrighanu Walther je mrtvý, že zahynul se všemi svými vojáky, které povraždili barbaři. Kolena se mi podlomila. Berdi mě chytila za ruku.

Na náměstí na okamžik zavládlo ticho. Pak lidé začali jeden po druhém padat na kolena – matka, sestra, otec, manželka, bratr… Povětří naplnily jejich zmučené výkřiky. Pak se na schodech objevila královna. Byla hubenější, než jsem si ji pamatovala, tvář měla popelavou. Vydala se do davu a plakala s nimi. Viceregent se ji pokusil utěšit, ale pro ni žádná útěcha nebyla. Ani pro ty ostatní ne.

Konečně jsem spatřila Liiny bratry, jak vycházejí ze dveří. Obličeje měli zachmuřené, oči zapadlé. Po králi nebylo ani památky, ale za Brynem a Reganem se objevil kancléř. S Gwyneth jsme si stáhly kapuce hluboko do očí, abychom se důkladně skryly. Kancléř se netvářil zdrceně, spíš přísně. Oznámil lidem, že má další špatné zprávy – zprávy, které jejich žal ještě prohloubí.

„Dostaly se k nám zprávy o princezně Arabelle.“ Shromáždění lidé ztichli, potlačovali vzlyky, neboť se všichni chtěli dozvědět, co je s ní. „Když uprchla, aby se vyhnula splnění povinnosti První dcery, ohrozila tím nás všechny, a zde vidíme plody její zrady – smrt prince Walthera a dvaatřiceti našich nejlepších vojáků. Teď se nám doneslo, že její zrada je ještě hlubší. Spojila se s naším nepřítelem. To také bylo celou dobu jejím plánem. Odvrhla nás a oznámila, že se hodlá provdat za vládce barbarů, aby se stala královnou Vendy.“

Ozvalo se kolektivní zalapání po dechu. Ne, to není možné. Ale pak jsem se podívala na Bryna a Regana. Stáli jako sochy, nepokusili se bránit svou sestru, neobvinili kancléře ze lži.

„Vyhlašujeme,“ pokračoval kancléř, „že od této chvíle je princezna Arabella nejhorším nepřítelem Morrighanu. Její jméno bude vymazáno ze všech spisů, a pokud ji bohové vydají do našich rukou, bude za své zločiny proti království vyvolených Pozůstalých popravena.“

Nemohla jsem dýchat. To přece není možné.

Regan se na mě konečně podíval, ale v očích měl prázdno. Nesnažil se dát nějak najevo, že tomu nevěří. Bryn svěsil hlavu a vydal se zpátky do citadely. Regan za ním.

Truchlí pro Walthera. Určitě se tak chovají kvůli tomu. Musejí přece v srdci vědět, že tohle je lež. Že Lia byla unesena. Přece jsem jim to sama řekla. Vím, co jsem viděla a slyšela.

Vracely jsme se do hostince v šokovaném mlčení.

„Neudělala by to,“ promluvila jsem konečně. „Lia by se nikdy nespojila s nepřítelem proti Morrighanu. Nikdy.“

„Já vím,“ přikývla Berdi.

Břicho se mi stáhlo křečí a já se předklonila a chytila se za ně. Berdi a Gwyneth okamžitě přiskočily ke mně a přidržely mě, abych neupadla. „Dítě se jen protahuje,“ vypravila jsem ze sebe a dlouze se nadechla, abych se uklidnila.

„Dovedeme tě do hostince,“ zavelela Gwyneth. „To s Liou se musí nějak vysvětlit. My na to přijdeme.“

Křeč pominula a já se narovnala. Zbývaly mi ještě dva měsíce do konce těhotenství. Ještě nechoď, dítě. Ještě nejsem připravená.

„Potřebuješ si odpočinout?“ zeptala se Berdi. „Můžeme se stavit v téhle taverně a koupíme ti něco k snědku.“

Otočila jsem se na tavernu. Bylo to lákavé, ale chtěla jsem se co nejrychleji…

Strnula jsem.

„Co se stalo?“ ozvala se Gwyneth.

Něco jsem zahlédla. Střásla jsem jejich pomocné ruce a vydala se blíž k taverně, snažila se nakouknout oknem dovnitř.

Zamrkala jsem. Pokusila se líp soustředit. Ještě jednou. A ještě.

Je mrtvý.

Lia mi to řekla. Slyšela jsem ji, jako by to bylo před chvílí. Oči sklopené ke svým nohám, slova se z ní řinula jako prudký, nervózní proud. Jeho hlídku zaskočil nepřítel ze zálohy. Kapitán ho pohřbil tam v divočině. Jeho poslední slova byla Vyřiďte Pauline, že ji miluju. Je mrtvý, Pauline. Je mrtvý. Už se nevrátí.

Ale její oči přede mnou pořád uhýbaly.

Lia mi lhala.

Protože on byl tady, přímo před mýma očima. Mikael seděl v taverně, na jednom koleni pivo, na druhém děvče.

Svět se se mnou zatočil. Natáhla jsem se po sloupu lucerny, abych se ho přidržela. Nevím, co mě zasáhlo víc, jestli zjištění, že Mikael je živý a zdravý, nebo že mě Lia, které jsem věřila jako vlastní sestře, tak oklamala.

Berdi se objevila vedle mě a přidržela mě za paži. „Chceš si tam jít na chvíli sednout?“

Gwyneth už byla u mě taky, ale dívala se do okna, kam jsem pořád třeštila pohled já. „Ne,“ pronesla rychle. „Nechce jít dovnitř. Ne teď.“

A měla pravdu. Už jsem věděla, kde ho najdu, až budu připravená, ale to jsem zatím nebyla.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVNÍ

Strážní mě vedli chodbou do Síně Svatyně, když jsem uslyšela, jak se proti nám blíží kroky. Spěchající kroky. Zpoza rohu se vynořil Kaden a zastavil se.

„Počkejte na ni u schodů,“ zavelel a propustil stráže. „Potřebuju si s princeznou promluvit.“

Udělali, co jim nařídil, a Kaden mě vtáhl do úzkého průchodu. Přejížděl pohledem po mé tváři.

„Jen jsem nešikovně spadla, Kadene. Toho si nevšímej.“

Natáhl se a něžně mi přejel palcem po lícní kosti. „Jak dlouho se budeme chovat takhle, Lio? Kdy ke mně konečně budeš upřímná?“

Viděla jsem vážnost v jeho očích a překvapila mě bolest v hrudi, bolest, která mi napovídala, abych mu všechno řekla. Jenže s Rafem jsme už měli svobodu tak blízko, že upřímnost byla přepych, který jsem si nemohla dovolit. Pořád jsem netušila, co by Kaden mohl udělat. Jeho náklonnost ke mně byla zřejmá, ale loajalita k Vendě a Komizarovi pro něj zůstávala na prvním místě, jak častokrát dokázal.

„Já před tebou nic neskrývám.“

„Co emisar? Kdo je to?“

Bylo to spíš obvinění než otázka. Ohrnula jsem opovržlivě ret. „Lhář a manipulátor. To je všechno, co vím. Opravdu.“

„Dáváš mi své slovo?“

Přikývla jsem.

Uspokojilo ho to. Viděla jsem mu to na očích, v úlevném nádechu, který mu zvedl hrudník. Prozatím mi uvěřil, že s emisarem nekuju pikle. Ale jeho důvěra ke mně byla prchavá. Přesunul se k dalšímu podezření.

„Vím, že Komizara nemiluješ.“

„To už jsem ti řekla sama. Musíme to zase probírat?“

„Pokud si myslíš, že se sňatkem s ním dostaneš k části moci, nic si nenamlouvej. On se o ni s tebou dělit nebude.“

„Uvidíme.“

„Zatraceně, Lio! Jen spřádáš lži. Já to vím. Sama jsi mi pověděla, že pro přežití uděláš cokoli, a já ti věřím. Co máš za lubem?“

Mlčela jsem.

Povzdychl si. „Nedělej to. Neskončí to dobře. Věř mi. Zůstaneš tady.“

Pokusila jsem se nedat nic najevo, ale z toho, jak to vyslovil, mi ztuhla krev v žilách. V jeho tónu nebyl žádný hněv, nepopichoval mě. Jen to konstatoval.

Ucouvl ode mě, prohrábl si prsty vlasy a zase se opřel o protější zeď. Oči mu zaplály touhou. „Slyšel jsem tvoje jméno,“ vysvětlil mi. „Plulo ve větru, zašeptal mi ho dlouho předtím, než jsem přijel do Terravinu. A ten den na verandě hostince, když jsi mi obvazovala rameno, jsem nás uviděl, Lio. Spolu. Tady.“

V puse mi vyschlo. Víc říkat nemusel. Najednou všechno zapadlo do sebe – to, jak cestou přes Cam Lanteux vycítil věci ještě dřív, než se staly. Slova mé matky, když jsem se jí ptala, jestli dar mívají taky synové. Stává se to, ale neočekává se to.

Kaden měl dar. Aspoň do jisté míry.

„Vždycky jsi věděl, že ho máš?“

„Byl to jeden z důvodů, proč se mě otec zbavil. V hněvu jsem ho použil proti jeho ženě. Od té doby jsem se ho snažil potlačovat, ale někdy…“ Zavrtěl hlavou. „Jako když jsem slyšel tvoje jméno. Věděl jsem, že je to dar, i když jsem si to nechtěl připustit. A pak jsem nás uviděl. Tady.“

Srdce mi poskočilo, když jsem si vybavila svůj sen o tom, jak mě Rafe opouští. Jako by to potvrzovalo Kadenovu vidinu.

Museli jsme se mýlit. V srdci jsem cítila něco jiného.

„A jsme tady,“ vyhrkla jsem udýchaně. „Prozatím. Vidět nás tady spolu je spíš logika než proroctví.“

„Ne teď. Viděl jsem nás za dlouhou dobu. Choval jsem miminko.“

„A mně se včera zdálo, že umím lítat. Ale to neznamená, že mi rostou křídla.“

„Sny a poznání není totéž.“

„Jenže někdy se to těžko rozezná. Zvlášť když jsi o svůj dar nepečoval, Kadene. Jsi v tom stejně nezkušený jako já.“

„To je pravda,“ souhlasil jsem. „Ale tohle vím jistě. Miluju tě, Lio. Vždycky tě budu milovat. Vzpomeň si na to zítra, až svůj život spojíš navždycky s Komizarem… Miluju tě a vím, že ti na mně záleží.“

Otočil se a odešel. Zavřela jsem oči. V hlavě mi vířily všechny moje lži a proradnosti, protože bohové mi pomozte, věděla jsem, že bych neměla, ale opravdu mi na Kadenovi záleželo – i když ne tak, jak si on zoufale přál. A nic, ani čas nebo dar, to nemohlo změnit.

Viděl jsem nás, Lio. Spolu. Třeba to jenom vidět chtěl a vykreslil si ten obraz v mysli tak, jako jsem já kdysi v Civice chvíli snila o tomhle chlapci a pak zase o jiném. Otevřela jsem oči a zadívala se na protější zeď. Kéž by láska byla tak jednoduchá, vždycky dávaná i přijímaná stejnou mírou, ve stejné chvíli, kdyby se všechny planety spojily v dokonalé přímce a rozptýlily všechny pochyby tak, aby láska byla vždycky srozumitelná, nikdy ne bolestná.

Myslela jsem na všechny ty chlapce, za kterými jsem v Civice běhala, toužila vidět náznak jejich náklonnosti, získat kradmý polibek, na chlapce, u kterých jsem si byla jistá, že jsem do nich zamilovaná. Na Charlese, který mě sváděl a lákal, ale nakonec se ukázalo, že ke mně nic necítí. A pak přišel Rafe.

Ten změnil všechno. Zmocnil se mě úplně jinak – jeho oči způsobovaly, že ve mně všechno poskočilo, když jsem se do nich zadívala. Jeho smích, netrpělivost, to, jak někdy marně hledal slova, jak se mu chvěla brada, když se zlobil. Jak pozorně mě poslouchal. Jak se dokázal neskutečně ovládat a odhodlaně jít za svým, i když šance byly tak malé. Když jsem se na něj podívala, viděla jsem bezstarostného farmáře, kterým by mohl být, ale taky vojáka a prince, kterým byl.

Začali jsme tak hrozně – ale to neznamená, že nemůžeme skončit líp.

To, jak mi dodával naději.

Ale nemohla jsem ignorovat trnité stezky lásky. Myslela jsem na své rodiče, na Pauline, na Walthera a Gretu, dokonce i na Calanthu, a napadlo mě, jestli láska vůbec někdy končí dobře. Jedno jsem věděla s jistotou – nemohla bych skončit s Kadenem tak, jak doufal on.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ

Vítr sténal v puklinách stěn, narážel na dveře a okenice jako údery obřích pěstí. Pusť mě dál. Byla to bouře, která vypadá, že nikdy neskončí. Jsem tady kvůli tobě. Tak tohle je sníh. Tohle je zima.

V Síni Svatyně praskaly dva ohně, na každém konci místnosti jeden, ale kolem nohou se nám protahoval průvan. Vyhlížela jsem Vendu, toužila jsem po jejím uklidnění, že nejsem šílená, že Rafeův plán na překročení řeky není čiré bláznovství, ale stíny zůstávaly jen stíny.

Rafe seděl o pár míst dál ode mě a všichni jsme čekali, až dorazí Komizar a Rahtan. Chievdarové se mezi sebou hlučně bavili jako obvykle, ale nepřítomnost Rahtanu způsobovala, že místodržící byli jako na jehlách. A nezvykle zakřiknutí. O mé tváři se nikdo z nich nezmínil, i když jsem viděla, že si ji prohlížejí. „Byly to schody,“ vyhrkla jsem, pak se vzpamatovala a pronesla klidněji: „Upadla jsem na schodech.“ Nechtěla jsem žádné scény, žádné hovory, nechtěla jsem vyvolat hněv těch několika místodržících, kteří mi byli přátelsky naklonění. Guvernér Faiwel po mně střelil krátkým tázavým pohledem a tlumená konverzace kolem nás se zase rozšuměla. Guvernér Umbrose seděl a zíral do svého korbelu. Vypadal nějak sklesle – nebo opile. Že by v nich dnešní rokování Rady potlačilo všechnu bujarost? V tu chvíli jsme uslyšeli slabou ozvěnu kroků.

Ještě nikdy jsem neviděla Rahtan přicházet společně. V jejich kroku byl zlověstný rytmus, který doprovázelo mrazivé zvonění zbraní u jejich boků. Nejenže kráčeli jednotně, ale jakoby s úmyslným poselstvím. Ne-sel-že-me. To jsem v tom slyšela.

„Co je to?“ zeptal se Komizar, když vešli. „Někdo umřel?“

Okamžitě vypuklo křečovité úsilí vyplnit ticho. Členové Rahtanu si nesedli dohromady jako obvykle, ale rozptýlili se po místnosti, přitáhli si židle mezi guvernéry. Kaden se posadil ke mně z jedné strany a Komizar z druhé. Ani se mě nenamáhal zdvořile políbit, očividně myslel na jiné věci. Zavolal, ať přinesou pivo a jídlo, a sloužící začali roznášet talíře kolem stolu.

Calantha seděla na druhém konci stolu, skoro jako by chtěla mezi sebou a mnou s Rafem udržovat co největší vzdálenost. Že už by svého činu litovala? Vzpomněla si na to, jak vnímala Komizara dřív? Ale co bylo nejdůležitější, dozná se ke svému prohřešku? Třeba už zašla ke mně do komnaty a nůž si zase odnesla. Modlila jsem se, aby ho Aster pořádně schovala. Odvážím si ho vzít, teprve až bude načase vyrazit.

Přede mnou se objevil talíř s kostmi, abych zarecitovala požehnání. Když jsem ho zvedla, málem mi upadl.

„Svatební nervozita, princezno?“ popíchl mě Komizar.

Nasadila jsem si masku naprosté vyrovnanosti. „Právě naopak, sher Komizar. Už se na zítřek těším. Ale mám prsty ztuhlé zimou. Nejsem na vaše podnebí zvyklá.“

Zvedla jsem vybělené kosti nad hlavu – doufala jsem, že naposledy – a podržela je pod zčernalým stropem stavby Předků. Na okamžik jsem přes něj spatřila oblohu a hvězdy, celý vesmír s dlouhou pamětí, a v tu chvíli jsem uslyšela výkřiky. Přes propast času, tenkou jako pramínek krve v řece, jsem uslyšela zmučené kvílení matek padajících na kolena. I pláč mé matky. Vědí to. Ta zpráva dorazila do Morrighanu. Vědí, že jejich synové jsou mrtví. Žal mi sebral všechnu sílu, myslela jsem, že se pode mnou nohy podlomí.

„Tak už dělej,“ vyštěkl polohlasně Komizar. „Mám hlad.“

Talíř se mi v rukou třásl. Chtěla jsem mu ho rozbít o hlavu. Rafe se vyklonil nad stůl, zachytil můj pohled a já viděla sílu v jeho očích, sebeovládání, vzkaz – vydrž, už jsme skoro tam.

Odříkala jsem poděkování za oběti, a když jsem talíř zase odložila, políbila jsem si dva prsty a zvedla je k bohům, zatímco mi v uších ještě zněl matčin pláč. Už jsme skoro tam.

Během večeře se pak už nic zvláštního nestalo, za což jsem byla vděčná. Každý klidný okamžik nás unášel blíž k zítřku. Jenže tady bylo až moc velké ticho.

Kaden během večeře sotva promluvil, ale když jsem začala vstávat od stolu, chytil mě za ruku. „Co jsi viděla, Siarrah?“

Bylo to poprvé, co mě takhle oslovil.

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se.

„Než jsi pronesla požehnání, řasy se ti zachvěly. Trhla jsi sebou. Co jsi viděla?“

Pravdy si možná přejí být poznány, ale ne teď. Spletla jsem své lži do něčeho zlatého a zářivého, o čem jsem věděla, že to Kaden chce slyšet. Něčeho, co mu snad zabrání hledat pravdu.

Upřela jsem na něj vřelý pohled a usmála se. „Viděla jsem sebe, Kadene. Tady. Za mnoho let ode dneška.“

Nechala jsem na něm svůj pohled spočinout o něco déle, a sice jsem to neřekla nahlas, ale věděla jsem, co slyšel: Viděla jsem se tady s tebou.

V očích mu zaplálo ulehčení. Přinutila jsem se tvářit po zbytek večera stejně vroucně, i když se mi ta lež v nitru spletla v temný, chladný uzel.

Komizar mě pak doprovodil do mého nového pokoje. „Uvidíš, že ti tady bude tepleji než v Kadenově pokoji, kde je pořád průvan.“

„Bylo mi tam dobře. Proč se musím stěhovat?“

„Protože kdybys i po svatbě vystrkovala pořád hlavu z okna v jižní věži, klany by se začaly divit, proč nejsi tady se mnou. Chceme přece, aby to před nimi vypadalo jako skutečný svazek, co, holubičko? Ale Kaden tě sem může chodit pozdě v noci navštěvovat. Jsem velkorysý muž.“

„To je od tebe šlechetné,“ odpověděla jsem. V téhle věži už jsem byla předtím, v Rafeově komnatě, ale ne na tomhle poschodí. Komizar mě zavedl do dveří naproti jeho pokoji a otevřel je. Jediné světlo se rozlévalo kolem svíčky na stole. První, čeho jsem si povšimla, byly zdi. Pevné, nepřerušované zdi.

„Nejsou tady žádná okna.“

„Ovšemže jsou. Ale malá, díky čemuž je tady tepleji. A podívej ta krásná velká postel – je na ní dost místa pro dva, až to bude zapotřebí.“

Přistoupil blíž a něžně mě pohladil po tváři, do níž mě předtím uhodil. Oči se mu leskly mocí. Vypadal neporazitelně a mě napadlo, jak těžké by bylo ho zabít, nebo jestli by to vůbec bylo možné. V uších mi znělo matčino varování: Vzít někomu život, i provinilci, nebude nikdy snadné. Kdyby bylo, nebyli bychom lepší než zvířata.

„Zítra máme svatbu, princezno,“ prohodil a políbil mě na tvář. „Co takhle začít znova?“ Nebyl tu nikdo, kdo by nás pozoroval, a já nechápala, co má ten něžný polibek znamenat.

Sotva odešel, prozkoumala jsem pokoj. Doufala jsem, že ve stínech se skrývají další dveře, aspoň na klozet, ale ten malý přecpaný pokojík byl všechno, co jsem měla k dispozici. Čtyři okna byla spíš větracími otvory, na šířku dvou dlaní, navíc zabedněná okenicemi. Celá komnata nebyla o moc větší než ta cela, do které mě hodili po našem příjezdu. Většinu prostoru zabírala postel a truhlice. Tohle měl být ten nový začátek? Připadala jsem si jako kus nářadí, odhozený do nejbližší kůlny.

Začala jsem prohledávat šaty, které mi sem odvezli Aster, Yvet a Zekiah. Svíčka poskytovala jen málo světla, ale když jsem prohledala každý záhyb a každou kapsu, zmocnilo se mě zoufalství. Znovu jsem si pomyslela, že sem přišla Calantha a odnesla si ho. Ten nůž prostě nikde nebyl. Prohledala jsem všechno ještě jednou, s nadějí, že jsem to jen ve spěchu přehlédla. Ale nikde v šatech ani v truhlici nebyl. Šátrala jsem pod matrací a nic nenacházela. Budu opatrná a dám ho na opravdu dobrý místo. Aster věděla o ukrývání věcí všechno. A to nejlepší místo, kde by nikdo nehledal…

Rozběhla jsem se do opačného rohu pokoje a zvedla víko nočníku, zasazeného do nízké stolice. Zašátrala jsem v nádobě a moje prsty se obemkly kolem něčeho tvrdého. Aster znala zvyky ve Svatyni až příliš dobře.

louhé bude čekání,

Avšak příslib je předčí,

že přijde ta jménem Jezelia,

jejíž život bude obětován

pro naději, že zachrání vaše.

Píseň Vendy

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ

Jak jsem čekala, ráno nebyla po větru a bouři ani památka. Komizar se musel nějak smluvit s neznámým bohem počasí. A bezpochyby to bude ten bůh, který na tuhle dohodu jednou hořce doplatí.

Celou noc jsem se převracela, ani jsem netušila, jestli se mi vůbec podařilo zamhouřit na chvíli oči. Otevřela jsem jednu okenici a do tváře mi narazil závan chladného vzduchu. Malým otvorem proudilo dovnitř oslepující světlo. Když se moje oči přizpůsobily, šokovalo mě, co vidím. Každá střecha, parapet, každý kousek půdy náměstí byl pokrytý silnou vrstvou bílé. Bylo to krásné i děsivé zároveň. Nakolik nás cesta sněhem bude zpomalovat?

Ozvalo se zaklepání na dveře, a když jsem otevřela, spatřila jsem podnos se sýrem a chlebem i vzdalující se krůčky toho, kdo to přinesl a kdo se zřejmě bál zdržovat kdekoli v blízkosti Komizarova pokoje. Snědla jsem všechno do posledního sousta, s vědomím, že je to možná poslední jídlo na kdovíjak dlouho. Pak jsem se začala oblékat. Vzala jsem si kalhoty a košili, jak mi řekl Rafe. Kalhoty se nejen víc hodily pro jízdu na koni, ale byly taky mnohem teplejší než šaty. Halenu jsem měla ještě roztrženou na rameni, kde mi ji rozškubnul Komizar. Urovnala jsem látku k sobě a použila Waltherův bandalír, aby mi držela pohromadě.

Slyšela jsem, jak se město začíná probouzet. Odříkej ranní modlitby z terasy Blackstone… po prvním zvonění. Terasa byla blízko mému novému pokoji, viděla jsem na ni okénky. Podle slunce jsem hádala, že do prvního zvonění zbývá asi tak hodina nebo míň. Rada už zřejmě zasedá a podle toho, jak se včera tvářili guvernéři, jsem tušila, že jejich rokování neproběhne hladce. Odmítají snad místodržící vyšší dávky do Komizarových sil, když obyvatelé jejich provincií hladovějí? Nespokojení poddaní pro ně znamenají větší nebezpečí, že na guvernérský post bude chtít dosednout někdo jiný. Že jejich životy skončí předčasně. Slib mých vidin měl zřejmě nespokojenost lidu otupit. Tady je Siarrah, poslaná bohy, která vidí naše velké vítězství na bitevním poli. To by mohlo kručící žaludky hladových ve vzdálených provinciích na chvíli utišit.

Oblékla jsem si kožešinovou vestu klanu Meurasi, sešitou z drahocenných kousků zvířecí srsti, a žaludek se mi sevřel. Všechno to nebyli mí nepřátelé. Už jsem přestala používat výraz barbaři, leda pro divošské chování hrstky z nich. A do té hrstky patřil i jistý urozený pán z Morrighanu.

Zalovila jsem pod matrací pro nůž, když jsem uslyšela zarachocení dveří. Pustila jsem matraci a prudce se otočila.

Byl to Komizar. Zírala jsem na něj a rychle se snažila uhladit rysy do nevzrušeného výrazu. „Ty dnes ráno nemáš zasedání Rady?“

Prohlížel si mě a dával si načas s odpovědí. „Proč máš na sobě jezdecké šaty?“

„Jsou teplejší, sher Komizar. Když je na terase sníh, připadalo mi, že se v nich při ranní modlitbě víc ohřeju.“

„Nebudou žádná představení z hradeb, pokud u toho nebudu já.“ Naklonil hlavu ke straně, vysmíval se mi, jako bych byla přihlouplá mula. „Moje přítomnost ti pomůže rozpomenout se přesně na to, co máš říkat.“

„Budu si to pamatovat,“ pronesla jsem odměřeně.

Stáli jsme tam a oba slyšeli zvenčí slabé skandování. Jezelia.

„Nebudeš k nim mluvit beze mě po boku,“ zopakoval mi.

Viděla jsem to v jeho očích. Slyšela to v jeho tónu. Šlo o moc. Nedokázal se vzdát ani té trošky moci, již mi bezděčně přenechal. Ty skupinky lidí z klanů, které postávaly na náměstí, vyvolávaly moje jméno, ne jeho. To nečekal, i když to všechno pečlivě připravil. Ve srovnání s nesmírnými počty jeho příznivců ve městě a jeho obrovskou armádou to bylo jen pár lidí. Jenže stejně chtěl ovládat každého z nich, být si jistý jejich loajalitou.

„Volají mě, Komizare,“ pronesla jsem mírně a doufala, že ho tak trochu obměkčím.

„Můžou počkat. Tím líp, aspoň se před svatbou pořádně zvýší jejich horlivost. Mám pro tebe důležitější úkol.“

„Co může být důležitějšího než zapracovat na horlivosti lidí vidinami příštích vítězství?“

Podezíravě se na mě zadíval. „Posílení morálky guvernérů, kteří se během týdne vracejí do svých provincií.“

„Je s nimi nějaký problém?“ zeptala jsem se.

Komizar strhnul rudé šaty z truhly a hodil je na postel. „Obleč si to. Vrátím se pro tebe později a odvedu tě na zasedání Rady. Na můj pokyn předvedeš místodržícím soukromé představení. Budeš přesvědčivě vířit řasami a mluvit o vítězstvích. Správná slova ve správnou chvíli.“

„Ale ty šaty jsou na naši večerní svatbu.“

„Vezmi si je,“ nařídil mi. „Byla by škoda šetřit si je na dobu, až se setmí.“

Doufala jsem, že se mi podaří ho rychle uklidnit, aby už odešel. „Ano, jak si přeješ, sher Komizar. Je to koneckonců náš svatební den a chci ti udělat radost. Než se vrátíš, budu převlečená.“ Popadla jsem šaty z postele a čekala, až odejde.

„Hned, má květinko. Ty tvoje jezdecké věci si odnesu s sebou. Nebudeš je potřebovat, a vím, že předsvatební nervozita může nevěsty ponoukat ke zbrklým rozhodnutím. Zvlášť tebe.“

Stál tam a čekal. „Dělej. Nemám čas na tvou předstíranou stydlivost.“

Čas jsem neměla ani já. Potřebovala jsem, aby se co nejdřív vrátil do Křídla Rady. Rychle jsem shodila vestu, pásek, boty. Otočila jsem se, abych si stáhla to ostatní. Cítila jsem, jak mi jeho pohled přejíždí po zádech, když jsem se rychle soukala do šatů. Než jsem se stačila otočit, ucítila jsem kolem pasu jeh ruku. Jeho rty přejely po kavah na mém rameni. Vzala jsem z postele jezdeckou halenu a kalhoty, otočila se a vrazila mu to do břicha.

Rozesmál se. „Tak tohle je ta princezna, kterou znám a miluju.“

„Ty jsi nikdy v životě nic nemiloval,“ odsekla jsem mu.

Jeho výraz na chviličku zněžněl. „Jak moc se pleteš.“ Otočil se k odchodu, ale než za sebou zavřel dveře, dodal: „Za pár hodin se vrátím.“ Pak znechuceně ohrnul rty a máchnul rukou ve vzduchu. „A udělej si něco s těmi vlasy.“

Zabouchl dveře a já si zoufalým pohybem rozcuchala vlasy do ještě beznadějnější podoby. A pak jsem uslyšela táhlé zarachocení.

Rozběhla jsem se ke dveřím a zkusila závoru. Ani se nepohnula. Zabušila jsem do dveří pěstmi. „Nemůžeš mě tady zamknout! To jsme si nedomluvili!“ Přitiskla jsem ucho ke dveřím, ale slyšela jsem jen tichý zvuk vzdalujících se kroků.

Nedomluvili. Málem jsem se tomu slovu rozesmála. Na rozdíl od Kadena jsem věděla, že Komizarovi není svaté nic, co neslouží jeho zájmům. Rozhlédla jsem se po místnosti po něčem, čím bych mohla vylomit zámek. Odvázala jsem kost ze svého závěsu, odřízla z ní nožem štěpinku a pokusila se ji strčit do klíčové dírky, ale k ničemu to nebylo. Každý kus kov v tomhle mizerném městě byl zrezivělý. Zkusila jsem další kost a další. Slyšela jsem, jak skandování venku sílí. Jezelia. Kdy bude první zvonění? Vrhla jsem se k oknům, ale byla moc malá a hluboká, než abych jimi mohla někoho zavolat. A pak jsem uslyšela tiché zaklepání.

„Slečno Lio?“

Rozběhla jsem se ke dveřím a nalehla na ně. „Aster!“ Zalila mě vlna úlevy.

„Volají vás,“ ozvala se.

„Já vím. Můžeš mě odemknout?“

Slyšela jsem, jak cinká klíči. „Žádný se tam nehodí.“

Myšlenky mi uháněly, snažila jsem se vymyslet, co bude nejrychlejší. Přivést Calanthu? Ta má klíče ke všem dveřím ve Svatyni. Jenže na čí straně bude dnes? Musela jsem to riskovat. Požádala jsem Aster, ať pro ni dojde. Když odešla, zůstala jsem zoufale sedět na podlaze a opírala se zády o dveře. Čas se plížil kolem jako raněné zvíře, odměřovaný výkřiky Jezelia, Jezelia, a pak jsem uslyšela první zvonění. Srdce mi pokleslo, ale pak jsem uslyšela v chodbě dusot kroků a Asteřino prudké oddychování.

„Dívala jsem se všude, slečno, ale nemůžu ji najít. Nikdo neví, kde je.“

Pokusila jsem se zkrotit svou paniku. Čas letěl. Budu čekat. Je ještě tam?

Komizarův pokoj. Tam. „Prohledej Komizarův pokoj!“ vykřikla jsem. „Šel do Křídla Rady! Honem, Aster, pospěš si!“

Popadla jsem z postele bandalír a zastrčila nůž do jeho pochvy. Přidala jsem závěs s kostmi a nakonec plášť, abych zakryla nůž. Jestli se dostanu odsud z pokoje, musím před strážnými, kteří mě zahlédnou, vypadat jako vždycky. Minuty letěly. Posadila jsem se na postel. Odejdi beze mě, Rafe. Slíbil jsi to.

„Mám to!“ vykřikla Aster za dveřmi. Slyšela jsem, jak se těžká závora odtáhla a dveře se otevřely. Dívenčin obličejík zářil nadšením z úspěchu. Políbila jsem ji na čelo. „Ty jsi můj anděl spásy, Aster!“

Zatahala si za krátké vlasy. „Honem, slečno, pořád vás volají.“

„Zůstaň tady,“ nařídila jsem jí. „Možná to nebude bezpečné.“

„Tady není bezpečno nikde. Vyprovodím vás tam!“

Proti její logice se nedalo nic namítnout. Svatyně byla všechno, jen ne bezpečné útočiště. Představovala spíš trvalou hrozbu. Běžely jsme chodbami, po schodech, málo používanými průchody, nahoru po schodech dolů po schodech. Ta krátká vzdálenost mi náhle připadala nekonečná. Na tuhle teras se nebylo snadné dostat. Modlila jsem se, aby už nebylo pozdě, a zároveň za to, aby Rafe už odešel beze mě, aby byl brzy bezpečně za řekou. Naštěstí jsme na nikoho nenarazily a nakonec se dostaly k bráně, která vedla na terasu.

„Počkám tady, a kdyby někdo šel, hvízdnu,“ navrhla Aster.

„Aster, nemůžeš…“

„Umím hvízdat hlasitě,“ prohlásila a vystrčila vzdorovitě bradičku.

Objala jsem ji. „Já poznám, když někdo přijde. A teď už běž. Běž na jehendru za svým taťkou a zůstaň u něj, ano?“ Zdráhavě se odvrátila a já proběhla pod dlouhým portálem na terasu. Byla zasypaná sněhem a já kráčela k severní zdi s vědomím, že už je určitě pozdě. Dnes ráno nebudou žádné příběhy, jen kratinká modlitba, aby strážní na náměstí nepojali podezření, a pak hned půjdu. Ale když jsem se dostala na hradbu, davem se začalo šířit hluboké ticho. Prostoupilo ho a natahovalo se ke mně jako úpěnlivé paže. Zůstaň, Jezelie. Zůstaň aspoň na jeden příběh. Já jediná měla poslední dochovaný výtisk Písně Vendy. Nebyl to můj příběh, abych si ho ponechala pro sebe. Ať už to bylo blábolení šílené ženy, nebo ne, musím ho odevzdat těm lidem, než je opustím.

„Pojďte blíž, bratři a sestry z Vendy!“ zavolala jsem na ně. „Poslyšte slova pramáti vaší vlasti. Poslyšte Píseň Vendy.“

A odříkala jsem ji verš za veršem, nic jsem nevynechala. Mluvila jsem o drakovi, který se živí krví mláďat, pije slzy jejich matek, má prohnaný jazyk a smrtící sevření. Pověděla jsem jim o hladu, který nemůže být nikdy utišen, o žízni, kterou nic neuhasí.

Viděla jsem chápavě přikyvující hlavy i pohledy, které si vyměňovali zmatení strážní, jak se tomu snažili porozumět. Vzpomněla jsem si na Dihařina slova: Tenhle svět tě vdechuje a vydechuje… Dělí se o tebe. Někteří lidé jsou otevřenější sdílení než jiní. Pro vojáky i mnohé další na náměstí byla má slova jen blábolením, ta jako před mnoha staletími Vendina.

Když jsem mluvila, vítr zakroužil kolem. Cítila jsem ho uvnitř sebe, jak se protahuje, sahá ven, pohybuje se nad dav, náměstím a ulicemi, údolími a kopci za městem.

Drak bude kout pikle,

nosit mnoho tváří.

Oklame utlačované, shromáždí podlé,

ohánět bude se božskou mocí, nezadržitelný,

neoblomný ve své vládě,

zloděj snů,

vrah naděje.

Až vystoupí kdosi mocnější.

Až povstane ze zoufalství

ta, jež byla slabá,

ta, jež byla pronásledovaná,

ta se znamením drápu a révy,

ta pojmenovaná v utajení

a nazvaná Jezelia.

Davem se rozlehlo mumlání a najednou vedle mě stála Venda. Natáhla se a vzala mě za ruku. „Zbytek písně,“ zašeptala, a pak sama promluvila.

Zrazená vlastním lidem,

bitá a opovrhovaná

odhalí zlotřilé.

Neboť Drak mnoha tváří

se nezastaví před ničím.

Čekání bude možná dlouhé,

avšak příslib je předčí,

že přijde ta jménem Jezelia,

jejíž život bude obětován

pro naději, že zachrání vaše.

A najednou byla pryč.

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem ji slyšela jen já, nebo ji viděla, ale stála jsem tam omámená a snažila se vstřebat nesmírnost toho, co Venda právě vyslovila. Okamžitě jsem věděla, že to byly verše z té poslední vytržené stránky. Opřela jsem se o zeď, jak se mnou to odhalení otřáslo. Obětován. Mumlání davu zesílilo, ale můj pohled upoutal nějaký pohyb a já se podívala na protější hradbu. Odtamtud mě sledovali chievdarové, guvernéři a Rahtan. Zatajila jsem ohromený dech. Jejich porada skončila nějak brzy.

„Slečno?“

Otočila jsem se. Uprostřed terasy stála Aster. Za ní byl Komizar a tiskl jí špičku nože k hrudi.

„Nezlobte se, slečno, já prostě nemohla odejít, jak jste chtěla, a…“ Komizar přitlačil na nůž a dívenka zbledla bolestí.

„Bohové dobří, ne!“ vykřikla jsem. Zabodla jsem pohled do Komizara, mlčky jsem prosila, úpěnlivě, zoufale, krůček po krůčku postupovala k němu a snažila se upoutat jeho pozornost zase na sebe. Držela jsem jeho pohled ve svém a usmála se, abych rozehnala to hrozící šílenství. „Prosím, pusť ji, sher Komizar. Můžeme si promluvit. Můžeme…“

„Řekl jsem ti jasně, že beze mě žádná další představení nebudou.“

„Tak mě potrestej. Ona s tím nemá nic společného.“

„Tebe, má květinko? V tuhle chvíli jsi příliš cenná. Kdežto ona…“ Zavrtěl hlavou, a než jsem vůbec stačila postřehnout, co dělá, ponořil Aster nůž do hrudi.

Zavřískla jsem a vrhla se k ní. Chytila jsem ji, když mu vypadla ze sevření. „Aster!“ Svezla jsem se na zem, přitáhla si ji do klína. „Aster.“ Přitiskla jsem dlaně na ránu, snažila se zastavit krvácení.

„Povězte taťkovi, že jsem se snažila, slečno. Že nejsem zrádce. Povězte mu, že jsme…“

Poslední slova jí zamrzla na rtech, její křišťálové oči se leskly, ale její dech utichl. Přitiskla jsem si ji k sobě, kolíbala ji v náručí, svírala ji, jako bych tak mohla zahnat smrt. „Aster, zůstaň se mnou. Zůstaň!“ Jenže už byla pryč.

Uslyšela jsem uchechtnutí a vzhlédla. Komizar si otřel zakrvácený nůž o nohavici a vsunul ho zpátky do pochvy. Tyčil se nade mnou, boty zasypané sněhem. „Dostala, co si zasloužila. Ve Svatyni není místo pro zrádce.“

Zmocnila se mě otupělost. Nevěřícně jsem se na něj zadívala. „Byla jen dítě,“ zašeptala jsem.

Zavrtěl hlavou a zamlaskal. „Kolikrát ti mám opakovat, princezno, že tady takový přepych nevedeme? Venda nemá děti.“

Pomalu jsem položila Aster do sněhu a zvedla se. Přistoupila jsem k němu a viděla, jak si mě měří se samolibostí vítěze. „Takže si konečně rozumíme?“

„Ano,“ potvrdila jsem. „Myslím, že ano.“ V tu chvíli se ve zlomku vteřiny jeho samolibost vytratila. Rozevřel oči úžasem.

„A teď,“ dodala jsem, „už Venda nemá ani Komizara.“

Rychlý čin. Tenhle byl i snadný.

Vytrhla jsem mu nůž z boku a ponořila ho do něj znova, tentokrát s ním pro jistotu zatočila. Cítila jsem, jak ostří rozřezává jeho maso. Opět jsem dýku vytrhla a chystala se k novému bodnutí, ale Komizar o několik kroků ucouvl. Konečně mu došlo, co jsem udělala. Zhroutil se na hradbu vedle brány a po košili se mu šířila rudá skvrna. Teď se nevěřícnost objevila v jeho pohledu. Tasil nůž z pochvy, ale byl už příliš slabý, aby se na mě vrhnul, a nůž mu zase vypadl z ruky. Kord mu zůstal viset neškodně u boku. Ohromeně se na mě zadíval a sklouzl k zemi, tvář staženou bolestnou křečí.

Přešla jsem k němu, odkopla nůž stranou a zůstala tam stát. „Mýlil ses, Komizare. Je mnohem snadnější zabít člověka než koně.“

„Ještě nejsem mrtvý,“ vypravil ze sebe mezi chroptěním.

„Brzo budeš. Vím něco o životně důležitých orgánech. Srdce sice žádné nemáš, ale tvoje vnitřnosti jsou na kusy.“

„Ještě není po všem,“ zasípěl.

Uslyšela jsem výkřiky a otočila se. Lidé z náměstí nemohli vidět, co se tady děje, ale ti z protější hradby ano. Hnali se sem, snažili se dostat na terasu co nejdřív, ale portálem proběhli jako první Kaden a Griz. Griz za sebou přibouchl obě těžká křídla brány na terasu a do železných úchytů vrazil tyč.

Kaden se zadíval na krev na mých rukou a šatech, na nůž, který jsem pořád svírala v ruce. „Bohové, Lio, co jsi to udělala?“ A pak zahlédl na sněhu mrtvé tělíčko Aster.

„Zabij ji!“ zařval Komizar s obnovenou energií. „Ona nesmí vládnout Vendě! Zabij ji!“ Začal se dávit vlastní krví.

Kaden popošel k němu, poklekl vedle něj a prohlédl si jeho rány. Pak vytáhl kord z Komizarovy pochvy a obrátil se ke mně.

Viděla jsem, jak Grizova ruka varovně sjela ke kordu po jeho boku.

Kaden mi podal zbraň. „Tohle bys mohla potřebovat. Musíme tě odsud nějak dostat.“

„Co to děláš?“ zavřískl Komizar. Svaly mu povolily, zhroutil se úplně na zem. „Vděčíš mi za všechno. Jsme Rahtan. Jsme bratři!“

Kadenův výraz byl stejně zachmuřený jako Komizarův. „Už ne.“

Ležící Komizar dál štěkal rozkazy, ale Kaden si ho nevšímal a otočil se ke mně. Vtom jsme uslyšeli dusot těžkých kroků. Na vrcholku schodů se objevil Rafe, o kterém jsem se domnívala, že už je dávno pryč. Za ním stáli Jeb a další muž.

Došli k nám, rozhlédli se po scéně kolem a Rafe pomalu tasil kord. Jeho muži také. Kaden přejel pohledem z Rafea na mě a v očích se mu objevilo pochopení. Už věděl.

„Odcházím, Kadene,“ ozvala jsem se s nadějí, že by se dalo nějak zabránit boji. „Nesnaž se mi v tom bránit.“

Jeho výraz ztvrdnul. „S ním.“

Polkla jsem. Viděla jsem, jak mu čelist zaškubala. Už to určitě uhodl sám, ale stejně jsem to vyslovila. „Ano. S princem Jaxonem z Dalbrecku.“ Teď už se nedalo couvnout.

„Tak tohle jsi celou dobu plánovala.“

Přikývla jsem.

V očích se mu mihla bolest nad mou zradou, kterou nedokázal skrýt.

„Ustup od ní,“ varoval ho Rafe a opatrně postupoval blíž.

Griz mě najednou chytil za paži a odtáhl mě k okraji terasy, pod níž stále čekal dav. Zvedl mi ruku k nebi. „Vaše vládkyně! Vaše královna! Jezelia!“

Venďané zaburáceli nadšením.

Zděšeně jsem na něj vytřeštila oči.

Kaden se zatvářil stejně šokovaně. „Zešílels?“ zařval na Grize. „To nikdy nepřežije! Víš, co s ní dělá Rada?“

Griz se zadíval na jásající dav. „Tohle je víc než Rada.“

„Stejně zemře!“ namítl Kaden.

Rafe mě odtáhl od Grize a v tu chvíli svět explodoval. Křídla brány se rozletěla, tyč spadla stranou a na terasu se nahrnul celý Rahtan s guvernéry v patách. První úder zasadil Malich, který soustředil veškerou svou brutální útočnou energii na Kadena. Kaden odrazil jeho první údery a začal ho zatlačovat. Ozývaly se třesky kovu o kov, jejich pronikavá ozvěna se nesla povětřím. Theron a Jorik se divoce a nelítostně vrhli na Grize, ale obr odrážel jejich nápor kordy v obou rukou, rána proti ráně, a zahnal je na ústup.

Rafe složil jednoho gardistu, druhého, bojoval proti jejich náporu bok po boku s Kadenem.

Guvernér Obraun se vrhnul ke mně a já zvedla kord k obraně, když se náhle otočil a zasáhl smrtelnou ranou Dariuse. Guvernér bojuje na naší straně? Jeho němý osobní strážce se přidal k němu, až na to, že teď hulákal jasným a zřetelným hlasem, varoval Jeba před útočníkem ze strany. K Jebovi se přidal guvernér Faiwell a taky dva strážní, kteří mě měli hlídat. Nic z toho nedávalo smysl. Kdo bojuje s kým? Vřava výkřiků a zvonící oceli byla ohlušující. Rafe skolil Gurtana a Stavika a vrhnul se proti dalším. Bojoval s děsivou prudkostí, silou, jakou jsem u něj nikdy neviděla.

Vzduch naplnilo chroptění, hekání, příšerné křupání kostí. Já zůstala za zády bojujících – očividně jsem byla tím, oč se bili. Můj kord byl k ničemu. Pokusila jsem se jít na pomoc Grizovi, ale ten mě odstrčil zpátky za sebe.

Malich s divokou zuřivostí útočil na Kadena. Bylo v tom víc než jen povinnost Rahtanu. Vzduch proťal výkřik, když Griz konečně zabodl kord do Theronových žeber, ale Jorik toho využil a sekl ho do boku. Griz padl na koleno a chytil se za ránu na boku. Jorik zvedl kord, aby mu zasadil smrtící úder. Než ho ale stačil ponořit do Grizova těla, hodila jsem nůž, který jsem pořád svírala v ruce. Zabodl se Jorikovi přímo do hrdla. Gardista se zapotácel a padl po zádech k zemi, mrtvý ještě dřív, než se jí dotkl. Grizovi se podařilo vyhrabat zpátky na nohy. Držel si krvácející bok, ale znovu se pustil do boje. Všude byla krev, zbarvila sníh na terase do ruda. Byl to masakr.

Řež trochu polevila. Vypadalo to, že počty se konečně obrátily v náš prospěch.

„Dostaňte ji pryč!“ zařval Kaden. „Než sem přijdou další!“

Rafe zaječel na už ne němého strážce, aby vyčistil cestu ke schodům. Na mě houkl, ať jdu za ním, a zasadil smrtící ránu chievdarovi Dietrikovi, který se po mně vrhl s úmyslem nenechat mě odejít.

„Tudy, děvče!“ Guvernér Obraun mě popadl za ruku a postrčil ke schodům. Za námi dusal další muž, kterému Jeb říkal Tavish, a ten dříve němý strážce byl zřejmě Orrin. Rafe je následoval a hlídal nám záda. Když jsem se otočila, viděla jsem Kadena, Grize, Faiwella a své dva strážné, jak zadržují ostatní bojující na terase. Bůh jim pomoz, jestli dorazí posily. Teď už určitě někdo spustil poplach v ubikacích vojáků.

Pádili jsme po schodech na nižší podlaží a vletěli do brány. Všechny plány šly k čertu, museli jsme improvizovat. Sotva jsme proběhli pod portálem, těžká křídla brány za námi zapadla. Otočila jsem se a spatřila Calanthu, jak je zajišťuje železnou závorou.

„Calantho,“ hlesla jsem ohromeně.

„Běž!“ vykřikla na mě.

„Nemůžeš tu zůstat. Pojď s námi!“

„Budu v pořádku,“ ujistila mě. „Nikdo neví, že jsem tady. Běž.“

„Ale…“

„Tohle je můj domov,“ namítla pevně.

Nebyl čas se s ní hádat, ale v její dřív tak lhostejné tváři jsem viděla nebývalé odhodlání. Vyměnily jsme si poslední chápavé pokývnutí a já se zase rozběhla.

Teď nás vedl Rafe a já utíkala hned za ním. Před námi byla dlouhá temná chodba a naše kroky se rozléhaly jako dunění hromu. Pak se ten zvuk zdvojnásobil a my věděli, že v protisměru k nám běží vojáci.

„Dolů, tudy!“ vykřikla jsem a zahnula do chodby, kterou jsem chodívala s Aster. „Tudy se dostaneme do katakomb.“ Vedla jsem je všemi zákruty a pak po dlouhém schodišti dolů. Když jsme se dostali dolů, uslyšela jsem hlasité šourání nohou. Přiložila jsem si prst na rty a bezhlesně naznačila Někdo jde. Jeb se protlačil kolem mě. Pokusila jsem se ho zastavit, ale Rafe na mě pokývl, ať ho nechám jít.

Jeb vyšel do světla a já viděla, jak se mění v neškodného sběrače koňských koblížků. Prostoduše se usmál na strážného, který na něj vyštěkl otázku, jestli tudy neviděl někoho utíkat. Když mu Jeb ukázal jedním směrem, strážný se tam otočil. V tu chvíli mu Jeb bleskovým pohybem zlomil vaz.

„Čistý vzduch!“ zavolal na nás. „Byl tady sám.“

Běželi jsme stísněnými katakombami pořád dolů, směrem k jeskyním. Věděla jsem, že tady hluboko pod zemí nemůžou mít učenci ani ponětí o tom, že nahoře se rozhořela válka. Těch pár, kteří nás viděli běžet kolem, zůstalo ohromeně stát, zmatených, co se děje. Oni války jen vyvolávali, nebojovali v nich. Zatočila jsem do chodby s lebkami. „Tudy se dostaneme k řece!“ Když jsme uslyšeli její burácení, ten, kterému říkali Tavish, se protlačil dopředu, aby nás zavedl k voru. Asi o sto metrů níž jsme vyšli z podzemí do mlhy stoupající z řeky. Země byla namrzlá a kluzká.

„Tudy!“ zakřičel Tavish do hřmotu vody, ale vtom se ze sousedního tunelu vynořili čtyři vojáci a rozhořel se nový boj. Rafe, Jeb, Obraun a Tavish se rozběhli proti nim, Orrin a já jsme si vzali na starost ty, kteří běželi tunelem za námi. Ustoupila jsem stranou od východu, abych nebyla vidět, a když vyběhl ven první, máchla jsem kordem a bodla ho do krku. Orrin skolil dalšího a třetího jsme dostali společně: Já ho bodla do žeber, a když se zapotácel, Orrin mu proklál záda.

Rafe na nás vykřikl, ať běžíme k voru, že nás dohoní pak. Orrin mě chytil za ruku a táhl mě podél břehu po kamenité pěšině. Hned za námi supěl Tavish. Dostali jsme se ke skalnímu převisu a mě se zmocnila panika. Neviděla jsem žádný vor, ale Tavish skočil dolů. Myslela jsem, že přímo do řeky, ale pak jsem spatřila jeho hlavu. Stál na voru, téměř ukrytém v mlze a mezi skalisky.

„Skoč!“ křikl na mě.

„Bez Rafea ne!“

„On hned přijde! Skoč!“ Vor sebou zmítal na provazech, které ho držely u břehu. Orrin mi škubl rukou a společně jsme skočili.

„Skrčte se!“ nařídil nám Tavish a řekl mi, abych se chytila za zauzlovaný provaz.

Vor se nakláněl a otáčel i v té nejklidnější vodě u břehu. Krčila jsem se a držela se lana, jak mi Tavish ukázal, abych nespadla. V mlze jsem viděla vysoké útesy nad námi, na nichž se náhle objevili strážní a vojáci ze všech směrů. Bylo jich tolik, hrnuli se k nám jako zuřící roj sršňů. Kamkoli jsme se podívali, tam přicházeli další. Už nás uviděli a vzduchem se rozlétly první šípy, ale nedosáhly až k nám a neškodně padaly na břeh. Na okraji útesu se objevili Jeb a Obraun a skočili za námi. „Rafe už jde!“ křikl Jeb. „Připravte se k odražení!“ rameno mu krvácelo, Obraun měl zkrvavenou paži. Orrin a Tavish se natáhli po provazech, které držely vor u břehu.

„Ještě ne!“ zavřískla jsem. „Počkejte! Počkejte, až bude tady!“

Vojáci, kteří zdolávali skálu, se už blížili k řece, jejich střely dopadaly nebezpečně blízko. Ale najednou se další šípy vznesly opačným směrem, proti nim. Otočila jsem se a uviděla Orrina, jak je zasypává mrakem šípů. Vojáci začali padat z říms do vody. Jejich útok se tím na chvíli zastavil, ale na místa padlých se už hrnuli další.

Mlhou se rozlehl strašlivý výkřik a každá kapka krve v těle mi ztuhla hrůzou. Viděla jsem, jak si Jeb a Obraun vyměnili znepokojený pohled.

„Odvažte provazy,“ rozkázal Obraun.

„Ne!“ zavřískla jsem.

V tu chvíli se z mlhy vynořil Rafe a pádil k nám. „Pryč!“ zařval. Tavish uvolnil provazy. Vzduchem otřásl mocný výbuch. Rafe skočil na vor, který už odrazil od břehu, a jen tak tak se mu podařilo překonat rostoucí vzdálenost. Kolem nás pršely kusy skály. Rafe popadl uzel, který jsem mu vrazila do ruky. „Tohle by mělo most vyřadit aspoň na měsíc z provozu,“ ušklíbl se. To bylo víc, než jsem od té lahvičky s průzračnou tekutinou čekala.

Proud nás rychle uchopil a unášel pryč, vor se v divoké vodě nakláněl a poskakoval. Obraun a Jeb byli oba zranění, takže kormidla se ujali Tavish a Orrin. Nějak se jim podařilo udržet poskakující svázané sudy mimo zrádné víry a dál od břehu. Ale ještě jsme pořád byli moc blízko. Na balvanu nad řekou jsem zahlédla Malicha, měl nás očividně pořád na dostřel. Bohové dobří, co se stalo s Kadenem?

Malich nasadil šíp do tětivy a namířil na Rafeova záda. Vyskočila jsem, abych ho odstrčila. V tu chvíli se vor zatočil ve víru a hodil se mnou na stranu. Ucítila jsem prudkou bolest ve stehnu. I když se se mnou svět divoce roztočil, zahlédla jsem Malichův úsměv. Nemířil na Rafea. Chtěl dostat mě.

„Lio!“ vykřikl Rafe a chňapl po mně, ale to už mě další šíp trefil do zad. Bolelo to jako spálenina od žhnoucího uhlíku, který vyletí z ohně a přilepí se na kůži. Najednou jsem nemohla popadnout dech. Rafe mě chytil za ruku, ale jak sebou vor házel a točil se, spadla jsem dozadu a ponořila se do ledové vody. Rafe mě držel pevně, jeho prsty se mi zarývaly do kůže, ale proud byl silný a moje šaty rychle ztěžkly, jak je promočila voda, a táhly mě ke dnu. Pokusila jsem se kopat nohama, ale látka se mi omotala kolem nich a spoutala je jako provaz. Řeka byla otupující a divoká, dusila mě, proud byl tak silný, že mě rval z Rafeova sevření. Pokusila jsem se zvednout druhou ruku, jenže ta se ani nepohnula, jako by mi ji šíp přišpendlil k tělu. Ucítila jsem dvojí ruce na paži a ramenou, jak se mě snaží udržet, jenže pak mě jim prudký proud vyrval. Ledová řeka mě unášela od voru pryč. Rafe skočil za mnou.

Otáčeli jsme se v proudu, jeho ruce se po mně znovu a znovu natahovaly, ale voda mě opět unášela jinam. Občas se nám přelila přes hlavy, oba jsme lapali po dechu, vor se nám ztratil z dohledu. Rafe mě konečně chytil, objal mě rukou kolem pasu a druhou se mi horečně snažil uvolnit šaty. „Vydrž, Lio.“

„Miluju tě!“ vykřikla jsem, i když mě voda dusila. Jestli to měla být poslední slova, která ode mě uslyší, chtěla jsem, aby to byla tahle. A pak už jsem náhle cítila, jak kloužeme, otáčíme se, padáme, svět obrátil vzhůru nohama. Už jsem Rafea neviděla, neviděla jsem nic, ty prokleté šaty, které mi vnutil Komizar, mě táhly ke dnu, jako by mě on sám stahoval pod hladinu, přece jen měl poslední slovo. Až už jsem proti tomu nedokázala dál bojovat a můj ledový svět potemněl.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ

RAFE

Chodil jsem po břehu sem a tam, pátral všude. Odmítal jsem se smířit s tím, že je pryč. Byl jsem otupělý chladem, nevěděl jsem, kolik času uteklo. Vor už jsem nezahlédl a říkal jsem si, jestli se ostatní zvládli dostat pryč. S každým krokem jsem se vracel v paměti k posledním událostem, snažil se pochopit, jak se všechno mohlo tak děsivě zvrátit. Viděl jsem dětské tělíčko na sněhu, Aster, a nůž v Liině ruce. Taky Komizara, zhrouceného a krvácejícího. Tehdy nebyl čas poskládat si ty střípky dohromady. Pořád jsem to nedokázal.

Moje myšlenky se vrátily k Lie. Držel jsem ji. Držel jsem ji v náručí, jenže pak nás proud strhnul k vodopádům a vyklouzla mi z náruče. Držel jsem ji a řeka mi ji vyrvala.

Proud byl rychlý a nelítostný. Sám jsem nechápal, jak jsem se dostal ke břehu. Když se mi to konečně podařilo, byl jsem už kilometry daleko od vodopádů. Ruce i nohy jsem měl ztuhlé chladem. Nějak jsem se vysoukal na břeh a přiměl nohy k pohybu. Modlil jsem se, aby Lia udělala totéž. S ničím jiným jsem se nehodlal smířit.

Uklouzl jsem po zledovatělém kameni a svezl se na kolena. Cítil jsem, že mě síla opouští, a vtom jsem ji zahlédl. Ležela obličejem dolů na břehu, splývala se zemí, jako by byla její součástí, její prsty se nehybně bořily do bláta a sněhu.

Na zádech se jí rozlévala krvavá skvrna v místech, kde ji trefil šíp. Z těla jí trčel jeho ulomený pahýl. Vrhnul jsem se k ní a klesl jí k boku. Něžně jsem ji otočil a vzal ji do náruče. Rty měla promodralé, ale uniklo z nich tiché zasténání.

„Lio,“ zašeptal jsem. Setřel jsem jí sníh z řas.

Zamžikala víčky a otevřela je. Chvíli jí trvalo, než poznala, kdo jsem. „Na kterém břehu řeky jsme?“ zeptala se tak slabě, že jsem ji sotva slyšel.

„Na našem.“

V očích jí probleskl letmý úsměv. „Tak jsme to dokázali.“

Zvedl jsem hlavu a rozhlédl se kolem. Byli jsme uprostřed naprosté pustiny, bez koní, jídla, přístřeší, Lia mi ležela těžce zraněná v náručí, tvář měla popelavou, jako by se po ní už natahovala smrt.

„Ano, Lio, dokázali jsme to.“ Hrudník se mi otřásl. Sklonil jsem se a políbil ji na čelo.

„Tak proč pláčeš?“

„Nepláču. Jenom…“ Držel jsem ji u sebe, snažil se s ní podělit o tu trochu tepla, které ve mně zbylo. „Měli jsme zůstat. Měli jsme…“

„Nakonec by mě zabil. To přece víš. Už tak mu vadilo, že se musí dělit o ten nepatrný kousek moci. A kdyby ne Komizar, pak by to udělala Rada.“

Její hlas s každým slovem slábl.

„Neopouštěj mě, Lio. Slib mi, že mě neopustíš.“

Natáhla se a setřela mi slzu z tváře. „Rafe,“ zašeptala, „dostali jsme se tak daleko. Co znamená nějakých pár tisíc kilometrů navíc?“

Víčka jí pomalu klesla a hlava se jí stočila ke straně. Přitiskl jsem rty na její, zoufale se snažil zachytit její dech. Byl mělký a přerývaný, ale pořád dýchala.

Dostali jsme se tak daleko. Ani jsem nevěděl, kde jsme. Někde na břehu řeky, s hustým temným lesem za zády. Podvlékl jsem jí paži pod koleny, druhou opatrně objal její zády, a vstal jsem. Ještě jednou jsem ji políbil, moje rty prodlely na jejích, snažily se jim vrátit barvu. A pak jsem vykročil. Tisíc kilometrů, dva tisíce, co na tom záleží? Ponesu ji klidně až do Dalbrecku, když budu muset. Nikdo už mi ji nevyrve z náruče.

Tři kroky už jsme měli za sebou.

„Vydrž, Lio,“ zašeptal jsem.

Vydrž pro mě.

PODĚKOVÁNÍ

Páni. Další kniha hotová? Ještě se mi točí hlava z vydání té první. Víc než kdy jindy si uvědomuju, že zrod téhle knížky byl zázrak, k němuž přispěli mnozí další.

Zaprvé bloggeři, tweeteři, booktubeři. Bože můj. Ohlasy na Falešný polibek se objevily tak brzy. Skočili jste po něm, začali blogovat, tweetovat, nadšeně vykřikovat a šířit o něm zprávy do světa, což mě nesmírně povzbudilo. Vyžadovali jste další díl. Tohle bylo úžasné. Vaše víra v Liin příběh živila tu moji. Poháněli jste mě dál.

Knihovníci a učitelé. Mluvili jste o tom, začali jste knihu doporučovat svým klientům a studentům. Jedna knihovnice dokonce uvažovala, že si dá na rameno vytetovat kavah se vzorem vína a drápu. Možná dokonce dala! Vaše nadšení mi pomohlo dokončit další díl.

Mám to štěstí, že jsem se stala součástí království Macmillan. Každý zaměstnanec si tam zaslouží královskou korunu – což je nějakých pět tisíc korun. Vesnice vychová dítě, ale knihu postaví na nohy teprve celé odhodlané město. Zvláštní díky si zaslouží Jean Feiwelová, Laura Godwinová, Angus Killick, Elizabeth Fithianová, Katie Feeová, Caitlin Sweenyová, Allison Verostová, Ksenia Winnická, Claire Taylorová, Lucy Del Prioreová, Katie Halataová, Ana Deboová a Rachel Murrayová. Připíjím vám hrníčkem thannisu za vaši ohromnou podporu! Samozřejmě oslazeným.

Nepřestávají mě fascinovat kouzla Riche Dease a Anny Bothové, od nádherných obálek přes grafiku až po výběr písma. Jejich nadání je neuvěřitelné. Díky patří také Keithu Thompsonovi, který nechal ožít svět Pozůstalých na mapách tak krásných, že nejdou popsat slovy.

O Kate Farrellové už jsem se zmínila ve věnování, ale zaslouží si i další obdivnou zmínku. Přešly jsme spolu Cam Lanteux tam a zpátky. Bez ní bych to nikdy nedokázala. Vedla mě, když jsem před sebou už neviděla žádnou cestu, a dělala to s trpělivostí, moudrostí a úsměvy. Ona je můj vzácný dar.

Za podporu myriádou způsobů jsem vděčná autorkám young adult literatury Marlene Perezové, Melisse Wyattové, Alyson Noelové, Robin LaFeversové a Cindě Williams Chimaové. Ať už mi pomáhaly najít slůvko, které se vzpíralo uchopení, zápolily s nápady, poskytovaly mi moudré rady i tolik potřebný humor nebo o mém příběhu vyprávěly jiným – za všechno vřelé díky. Karen Beiswengerová a Jessica Butlerová vydržely během prvních verzí, kde bylo možná víc prázdných míst než slov – a stejně chtěly pořád víc. Jste tak neohrožené. Oběma vám hodně dlužím.

Vždycky budu vděčná své přítelkyni, moudré rádkyni, zastánkyni a agentce Rosemary Stimolaové. Nikdy mě nepřestane ohromovat. Je zosobněná vyrovnanost, šarm a taky trochu lvice (fajn, někdy hodně lvice).

Má rodina je ta nejlepší, moje skála a moje útočiště – Jess, Dan, Karen, Ben, Ava a Emily. Povzbuzovali mě a drželi mě nohama při zemi zároveň. Jsem ta nejšťastnější máma a ama na světě.

Během dlouhé doby, kdy jsem psala tuhle knihu, mě živil můj muž Dennis, doslovně i obrazně. Byl mým princem i zabijákem v jednom, chránil mě před hladem, vyčerpáním a někdy také krotil smečku, která se dožadovala krmení. Držel otěže, nabízel objetí a masáže zad. A taky mi dál radil s logistikou líbání. Myslím, že si tajně přeje, aby tahle série nikdy neskončila. Enade ra beto.

Liina síla a odhodlání se nezrodily jen z čista jasna. Kromě všech silných žen, se kterými pracuji, mám to štěstí, že mě obklopují i v soukromém životě a inspirují mě. Kathy, Susan, Donna, Jana, Nina, Roberta, Jan a mnohé další – beru vás za ruce. Sestry v krvi i duchu, vy jste má armáda.

Z anglického originálu The Heart of Betrayal vydaného nakladatelstvím Henry Holt, New York 2015, přeložila Jana Jašová

Vydalo nakladatelství CooBoo v Praze roku 2017 ve společnosti

Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

číslo publikace 31 568

Odpovědný redaktor Michal Kolezsar

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

1. vydání

Copyright © 2015 by Mary E. Pearson

Map © 2014 by Keith Thompson

Translation © Jana Jašová, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-7544-476-9

ISBN e-knihy 978-80-7544-498-1 (1. zveřejnění, 2017)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

www.facebook.com/cooboo

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ

PODĚKOVÁNÍ