Kabirsky cyklus (1) - Cesta meče

I of Cesta meče

Oldie Henry Lion

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Román Cesta meče nás přenese do alternativního světa Kabírského emirátu, jenž silně připomíná středověkou Asii, jen s tím podstatným rozdílem, že všechny zbraně jsou zde živé a disponují vlastním rozumem. Zářní, jak sami sebe tyto meče, kopí či halapartny nazývají, pokládají lidi za své „Nosiče", aniž by tušili, že i oni jsou inteligentní. Samotní lidé zase nemají ani ponětí o tom, že mnohé jejich činy neřídí jejich vlastní vůle, nýbrž vůle rozumných zbraní. Ač po zuby ozbrojen, je tento svět mimořádně vlídný a mírumilovný: šermířské umění je v něm sice vybroušené k až nepředstavitelné dokonalosti, ale přesto – či právě proto – jsou všechny souboje zcela nekrvavé. Kabírský emirát je tedy klidnou a stabilní zemí, avšak nedochází v něm prakticky k žádnému pokroku – rozvíjí se v podstatě jen šerm a kovářství, tedy to, co především zajímá Zářné. Když řád harmonického světa znenadání naruší krvavé vraždy, šokuje to jak lidi, tak i Zářné – vždyť něco takového se naposledy stalo před bezmála osmi stoletími! Vyšetřováním vražd jsou, ovšemže nezávisle na sobě, pověřeni mladý šlechtic Čen Ankor a jeho urozený meč, známý jako Jednorožec z Mei-lanu. Podaří-li se jim najít cestu k sobě navzájem, možná dokáží zvrátit osud svého světa, beznadějně vychýleného z rovnováhy. Aby však zodpověděli veškeré otázky a odhalili všechna tajemství, budou se muset vydat na dlouhou pouť…

Od doby, kdy byla v Rusku poprvé vydána Cesta meče již uplynulo bezmála dvacet let. Knize však, zdá se, roky nikterak neuškodily, a tak stále budí pozornost a obdiv čtenářů i kritiků – nejen v Rusku a na Ukrajině, ale také v Polsku a Francii. Díky hravému a poetickému jazyku, věrohodně zprostředkované atmosféře exotického orientu i množství filozofických otázek, na které autoři hledají a nacházejí odpovědi, se bezpochyby jedná o jeden z nejzásadnějších románů novodobé ruské fantastiky.

Třebaže Cesta meče náleží do tzv. Kabírského cyklu, jedná se v podstatě o samostatný román. Kabírský cyklus je totiž opravdu jen hodně volná trilogie, jejíž druhý díl se odehrává čtyři sta roků po událostech Cesty meče, zatímco třetí celých osm set let před nimi. Tato další „pokračování“ navíc mají zcela nové hrdiny (až na výjimky), odlišný styl vyprávění a na něčem jiném postavené zápletky. Pojítkem mezi nimi je tedy především společný svět.

Román Cesta meče nás přenese do alternativního světa Kabírského emirátu, jenž silně připomíná středověkou Asii, jen s tím podstatným rozdílem, že všechny zbraně jsou zde živé a disponují vlastním rozumem. Zářní, jak sami sebe tyto meče, kopí či halapartny nazývají, pokládají lidi za své „Nosiče“, aniž by tušili, že i oni jsou inteligentní. Samotní lidé zase nemají ani ponětí o tom, že mnohé jejich činy neřídí jejich vlastní vůle, nýbrž vůle rozumných zbraní.

Ač po zuby ozbrojen, je tento svět mimořádně vlídný a mírumilovný: šermířské umění je v něm sice vybroušené k až nepředstavitelné dokonalosti, ale přesto – či právě proto – jsou všechny souboje zcela nekrvavé. Kabírský emirát je tedy klidnou a stabilní zemí, avšak nedochází v něm prakticky k žádnému pokroku – rozvíjí se v podstatě jen šerm a kovářství, tedy to, co především zajímá Zářné.

Když řád harmonického světa znenadání naruší krvavé vraždy, šokuje to jak lidi, tak i Zářné – vždyť něco takového se naposledy stalo před bezmála osmi stoletími! Vyšetřováním vražd jsou, ovšemže nezávisle na sobě, pověřeni mladý šlechtic Čen Ankor a jeho urozený meč, známý jako Jednorožec z Meilanu. Podaří-li se jim najít cestu k sobě navzájem, možná dokáží zvrátit osud svého světa, beznadějně vychýleného z rovnováhy. Aby však zodpověděli veškeré otázky a odhalili všechna tajemství, budou se muset vydat na dlouhou pouť…

Henry Lion Oldie

Cesta meče

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Путь меча

Copyright © Henry Lion Oldie

Translation © Konstantin Šindelář, 2013

Illustration © Volodymyr Bondar, 2014

Cover © Volodymyr Bondar, 2014

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2014

ISBN 978-80-7387– 756-9

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5.100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Henry Lion Oldie

cesta meče

Stanislav Juhaňák – TRITON

Obsah

Poznámka překladatele

Kniha první

Kabír

ČÁST PRVNÍ

ČLOVĚKŮV MEČ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Postscriptum

ČÁST DRUHÁ

MEČŮV ČLOVĚK

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

ČÁST TŘETÍ

MEČ A JEHO ČLOVĚK

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Postscriptum

Kniha druhá

Mei-Lan

ČÁST ČTVRTÁ

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

ČÁST PÁTÁ

ZÁŘNÍ A LIDÉ

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

ČÁST ŠESTÁ

LIDÉ A ZÁŘNÍ

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Postscriptum

Kniha třetí

Šulma

ČÁST SEDMÁ

VTĚLENÍ ŽLUTÉHO BOHA

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Postscriptum

Ještě jedno postscriptum

ČÁST OSMÁ

OHEŇ MASÚDŮV

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

ČÁST DEVÁTÁ

CIZÍ PLÁNĚ

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Epilog

PŘEHLED ZBRANÍ Z KNIHY NA ZÁKLADĚ JEJICH POZEMSKÝCH PROTĚJŠKŮ Z ROZLIČNÝCH ZEMÍ A HISTORICKÝCH ÚDOBÍ

Henry Lion Oldie

Poznámka překladatele

Během překladu této knihy jsem se často setkával s pasážemi z existujících literárních děl, použitými hlavně coby uvozující citace, ale i přímo v textu. V takovýchto případech jsem se vždy, než jsem se pustil do vlastního překladu, snažil zjistit, zda již neexistuje odpovídající český překlad, který bych mohl použít. Bohužel se ukázalo, že řada textů, citovaných v Cestě meče, do češtiny vůbec přeložena nebyla (např. eposy o Maňasovi a Geserovi, al-Mutanabbího básně,…), případně se mi konkrétní úryvky v českých vydáních jednoduše nepodařilo dohledat (pasáž z Mahábháraty). Nakonec jsem tedy mohl použít pouze dva již existující překlady.

V úvodu první části se jednalo o knihu Syn Kalevův (čili Kalevipoeg – estonský národní epos, sestavený Friedrichem Reinholdem Kreutzwaldem na základě lidových vyprávění). V roce 1959 knihu vydalo pražské nakladatelství Svět sovětů, autorem překladu je Miloš Lukáš a dané verše lze najít na straně 97.

V úvodu šesté části pak šlo o knihu Bohatier Ňurgun Bootur – upravený a zkrácený výběr ze zřejmě nejznámějšího oloncha (hrdinského eposu sibiřských Jakutů). Autorem úprav i samotného překladu je Miloš Krno; kniha vyšla v roce 1984 v bratislavském nakladatelství Tatran a mnou použitá pasáž se nachází na straně 67. Nicméně, jelikož se jedná o knihu ve slovenštině, byl jsem nucen sáhnout k určitým úpravám; navíc se citovaná část do Krnova výběru nedostala celá, a tak jsem musel poslední verše přeložit sám.

Závěrem ještě nemohu nezmínit knihu Starověké čínské zbraně (jejím autorem je Yang Jwing-ming a v překladu Zuzany Kočičkové ji v roce 2002 vydalo nakladatelství CAD Press). Tato útlá publikace mi pomohla proniknout do komplikovaného světa čínských chladných zbraní s jejich často velice složitými a obtížně vyslovitelnými názvy a byla mi při překladu věrným a spolehlivým průvodcem.

Konstantin Šindelář

„Člověk stojí na rozcestí mezi životem a smrtí. Jak se má zachovat?“

„Potlač svou dvojakost a nechť jediný meč stojí klidně sám proti nebesům…!“

z hovorů Masašige Kusunokiho s jeho učitelem

Kniha první

Kniha první

Kabír

ČÁST PRVNÍ

ČLOVĚKŮV MEČ

Potom ze světnice zvláštní,

z okázalé zvláštní skříně,

kterou kromě zámků sedmi

devatero střehlo závor,

vynesen byl v denní světlo,

v ústret jasu slunečnímu

král všech mečů, vrchol krásy,

pravá všechněch zbraní perla.

Co se nad ním finský kovář

nahmoždil a natrmácel,

co naň vynaložil síly,

divže páž mu neupadla!

Za let sedm kolik potu

tento meč byl vstřebal v sebe!

– Kalevipoeg

Kapitola první

1

S Charzáncem jsem se setkal za rohovou věží al-Kutúnu, v jedné z těch úzkých a špinavých uliček čtvrtě Džafar-lo, které ze všeho nejvíce připomínají zašmodrchaná vlákna starého roztřepeného provazu.

Jeho Nosič nám stál přímo v cestě – nohy široce rozkročené, hlavu, na níž trůnila až neskutečně malá ťubetějka, mírně nakloněnou na stranu. Ťubetějka se pyšnila mistrovským vyšíváním – drobné korálky těsně přiléhaly jeden k druhému, vytvářejíce poutavý vzor. Nosič držel ruce tak, aby byly vidět, a vypadalo to, že jsou prázdné. Byly to jen obyčejné ruce dobrého Nosiče, hladké a klidné.

Zatímco jsem se k němu blížil, letmo jsem ho prohmatal, ale zpočátku jsem neobjevil žádného Zářného, jenž by se mi vyrovnal – ani za ramenem, ani u pasu, ani pod záhyby mírně shrnutého pláště, ani…

Jedna ruka Nosiče znenadání vymrštila do podvečerního chládku zmuchlané klubko, a to vzlétlo jako bělostný krajkový motýl, který zůstal na okamžik viset ve vzduchu; druhá ruka spočinula na neviditelném opasku, v přezce cosi zvučně cvaklo a v příští chvíli se již osvobozený opasek radostně rozezněl, zatímco se rozvíjel do podoby ocelového pruhu a měnil se v Zářného, vítajícího mě rituálním svistotem.

Cizí Zářný stěží postřehnutelně olízl tenoulinkou tkaninu padajícího šátku a jeden motýl se rázem stal dvěma. Kvitoval jsem to pochvalným zhoupnutím a vybavil si přitom, že se zrozenci horké Charzy, jež leží na karavanové cestě jižně od Kabíru, odedávna pyšní svým původem, který odvozují od jazyka Rudného hada.

A můj oděv – všední kožená pochva, sevřená sedmi vinutými prstenci ze zašlého bronzu – mi najednou začal být příliš těsný.

Vyklouzl jsem ven a s chutí se ponořil do kabírského šera – však už také byl nejvyšší čas. Charzáncův Nosič pokrčil kolena, péruje na pevných, jakoby do země vrostlých nohách, a já musel ze všech sil trhnout rukou svého Nosiče vzhůru a šikmo doprava, protože jinak by Zářný z jihu mému Nosiči jednoduše usekl vršek turbanu, což by dle pravidel Besedy znamenalo mou porážku.

Zřejmě musel do hlavního města přijet teprve nedávno, neboť v opačném případě by rozhodně nepočítal s tím, že ukončí naši Besedu hned prvním máchnutím. Možná jsem za Charzáncem zaostával co do pružnosti (a koneckonců, kdo ne?), ovšem co se rychlosti týče, převaha rozhodně nebyla na jeho straně.

„Výtečně, Rovný!“ zazvonil návštěvník z Charzy, když se celý rozvibroval po nárazu. Zdálo se, že ho toto neosobní oslovení z nějakého důvodu těší. „A co kdybychom…“

Zbytečně tím ztratil drahocenný čas. Odmrštil jsem upovídaného Charzánce stranou, načež jsem svého Nosiče lehounce šťouchl do dlaně. Jeho tělo poslušně zareagovalo a kleslo na jedno koleno, čímž mi umožnilo hned dvakrát probodnout plášť charzánského Nosiče – poprvé těsně vedle ramena, podruhé hned u pravého lokte. Pocítil jsem palčivý dotek cizího a cizorodého těla.

I když jsem se v obou případech otřel o Nosičovu kůži – nejdřív naplocho, pak i čepelí –, na křehkém a zranitelném povrchu nezůstal ani náznak škrábance.

Je přinejmenším pošetilé poškozovat cizí Nosiče – vždyť jejich příprava, aby mohli náležitě sloužit Zářným, trvá dlouho a stojí nemálo úsilí. Ostatně, sebejistý Charzánec by si nejspíš mohl vybrat někoho zdatnějšího…

Až ve chvíli, kdy jsem opouštěl uličku, mi došlo, že jsem se Zářnému z Charzy po skončení Besedy zapomněl představit, a zalitoval jsem toho.

Nic by nemělo být na překážku zdvořilosti, ba ani zaneprázdněnost či podrážděnost.

Jsem přece rovný meč Tuan-ťien z meilanských Zářných, přezdívaný Jednorožec.

A mým Nosičem je Čen Ankor z wejské větve Ankorů.

Ale ne že by na tom záleželo.

2

Po návratu domů jsem vyšel do horního sálu, zachytil se jedním prstencem pochvy za hák a přilnul ke svému oblíbenému mechlijskému koberci. Dočista jsem se zapomněl převléknout. Mé myšlenky se točily jen a jen kolem podivného setkání za věží al-Kutúnu, a tak jsem slabounkým vnitřním šťouchnutím propustil svého Nosiče. Ten ihned opustil sál, přičemž cestou ještě narovnal ochrannou mříž před planoucím krbem.

Musel jsem pobýt o samotě.

Kabír jsem neopouštěl už hodně dlouho, takže jsem tu byl dostatečně známý, aby mě nikdo nepodroboval takovýmto zkouškám. A o tom, že by se někdo jen tak, za chodu a bez náležitých ceremonií, odvážil zatáhnout Jednorožce do ztřeštěné Besedy, vůbec nemohlo být řeči – alespoň jsem si to doteď myslel. Takové kratochvíle mají svůj půvab v mládí, kdy se tělo chvěje přemírou energie a mysl nezralého Zářného zatemňuje touha po dobrodružství.

Ach mládí, mládí, proč jen se tak rádo přeš a něco dokazuješ? Ke všemu skoro vždy nevhod – ne tam a ne tomu, komu je potřeba…

V mém věku – a já už vystřídal pět Nosičů, dávaje přednost úslužnému a zručnému rodu Ankorů z Horní Weje, ztracené uprostřed písečných přesypů na samém okraji Meilanu –, tak tedy, v mém věku bohatě stačí šest nebo sedm tradičních turnajů ročně, nepočítaje obyčejné a vcelku pravidelné Besedy se známými Zářnými.

Asi nejčastěji jsem se setkával s Vlčí metlou – rozeklanou píkou z ulice Lou-Razcha, jež svým vzhledem připomínala jelení paroží nebo možná rozcuchaný ocas stepního vlka –, jenomže ta před týdnem odvezla svého Nosiče kamsi do hor. Mám-li být upřímný, hodně se mi po Metle stýskalo, a tak jsem doufal, že když už nestihne začátek nejbližšího turnaje, vrátí se alespoň na jeho druhou polovinu.

Tak rád jsem proklouzával mezi jejími rozvětvenými výčnělky. Bylo to… Bylo to nádherné. Něco úplně jiného než můj přítel a soupeř, espadon Gwenal Loulezan, věčně familiární, jako ostatně celé jeho obouruční příbuzenstvo – ten se během Besedy ustavičně snažil dopadnout celou svou úctyhodnou vahou, a mně pak nezbývalo než spěšně pružit a uhýbat stranou. Nakonec se Gwenal pokaždé vzdaloval drze rozvalený na rameni svého mohutného Nosiče z plemene světlovlasých seveřanů, jeho dlouhá obnažená čepel výraz okázalého opovržení.

Zavrtěl jsem se při vzpomínce na minulé křivdy, ale hned jsem se zase uvolnil, když jsem si uvědomil, že tyto křivdy už skutečně patří minulosti. Na nedávném turnaji, který se konal na vnějším nádvoří hradu Bouraouía, jsem přece jen nachytal Gwenala uprostřed jeho vrcholného čísla – mocného, shora dolů vedeného seku. Můj hrot se lehounce otřel o ohryzek na žilnatém krku jeho Nosiče, a dokonce i sebevědomý espadon moc dobře věděl, jakou váhu jediný můj dotek má.

‚Rosteš, Jednorohý‘ pohvízdl si tenkrát Gwenal rozčarovaně, zatímco zvolna klesal dolů, a snad poprvé nijak nespěchal s tím, aby se uvelebil na rameni svého Nosiče. ‚Jen dej pozor, ať se samou pýchou neztupíš…‘

Zasalutoval jsem loulezskému obrovi; od té doby se mi vzpomínka na hrad Bouraouia a můj tehdejší triumf často vracela.

Ale stejně – kde se vzal ten podivný Charzánec? U Bouřné čepele – byla to náhoda, anebo se v tom skrýval nějaký úmysl?! Byl to nedávno dorazivší mladý provokatér, nebo zkušený Zářný, který chtěl prozíravě vyzkoušet síly o samotě, bez diváků…?

Dřevo v krbu již téměř dohořelo. Do sálu začali proudit Nižší Zářní mého domu, pohupujíce se na opascích svých Nosičů; jejich stejné pochvy – fialové a zdobně vyšívané stříbrem – se i v nastalém šeru slabě leskly.

„Zdravíme tě, Vyšší Tuane!“ zacinkali úsečně Nižší, zatímco se jejich Nosiči tlačili kolem krbu, prostírali stůl, přesouvali křesla a za doprovodu tichého šustotu sametových rolet stírali neexistující prach z vitrážových okenních skel.

Kývl jsem jím ze svého koberce na pozdrav. Některé Nižší jsem znal dlouho, už od narození – odnepaměti totiž patřili ke svitě meilanských rovných mečů Tuan-ťienů. Těm s maličko zakřivenými, ač oboustranně broušenými čepelemi a s ozdobně tepanými číškami, chránícími jílce, patřili Nosiči, kteří osobně obsluhovali Nosiče Čena. Ti ostatní – krátké a široké dýky s plebejskými móresy – měli na starosti nespočet nepodstatných drobností.

Tak například důkladně zavřít okna, aby vzduch v místnosti zůstával suchý a teplý – či přesněji dohlédnout na odpovídající činnost jím svěřených Nosičů –, nebo rozmístit džbány, ve kterých šplouchala hustá červená tekutina. Stejná koluje i v žilách Nosičů, ovšem říká se jí „krev“, zatímco ta ve džbánech se nazývá „víno“.

Tekoucí krev znamenala poškození Nosiče a neodpustitelné pochybení Zářného, kdežto tekoucí víno bylo občas nezbytné, třebaže navozovalo stav opilosti, v němž nad sebou Nosiči ztráceli kontrolu. Žádný Zářný se s opilým Nosičem nezúčastní ani všední Besedy, natožpak turnaje. Ne že by se to snad zakazovalo…

A bylo jedině dobře, že žádný takový zákaz neplatil. Ostatně, k opojení a k tomu, proč já – meilanský Jednorožec – upřednostňuji před všemi ostatními rod Ankorů Wejských, se ještě určitě vrátím.

Ale až někdy jindy.

3

Zaplály svíce.

Už už jsem se chystal přikázat, aby mě vysvlékli – mám totiž rád chvíle, kdy po mně tančí odlesky živého ohně i barevné stíny okenních vitráží a má leštěná čepel připomíná kůži hada po koupeli –, ale vtom se stalo něco nepředvídaného.

Na prahu sálu se zjevil končíř Zarrahíd, který u mě již bezmála sto let zastával funkci majordoma. Jeho minulost – myslím tím minulost předtím, než vstoupil do mých služeb – byla zahalena rouškou ta jemná. Věděl jsem jen, že tento úzký a dravě protažený končíř, jehož žlábek táhnoucí se po téměř celé délce čepele je u rodilých Kabířanů krajně neobvyklý, pochází odkudsi ze západu, z Orazmu nebo možná z Hiny – zemí, rozkládajících se podél levého ramene žluté řeky Súsy a spojených s Kabírským emirátem vazalskou přísahou.

Ostatně, Zarrahídova minulost mě zajímala pramálo. Bohatě mi stačilo, že nyní se na každém ze čtyř vzájemně propletených pruhů černého kovu, tvořících záštitu mlčenlivého končíře, skví můj rodový symbol – vzpínající se jednorožec. Krom toho jsem už nejednou měl možnost se přesvědčit o Zarrahídových schopnostech i o jeho bezvýhradné oddanosti, zatímco způsoby by mu mohl závidět nejeden urozený Zářný.

Například já jsem mu je záviděl docela často. A některé jsem přejímal, aniž bych se za to byť jen trochu styděl.

Končíř Zarrahíd čímsi připomínal svého stávajícího Nosiče – hubeného a kostnatého, se snědou nevýraznou tváří a okázale rovnými zády.

„Přišel k vám host, Vyšší Tuan-ťiene!“ Končíř se uctivě zhoupl a na okamžik strnul v přísně vertikální poloze. „Mám ho pozvat dál?“

„Kdo je to?“

Žádné hosty jsem neočekával.

„Slunci podobný oslnivý jatagan Šešes Abú Salím farr-la-Kabír!“ zazvonil končíř táhle, nedávaje mi na vybranou.

A on se mě ještě ptá, jestli ho má pozvat dál…

Šešes Abú Salím, jatagan z vládnoucí dynastie a co do postavení fakticky první mezi Zářnými bělostného Kabíru, rozhodně nepatřil k hostům, které by bylo možné odmítnout.

Když říkám „první co do postavení“, mám tím na mysli právě společenské postavení, nikoli mistrovství. Během Besed totiž postavení ani původ Zářného nehraje naprosto žádnou roli; koneckonců, svou čepel jsem nejednou zkřížil i se Zarrahídem, přičemž tento vyškolený majordomus byl mimo službu zdatným a nelítostným Spolubesedníkem. Navenek jsme si trochu podobní a musím se přiznat, že svého času jsem od Zarrahída nepřejímal pouze jeho vytříbené způsoby.

Ovšem abych byl spravedlivý – i když se urozený jatagan Šešes Abú Salím farr-la-Kabír svým mistrovstvím neřadil mezi první tucet Zářných hlavního města, do druhého tuctu již náležel zcela nezpochybnitelně, a to už něco znamenalo. Pravda, Abú Salím se nezřídka vyhýbal Besedám s vlivným klanem Naginat Rjúgoku nebo s Vlčí metlou a jejími družkami, dávaje přednost soupeřům své velikosti. V tom jsem s ním ovšem byl zajedno, byť ne vždy. Vlastně, v poslední době zdaleka ne vždy.

„Mám ho pozvat dál?“ zopakoval končíř.

Souhlasně jsem pohnul střapci na hlavici jílce a Zarrahíd odsunul svého Nosiče stranou, aby uvolnil cestu.

Abú Salímův hřmotný Nosič, jehož svěšený knír se zakroucenými konečky připomínal obrácenou záštitu arogantních stiletů z Larbonny, se obřadně přiblížil k mé stěně se vznešeným Šešesem v natažených rukou. Poté nakratičko strnul bez hnutí; zlatá výšivka na jeho brokátovém chalátu se matně zatřpytila ve světle svící. Stačil jsem si všimnout, že i samotný Šešes Abú Salím si dnes oblékl pochvu ze semiše obarveného purpurem, s otiskem trojlístku a osmihrannou leštěnou násadou – a v příštím okamžiku již jatagan Šešes zašelestil na pozdrav, klesaje na santalový podstavec pro hosty.

Abú Salím visel nerad, neboť – stejně jako u všech jemu podobných jataganů – se tím jeho těžiště posouvalo příliš blízko k rozšiřujícímu se konci čepele. Jatagany visící na stěně proto vždy působily poněkud neohrabaně. Kabírští Zářní však moc dobře věděli, nakolik klamný je tento dojem; vždyť i já sám jsem nejednou viděl, s jakou lehkostí Jeho Výsost roztíná hrubé sukno, ovinuté v deseti vrstvách kolem ocelového drátu. Šešes vůbec vynikal hbitostí vskutku mimořádnou.

Ba i obouruční hrubián Gwenal Loulezan se vyhýbal se svými bratry espadony (navzdory tomu, že Loulez nepatřilo mezi vazaly Kabírského emirátu) tomu, aby Abú Salíma na veřejnosti nazýval Šešesem, a to přesto, že jatagan měl své první jméno – či spíše přezdívku – upřímně rád. Toto slovo v jazyce jeho předků, Divokých čepelí, které kdysi přivedly své horské Nosiče do Kabíru, označovalo blesk nebo také „čelo Nebeského býka“.

A urozený jatagan byl tohoto pojmenování plně hoden.

Pohnul jsem se v úkloně, jež odpovídala hostovu významu, a už už jsem se chystal přikázat sluhům, aby mi přinesli nové šaty, když vtom se Abú Salím zavrtěl na podstavci a lišácky na mě mrkl zeleným smaragdem, zdobícím jeho jílec.

„Jak jen nesnáším tyhle sváteční šaty,“ prohlásil zvesela, když se pohodlně uvelebil. „Tu tlačí, tu dřou, ale nic naplat – palácoví úzkostlivci si to nenechají vysvětlit. Mít tak na týden na dva tvého Zarrahída – ten by jím všem ukázal, z jaké strany se olejuje čepel.“

Pochopil jsem, že rozhovor, který mě čeká, bude neformální. Nosič Čen již čekal za Abú Salímovým Nosičem, a tak jsme je oba – aniž bychom se na tom domlouvali – poslali ke stolu pít jejich milované víno. Nižší Zářní se ihned jali úslužně starat, aby těm dvěma nic nescházelo, ovšem celou dobu vrhali kosé pohledy tu na mě se Šešesem a tu zase na končíře Zarrahída, stojícího nehybně u dveří.

Abú Salím nevěnoval Nižším naprosto žádnou pozornost.

„Hezké to tu máš, Jednorožče,“ pronesl zasněně; černý lak jeho násady se přitom slabě zaleskl. „Ticho, klid… Ne jako u mě v paláci. Upřímně, závidím ti…“

„Mám rád klid… Šešesi,“ odpověděl jsem, rozhodnut přistoupit na nabízený tón hovoru. „Víš přece, že my Meilaňané jsme v hloubi duše poustevníci. Audience a procesí – to není nic pro nás. Vždyť mně na něco takového jednoduše chybí vhodná pochva, a oplet jílce mám celý odřený a ošoupaný…“

„Nehraj si na chudáka,“ ušklíbl se jatagan. „Všechno máš. Tím spíš, že tu jsem právě z takového důvodu. Znáš mého strýce z druhého kolena – Farchada Abú Salíma il-Rachše farr-la-Kabír? Je mi jasné, že je to pěkně dlouhé jméno, ale však se také o strýčkovi nedá říci, že by byl krátký… Tak znáš ho nebo ne?“

Přikývl jsem. Il-Rachše – neboli Křídlo bouře – jsem viděl, když jsem skládal osobní vazalskou přísahu vládnoucímu rodu farr-la-Kabír, a pak ještě několikrát na dávných turnajích. Těch, které se konaly v posledních letech, se il-Rachš z jakýchsi osobních důvodů neúčastnil, ale já si stejně moc dobře pamatoval jeho úmyslně chudý jílec prostý stříbra i drahokamů, úsečný způsob Besedování i jeho oblíbený rozmáchlý úder, který používal při roztínání předmětů.

Kolik času už od té doby uplynulo? Nemálo…

Šešes měl vskutku nezapomenutelného strýčka. Farchad Abú Salím il-Rachš farr-la-Kabír se těšil pověsti nejstaršího kabírského Zářného; povídalo se o něm, že si pamatuje dokonce i věk Divokých čepelí, třebaže tomu se dalo uvěřit opravdu jen stěží.

Jatagan spokojeně zahoupal prověšeným řemenem pochvy.

„To je dobře,“ prohlásil. „Moc dobře…! Víš, Jednorožče, Farchadovu Nosiči se před třemi dny narodilo mládě. Zdravé a silné, i když trochu uřvané, ani trochu jako ta předchozí nedochůdčata… A tak se strýček Farchad rozhodl, že si vychová nového Nosiče. Protože, jak říká, ruka toho starého už není, co bývala. Navíc to vypadá, že je mládě levák; tohle il-Rachš umí vycítit – koneckonců pro ně má velkou slabost… Zkrátka a dobře, zítra se bude konat Obřad zasvěcení. Přijdeš? Vždyť kdo z meilanských Vyšších je teď v Kabíru? Jenom ty a pak ještě Tessen Sedzi, ovšem tenhle bojový vějíř už nikam nejezdí přinejmenším osm let. Vy Meilaňané jste vážně poustevníci…“

Zamyslel jsem se. Takové pozvání, navíc přímo od Šešese (Nebo snad dokonce od samotného il-Rachše?! Mohl bych se na to zeptat, ale asi by to zapůsobilo dost nevhodně…), bylo skutečně lichotivé. Lichotivé, ale tak nečekané, že jsem se nad ním musel pořádně zamyslet. Jak svým původem, tak i postavením tady v Kabíru jsem si plně zasluhoval účastnit se Zasvěcení Nosičů vládnoucí dynastie – na druhou stranu, až doteď dávaly urozené jatagany přednost tomu, aby se členové jejich rodiny odebírali na dočasný odpočinek (než nový Nosič vyroste a bude náležitě vycvičen) bez přítomnosti kohokoli cizího.

Krom toho celá záležitost obyčejně probíhala bez zbytečné okázalosti. V krajním případě dostávaly pozvání příbuzné šavlové klany, jejichž předkové a předkové jataganů farr-la-Kabír vzešli ze stejných náhorních plošin – křiví celokovoví Malchusové s čepelemi v dolní pětině rozšířenými a k hrotu seříznutými obloukem, nebo nespolečenští Kilidžové ze soutěsek Ozeku, tvarem podobní ubývajícímu měsíci. A zřídka ještě málo početní Šamšírové z průsmyku Roch…

A já se ptám – co s tím mají společného meilanští Vyšší? A já už navíc nebyl doma ani nevím jak dlouho! Když jsem do Kabíru dopravil Cho Ankora, praděda mého nynějšího Nosiče Čena, natrvalo se jsem se v hlavním městě usadil… A domů už nejezdím ani na návštěvy. Ano, přesně tak – na návštěvy domů…

Představil jsem si, jak pyšný Šešes Abú Salím zve na Zasvěcení Tessena Sedziho a jak zatvrzelý vějíř odmítavě pohybuje lety ztemnělými destičkami, ostrými jako břitva, přičemž poukazuje na svůj pokročilý věk a lásku k samotě – a v tu chvíli jsem pochopil, že pozvání přijmu.

„Bude mi ctí,“ odpověděl jsem. „Rozhodně dorazím.“

„To je báječné!“ zaradoval se Šešes upřímně, a mně se najednou zazdálo, že jatagan pod rouškou nenucenosti úporně skrývá skutečný důvod své návštěvy a že jsem právě souhlasil nejen se svou přítomností na Obřadu zasvěcení, ale i s něčím dalším, s čím by dost možná bylo lepší nesouhlasit.

Copak mám málo starostí…? Ten nepochopitelný Charzánec, Metlin odjezd bez naděje na brzký návrat, a teď ještě tahle nečekaná náklonnost k Meilaňanům, projevovaná vládnoucím rodem farr-la-Kabír…

„Jednoduše báječné! Protože jinak by na takových slavnostech jeden pomalu samou nudou zrezivěl! Určitě přijď, Jednorožče, a vyprávěj nám něco zajímavého… Vzpomínáš, jak nás tvůj bratr, Velký Ta-tao-šu, než se vrátil domů, bavil povídáním o vašich legendách? O taženích Divokých čepelí, o podzemní kovárně Nurinze, o mrtvých Zářných s věčné teplými čepelemi… Jak jím jen říkáte? Že by Nezářní?“

„Matní. Říkáme jím Matní…“

Ta slova mi uklouzla bezděky. Nebylo to něco, o čem by stálo za to naprázdno břinkat po západu slunce. Šešes měl pravdu – ve starobylém Meilanu přetrvávala víra v mnohé, před čím většina ostatních Zářných emirátu raději zavírala oči, anebo alespoň předstírala, že je zavírá… Jenomže mně se je zavřít nedařilo. Ostatně, oči se podstatně lépe zavírají Nosičům, zatímco v Meilanu se říká: ‚Před strachem se do pochvy neschováš.‘

Šešes nevěděl, proč můj starší bratr Ta-tao-šu, vedle něhož Šešes a dokonce ani obr Gwenal nevypadali ani zdaleka tak velcí, loni v létě náhle všeho nechal a spěšně opustil Kabír. Koneckonců, vždyť ani já sám jsem neměl ponětí, co obsahoval vzkaz od našich stařešinů, jenž přiměl Velkého Taa, aby se vrátil do Meilanu. Nejspíš si řekli, že je na to Jednorožec prostě příliš mladý…

A to ještě Šešes nevěděl, proč mladý meilanský výkvět, potomci tří našich nejpřednějších rodů – Jednorožci-Ťienové, Sivé lístky i Ťian-kou s hákem poblíž hrotu, jediný dědic Orlích spárů – svého času opustili vlast a rozptýlili se po světě. Já a Ta-tao-šu jsme se usadili v Kabíru, ostatní setrvávali kdovíkde…

Ostatně, bylo jedině dobře, že to neví. Já sám, coby nejmladší z našeho rodu, toho vím dost málo – vlastně jen tápu v dohadech –, tak proč by o tom měl vědět Šešes?

„No ano, přesně tak.“ Šešes se spokojeně otřel o vystýlku podstavce, tvořenou třemi vrstvami plstě. „Samozřejmě, že Matní! A já si pořád nedokázal vzpomenout… Ptal jsem se Farchada, ale z toho jsem nedostal ani slůvko. Vypadá to, že už na něho stáří pořádně doléhá. Nejradši by rozetnul vejpůl vlastní stín. Ale to nic, to jsou jenom takové naše rodinné záležitosti… Hlavně přijď, Jednorožče, určitě přijď!“

Ještě asi hodinku jsme probírali nejnovější drby a další světské nepodstatnosti, a pak se Šešes Abú Salím začal náhle chystat k odchodu, jako by si vzpomněl na nějaké neodkladné povinnosti.

„Na otevřeném turnaji v Haffě,“ prohodil jatagan letmo, zatímco se jeho Nosič zvedal od stolu a upravoval si na objemném břichu rudý pás, „se Engerovi – asi ho neznáš, je z rodu Křivých Kilidžů – stala taková nepříjemnost. Zkrátka a dobře – poškodili mu Nosiče. Pořádně. Víš přece, jak jsou šavlové klany prudké a vznětlivé a že proto potřebují mladé Nosiče. A tenhle přišel o nohu. Nadobro, má ji uťatou nad kolenem. A samotnému Engerovi zbyl na čepeli pořádný zub…“

„Kdo?“ vpadl jsem mu do řeči, zapomínaje na pravidla slušného chování; celého mě rázem polil chlad. „Kdo to byl? Možná někdo z nezkušených, nedávno ukutých? Ale ne, to je přece hloupost, takové by na otevřený turnaj nepustili, vždyť by neprošli ani sítem prvního sekání…! Anebo si nějaká halapartna nevšimla, že je její Nosič nemocný – i to se stává…“

„Stává,“ vyhnul se oslnivý farr-la-Kabír přímé odpovědi. „Stává se leccos. A v Durbanu se také stalo… Když se něco stává, tak to znamená někdy dřív, přičemž natolik dávno, že už se na to pomalu zapomnělo; ale když se něco stalo, je to skoro teď, dnes nebo v krajním případě včera…“

Nedopověděl.

„Přijď na Zasvěcení,“ dodal už ode dveří. „Ty budeš vyprávět, my budeme vyprávět… A rázem bude čas plynout veseleji.“

Když jsem osaměl, představil jsem si Kilidže se zubem na čepeli, načež jsem se zamyslel, jaké to asi je – mít teplou a matnou čepel.

Přiznám se, že mě až do rána trápily noční můry.

Zdálo se mi o poškozených Nosičích. Cítil jsem opojně přesládlý pach rudého vína, tryskajícího z rozseknutého masa.

Nosič Čen strávil celou noc nad džbánem, a já ho ze sálu nevyháněl.

4

Ráno, někdy v polovině čtvrté hlídky, jsem vyslal Zarrahída, aby zjistil přesný čas konání Obřadu zasvěcení – včera jsem se na to Šešese nějak pozapomněl zeptat – a zároveň aby si vyslechl nejčerstvější městské klepy. Zarrahíd nebyl nejlepším sběratelem fám a zvěstí; zato však můj končíř dokázal okamžitě prosévat plevy jalového tlachání a nacházet v nich vzácná zrnka pravdy, což mě momentálně zajímalo ze všeho nejvíc.

Doufal jsem, že z kalných vod lehkomyslnosti vylovím pstruha rozumu, jak občas říkával Třízubý Kra, který s oblibou trávil volné chvíle na březích Ayeru nebo Bek-neše, věčně zpěněných horských bystřin severovýchodně od Kabíru, kde chytal hbité stříbřité ryby.

Květnatý sloh byl zrovna v módě. A šlo o zatraceně nakažlivou věc… S lítostí jsem zaznamenával, že dokonce i při Besedách se před úspornými a jasnými výpady nebo seknutími dávala přednost dlouhým „frázím“ se spoustou nezřetelných náznaků a dvojsmyslů. O velkoměstských mravech se bohužel nedalo říci, že by byly zrovna na úrovni…

Neuběhlo ani půl hlídky, a končíř už byl zpět. Jílcem pochvalně poplácal zpoceného Nosiče po boku a prohlásil, že se v Kabíru nic nepovídá. Tedy, ne že by se nepovídalo vůbec nic a ne že by Zářní hlavního města schovali čepel hovornosti do pochvy obezřetnosti… A tak dále, a tak podobně – končíř pronesl ještě spoustu slov obdobného ražení.

V duchu jsem proklel Třízubého Kraa a jeho způsob vyjadřování.

Když mi však konečně došlo, proč je obvykle mlčenlivý Zarrahíd najednou tak mnohomluvný, měl jsem co dělat, abych se nerozesmál na celé kolo.

Přísahám na hřmící kovadlinu Nuringy – on se mě jen pokoušel rozveselit! Po Šešesově návštěvě a následné bezesné noci jsem zřejmě nevypadal nejlépe, a tak se věrný Zarrahíd snažil navrátit rozladěnému Jednorožci ztracený lesk.

A musím připustit, že se to končíři povedlo. Pravda, ne na moc dlouho, neboť má zvedající se nálada se rychle propadla zpět do hlubin unylosti, když jsem se zamyslel nad tím, proč asi všichni Zářní tak náhle oněměli. Sloh nesloh, věděl jsem, že by se Zarrahíd nikdy nesnížil k tomu, aby mi lhal.

Tak Kabír že tři dny před turnajem mlčí?! To spíš dřevo odmítne hořet v ohni a voda přestane způsobovat rezivění! Ale přece jen…

Copak mě přízraky z meilanských legend doženou až tady v Kabíru? Neznám tě, Křivý Kilidži se zubem na čepeli a navždy poškozeným Nosičem, ale pokud se v malé Haffě objevili Matní, pak tvůj osud potká i mnohé další. Utěšuje tě to, Kilidži? Mne ani trochu.

„Vše připraveno k výjezdu, Vyšší!“ oznámil Zarrahíd ihned poté, co vyslechl přispěchavšího sluhu z řad Nižších.

No ano, vždyť já se vlastně chystal do města…

A venku před vnitřní branou již do velkých kamenů, jímiž bylo vydlážděno nádvoří, nedočkavě bušila kopyta dvou koní, právě přivedených ze stájí; Zářný portýr – Jižní trojzubec Čcha, jemuž se přezdívalo Třetí dračí vous – si opovržlivým pohledem měřil pobíhající podkoní, pochopitelně Nosiče.

Tohoto portýra mi svého času doporučil Zarrahíd, a od té doby Třetí dračí vous nepřetržitě střežil vchod do kabírského sídla rodu Tuan. Nepřetržitě proto, že trojzubec měl hned dva Nosiče, takže zatímco jeden jedl nebo spal, druhý byl připraven vykonávat službu.

Bylo na tom cosi nepatřičného, ale důvěřoval jsem Zarrahídově volbě; krom toho, Třetí dračí vous se nikdy neúčastnil Besed, takže nezavdával žádné důvody k pomluvám. A když jsem ho jednou pozdě v noci náhodou zahlédl, jak tančí po prázdném nádvoří, přičemž si přehazuje zvonící měsíc mezi svými vlnitými čepelemi, úplně jsem se nad zvláštnostmi svého portýra přestal zamýšlet.

Zato jsem se začal za úplňku s oblibou dívat z okna.

O tom všem jsem uvažoval, zatímco Nosič Čen vycházel na nádvoří a nasedal na koně – to se ví, že přitom odhrnul levý cíp svrchního chalátu ze zeleného hedvábí, aby mi tkanina nezakrývala výhled a nebránila mi během vyjížďky rozmlouvat se Zarrahídem. Samotný končíř, který mě doprovázel, se jako vždy uvelebil u pravého boku svého Nosiče, jenž stejně dobře vládl oběma rukama – proto jsme se při každém výjezdu do města ocitali těsně vedle sebe, což samozřejmě velmi usnadňovalo vedení soukromých hovorů v pouliční tlačenici.

A nikoli nutně pouze na koňském hřbetu.

„Otevřete bránu Tuan-ťienovi, Vyššímu Meilanu!“ zazvonil úsečně a pánovitě končíř Zarrahíd, který striktně dodržoval jak veškeré náležité intonace, tak i rituální vzdálenost mezi námi, jež činila přesně jedna a půl délky mé čepele. Samozřejmě, že by mi bránu otevřeli i tak, bez přímého rozkazu, jenomže tradice jsou tradice, a kdo jsem, abych měnil něco, co ustavili již mí dávní předkové?

A kdybych už něco chtěl měnit, určitě bych nezačínal rituálem výjezdu do města.

Nosič Čen se nadzvedl v sedle, aby našel co nejpohodlnější polohu, a poté se podpatky zlehka dotkl koňských boků. Nervózní zvíře se pod námi ihned roztančilo, přičemž stříhalo ušima a snažilo se vzepnout. Zvučně jsem koně pleskl po zadku, zatímco Nosič Čen silně zatáhl za otěže; chvíli nato jsme vyrazili vpřed, míjejíce mladicky vypnutého Třetího vouse.

V koních se vůbec nevyznám – a vůbec se to nestydím přiznat. Někteří kabírští Zářní upřednostňují jízdní Besedy do té míry, že se s nimi nedá mluvit o ničem jiném než o sedlech, o správném posedu Nosiče a o všemožných výhodách seknutí v plném trysku. Jen ať si to užijí… Rod Tuan samozřejmě uznával koně, ovšem jen coby pohodlný dopravní prostředek, zatímco Besedy jsme odjakživa raději vedli postaru – ne na poskakujícím hřbetě hloupého zvířete, nýbrž s docela obyčejnou, ale o to spolehlivější zemí pod Nosičovýma nohama.

A právě z toho důvodu, že meilanští Tuan-ťienové Besedují zásadně pěšmo, jsme vždy uznávali především bleskurychlá bodnutí, zatímco sekání nás nechávalo chladnými. No, snad jedině v krajním případě…

Ostatně, nepochyboval jsem o tom, že v kabírských stájích, patřících Jednorožci z Meilanu, rozhodně nežvýkají oves ti nejhorší koně těch nejhorších plemen. Zarrahíd si na jejich výběru určitě dal pořádně záležet… Však mě také následuje s nedbalou elegancí, jako by se snad v sedle narodil!

A stejně by mě trochu zajímalo, kde se vlastně můj úžasný majordomus, můj přísný a mlčenlivý Zarrahíd narodil doopravdy…

„Kam se vydáme, Vyšší?“ otázal se Zarrahíd taktně, když popohnal svého koně, aby srovnal krok s mým.

Končíř za hranicemi mého sídla, a navíc o samotě, poněkud povoloval ocelové obruče zdvořilosti, jež obvykle svíraly jeho chování. Krom toho Zarrahída po jeho ranní vyjížďce do ulic zvolna se probouzejícího Kabíru očividně něco znepokojovalo.

„Tam,“ opáčil jsem neurčitě, přičemž jsem si usmyslel, že nad tím, kam se doopravdy vydáme, nezačnu uvažovat dřív, než třikrát zabočíme doleva a dvakrát doprava…

Nakonec jsem ale uvažovat nemusel. Hned po prvním odbočení doprava jsme zjistili, že ulici před námi uzavírá dav Zářných s jejich rozrušenými Nosiči. Zarrahíd se už už chystal vyrazit vpřed, aby nám proklestil cestu – v tlačenici se naštěstí nenacházel žádný z Vyšších –, ale já ho slabým pohybem ruky zarazil. Sesedli jsme z koní.

Jakýsi mladičký tesák s mírně zahnutou čepelí a legračně prohnutou příčkou-záštitou na krátké rukojeti ochotně souhlasil, že – pochopitelně za náležitou odměnu – pohlídá naše zvířata. Jeho vytáhlý Nosič si sice urputně žmoulal bělavé chmýří nad horním rtem, ale otěže ve druhé ruce svíral dostatečně pevně a odhodlaně, a tak končíř zakrátko s jistotou zaujal místo přede mnou a jal se razit cestu hlučícím davem.

„… slyšeli jste to?“

„Ne, co se vlastně děje…?“

„Zkrátka, v Haffě to bylo stejné…“

„Co dělají úřady? Ptám se vás, dělají něco úřady?“

„A proč se na to ptáte zrovna mě? Copak jsem já nějaký úřad?! A přestaňte mě škrábat do boku, jsem čerstvě nalakovaný, od včerejška…“

„… a to je na tom nejdivnější – hned u jílce! V tom nejširším místě…“

„Znal jste ho osobně? A co teda? A…“

„Jsou to jen báchorky! V naší osvícené době by se nemělo věnovat tolik pozornosti…“

„Báchorky? Copak si vážně myslíte…“

„Moje třásně! Urvete mi třásně…!“

„A zrovna před Zasvěcením…“

„Čím Zasvěcením?“

„Čím asi?! V předvečer turnaje bude novorozeného Nosiče zasvěcovat samotný Farchad il-Rachš!“

„A co jako já? Já nic… Jenom se říká, že v Durbanu…“

Zarrahíd náhle zahnul stranou, zatímco Nosič Čen prudce zastavil, jako by se bál, že na něco šlápne. A já… Já jsem uviděl to, co jsem uviděl.

A rázem se mě zmocnil pocit, jako by se mi pochva – znenadání nesnesitelně horká – pevně nalepila na tělo, asi jako směs hlíny, říčního písku a uhelného prachu před úplně prvním kalením; jenomže tu nebyla žádná pramenitá voda, jež by mě zchladila, vůbec žádná, a já se bál že popraskám, že zmatním a rozsypu se, bál jsem se…

Přímo přede mnou ležel mrtvý Zářný. Kdybych chtěl, mohl bych se dotknout – stačilo by se jen trochu natáhnout –, ovšem to bylo asi tím posledním, co bych si přál.

Neznal jsem ležícího osobně. Jen jsem věděl, že to musí být některý z místních Šamšírů, a to nepříliš bohatý, jak napovídalo skromné zdobení. Čepel šavle byla zlomená asi tři palce nad prasklou záštitou s useknutou kuličkou na jednom konci. Křivá čára zlomu vzbuzovala ty nejtemnější myšlenky – i když, jaké jiné myšlenky bych asi čekal v takovém okamžiku?! –, zatímco zbytek Zářného se posypán nahnědlým prachem válel o kus dál. Hrot se dotýkal boku Nosiče, rozťatého od klíční kosti po slabiny.

Jako figurína na turnaji, napadlo mě zničehonic. Jedna z těch kožených figurín plných všelijakého harampádí, smíchaného s bronzovými odlitky, na nichž Šešes Abú Salím nebo třeba zmiňovaný espadon Gwenal předvádějí čistotu seknutí. A všichni milovníci dokonale přesných tnutí se již chystají propuknout v nadšený jekot, již opouštějí své pochvy a oslnivě se třpytí v paprscích poledního slunce…

Jenomže figurína nikdy neleží takhle – s uboze a nepřirozeně zvrácenou hlavou a bezvládně nataženou rukou, která vypadá, jako by se i po smrti snažila nahmatat jílec nešťastného Šamšíra, jenž se proměnil ve dvě stejně mrtvé poloviny kdysi živého Zářného.

Leželi naprosto shodně – Zářný i jeho Nosič; snad jen s tím rozdílem, že se nad druhým jmenovaným se bzučením vznášelo hejno tučných nazelenalých much. A k nedaleké hliněné zídce se osiřele tiskla zakutálená bronzová kulička, pocházející ze záštity zabitého Šamšíra.

„S dovolením!“ ozvalo se vedle mě.

Ustoupil jsem stranou. Tři Zářní z rodu těžkých kopí Čchiang, jejichž masivní a široké hroty musely být vyváženy zesíleným opačným koncem ratiště, prošli kolem mě a přiblížili se k mrtvole. Tam si dva z nich lehli na zem, přímo do zaschlé krve. Jejich Nosiči pak přes ně přehodili své pláště a připevnili je k nim svými opasky, načež na vzniklá provizorní nosítka uložili tělo poškozeného Nosiče.

Třetí z Čchiangů se svému Nosiči přesunul na záda, aby mu umožnil oběma rukama opatrně zvednout mrtvou šavli. A já se kdoví proč zastyděl, že neznám jméno zabitého, že jsem se s ním nikdy nesetkal ani při Besedách, ani na turnajích, a že teď už nikdy nedostanu příležitost to napravit.

Nikdy. To jediné slůvko bylo pádnější než Gwenalovo seknutí a neúprosnější než Zarrahídův výpad. Nebo můj vlastní.

Nikdy.

A jak přišla, tak také odešla – tři zasmušilá rovná kopí z rodu Čchiang. Odnášela zlomeného Zářného i rozťatého Nosiče; odnášela prázdnou ulicí krvavou hrůzu, jež zavítala do Kabíru. A ti z přihlížejících Zářných, kteří na sobě měli pochvy či pouzdra, se mlčky obnažili, aby odcházejícím vzdali poctu, všichni ztraceni ve vlastních myšlenkách.

Například já jsem uvažoval o tom, jak něco zhola nemožného občas přichází a povídá: ‚zdravím tě! Pamatuješ si na mě…?‘

„Zdravím tě! Pamatuješ si na mě?“ ozvalo se za mými zády. Zachvěl jsem se a přiměl Nosiče Čena, aby se otočil.

Charzánec si stále hověl ovinut kolem pasu svého křivonohého Nosiče. Rozdíl byl pouze v tom, že teď už jsme nebyli sami pod pochmurnou masou rohové věže al-Kutúnu – obklopoval nás zvolna řídnoucí zástup. Skleslí Zářní se postupně rozcházeli každý po svém, přičemž si v duších odnášeli částečku společné bolesti a zmatku.

„Copak, včera jsi něco nestačil dopovědět?“ otázal jsem se chmurně. Dočista jsem zapomněl na to, že jsem celý večer strávil úvahami nad záhadou Zářného z Charzy. „Tohle je špatné místo i doba na Besedy…“

„Dovol, abych se ti představil, Vyšší Tuan-ťiene,“ pronesl Charzánec s nečekanou pokorou; pak cvakl svorníkem jílce a napřímil se svému Nosiči v ruce. „Jsem Maskin Sedmý, známý jako Pouštní pás, a patřím k Vyšším Zářným Charzy.“

‚A co má být?‘ Stačilo málo a pronesl bych to nahlas.

Naštěstí tu byl můj věrný Zarrahíd, který nevěda o mé včerejší Besedě s Charzáncem strhl koně našeho rozhovoru na stezku zdvořilosti.

„Prokazujete nám velkou čest, charzánský Vyšší Maskine Sedmý,“ vstoupil nám končíř nevtíravě do řeči, načež se uctivě, leč s patřičnou dávkou hrdosti uklonil. „Dovolte mi, Nižšímu Zářnému z doprovodu meilanského rodu Tuan, abych vám představil Vyššího Tuan-ťiena, jenž je v Kabíru znám spíše jako Jednorožec z Meilanu…“

A vtom Zarrahíd najednou zmlkl, čímž obratně přiměl Charzánce, aby buďto prolomil nastalé ticho, anebo se vzdálil.

Pouštní pás se opět ovinul kolem svého Nosiče a jal se pozorně zkoumat Zarrahída – jeho štíhlé tělo, složitou záštitu, tvořenou vzájemně propletenými kovovými proužky, kůží omotaný dřevěný jílec s důmyslným zdobením, masivní kulatou hrušku jílce…

„Jste-li vy, Nižší z doprovodu rodu Tuan, takoví,“ zašelestil zádumčivě, „pak jací asi musejí být Vyšší? Ostatně, já už tak trochu vím, jací jsou… Jsem na dnešek pozván do domu farr-la-Kabír, ó vážený Nižší, jehož jméno neznám a jehož podoba mi vůbec nic neříká, byť zcela nepochybně svědčí o vrozené důstojnosti… Vzkaž Vyššímu Tuan-ťienovi, aby na návštěvě méně vyprávěl a více naslouchal, neboť ten, kdo ví, nemluví, zatímco ten, kdo mluví, neví. Sbohem. Vlastně, vzkaž svému pánovi ještě něco – že se určitě potkáme, ale ne na Zasvěcení…“

A vzápětí jsme se Zarrahídem na ulici osaměli.

„Kam teď, Vyšší?“ zeptal se Zarrahíd, jako bychom naši vyjížďku přerušili na pouhou minutku, a to jen kvůli nějaké nepodstatné malichernosti.

„Zpátky,“ řekl jsem. „Domů.“

„S tím naprosto souhlasím,“ poznamenal končíř a vyrazil ke koním, kteří stáli tam, kde jsme je zanechali. (Naštěstí, protože tesák, ten malý křivák, se mezitím stačil kamsi vypařit!) „Musíte se před Zasvěcením převléknout.“

„Přesně tak,“ zařinčel jsem posupně. „Převléknout se… To je to, co teď opravdu potřebuji ze všeho nejvíc.“

Kapitola druhá

1

Odlesky pochodní úslužně šplhaly po stěnách chodby, jako by čistily cestu zástupu našich stínů, jenž klouzal přes ozdobné plastiky na stropě; ten se nacházel necelou délku mé čepele nad hlavou Nosiče Čena.

Alabastrové basreliéfy byly inspirovány událostmi dávných dob, divže ne ještě z časů Divokých čepelí – jednalo se o příšernou míchaninu propletených Zářných (především kopí a příslušníků dalších dřevcových rodů) a rukou i nohou Nosičů. Tyto nohy a ruce měly leckdy ty nejroztodivnější tvary, s nesmyslnými výrůstky na předloktích a holeních; některé detaily navíc vypadaly jako násilně přerušené, aniž by se stačily rozvinout, což vedlo k úvahám o zlomených Zářných a poškozených Nosičích.

‚Už z toho pomalu přicházím o rozum,‘ pomyslel jsem si podrážděně.

Naše stíny lhostejně zdolávaly všechny nerovnosti štukového stropu – je evidentně neznepokojovalo vůbec nic. Všiml jsem si, jak můj vlastní stín bez viditelné hranice přechází ve stín Nosiče Čena, takže jsme se začínali nepříjemně podobat dvojbytosti s Čenovým tělem a mnou coby ocasem a zároveň jílcem, trčícím z břicha oné obludy.

Co nejpřísněji jsem si všechny takové úvahy zakázal – a skutečně to pomohlo. Prostě jen jdu na návštěvu… Vše je v pořádku… V nejlepším pořádku, aby do mě hrom bacil…! Lepší už to snad ani být nemůže…

Nosiči pochodní zahnuli za roh a my jsme je následovali. Několik okamžiků jsem se pohyboval v téměř naprosté tmě, což na mě zapůsobilo uklidňujícím dojmem. Pravda, během té doby srpovitě zahnutý Machaira Kressos, dosud postupující přede mnou, maličko zaostal – nejspíš aby prohodil pár slov s někým známým –, a tak jsem se náhle proti své vůli ocitl v čele procesí opožděných hostů.

V tu chvíli mě zaujali naši průvodci – Nižší Zářní rodu Abú Salímů (nejspíš patřili k doprovodu samotného Farchada). Vlastně, v první chvíli mi nešlo ani tak o ně, jako spíš o jejich Nosiče, ty s pochodněmi. Nejvyšší z nich nesahal Nosiči Čenovi ani po prsa, avšak lesklé, důkladně naolejované hrudě těchto zakrslíků zdobily úctyhodné reliéfy svalů, zatímco jejich nožky v neuvěřitelně širokých šaravarech cupitaly s překvapivou rychlostí.

Teď už bylo jasné, proč pochodně planou tak nízko a proč se naše stíny natahují až ke stropu. Jak to, že mi to nedošlo už dřív?!

Hned vedle kulatých bříšek Nosičů vykukovali zpod alespoň natucetkrát omotaných pásků neméně svérázní Zářní – zřejmě bratři, neboť na každého zakrslého Nosiče připadali hned dva nebo tři, všichni naprosto stejní. Nemohli měřit více než můj jílec – což znamenalo, že byli dokonce ještě kratší než kterákoli jehlice z nepočetného klanu Kanzaši – a vzhledem připomínali dva mladé měsíce překřížené tak, že špičky jejich srpků ukazovaly opačným směrem.

Ze zvláštních Zářných doslova čišela jejich rázná a nezávislá povaha, kterou mi – ač náleželi pouze k Nižším – nezbývalo než obdivovat.

Jejich prohlížení mě nejspíš zaujalo natolik, že jsem mimoděk pozdržel Nosiče Čena a přiměl ho zpomalit; Machaira Kressos jen tak tak stačil zabrzdit, aby nedloubl mého Nosiče do zad příčkou své zdobené rukojeti.

„Kocháš se, Jednorožče?“ zasmál se bezstarostně. „A dobře děláš… Přiznám se, že když jsem poprvé zavítal do letního sídla Abú Salímů, divže jsem se samou zvědavostí neprohnul na opačnou stranu! Opravdu je nač se dívat…!“

„Co jsou zač, Ženče?“ přerušil jsem ho.

Machairovo celé jméno znělo Machaira Kressos Pallantides, ale všeobecně známým byl pod přezdívkou Bronzový žnec. Patřil k Vyšším z levé větve rodu Omely Kimenské. Ostatně, pokud jsem to správně pochopil, na Obřad zasvěcení byli do sídla Abú Salímů stejně pozváni výhradně Vyšší, takže bylo zcela v mezích slušnosti odpustit si zvučné tituly a spokojit se s přezdívkami – tím spíš, že mé vlastní rodové jméno také nebylo zrovna krátké. Nemluvě o tom, že s veselým Machairou jsem se přátelil divže ne ode dne mého příjezdu do Kabíru.

Machaira se přesunul blíž ke mně.

„Farchadovi oblíbenci,“ sdělil mi důvěrně pološeptem. „Osobní garda starého il-Rachše – zdvojené sekerky jüan-jang-jüe.“

Divže jsem se Nosiči Čenovi nezapletl mezi nohy.

„Kdože?“

„Copak to nejsou tví krajané?“ podivil se pro změnu zase MachairaZnec. „Vždycky jsem si myslel, že se taková jména dávají jedině u vás v Meilanu, a pak možná ještě v předhůří Chakasu…!“

Nesouhlasně jsem zavrtěl střapci na svém jílci.

„Jüan-jang-jüe,“ zopakoval Machaira se zjevným potěšením. „Šešes mi to jednou přeložil – vlastně ani nevím, z jakého jazyka. Každopádně, znamená to buďto ‚sever-jih‘, nebo ‚východ-západ‘, anebo dokonce ‚tam a zpátky, rohy ven‘…“

„No vida,“ přikývl jsem hloubavě, nevěda, zda Žnec mluví vážně, anebo si ze mě podle svého zvyku utahuje. „A jak to, že jsem je neviděl ani ve městě, ani na turnajích? Snad se nestydí za své Nosiče?“

„To sotva,“ usmál se znovu Machaira. „Nejsou to žádní stydlíni. Mimochodem, třeba tvůj portýr Čcha má hned dva Nosiče, každý s ksichtem širším než náš Gwenal – myslím na štorc, to se ví… To se za ně Čcha taky stydí, že neopouští tvé nádvoří? Kdepak, každý má své důvody, Jednorožče, a přestaň už dloubat rohem do bolavého místa!“

Ta slova se mě nepříjemně dotkla. A já, hlupák nenabroušený, jsem si naivně myslel, že o podivínství Třetího dračího vouse nikdo neví. No, snad jedině končíř Zarrahíd – tedy když nebudu počítat Nižší, sloužící v mém domě… Začínáš být čím dál tupější, Jednorožče! Copak jsi zapomněl, že v bělostném Kabíru ví každý o každém všechno? Zapomněl, což…? Tak tohle ber jako malou připomínku.

Nosiči pochodní se náhle rozestoupili a rozplynuli se ve výklencích ve stěnách chodby. My ostatní jsme ani nestačili přibrzdit a plnou rychlostí jsme vtrhli do místnosti, jejíž dveře se před námi otevřely… Vtrhli – a hned za prahem mimoděk strnuli.

Osmiúhelníkový sál s kopulovitou klenbou, kterou pokrývaly vlivem času již poněkud zašlé malby, byl plný Zářných. Ztepilé Naginaty – dřevcové krasavice z ušlechtilých rodin Rjúgoku a Katori – blahosklonně rozprávěly s vlivnými dvoubřitými sekerami Labrys a s jejich společnicí – málomluvnou halapartnou s tupou hlavicí Ke, jež byla nemanželskou dcerou všem známé So, kopí s dlouhou přímou čepelí, a srpu na dlouhé rukojeti Ta-lien z wejské větve svého rodu. O kus dál obstoupili členové rodin kopí Enkos a Sarísa svého vzdáleného příbuzného (natolik vzdáleného, že už to skoro ani nebyl příbuzný!), Měsíčního obra Kuan-taa – zdánlivě těžkopádný Kuan byl dvakrát vyšší než průměrný Nosič a těžší než kterýkoli z kabírských Zářných… Na schůdkách, jež stoupaly k obřadnímu pódiu, se kolem ladné Karabely z Veletu točili hned tři nápadníci: krátký umíněnec Gladius Petronius a dva hosté ze zámoří – Černý N’Gusu a Chopeš-no-Kem; oba obouruční a jednostranně broušení, ovšem šavlová křivka mazaného N’Gusu končila rozšířením, takzvaným „jelmánem“, zatímco bronzový Chopeš svým tvarem připomínal jatagany farr-la-Kabír, jen s nepřirozeně dlouhým jílcem. Samozřejmě nechyběli ani Kilidžové, Talwarové, jako vždy hluční Espadoni, v Kabíru poměrně vzácné párové šavle Šuang-tao, Šamšírové, Jari…

Rozpaky trvaly jen chviličku – a vzápětí si již vyměňuji úklony s Naginatou Katori, mávám pravým štětečkem pro mě nedosažitelnému espadonovi Gwenalovi, halapartna Ke se mě na něco ptá a já jí odpovídám, přičemž se letmo hravě dotýkám rozohněné Karabely, a Gladius hned vysvětluje rozhořčenému N’Gusu, že na Jednorožce nemá smysl se urážet, a já přitakávám, že ano, že nemá… A pak divže nevrazím do svého nového známého – Maskina Sedmého z Charzy, milovníka nečekaných Besed a dvojsmyslných poznámek. A je mi dobře, jsem veselý a spokojený a veškeré mé starosti zůstaly zachmuřeně stát na prahu, nemajíce odvahu vstoupit…

„Jeho Výsost jatagan Farchad il-Rachš farr-la-Kabír!“

Malé zdvojené sekerky s příšerným jménem, které jsem už stačil zapomenout, seřadily své Nosiče kolem obřadního pódia. V příštím okamžiku se rozhrnul těžký kobercový závěs a my jsme spatřili šedovousého Nosiče v bílém péřovém turbanu a chalátu indigové barvy se zlatými růžemi, vyšitými na ramenech. V tmavých vrásčitých dlaních Nosiče spočíval nejstarší jatagan z rodu Abú Salímů a vlastně i celé dynastie farr-la-Kabír – Jeho Výsost Farchad il-Rachš. Vypadal docela obyčejně: žádné stříbrné zdobení, žádné drahokamy či trojbarevné dekorativní střapce…

Tomuto vzezření odpovídal i jeho háv – dřevěná pochva z mořené magnólie, černě nalakovaná a sevřená pěticí bronzových svěrek.

Až nyní mi došlo, jak moc il-Rachš vyniká na přepychovém přezdobeném pozadí nás ostatních. Jeho prostota v sobě měla cosi nenápadně sebevědomého, jako kdyby il-Rachš znal nějaké tajemství, o němž jsme my ostatní neměli ani potuchy, a v tu chvíli jsem byl ochoten uvěřit, že k nám skutečně přišel z prastarých legend, a ne z vedlejší místnosti…

Na pódium byla donesena kolébka, ozdobená modrými stuhami se zlatým vyšíváním – šlo o rodové barvy dynastie farr-la-Kabír. Vzápětí se kolem ní objevily okřídlené kadidelnice ze žlutého kovu, ve tvaru pohádkových příšer, z jejichž tlam stoupal sivý dým, zatímco v očních důlcích jím krvavě pableskovaly rubíny. Kadidlo pravděpodobně obsahovalo tajné přísady, protože novorozený Nosič, který se do té doby v kolébce vrtěl a pištěl, se náhle uklidnil a zmlkl.

K záhlaví kolébky byl přisunut podstavec z palisandrového dřeva, působením času ztemnělý, barvou trochu připomínající ruce Farchadova Nosiče – i když pro dřevo a pro tělo znamenal čas něco jiného –, a samotný Nosič si s tváří obrácenou ke shromážděným v sále stoupnul za podstavec, načež pozvedl vysoko nad hlavu nevlídný jatagan jménem Farchad il-Rachš z rodu Abú Salímů.

Pradávný Obřad zasvěcení vstoupil v platnost a já vyletěl z pochvy a zkřížil čepel s Machairou Kressem, jenž byl zrovna nejblíž, a všichni ostatní Zářní učinili totéž; naplnili jsme vzduch svistotem a řinčením naší Besedy a jatagan Farchad mezitím pomalu klesal na palisandrový podstavec, na němž mu bude souzeno spočívat přinejmenším osmnáct roků – než dítě vyroste v mladíka a mladík dospěje v muže. Muže, který bude schopen a hoden zdvihnout Farchada z jeho lože.

„Zdravím vás, Vyšší Zářní emirátu! Čekejte na mne…!“

Byla to jediná slova, pronesená il-Rachšem během celého obřadu.

Zaslechl jsem ho jen zběžně; Kressos totiž na okamžik zazmatkoval a já hbitě proklouzl pod jeho čepelí a naznačil hned dva zásahy – jeden do pravého kolena, druhý do dolíčku mezi klíčními kostmi načež jsem přešel do důkladné obrany. Tentokrát jsem ucukl dokonce ještě dříve, než by se patřilo, neboť jsem stále měl v živé paměti hrůznou scénu z dnešního rána, ale Machaira beztak věděl, že pro mě při turnajových rychlostech není soupeřem. Zato bránit se zakřivenému Kressovi bez použití odvetných výpadů bylo nesnadné a velice zajímavé, obzvláště s přihlédnutím k Naginatě Katori, která se motala tak blízko, že jsem musel dávat pozor i na její rychle se pohybující ratiště.

Náhle se mi zazdálo, že se ke známému lomozu přidal ještě další, cizí zvuk. Teprve když jsem se zastavil, došlo mi, oč se jedná.

Dítě se rozplakalo.

A Nosiči se rozesmáli, vyměňujíce si pohledy a usmívajíce se jeden na druhého; a rozesmáli se i Zářní.

A na rodovém podstavci nehybně ležel Farchad il-Rachš, jatagan farr-la-Kabír.

Obřad zasvěcení skončil.

S bezděčnou lítostí jsem se vrátil do pochvy, když vtom jsem na sobě zachytil čísi zkoumavý pohled.

V rohu pódia se u pasu robustního a podsaditého Nosiče v úmyslně krátké vlněné džubbě pohupoval Dětský učitel rodu Abú Salímů. Svým tvarem a vůbec celkovým vzhledem se Dětský učitel nijak nelišil od jataganů; byl však podstatně lehčí a menší, se zobákovitým jílcem, skýtajícím lepší oporu malíčku. Samotný starý Farchad bude i za deset patnáct roků příliš těžký pro dětskou ruku, a tak až se mladý Nosič poprvé postaví na nohy, spočine v jeho dlani Dětský učitel, jenž ho bude provázet až do dosažení plnoletosti.

Bude jej učit. A pak, až ve stanovenou dobu předá připraveného Nosiče Farchadovi, začne čekat na dalšího.

Někteří Zářní se na dráhu Dětských učitelů připravovali hned od svého narození. Převážně se však Učiteli stávali starší a zkušenější jedinci, jejichž rozměry a váha umožňovala práci s nezralými Nosiči, kterým během prvních let výcviku nahrazovali větší Zářné, trpělivě čekající na svou chvíli.

Některé rodiny – například singánští Krisové s vlnitými čepelemi nebo příbuzní zmiňovaného Černého N’Gusu, křiví a zároveň oboustranně broušení Pangové – měly při takřka totožném tvaru příbuzné o naprosto odlišné váze i délce. To bylo pohodlné, neboť díky tomu se dali dospívající Nosiči používat během celého období učení; dokonce se mohli účastnit i oddělených Besed v rámci rodiny.

Nicméně jak kabírští, tak i meilanští Učitelé se do náhodných Besed pouštěli jen zřídka a spokojovali se s uzavřenými střetnutími se sobě podobnými. Několikrát jsem měl možnost zúčastnit se těchto střetnutí coby divák – jediný divák, jemuž byl přístup povolen na znamení úcty k mým slavným předkům – a byl jsem ohromen ani ne tak mistrovstvím Dětských učitelů, jako jejich unikátní schopností včas odtáhnout ruku nešikovného Nosiče nebo na poslední chvíli změnit směr chybného výpadu.

Upřímně, udivit mě mistrovstvím bylo obtížné, ovšem pečlivost Dětských učitelů – neboli Opatrovnického kruhu, jak sami sebe nazývali – se snad ani nedala dost vynachválit.

Nikoho by proto ani ve snu nenapadlo, aby k Dětským učitelům přistupoval bez náležité úcty. Uměli učit – a tím bylo řečeno vše.

Krom toho, většina velkých Zářných čas od času potřebovala jejich služby. Nosiči mají naneštěstí tak malou životnost…

Zdvořile jsem se uklonil Dětskému učiteli rodu Abú Salímů a už už jsem se chystal opustit sál, když tu jsem za koženým opaskem Nosiče na pódiu – hned vedle zvědavého Učitele – zaznamenal ještě jednoho Zářného.

Zrovna jeho jsem znal moc dobře. A kdo v Kabíru by ho neznal?!

Byl to Odlomek Džutte, dvorní šašek Abú Salímů, jemuž se smáli všichni kabírští Zářní – smáli se často a s velkým potěšením, přičemž z celé řady důvodů.

Tak zaprvé, Odlomek byl tupý. V pravém smyslu tohoto slova. Jeho silná čtyřhranná čepel vůbec nebyla broušená, a tím, jak se směrem ke konci trochu zužovala, nejvíce ze všeho připomínala ostrouhaný klacek.

Byť tedy železný klacek, jen o trochu kratší než předloktí dospělého Nosiče…

Zadruhé, záštita Odlomka Džutte připomínala poslední zbývající okvětní lístek jinak zcela otrhané květiny. Dočista hloupě se táhla podél nesmyslné čepele a pak – aniž by dosáhla jejího středu – se ohýbala směrem ven, asi jako roh šaškovské čepice, jakou jsem ještě v Meilanu viděl na hlavě jednoho Nosiče.

No a zatřetí, náš úchvatný Odlomek byl mudrcem. Nebo se přinejmenším za mudrce považoval, a hlasitě to o sobě rozhlašoval snad na každém rohu. Mezi kabírskými Zářnými to bylo něco neobvyklého, a tedy směšného.

Moc směšného.

Tupý mudrc.

Ha-ha.

Ale pročpak se asi šašek rodu Abú Salímů a Dětský učitel téhož rodu dělí o jednoho Nosiče? Vždyť přece nejsou sourozenci, jako například párové dýky nebo sekerky z il-Rachšovy osobní gardy? I když, možná, že byl Nosič celou dobu jen jeden, ale ti dva s ním vyráželi do města každý zvlášť, a tak jsem si ničeho nevšiml…

Nebo to je nějaký Odlomkův nový vtípek: šašek a Učitel – bratři jaksepatří?

Mohu se už začít smát…?

Zářní opouštěli sál Zasvěcení a rozcházeli se po paláci, aby vyhledali komnaty, jež byly schválně vyhrazeny pro zábavu a odpočinek, ale Dětský učitel a dvorní šašek rodiny Abú Salímů na mě stále shlíželi z obřadního pódia. Jejich pohled byl nepříjemně přísný a hodnotící; upírali ho na mě tak dlouho, až jsem se rozzlobil a vyrazil s Nosičem Čenem přes celý sál přímo k pódiu – v příštím okamžiku jejich společný Nosič rychle zmizel v otvoru bočních dveří.

Jako by se jeho Zářní chtěli jen dívat, ale nestáli o žádný rozhovor.

Po chvilkovém zamyšlení jsem opovržlivě klapl jílcem o kov ústí pochvy, načež jsem se rovněž vydal k východu.

2

Komnatě, v níž jsem už stačil strávit nemálo času, se říkalo alou-chona, tedy komnata ohně. Jednalo se o prostornou místnost v prvním patře, z jejíchž oken se otevíral výhled do zahrady, zahalené večerním šerem a tlumeně šelestící pod doteky slabého vánku. V západní stěně alouchony se nacházel vestavěný krb, vzdáleně připomínající ten u mě doma; po stranách tohoto se ovšem vypínaly štukové sochy prapodivných ptáků.

V krbu líně doutnaly uhlíky saxaulu a vonné aloe, zatímco hliněnou podlahu pokrývaly v souladu s tradicemi zvířecí kůže.

„Můžeš se hádat, jak chceš, ale stejně nemáš pravdu, Jednorožče,“ prohodil bez valného zápalu Gwenal, hovící si na skvrnité kůži sněžného levharta z Bílých hor Safed-Kúch a třpytící se v odlescích plamenů.

Vedle něho spočíval Machaira Kressos, který se rozhovoru téměř neúčastnil. Kromě nás tří již v alou-choně nebyl přítomen nikdo další.

„A proč bych ji neměl mít?“ ozval jsem se z rohu, kde jsem stál, zabořen do půle čepele do speciálního otvoru podstavce pro hosty, vystlaného zevnitř plstí.

„Proto,“ ozval se obr-espadon stručně ze svého lože.

Pak se na chvíli zamyslel a dodal: „Pokud je tvůj rod zvyklý, že si vystačí bez Zasvěcení, není to ještě důvod, aby ho odmítali i všichni ostatní.“

„Nic takového jsem netvrdil.“ Už už jsem se chtěl pustit do vysvětlování, ale Gwen mě přerušil.

„Poslyš, Jednorožče, ale tobě se přece Zasvěcení u Abú Salímů líbilo! Nelži mi, vždyť vidím, že se ti líbilo…!“

„No dobrá, tak se mi tedy líbilo,“ zahučel jsem a pocítil, jak mi čepel rudne odrazem záře z krbu. „Ale co z toho? Já si tu s vámi zařinčel, pořádně si odpočinul a odešel domů připravovat se na turnaj, kdežto starý Farchad bude dlouho předlouho zbytečně ležet a čekat… Protože potrvá ještě pěknou řádku let, než zasvěcený Nosič vyroste a než ho Dětský učitel náležitě vycvičí…“

„A jak to vlastně vy meilanští Tuanové děláte, že nepotřebujete Zasvěcení?“ zeptal se znenadání do té chvíle mlčící Machaira. „To si vezmete prvního Nosiče odpovídajícího věku, který se namane? Jeden zestárne a vy ho hned vyměníte za jiného?“

„Chceš mě urazit, Ženče?“ řekl jsem spíše jen tak pro pořádek, neboť jsem dobře věděl, že Machairovi něco takového vůbec nepřišlo na mysl.

„Ale ne, co tě to napadá, Jednorožče?! Jen by mě to zajímalo… Koneckonců, copak tvůj Čen vypadá, že by byl nevycvičený?! Ani tvůj minulý – už jsem zapomněl, jak se jmenoval – tak rozhodně nevypadal…“

„To se ví, že si své Nosiče cvičí,“ vložil se do hovoru Gwenal, který nikdy nevydržel dlouho mlčet a poslouchat druhé. „A o nic hůř, než kdokoli jiný.“

Díky, ty jeden pořízku… Zrovna od tebe bych to tedy nečekal!

„Jenomže jsou lehcí,“ pokračoval mezitím espadon, „tihle Tuan-ťienové! Pochop to, Ženče – nemají ani vizáž, ani solidnost! Třeba já jsem pětkrát těžší než kterýkoli z nich, no a ty aspoň dvakrát… My, espadoni z Loulez, musíme dlouho čekat, než Nosič dosáhne plné síly, a díky tomu umíme přeseknout vejpůl úplně všechno – od vlásku na vodní hladině po turnajovou figurínu…“

Úplně zřetelně jsem uviděl Nosiče, rozťatého od klíční kosti po slabiny. Zachvěl jsem se a upřeně se zadíval na Gwenala. Ale ne, to je hloupost, něco takového přece není možné…!

Do vyprávění zabraný espadon si mého pohledu vůbec nevšiml.

„Ovšem Tuan-ťienové v tom svém zaprášeném Meilanu si berou Nosiče do parády už od nejútlejšího mládí! Vždyť takového, jako je náš Jednorožec, udrží v ruce i malé dítě. A to je ten důvod, proč nepotřebují Zasvěcení! Sami si Nosiče cvičí a sami je pak používají…“

‚Udrží – ale to je asi tak všechno,‘ pomyslel jsem si a vzpomněl si na Nosiče Čena, když mu bylo šest let, na jeho otce Nosiče Janga ve stejném věku, na jejich předka Nosiče Lu Ankora, jehož jsem přivezl do Kabíru… Vybavil jsem si i všechny starosti kolem jejich výcviku. Než se mě naučili správně držet, aniž by mě upustili nebo klopýtli… Já totiž nejsem žádné záchranné lano a Nosič se mé nesmí chytat ze všech sil – my Tuan-ťienové si žádáme úchop pouze pomocí tří prstů…

„Aha-á,“ protáhl uvolněně Machaira.

„Jaképak ‚aha-á‘?!“ štěkl jsem rozezleně. „My se se svými Nosiči pachtíme od samého začátku; nadřeme se víc než Dětští učitelé a na rozdíl třeba od tebe s Gwenalem nečekáme, až nám přivedou nějakého už vycvičeného! A proto…“

Neměl jsem příležitost to dopovědět. Bouchly dveře a hřmotný Nosič vnesl do alouchony Šešese Abú Salíma. Jeho Výsost se rozhlédla po místnosti a ráčila si zvolit stěnu naproti vchodu, kde zůstala viset na dvou hácích. Hned na dvou samozřejmě jen proto, aby visela co možná nejgraciézněji.

Po rozcuchané kožešině znovu prošly vínově červené vysoké boty z šagrénové kůže s módními střapečky na holeních – a za Nosičem Abú Salíma se zavřely dveře.

Šešes se chvíli vrtěl, aby zaujal pohodlnější, více nakloněnou polohu, a pak se na nás se zájmem podíval.

„Pročpak jste zmlkli, ó kabírský výkvěte?“ prohodil zvesela, byť jataganova veselost na mě zapůsobila poněkud strojeně. „Zase se přete? Přišel jsem, abych vás požádal o radu, ale vy se pořád kvůli něčemu hašteříte…“

„A žádá nás o ni vládce farr-la-Kabír, anebo jatagan Šešes, můj věčný soupeř při sekání?“

Kdepak, Gwenal opravdu ze své podstaty nebyl schopen zachovávat dekorum! Však je také v Kabíru jen na návštěvě, nepatří ke zdejším vazalům… Pravda, to moje vazalství je spíš jen formální, kdežto Gwen žije v hlavním městě přinejmenším o čtyřicet roků déle než já, už dávno si pořídil vlastní dům, a při té příležitosti si chtěl pořídit také rodinu, jenomže se dočkal odmítnutí, hrubián jeden obouruční…

„Žádají vás oba zároveň,“ odvětil jatagan zachmuřeně.

„A jaké závažné záležitosti se ta rada týká?“ Machaira se nepatrně pohnul a koncem čepele se konejšivě dotkl Gwenalovy masivní záštity.

„Chci zrušit turnaj.“

„Cože?“ zvolali jsme sborově. „Proč?!“

„Protože mám strach,“ přerušil nás Šešes.

Toto přiznání vyznělo suše a zároveň nesmírně pádně; rázem jsme museli uvěřit v nemožné – jatagan farr-la-Kabír, synovec Farchada il-Rachše, má z něčeho strach!

„Asi už víte, co se v noci stalo na ulici Som Rúcha, nebo snad ne? Já se to dozvěděl ráno, jenomže zvěsti jsou rychlejší než kterýkoli z mých poslů…“

„Víme,“ zavrčel Gwenal.

„Slyšeli jsme,“ ozval se Machaira.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se místo odpovědi, aniž bych upřesnil, zda mám na mysli vraha nebo jeho oběť.

„Šamšír Burchán an-ímr, z řad šavlí čtvrti Pattaya. A vrah… No, zkrátka a dobře, podezřelými jsou…“

Šešes to dlouho nebyl schopen doříct, a když se konečně vymáčkl, vypadal, že ho samotného překvapuje, co to vlastně povídá.

„Podezřelými jsou Matní.“

Bylo to stejné, jako by řekl: ‚Podezřelým je noční vítr.‘ Nebo: ‚podezřelým je přízrak Májové dýky‘. Zkrátka něco takového…

Z pozice, kterou vzápětí zaujal Gwenal, bylo naprosto jasné, co si přímočarý espadon myslí o tomto mírně řečeno zvláštním prohlášení. Zato Machaira znenáhla ožil a vypadal, že se zájmem čeká na pokračování.

Uvědomil jsem si, že Šešesova včerejší večerní návštěva rozhodně nebyla náhodná. A náhodným nebylo ani to, že se teď přestal přetvařovat a začal mluvit na rovinu.

Hustými lesy porostlé Loulez – vlast Gwenala a jeho bratrů espadou –, kde se na nepočetných vrších vypínají pochmurné hrady s pěti strážními věžemi, olivové háje Kimeny, odkud pocházejí Machairovi příbuzní… V Meilanu již stačili zapomenout, zapomenout a opět si vybavit to, o čem se Loulez a Kimena teprve nyní začínaly dozvídat. Ostatně, i samotný Kabír byl Meilanu přece jen bližší – mám tím na mysli blízkost spíše duchovní, než počet dnů, který na překonání vzdálenosti mezi nimi potřebuje karavana –, a to byl ten důvod, proč se Šešes dokázal odhodlat, rozhodnout se…

No dobrá, ještě před několika hodinami jsem byl ochoten uvěřit, že Farchad il-Rachš zažil časy Divokých čepelí. Ale kdopak asi uvěří mně, když veřejně prohlásím, že jsem před mnoha lety uprchl z Meilanu, uposlechnuv rozkazu stařešinů, kteří se rozhodli zachránit mladé před hrozbou Matných?!

Uprchl spolu s Ta-tao-šuem, spolu se zuřivými Sivými lístky, spolu s hákovitým Ťian-kouem, jediným dědicem Orlího spáru! Uprchl, zanechávaje v Meilanu stařešiny tamních Vyšších rodů, kteří nás donutili opustit vlast. Nás – svou naději na znovuzrození pro případ porážky!

Ne – pro případ čehosi nejasného, čehosi mnohem horší než porážky… Protože kdo by tomu uvěřil? Nikdo… Vždyť ani já, ani já sám tomu tehdy nevěřil, i když jsem uposlechl, no a teď… Ne, ne, není žádná víra – jen strach.

„Co víš o Matných, meilanský Vyšší Tuan-ťiene?“ zeptal se okamžitě Šešes, jemuž neušla změna mého rozpoložení.

Načež zařinčel již docela odlišným tónem: „Pověz mi to, Jednorožče… Prosím.“

A já se rozpovídal: „Nikdo s jistotou neví, jak se rodí Matná čepel, anebo jak se ten, kdo se narodil jako Zářný, stává Matným. Někteří říkají, že Zářný, který se zlomí a zemře, musí být překován v tajných kovárnách a zakalen v krvi divého zvířete, zvířete domácího i v krvi Nosiče, jenž nedosáhl plnoletosti. A takto se Zářný znovuzrodí – avšak jeho povaha je divoká, zatímco čepel má matnou a horkou. A ještě se říká, že Zářný, který potřetí okusil tělo Nosiče – ať už náhodou či úmyslně – matní během půl roku, ale zúčastní-li se pěti čestných Besed a dvou turnajů se silnějšími, než je sám, pak znovu zazáří a odvykne zakázané chuti. Říká se leccos a o lecčems se mlčí… Slyšel jsem, že dokonce i novorozený Zářný může přímo během kalení zmatnět, přimíchá-li se do hlíny, říčního písku a uhelného prachu popel ze spáleného Nosiče, který nezemřel přirozenou smrtí…“

Zarazil jsem se a na nějakou dobu zmlkl, hledě do ohně. Občasné jazýčky plamenů vystřelovaly vzhůru jako horké a lačné čepele…

„Nevím o Matných nic,“ zařinčel jsem pak dutě. „Vůbec nic. Když jsem odjížděl z Meilanu, byl jsem hodně mladý… A mladí neradi naslouchají hloupým starcům. Poslechl jsem je – to ano –, ale přitom jsem je neposlouchal.“

„Jak to myslíš, že nic?“ namítl Machaira. „A tohle všechno bylo co?“

Samým rozrušením maličko koktal.

„Má pravdu,“ ozval se ze stěny Šešes. „Tohle nejsou žádné vědomosti. Dá se tomu jedině věřit. Anebo nevěřit.“

Gwenal se maličko pohnul, odsekl z levhartí kožešiny, na níž spočíval, chomáč chlupů a pak zase strnul.

„Já nevěřím,“ prohlásil chladně. „Jsou to samé hlouposti! Matní, teplí… Žádný Zářný nezačne úmyslně poškozovat Nosiče! Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel, a věřte mi, že nechci ani teď…!“

„Ale oni už začali,“ břinkl krátce Šešes Abú Salím. „Začali v Haffě, začali v Durbanu… I tady v Kabíru. A pokud tomu správně rozumím, v Meilanu také. Já věřím.“

„A já nevím,“ řekl Machaira upřímně. „Nevím, a basta. A co ty, Jednorožče?“

„Nevěřím,“ opáčil jsem a pak, po delší pauze, jsem dodal: „Jsem si jistý.“

3

„Šešesi Abú Salíme farr-la-Kabír…“ Skoro to působilo, jako by Machaira to jméno ohýbal, aby vyzkoušel jeho pevnost. „A proč vlastně Vaše Výsost přišla žádat o radu právě nás tři? Anebo snad jde jen o…“

Myslím, že Kressos chtěl i mě oslovit celým jménem. Ale ne, Žnec na poslední chvíli přece jen setřásl falešnou formálnost a dokončil jednoduše:

„Anebo snad jde jen o Jednorožce?“

Šešes neodpověděl hned. A když přece jen odpověděl…

„Machairo Kressi Pallantide z Vyšších levé větve rodu Omely Kimenské, jenž jsi znám jako Bronzový žnec – přišel jsem požádat o radu vás tři. Tebe – Vyšší espadone Gwenale Loulezane, jemuž se v Kabíru říká Padající skála, i Vyššího Meilanu, rovného Tuan-ťiena, který zde vešel ve známost jako Jednorožec z Meilanu. V Kabíru zemřel Zářný. Slyšeli jste a pochopili, co jsem právě řekl?“

Jatagan zmlkl, dal nám čas, abychom si plně uvědomili, jak moc jsou všechny naše tituly na pozadí toho, co se stalo, nanicovaté, a pak klidně pokračoval:

„Ostatní Vyšší, s nimiž jsem dnes hovořil ještě před vámi, se názorově rozdělili na dva stejně početné tábory. Třicet šest jich chce, aby se turnaj konal v souladu s tradicí a aby se všem těm mrzutým náhodám nevěnovala pozornost; třicet šest jich je proti. A bez vaší rady nelze sejít z cesty přemítání na krajnici rozhodnutí. Nejste nejmoudřejší a nejste nejstarší – ale jste poslední.“

Třebaže jsem nestál nijak zvlášť blízko krbu, měl jsem najednou sto chutí povolat Nosiče Čena, aby mě vzal a odnesl pryč z alouchony, anebo mě alespoň přesunul někam co nejdál od náhle tak nepříjemného tepla…

„Vzdát se turnaje kvůli meilanským pohádkám? Nesmysl!“ odsekl Gwenal. „Jsme pro zachování tradice! Nemám pravdu, Ženče?“

„Nemáš,“ opáčil proti mému očekávání Machaira. „Ještě nikdy se nestalo, aby Zářní zabíjeli jeden druhého nebo úmyslně poškozovali Nosiče. Dokud se nepřijde na to, jestli je to všechno náhoda či ne, turnaj se nesmí konat. Takový je můj názor.“

Šešes se zádumčivě zhoupl na svých hácích.

„Nikdy,“ zamumlal. „Nikdy je poněkud silné slovo. Lepší by možná bylo říci, že si nikdo z nás nepamatuje, aby Zářní zabíjeli jeden druhého nebo úmyslně poškozovali Nosiče. Žijeme dlouho a pamatujeme si mnohé, ale naše paměť přece jen má své meze… Nicméně, názory jsou opět v rovnováze. Rozhodnutí je na tobě, Jednorožče.“

Vybavil jsem si minulý turnaj. Zeleň travnatého pole, na němž se současně konaly až dva tucty Besed, nadšení ze svátku i čepelemi roztínaný vítr, povzbuzující výkřiky z tribun i sluneční prasátka, poskakující mezí Zářnými… A potom ještě dlouho předlouho vzpomínky na turnaj, přenice ohledně jeho průběhu, nedočkavé očekávání dalšího…

A zlomená mrtvola Šamšíra Burchána an-ímra z řad šavlí čtvrti Pattaya, jež se nachází ani ne deset minut jízdy od mého domu… docela blizoučko. Osamělá bronzová kulička ze záštity zabitého u hliněné zídky; a hnědý udusaný prach, do něhož uléhají zasmušilá kopí Čchiang…

Zvažoval jsem zvonivou radost a dutě znějící strach. Prázdnotu smrti a vzplanutí života. Má záštita se podobá misce, obrácené dnem k jílci; osamocené misce vah…

Zvažoval jsem.

„Pokud se ze strachu z neznámé smrti zřekneme běžného života,“ pronesl jsem a oheň v krbu ztichl, jako by nechtěl přeslechnout byť jen jediné mé slůvko, „vyhneme se tím možná řadě nepříjemností. Potom ale na Zářné dopadne stín rozumné opatrnosti a my všichni začneme pozvolna matnět. Začneme jeden druhého nenápadně pozorovat, do našich Besed se vplíží nedůvěra a pak jednou nastane den, kdy Gwenala přestanou uchvacovat mé výpady a kdy Machaira začne závidět Šešesovi. Já, rovný Tuan-ťien, Vyšší Meilanu, vyjdu ve stanovenou dobu na turnajové pole, a to i kdybych na ně měl vyjít sám. Nebo i kdybych věděl, že se nemusím vrátit. Takové je mé rozhodnutí.“

„Nevyjdeš na ně sám,“ ozval se Gwenal tiše. „V žádném případě na ně nevyjdeš sám, Jednorožče, to ti mohu slíbit.“

Machaira se vesele zatřpytil, když mrkl na nezvykle vážného a stručného espadona.

„Hrdinové,“ řekl nám. „Hloupí hrdinové. Nebo hrdinští hlupáci. Vypadá to, že mně, nebohému chytrákovi, nezbývá, než na ten turnaj rovněž zavítat. Kdyby se něco semlelo, vždycky mohu prohlásit, že jsem vás varoval. Je to sice chabá útěcha, ale když vy jste mi prostě nedali jinou možnost.“

„Zvláštní…“ zašeptal Šešes. „Je to přesně tak, jak říkali…“

„Kdo?“ zeptal jsem se. „A co říkali?“

„Dětský učitel naší rodiny… Říkal, že zůstane-li rozhodnutí na Jednorožci, bude se turnaj konat. Jako kdyby to předvídal…“

„Mluvil jsi v množném čísle… Kdo to ještě říkal?“

Čekal jsem. A dočkal se.

„Džutte,“ zašelestil jatagan neochotně. „Odlomek Džutte.“

„Ten šašek?“ podivil se Gwenal.

Tentokrát Šešes neodpověděl.

Kapitola třetí

1

Tribuny propukly v pozdravný řinkot, když se kolem zlobného tenkonohého hřebce a malého Nosiče, stojícího ve třmenech, rozvířila zešílivší smršť o průměru dobrých sedmi loktů – ve svištícím víru se míhala tu ocel obrovské prohnuté čepele s menším přídavným hákem po straně, tu kovová špice na druhém konci dlouhého ratiště a tu zase žlutorudé střapce z koňských žíní…

„Do toho, Kuane!“ neudržel jsem se. „Do toho…!“

A Měsíční Kuan se do toho dal. Frkající hřebec se vyřítil na turnajové pole, přičemž jako zázrakem lavíroval mezi dřevěnými sloupy, zakopanými do země – a mrtvé stromy bez větví a listů se hroutily a pahýly se bělaly šikmými řezy a ježily se hroty zlomů a úpěly a vzlykaly a praskaly… Smršť zpomalila a změnila se v mihotající se křídla nevídaného motýla, vzduchem ještě jednou zakroužily střapce v barvách podzimu – a vzápětí se již klidný a neuspěchaný Kuan-tao, Měsíční vichr, opřel o zem vedle zpěněného oře, šilhajícího po divácích krví podlitým okem.

Samozřejmě jsem se asi neměl nechávat strhnout a povzbuzovat Kuana přímo odsud, z turnajového pole… Nebylo to zrovna důstojné; navíc se právě teď potřebuji naladit na něco úplně jiného. Turnajové pole je rozlehlé: na sedmi kolbištích se Beseduje, na pěti se sekají různé předměty, o kus dál kolem sebe Katakama Jari a Framea krouží v tanci kopí – ale na jakých tribunách se shromáždilo nejvíc Zářných?

Na západních.

A to proč?

Protože na třetím západním kolbišti se konečný vítěz soutěže v sekání utká s Jednorožcem z Meilanu – to jakože se mnou…

Takže vážně nemám co řinčet na celé kolo a dělat si ostudu!

Nutno říci, že soutěž v sekání se povedla na výbornou…! Do posledního kola se dostali hned tři účastníci – Gwenal, můj neústupný espadon, Jeho Výsost Šešes Abú Salím a tak dále (To mě snad sleduje, nebo co? Že by kvůli tomu sekal jako nikdy předtím…?) a jeden návštěvník z ciziny, stejně jako Gwen obouruční, jehož jsem se ve všeobecném zmatku zapomněl zeptat na jméno.

Jemu podobné jsem už viděl, ještě ve Weji – říkalo se jím tam „Nodači“, což ve starém jazyce znamená „polní“ anebo také „velký meč“. No dobrá, budu mu tedy říkat právě tak – přece bych si nevymýšlel, a on je navíc opravdu velký a na turnajové pole se tak akorát hodí, takže se jistě neurazí.

To se ví, že figuríny každý z trojice rozťal jako nic – ani se nemuseli moc rozmachovat – no a pak to začalo! Každý se vytasil se svou specialitou a každý se věru měl čím pochlubit… Pro Šešese jako obvykle ovinuli hrubé sukno kolem ocelového drátu, a to hned ve dvanácti vrstvách, pro hosta smotali do role bambusovou rohož a Gwenal požádal, aby mu krajní pahýl, který zůstal po Kuanovi, narychlo pobili bronzovým plechem.

Zasvištěli, mihli se vzduchem… a ze tří předmětů na sekání jich rázem bylo šest! Gwenal zašilhal po Šešesovi a objednal si svůj korunní „vlásek na vodní hladině“. Když ho během mžiku rozťal, zatřpytil se v úsměvu a čekal. Jatagan si zvolil mušelínový šátek, sekl… ale nerozkrojil látku až do konce! Možná byl šátek trochu navlhlý anebo si za to Šešes mohl sám – pro samé vladařské starosti zaváhal a udělal chybu…

Než jsem se stačil rozkoukat, pohnul Nodači čepelí za strany na stranu, pěkně zvolna, plavně… Z vážky, která bzučela nad polem, jsou najednou dvě půlky, a obě půlky jsou tiché, tichoučké a již více nebzučí!

Hledím na Gwenala a na jeho soupeře: podobní jsou si tak, že už to snad ani víc nejde! Oba jsou obouruční, bez pochev – takoví habáni se nedají tasit ani zpoza ramena, na to nemá nikdo dost dlouhé ruce! –, oba se rozvalují na ramenech svých Nosičů, a co se povahy týče, určitě ji má jeden mírnější a přívětivější než druhý!

Jediný rozdíl spočívá v tom, že Gwen je rovný a dvojsečný, zatímco návštěvník je broušený pouze jednostranně a čepel má maličko, opravdu jen maličko zahnutou, jako by se nemohl rozhodnout, k jakému rodu že to vlastně patří. A vlastně ještě další věc – Gwenal má velkou, masivní záštitu, zatímco u Nodačiho jen jakýsi oválný ohryzek…

Ale jinak by se ti dva klidně mohli narodit ve stejné kovárně!

Vzápětí pro mě vynesli „staženou krávu“ a zavěsili ji na trojité řetězy. Jde vlastně o kožený pytel, plný všelijakého kovového haraburdí – je ho tam rozhodně více než kostí ve skutečné krávě. Stěží se najde volné místečko k protlačení…

Ale to nic, zvládl jsem to, protlačil jsem se… Jak při přímém výpadu, tak i při šikmém, a dokonce i při tom, jejž mí příbuzní nazývali „Spící Jednorožec vidí měsíc za mračny“. V posledním případě jsem se musel natolik prohnout, abych nenarazil do železné kosti, že mi nezbylo než poděkovat nebesům za svou vrozenou pružnost i za hbité prsty Nosiče Čena, jímiž jsem ho učil vytahovat ze zdí ocelové skoby a chytat mouchy v letu, aniž by jím pocuchal křidélka! Ale co záleží na okolnostech – hlavně, že se mi to povedlo…

Potom Gwenalův a Nodačiho Nosiči střídavě házeli po „krávě“ drobné mince „gitrifí“, zatímco já jsem zajížděl do pytle v místech zásahů a znovu se vynořoval dřív, než mince stačila sklouznout na zem. A pak se Gwenal najednou celý zatřpytil, jako by zrovna vymyslel nějakou ohavnost, a hned si to se svým Nosičem namířil ke mně.

„Poslyš, Jednorohý…“ povídá, a v tu chvíli se hned vedle mě zjevil i Nodači, jako by snad vyrostl ze země.

„Chtěl jsem říci Vyšší Meilanu Jednorohý Tuan-ťiene,“ opravil se Gwenal. „Vznikla tu mezi námi jedna taková pře…“

Copak se na něho dá zlobit? Vždyť on to nemyslí zle – prostě jen nedokáže pochopit jemnější nuance, jako snad všichni Loulezané. Vzpomínám si, jak jsem mu kdysi dobrou hodinu vysvětloval, jaký je rozdíl mezi „jednorohým“ a „jednorožcem“. Espadon mě vyslechl – dokonce mi ani jednou neskočil do řeči –, načež se zeptal:

‚No, ale roh má jen jeden, nebo ne?‘

‚Jeden,‘ povídám.

‚Tak mě teda přestaň vodit za jílec!‘ on na to.

Tolik tedy k mému vysvětlování…

Pravda, od té doby mě přece jen častěji oslovuje správně. Ovšem v turnajovém zápalu se nezřídka zapomíná.

„… jedna taková pře,“ pokračoval mezitím Gwenal. „Až tě porazím v sekání, ptá se tady můj soupeř – všimni si, že říká ‚až‘, ne ‚jestli‘! –, jak mám při Besedě zacházet s Jednorožcem, abych nějakou náhodou nepoškodil jeho skvostný zevnějšek? Jsi moc lehký, proto má obavy… Mám ho nechat vyhrát, aby si to mohl rovnou vyzkoušet?“

V duchu jsem se pousmál, ale navenek jsem nedal nic najevo. Samotný Gwenal se při první Besedě se mnou právě na tomhle pěkně spálil, a bylo vidět, jak moc jej těší, že to teď pro změnu schytá zase někdo jiný.

Otočil jsem se k Nodačimu, který stál a čekal ponořen do vážného mlčení.

„Byl jsi,“ ptám se, „ještě před prokováním zakopán do země?“

„Byl,“ opáčí. „Strávil jsem v ní devět let, jak je stanoveno.“

„Dobrá,“ přikyvuji. „A tvé leštění trvalo, odhaduji, nějakých patnáct dnů, je to tak?“

„Ano,“ odpovídá, ale již o tón nižším hlasem.

„Výborně,“ říkám a natahuji se nad hlavou Nosiče Čena jako duha. „Jsi tu hostem, a tak je první seknutí na tobě. Do toho…!“

Byl to vážně chlapík! Zatímco Gwenal se napoprvé ostýchal a byl hodně opatrný, Nodači mi zcela bez okolků uštědřil šikmé seknutí, vedené téměř bez rozmachu přímo z ramene jeho Nosiče! Naše čepele se dotkly, ale než na mě dopadl celou vahou – ještě jsem si stačil v duchu udělat poznámku, že Gwen je přece jen o něco těžší –, proklouzl jsem pod ním, ukročil s Nosičem Čenem doprava a prohnul se do oblouku.

Nodači se málem zaryl do země. Pravda, „málem“ se nepočítá, obzvlášť když přímo od země okamžitě ťal znovu, tentokrát napříč, na úrovni břicha mého Nosiče! Zatraceně nebezpečná věc, tohle seknutí – vždyť takový kolos se ne vždy dokáže včas zarazit, a to ani nemusí být tak těžký jako Gwenal…

Zkrátka a dobře, rozhodl jsem se, že si s ním nebudu hrát. Můj Čen bleskurychle padl naznak a návštěvníkova čepel se přehnala nad námi, přičemž nás šlehla vzdušným závanem. Jeho Nosič přeskočil z nohy na nohu, ale klopýtl a klesl vedle nás na všechny čtyři.

A jak by se také mohl udržet na nohou, když na nich měl sandály s jednou přezkou a dvěma řemínky a když jsem mu tyhle řemínky na levém sandálu, zatímco se Nosič Čen rozvaloval na zemi, rozkrojil pěkně napůl?!

Gwenal se dobře baví – tyhle vtípky má snad ještě raději než Besedy –, z tribun se nese vytí smíšené s řinkotem a návštěvníkův Nosič již sedí na patách, zatímco samotný návštěvník mu spočívá na kolenou.

Mlčí. Jen se zlehka chvěje. A kočičí tlama, která zdobí hlavici jeho jílce, tak nějak nevesele cení zuby…

„Tak co,“ ptám se. „Pochopil jsi?“

„Pochopil,“ zní odpověď. „Děkuji ti, Vyšší Tuan-ťiene, za ponaučení.“

Dvojnásobný chlapík! Vzpomínám si, že Gwenal tehdy nadával snad až do večera, než se konečně uklidnil.

„Chceš ještě?“ ptám se.

„Určitě.“

„Tak tedy,“ povídám, „až porazíš Gwenala, zopakujeme si to.“

A vyrazil jsem s Nosičem Čenem k jiným kolbištím.

2

Potřeboval jsem se trochu uvolnit. Lekce, kterou jsem uštědřil sebevědomému Nodačimu, mě stála více sil a energie, než se mohlo na první pohled zdát. Proto jsem nechal Nosiče Čena bezcílně bloumat mezi turnajovými kolbišti, přičemž jsem zastavoval jednou tady a jindy zase tam a snažil se alespoň na čas zapomenout na nadcházející závěrečnou Besedu – s Gwenalem nebo s Nodačim.

První z nich již docela dobře znal mé obvyklé finty – přinejmenším některé z nich –, zatímco druhý bude po téhle malé nakládačce ve střehu, takže…

Dost, už na to nebudu myslet! Jsem na turnaji – budu se tedy bavit…!

U jižních kolbišť, na nichž spolu soutěžili dřevcoví Zářní, jsem se příliš nezdržel. Vlčí metla se na zahájení turnaje nevrátila a ostatní Dlouzí – snad kromě Měsíčního Kuana, jehož jsem už viděl – mě zajímali pramálo.

Probíhal třetí den turnaje, a první tři dny se vždy odehrávají pod heslem „Jen se sobě podobnými“. Anebo alespoň víceméně podobnými. Den smíšených Besed nastane až zítra, ale Metla tu ještě pořád není, takže se nejspíš jen jednou dvakrát utkám s Naginatou Katori, jasnou favoritkou, a potom se odeberu na tribuny. Nebo domů. Ale ne, domů přece nepůjdu, co mě to jen popadá…

„Zar-ra!“ ozvalo se znenadání kousek nalevo ode mě. „Zar-ra-híd…!“

Vyrazil jsem směrem, odkud zazníval pokřik, a pak několik minut sledoval, jak můj úžasný majordomus Beseduje s dvojčaty Chu-tie-tao – „motýlími dýkami“. Tato podívaná si věru zasluhovala pozornost. Zarrahíd byl přinejmenším dvakrát tak dlouhý jako kterékoli z dvojčat, ale čepele každé z dýk byly zase téměř čtyřikrát širší nežli u rozvážného končíře. Širokánské sestry se jako hbité ryby míhaly v rukou svého podsaditého Nosiče – tu ulehaly podél předloktí, tu zase jejich hroty podobné žraločím ploutvím vystřelovaly vpřed. Každý z jejich smělých pokusů proniknout blíž k Zarrahídovu Nosiči však pozorný končíř mařil hned v zárodku.

Opustil jsem pochvu a – aniž bych z Besedy spustil zrak – jal se opakovat některé Zarrahídovy pohyby. Samozřejmě jsem k nim přidával i nějaké vlastní prvky.

Vypadalo to, jako by končířův Nosič vrostl do země, jako by zapustil kořeny, jež by mu mohla závidět i stoletá borovice. Působil jako pravý opak mého Čena, který se ve chvílích Besedy dokáže otáčet ještě hbitěji než sestry Chu-tie-tao – byť je asi hloupé srovnávat Zářné a Nosiče –, ovšem Zarrahídovo protáhlé žihadlo přesto spolehlivě nacházelo každičkou skulinku v řinčící obraně dvojčat, čímž zatlačovalo nazlobené dýky do uctivé vzdálenosti.

„Zar-ra! Zar-ra-híd…!“

Na chvíli jsem se připojil ke skandujícím Zářným a přidal svůj hlas k jejich, abych podpořil svého majordoma, ale pak jsem se opět schoval do pochvy a poslal Nosiče Čena dál.

„Podívej na Jednorožce,“ uslyšel jsem čísi poznámku. „Kochal se svým…“

„No a co?“ Skřípavost neznámého hlasu ve mně mimoděk budila podrážděnost.

„Myslím tím, že támhleten končíř patří k Menším jeho rodu. Proto jsem říkal…“

„No a co?“ zaskřípal znovu neviditelný paličák.

Otočil jsem se v naději, že zahlédnu ty dva mluvky, a za zády Nosiče Čena jsem objevil – no hádejte koho?! – Dětského učitele rodu Abú Salímů a Odlomka Džutte. Stejně jako během Zasvěcení se dělili o jednoho Nosiče a oba si hověli náramně pohodlně – Učitel na opasku a šašek za opaskem.

‚Pěkný opasek,‘ napadlo mě z ničeho nic. ‚Kůže pořádně silná, zdobená vzorem uzlů a provazů, přezka velká jako celá dlaň… Tam by se klidně vtěsnalo i pět Zářných.‘

„Procházíš se, ó postrachu Kabíru?“ zeptal se šašek drze, aniž by se obtěžoval s formálním pozdravem. „No-no…“

Hlas měl nízký a hluboký, připomínající hukot větru v pobřežním rákosí. Podvědomě jsem očekával, že bude skřípat jako ten neznámý paličák, ale… Ne, samozřejmě, že to nebyli oni! Proč by mě ti dva měli za mými zády probírat a ještě se u toho handrkovat?!

„Procházím,“ opáčil jsem. „Mimochodem, Džutte, pořád se tě na to chci zeptat – že ty jsi byl zamlada o něco delší?“

Podráždění, které se ve mně nahromadilo, si žádalo průchod.

„Proč myslíš?“ podivil se šašek.

„No, je to jenom můj odhad – kdysi tě museli zlomit, jenomže ne až do konce, a tak se ti teď říká Odlomek…“

Hrozně jsem chtěl, aby se Džutte urazil. Anebo aby alespoň do tohoto hloupého a hrubého rozhovoru zatáhl Dětského učitele. I kdybych neměl pravdu – a já ji neměl.

On se ale neurazil. A Učitel zůstal zticha.

„Běž radši dloubat do ‚krávy‘.“ Šašek se jedovatě ušklíbl. „Možná ti u toho přibude rozumu. Ty jsi Jednorožec proto, že jsi pitomec, zatímco já jsem Odlomek, protože jsem moudrý, a ještě proto, že takovým, jako jsi ty, umím lámat rohy. Důkladně. A proto…“

„A proto ti chci položit otázku, Vyšší Tuan-ťiene…“

To se do řeči vložil Dětský učitel. Tlumeně, téměř neslyšně. Po zdvořilém oslovení udělal dlouhou pauzu, čímž mě přiměl napjatě očekávat pokračování, jež bych mohl v turnajovém lomozu klidně přeslechnout. Tak do toho, vymáčkni se, tím spíš, že halas za námi trochu ztichl… Zajímalo by mě, kdo vyhrál – zda Zarrahíd, anebo dvojčata.

„Věříš espadonu Gwenalovi?“ pronesl Učitel nečekaně.

„Jako sobě,“ plácl jsem bez uvažování, ale pak jsem se zamyslel – pořádně zamyslel! – a rozhodně zopakoval:

„Jako sobě.“

„To sis tedy našel toho pravého na pokládání otázek, Učiteli!“ ozval se šašek Džutte; vzápětí v pro mě nepochopitelném rozrušení vyskočil zpoza opasku a jal se otáčet v ruce svého Nosiče se svižností, jež se vyrovnala dýkám Chu-tie-tao.

Tak zrovna do něho bych to opravdu neřekl!

„Náš milý Jednorožec věří všem a každému! Úplně každému – a rovnou jako sobě! Jak v Meilanu, odkud zdrhnul kdovíkdy a kdovíproč, tak v Kabíru, a koneckonců i tady na turnajovém poli…“

A pak – když se vrátil na své původní místo a vypnul tu svou pitomou jednostrannou záštitu ve tvaru okvětního lístku – pronesl již ke mně:

„No co by ti udělalo, kdybys po Zasvěcení řekl Šešesovi, co bylo potřeba? Turnaj by se pak nejspíš zrušil a my bychom nemuseli mít všechny tyhle starosti…!“

To by mě opravdu zajímalo, jaké asi může mít starosti?!

„Je to všechno?“ ptám se. „Tak já už musím.“

A s těmito slovy jsem vyrazil šikmo ke štítům, u nichž vrhací nože z osmi místních rodin a pětice návštěvníků z Fumenu soutěžily v přesnosti.

Ještě jsem za sebou zaslechl:

„Zbytečně jsi ho zlobil, Džu… Beztak toho pochopil málo, a teď už je docela ztracený.“ Hlas patřil Dětskému učiteli.

Pauza. A zničehonic ticho, jako by celý turnaj naráz vymřel.

„Když ho zlobím, tak to znamená, že to je třeba.“ Hlas Odlomka, tupého šaška. „Ti zlí totiž vidí věci ostře, kdežto dobří jsou slepí! Gwenal ho zrovna vystavil cizímu úderu, a to ještě před zkouškou Umění kontroly, ale tenhle Roh z Meilanu… Jsme všichni příliš dobří, Učiteli, dobří až po samý jílec a nenecháme se přeučit.“

Následoval tichý skřípavý smích – v okolním hukotu téměř neslyšný.

3

Že mi ti dva křiváci ale zkazili náladu! Divže jsem Učitele neuváženě nevyzval k Besedě… Ne že bych se ho snad obával nebo tak něco – výhra nad někým takovým je velikou ctí, zatímco prohra nepředstavuje žádnou hanbu. Jen je zkrátka trapné se hašteřit na turnajovém poli a pouštět se do náhodných Besed. A s kým? S Dětským učitelem rodiny Abú Salímů?! To už bych mohl rovnou vyrazit na kolbiště i s tím šaškem, aby se Kabír měl čemu smát… To jsem se tedy pěkně uvolnil! Nechal jsem se vyprovokovat jako včera ukutý mladíček…

„Hej, Jednorožče! Ohluchl jsi, nebo co?!“

Docela blizoučko se do drnů zaryla koňská kopyta a náhlý závan větru s sebou přinesl zápach zvířecího potu a koženého postroje. Měsíční Kuan-tao, který se zjevil po mém boku, zarazil špici na konci svého ratiště do země.

Vypadalo to, jako by se mrňavý žilnatý Nosič v juchtovém kabátci a kalhotách z důkladně prošívané tkaniny, jenž harcoval na špatně zajetém koni, samým úlekem zachytil kmene osamělého cypřiše – cypřiše, kterému místo koruny nějakým omylem vyrostla obludná čepel s menším hákem po straně.

„Ty jsi ale číslo, Meilaňane! Vždyť už na tebe na tvém kolbišti čekají dobrou hodinu! Jsi na řadě! Gwenal podlehl křivému obouručáku a všichni tě hledají…“

Za celou dobu, co jsem v Kabíru, jsem neviděl, že by Kuan měl jiné Nosiče než právě malé až zakrslé…

Cože? Co to povídal?!

Skutečnost, že se Gwenalovi nějak povedlo prohrát s Nodačim, příchozím odkudsi z ciziny, ihned zatlačila všechny ostatní myšlenky do pozadí.

„Jak podlehl? Při čem?!“

„Ale, až úplně na konci… Nejprve, hned po tvém odchodu, je oba třikrát zkoušeli z Umění kontroly – a vše bylo v nejlepším pořádku! U žulové desky, u natažené struny, u býčího měchýře – oba se při úderu plnou silou zastavili těsně před dopadem! Potom utínali hořící svíce – a zas to bylo nerozhodně… Knot pryč, svíce stojí. Potom host navrhl vyhazovat do vzduchu hřebíky… A právě u druhého hřebíku Gwen promáchl…!“

Kuan zaujatě mluvil dál a dál a líčil soutěž v sekání do nejmenších podrobností, ale já už ho neposlouchal, neboť se mě zmocnil zvláštní a nepříjemný pocit.

Moc zvláštní a moc nepříjemný.

Po tom, co jsem uslyšel od toho zatraceného šaška, jsem najednou uviděl Gwenalovu porážku v pro sebe dosti nečekaném světle. Podlehl zkušený espadon skutečně proto, že narazil na zdatnějšího Zářného, anebo se v tom skrýval nějaký tajný úmysl? Koneckonců, vždyť to byl právě on, kdo nejhlasitěji trval na konání turnaje, a to navzdory Šešesovým varováním a mým vlastním slovům…

Stop, Jednorožče, neblázni… Gwenal byl možná ze všech nejhlasitější, ale tím posledním, posledním a rozhodujícím byl přece jen tvůj hlas! A nebyl jsi to náhodou právě ty, kdo ještě před minutou tvrdil, že espadonovi věříš jako sobě?!

Věřím. Ano. A na Matné také věřím. A věřím i tomu, že tohle všechno je nesmysl. A taky tomu, že Matný se z nikoho nestane ze dne na den. A…

Ach, není to trochu moc víry na jednoho Jednorožce?!

A Nosiče na ulici Som Rúcha jsem viděl, dokonce pěkně zblízka. Svědkem něčeho takového jsem se sice stal poprvé v životě, ale ovšemže připouštím, že mnozí Zářní toho v zásadě schopní jsou. Třeba hned tady Kuan, anebo jatagan Šešes… Jenže já přece nejsem včera kovaný! Kuan, to se ví, by snadno rozpoltil každého Nosiče, jenomže dílo Kuanovy čepele by vypadalo jinak! A té Šešesovy zrovna tak…

A třeba pro mě nebo pro Zarrahída je mnohem jednodušší a přirozenější bodat, i když sekat samozřejmě umíme také.

Kdepak, musel to být obouručák. Možná Matný, možná ne, ale každopádně obouručák – tomu nasvědčoval způsob vedení úderu i jeho výsledek… A tentýž obouručák zlomil i Šamšíra an-ímra.

Aby ti někdo obrousil záštitu, Odlomku, ty tupá tlamo! Vyvedl jsi mě z míry natolik, že začínám pochybovat o přátelích, hloubám nad nesmysly a za chvíli snad sebou začnu i cukat…

„Tak na co čekáš – na blesk z čistého nebe?!“ pohoršil se Kuan a uložil se napříč přes koňský hřbet. „Pospěš za mnou!“

A já poslal Nosiče Čena za vzdalujícím se zvířetem.

Pěkně poklusem.

Abych setřásl veškeré zlé myšlenky.

4

Halas tribun odplul kamsi do dáli, siluety těch, kdo se tísnili kolem samotného kolbiště, se rozmlžily k nepoznání a my dva jsme osaměli.

Já a Nodači.

Závěrečné Besedy turnajů nejsou tím pravým místem na jalové úvahy a nesmyslné přehrabování ve vlastním nitru. Ani místem, ani časem. Během těchto prchavých okamžiků každý Zářný obzvláště pronikavě vnímá své vlastní bytí a je připraven rozetnout svět hrdým výkřikem: „Jsem!“ Předkové měli svatou pravdu, když říkali, že v takových chvílích „jediný meč stojí klidně sám proti nebesům“…!

Proti nebesům, na nichž stejně osamoceně zaplál paprsek Nodačiho, přetínaje všechny zbytečné nitě úvah, jež se ve mně stále ještě táhly.

Kdepak, tohle už nebyl onen zdvořilý a zároveň sebejistý Zářný, jehož ke mně ještě docela nedávno přivedl Gwenal. Nyní vypadal pozorně a obezřetně, a jeho Nosič, tentokrát bosý, pevně svíral jílec oběma rukama, třímaje obrovskou čepel Nodačiho vysoko nad hlavou, jako by se chystal proklát mrak.

A takto strnul – ten obouruční meč, jenž se mi zamlouval stále víc a víc; strnul jako podivná špice věže nad nehybným chrámem svého Nosiče.

V Kabíru byla taková zahájení Besed vzácností – ale já jsem přece nevyrostl v Kabíru! Věděl jsem proto moc dobře, že Nodačiho nehybnost představovala svým způsobem výzvu, kterou bylo možné přijmout či nepřijmout.

A já ji přijal.

Zůstávaje ve vzdálenosti, jež znemožňovala okamžitý útok bez příkroku, jsem vyklouzl z pochvy a pomalu vedl ruku Nosiče Čena obloukem dolů, pak dozadu a nakonec nahoru, aby můj hrot ukazoval do tváře Nodačiho Nosiče. Potom jsem se na chviličku soustředil – a Nosič Čen před sebe napřáhl prázdnou levou ruku a zároveň zvedl levou nohu tak vysoko, že se koleno ocitlo až téměř u brady.

A naproti kamennému chrámu se zašpičatělou kupolí strnula socha tančícího ptáka Fen s roztaženými křídly, z nichž pravé bylo dvakrát delší než levé a třpytilo se na slunci.

Dlouhé stání na jedné noze je mnohem složitější a únavnější než na dvou – tak, jak stál Nodačiho Nosič –, ale já si nepřipouštěl žádné pochybnosti o výsledku. Příliš často jsme takto stávali doma na nádvoří, přičemž Nosič Čen měl na zvednutém koleni piálu s horkým vínem, a já jsem už stačil dočista zapomenout na doby, kdy víno končívalo rozlité na dlažbě.

Oněmělé tribuny mlčely, slunce nad námi nespěšně sklouzávalo ze zenitu směrem k západu, naše stíny na zemi se dloužily… A my jsme stále stáli, a teprve tehdy, když se špice nad chrámem maličko zachvěla a zakymácela se, dovolil jsem ptáku-Čenovi vítězoslavně zamávat rukama a postavit se na obě nohy.

Hned poté na mě dopadl obouruční blesk.

To, že teď Nodači bude hrát výhradně na jistotu, jsem si uvědomil, už když jsem se vyhýbal prvnímu úderu a zvětšoval vzdálenost mezi námi natolik, aby se dala považovat za poměrně bezpečnou. Po porážce v klání nehybnosti a s rozkrojenými řemínky sandálu stále v živé paměti si rozhodně nedovolí nic sporného, nic zbytečného, nic…

A to vlastně bylo jedině dobře. Pokud ne pro něho, pak pro mě určitě.

Znamenalo to totiž, že nadešel čas ukázat něco, co představovalo jádro umění rovných mečů Tuan-ťienů z mé rodiny. Čas předvést, proč si tolik cením rodu Ankorů Wejských a dávám mu přednost před všemi ostatními Nosiči.

Nodačiho Nosič skočil vpřed, samotný Nodači se vznesl nad jeho pravým ramenem… a na okamžik se zarazil, neschopen pochopit, co se děje.

Nosič Čen se smál.

Smál se radostně a upřímně, a pak, aniž by přestal, natáhl prázdnou levou ruku před sebe a jal se šmátrat ve vzduchu, jako by se snažil nahmatat něco, co mohl vidět jen on sám a nikdo jiný.

A nahmatal to.

Nodači se nehýbal z místa; jen hrot jeho čepele sebou zlehka pocukával v nesmělém očekávání.

Prsty Nosiče Čena chvíli bubnovaly po rovněž neviditelné polici, načež se sevřely, aby vytvořily kruh s jedinou úzkou mezerou – jako kdyby v nich držel číši.

Bosé nohy Nodačiho Nosiče netrpělivě přešláply na místě, ohýbajíce křehkou trávu, ale samotný Nodači nezměnil polohu.

Klesl jsem až k zemi a zaujal tu nejzranitelnější možnou pozici; můj hrot se málem opíral o kamínek, který se nějakou náhodou ocitl na turnajovém poli.

A tehdy to Nodači nevydržel a zaútočil.

Zaútočil s neodvratností rozzuřené kobry; byl si tak jistý úspěchem, že se – předváděje u obouručních mečů jen zřídka vídané Umění kontroly – zastavil v té nejtěsnější blízkosti hlavy stále se smějícího Nosiče Čena.

Přesněji, v nejtěsnější blízkosti místa, kde se hlava Nosiče Čena před chviličkou nacházela. Neboť Nosič Čen si přesně v okamžiku útoku přiložil neexistující číši k ústům a zaklonil se, aby do sebe obrátil její obsah. Jeho hlava se tedy posunula přesně o čtvrtinu délky Nodačiho čepele, což bohatě stačilo.

Zároveň Nosič Čen nešikovně mávl pravou rukou, aby udržel rovnováhu – a v jeho pravé ruce jsem byl shodou náhod já.

A můj hrot se zlehounka otřel o podpažní jamku Nodačiho Nosiče.

Při Besedách Zářných, obzvláště pak těch v závěru turnajů, není potřeba rozhodčích. Proto Nodači pochopil vše, co bylo nutné pochopit. Pochopil – a udeřil celou délkou čepele, když předtím maximálně zkrátil vzdálenost, která nás dělila, přičemž se stále držel ve výšce hlavy mého Nosiče. Měl jsem dokonce pocit, že tentokrát by se Nodači nemusel stihnout včas zastavit, i když to samozřejmě mohlo být pouhé zdání.

Obsah neviditelné číše však stoupl Nosiči Čenovi do hlavy dřív, než mu k ní stačila dorazit čepel neúspěchem rozezleného obouručního meče.

A Nosič Čen padl na kolena. Opilí Nosiči mají problém udržet se na nohou – a ani ten můj nebyl výjímkou. Nedbale jsem hrotem polechtal Nodačiho Nosiče na břiše, abych vzápětí unaveně spočinul na rameni Nosiče Čena.

Ohromený Nodači se svým Nosičem prudce ucouvl, aby získal čas pochopit, co se to vlastně děje, ale Nosič Čen chraplavě zakřičel na znamení protestu a udělal kotrmelec vpřed, aby pokračoval v souboji.

Z nebe se znovu snesl Nodačiho slabě prohnutý blesk – a znovu zbytečně.

Nosič Čen nedokázal dovést svůj kotrmelec do konce a zhruba uprostřed pohybu se nemotorně svalil na stranu; Nodačiho čepel se zabořila do země půl délky čepele vlevo.

Cestou jsem letmo zavadil o bosou patu Nodačiho Nosiče… A znenadání jsem se zarazil, když mi došlo, co se právě stalo.

Nodači se zabořil do země. Ale to přece nemohl udělat!

Nemohl!

Předpokládal přece, že se na tom místě ocitne Nosič Čen… Musel se tedy zastavit ještě nad zemí, nad tělem, a ne v něm!

Během Besed se nesmí přemýšlet. Nesmí…

„Odpusť,“ hvízdl Nodači a prudce klesl téměř až k hrušce mého jílce. „Je mi to vážně líto…“

A já ucítil, že prsty, které mě svírají, umírají.

Ne.

Už jsou mrtvé.

A vedle mě se o zrudlou trávu pahýlem pravé ruky opíral Nosič Čen a v jeho střízlivých očích se zmítala němá otázka.

„Ty ale přece… Přece nejsi Matný?!“ bylo vše, co jsem dokázal zašeptat, ztráceje vědomí v křečovitém sevření tuhnoucích prstů.

„Odpusť…“

„Rychleji, No! Nezdržuj se…!“ zazněl docela blizoučko podivně povědomý skřípavý hlas a já ještě stačil zahlédnout trojici úplně stejných Zářných, krátkých a podobných trojzubci bez ratiště; a všichni tři se schovávali za opaskem hubeného neforemného Nosiče… Volali na Nodačiho a pobízeli ho ke spěchu, jako by mě nechtěli nechat domluvit, dozvědět se, pochopit proč – proč tohle všechno?!

A pak jsem je přestal vidět – jak obouručního Nodačiho, tak napůl tesáky a napůl trojzubce, a vlastně i slunce, matné a horké jako…

Protože pak nastala tma.

Postscriptum

A tribuny zpočátku vůbec nic nepochopily.

Kdykoli veselý Čen Ankor, dědičný van Meilanu, začíná předstírat opilost a lehký rovný meč v jeho ruce najednou kmitá rychleji než jehla v prstech nejlepší kabírské švadleny, diváci na tribunách samým nadšením trnou. A kolik lidí dokáže stačit sledovat všechny nepředvídatelné pohyby usměvavého Čena, pochopit skutečnou příčinu, uvěřit nevídanému?!

Naneštěstí žádný z těch, kteří dokázali sledovat, pochopit a dokonce i uvěřit, nebyl v prvních řadách davu, jenž se nakonec vyvalil na turnajové pole… Ona hrstka totiž byla zaplavena burácející lidskou vlnou, stržena a rozmetána na všechny strany. Protože právě tím je dav tolik děsivý – že se v něm topíš a rozpouštíš, a že ačkoli vidíš více než jiní, nemáš šanci nic udělat a cokoli stihnout, a nic není platný palčivý hněv, který ti klokotá v hrudi, připomínaje rozběsněné plameny v kovářské výhni.

Odkudsi ze samého středu lidského víru doléhal ohlušující svist obrovského espadonu, třímaného svalnatou rukou Falgrima Bělovlasého, lorda z Loulez, a seveřanův hromový hlas divže nepřehlušoval kakofonii davu:

„Pusťte mě! Pusťte mě k němu! No tak pusťte mě…!“

A nebylo jasné, ke komu bouřlivák Falgrim vlastně spěchá – zda k nešťastné oběti, anebo za prchajícím katem.

Od východních kolbišť se řítil neosedlaný hnědý hřebeček, a na něm – skloněný ke koňské šíji jako mladičký bezvousý pasáček – samotný kabírský emír Daúd Abú Salím; křivý jatagan u jeho boku nemilosrdně švihal zvíře do boku a pobízel a popoháněl a hnal…

Jako užovka se mezi sevřenými těly proplétala bílá tunika Dioméda z Kimeny; snědého a pružného Dioméda neúnavně provázel jeho srpovitý meč-machaira, který vnikal do nenápadných mezer, nutil sevřený dav, aby se rozestupoval, a pomáhal Kimeňanovi dostat se alespoň o krok dál… nebo třeba jen půl kroku…

A na samém vrcholku západních tribun, kousek od hlavního vchodu, stála nic nechápající dívka v černých jezdeckých šatech. A vedle ní se maličko nakloněna směrem k rozbouřenému turnajovému poli, jež shora připomínalo kráter probuzené sopky, opírala o zem vysoká píka s množstvím rozeklaných větviček na ratišti.

Urozená paní ak-Nikčí z rodu Čibetej a Vlčí metla se z náhorních plošin Dolního Chakasu vrátily až na samý závěr turnaje, a tak naprosto nechápaly příčinu celého toho zmatku, jehož se staly svědkyněmi.

Jako první se však k Čenu Ankorovi, který krvácel na zemi vedle rodinného meče a useknutého kousku vlastního těla, protlačili dva. Přísný a strohý majordomus Ankorů jménem Kos an-Tania, u jehož pasu se rozrušeně pohupoval končíř s úzkou čepelí a složitou záštitou, a jeden z důvěrníků emíra Daúda – možná šašek, možná rádce, ale nejspíš od obojího trochu –, jehož všichni znali jako Drůdla Mouzdrého.

Majordomus Kos an-Tania spěšně zaškrcoval Čenovu zmrzačenou ruku u samého lokte šňůrou od něčí pochvy, zatímco podsaditý šašek a rádce Drůdl dlouho zíral do běsnícího davu, ale nakonec byl nucen v bezmocném zoufalství sklonit jak malý, leč jako břitva ostrý jatagan, tak i hranatou tupou zbraň s osamoceným lístkem masivní záštity.

Tentokrát však nikoho ani nenapadlo, aby se zasmál.

A když se šílený oceán začal pomalu rozpadat na kapky jednotlivých osobností a když se tyto osobnosti postupně vzpamatovávaly a rozhlížely se po stranách, bylo již pozdě. Pozdě na ospravedlňování, pozdě na hledání viníků i na trestání zločinců, neboť vinnými byli všichni a trestat nebylo koho.

Kabířané zaspali.

„Pusťte… pusťte mě k němu,“ hlesl tichounce Falgrim Bělovlasý a obr-espadon v jeho ruce truchlivě klesl.

Kdepak, dnešní porážku v soutěži v sekání si Gwenal nikdy neodpustí…

ČÁST DRUHÁ

MEČŮV ČLOVĚK

S lehkostí roztíná vzduch

věrný rudě planoucí druh,

dnové temní a chmuří se, leč

stále hrdě se třpytí meč.

Žhavý kov kdysi dávno maně

během kalení oné zbraně

vysušil mnoho chladivých bystřin,

tolik vypařilo se bystřin!

Meč, jenž pobýval ve chřtánu dračím,

na rozetnutí hory stačí

a jsa pozvednut k nebi

přiměje mračna k pláči…

– Manas

Kapitola čtvrtá

1

Bolest.

Bolest se plazí dolů po předloktí, svíravým žárem stéká do ruky a jako ohnivý proud prýští z konečků znecitlivělých prstů. Poté zvolna odchází, zvolna a výsměšně, protože bolet už vlastně nemá co. Pryč jsou prsty, pryč je ruka, pryč je část pravého předloktí.

To všechno je pryč.

Zůstalo to tam, na turnajovém kolbišti – a mně se před očima doteď mihotá onen duhový půlkruh, v nějž se na chviličku změnila zakřivená čepel obouručního meče. Tehdy jsem ještě nestačil pochopit, co se stalo – jen jsem ucítil, že se má pravá ruka stala nezvykle krátkou a neposlušnou.

A nebe, nebe nad hlavou mého soupeře… slepě se zhouplo a mrštilo sluneční kotouč kamsi stranou, když jsem se pokusil najít opěrný bod…

Neúspěšně.

Bolest ještě necítím – dostaví se brzy, ale ne hned –, a tak jen nechápavě zírám tu na rychle se vzdalujícího muže s velkým mečem na rameni, tu zase na něčí pravou ruku, jejíž prsty z nějakého důvodu svírají jílec mého – mého! – Jednorožce, který se válí kousek ode mě. Proč můj meč leží v trávě? Proč prsty, svírající pro ně cizí meč jako pavouk bezmocnou kořist – proč i tyto prsty leží v trávě?

Proč zelená tráva tak rychle rudne?!

A pak konečně přichází bolest a mně se tmí před očima…

Kolik času asi stačilo uplynout od onoho dne? Týden? Měsíc? Rok? Století…? Nevzpomínám si. Čas se zastavil, život je rozťatý mihotavým půlkruhem a všechno se ukrývá za mlžným závojem zapomnění a lhostejnosti.

A pak je tu bolest.

Bolest v ruce, která už není.

Jak mám žít dál?

A má další žití vůbec smysl?

Můj pohled mimoděk sklouzl do rohu, kde na leštěném vyřezávaném podstavci, který si ještě můj praděd přivezl z Meilanu, spočívá dýka kusungobu, jež se v naší rodině předává z generace na generaci. Snadno ji udržím v levé ruce. Vlastně bych ji klidně udržel i v zubech. Protože kusungobu není určená pro turnaje a ani se nevystavuje na odiv. Je to propustka Ankorů Wejských na druhou stranu. Jediný krátký pohyb zleva doprava nebo shora dolů…

Zvedl jsem se z postele, zapotácel se…

Ale ustál jsem to.

Dlouho jsem hleděl na dýku, prohlížel si její vlivem času potemnělou, ale stále jako břitva ostrou čepel. Pak jsem pomalu natáhl ruku.

Levou.

Rukojeť, pokrytá kostěnými destičkami, mi pohodlně spočinula v dlani. Příliš pohodlně. Nadhodil jsem kusungobu a chytil ji s čepelí obrácenou k sobě. Po oceli sklouzl sluneční paprsek; vypadalo to, jako by se dýka usmívala, jako by na mě mrkala a škádlila mě.

‚Tak co, chlape, rozhodl ses? V tom případě budeš prvním z Ankorů. Už jsem si myslela, že se snad nikdy nedočkám…‘

Zádumčivě jsem dýku pohoupal v dlani.

„Budeš muset ještě chvíli vydržet, kamarádko,“ ušklíbl jsem se nevesele v odpověď a opatrně položil kusungobu na původní místo.

Dýka rozčarovaně cinkla.

A z protilehlé stěny se jako povzbudivá ozvěna ozval můj Jednorožec. Že by snad průvan…?

Poslušen nějakého neurčitého nutkání jsem přešel sál a sundal meč ze stěny. Rovný meč Tuan-ťien. Rodinná zbraň. Má nedílná součást.

Držet meč v levé ruce bylo poněkud nezvyklé. Ale což, za pokus to stojí… Tím spíš, že mě mé tělo poslouchá sice špatně, ale přece jen poslouchá.

Pro začátek jsem zvolnil a začal od toho nejjednoduššího. „Duha probodávající mračna“ se mi povedla ještě vcelku uspokojivě, ale při „Modrém draku, opouštějícím sluj“ jsem hned dvakrát klopýtl a ztěžka oddechuje se zarazil uprostřed tance. Jistě, dlouhé hodiny cvičení mnohé napraví a nanovo vybrousí mé pohyby, ale…

Bylo mi už beztak dost mizerně, než abych se ještě pokoušel si cokoli nalhávat. Nezasvěcenému pozorovateli by mé pohyby možná připadaly téměř stejné jako dřív, ale něco bylo špatně. Něco nepostřehnutelného, něco natolik jemného, že se to ani nedalo vyjádřit slovy. A já jsem cítil, že tohle NĚCO mi nejspíš nedokáže navrátit ani sebevětší dřina.

I když, třeba je za tím jenom má sklíčená nálada?

Chytal jsem se stébla.

Znovu jsem vykonal „Duhu…“, načež jsem okamžitě přešel k velmi komplikovaným „Dikobrazím ostnům“. Byl jsem si vědom toho, že kazím snad všechny přechody mezi kruhovými máchnutími, ale přesto jsem zatnul zuby s takovou silou, až mé rozbolely dásně, a prudce se vrhl do dvojitého výpadu, zvaného „Vzlétající ocas“, jenž byl doprovázen pádem…

Ve dveřích se nehlučně zjevil můj majordomus Kos an-Tania; strnul však na prahu, neboť zjevně nechtěl přerušovat mé cvičení.

Já se ale přerušil sám. A učinil jsem tak v až bolestném chvatu. Nechtěl jsem, aby Kos uviděl můj ubohý „Vzlétající ocas“, rozpadající se na jednotlivé „jehly“, jež ho tvořily…

A tak ho neviděl. Nebo viděl, ale nedal na sobě nic znát. Tak co, Čene Ankore, dědičný vane Meilanu, cítíš se teď lépe?

Ne. Cítím se teď ještě hůř. A přitom by se mohlo zdát, že už to horší být ani nemůže.

„Máte návštěvu, Vyšší Čene.“

„Kdo je to?“

Copak teď mám náladu na hosty?!

„Urozená paní ak-Nikčí, chys-čaksy rodu Čibetej.“

Myslím, že se jedině Kos an-Tania s jeho úctou k jakýmkoli tradicím mohl naučit bez sebemenšího zaváhání vyslovovat celé jméno té, kterou jsem už dávno oslovoval kratičkým dětským jménem Čin. Kos, a pak ještě příbuzní a krajané Čin, obývající hustě zalesněné předhůří Chakasu. Ale ti to mají dáno jaksi shůry, od svého boha, i když zrovna jeho jméno je natolik kostrbaté, že by si na něm zlomil jazyk i Kos…

Ani příchod Čin mi však nezlepšil náladu. Čen a Čin – tak občas žertovali Kabířané, kteří nás dva dobře znali. Tak tedy, mrzáku Čene, pěkně se usměj a odpověz klidně a bodře, jak se sluší na vychovaného člověka…!

„Pozvi urozenou paní dál.“

Kos ustoupil stranou a ve dveřích se téměř okamžitě objevila Čin – maličko napnutá a rozrušená. Na okamžik jsem zapomněl na své trápení; jenom jsem tak stál a kochal se jí jako portrétem z dílny velkého mistra – jen místo vyřezávaného rámu zde byl dveřní otvor.

Černé přiléhavé jezdecké šaty se stříbrnou výšivkou na hrudi a na rukávech pouze podtrhovaly pružnost její postavy (mnozí Kabířané by ji pokládali za přespříliš chlapeckou; mnozí – já ale ne). Vlnité kaštanově hnědé vlasy zlehka spadaly na klamavě křehká ramena; na čele jí neposlušné prameny krotila uzounká obruč z bílého kovu, zcela postrádající běžné rozety s drahými kameny – zdobil ji jen sled nenápadných nápisů, vyrytých do jejího povrchu, avšak jazyk těchto nápisů byl starší než většina řečí, jímiž se mluvilo, psalo a zpívalo nejen v emirátu, ale i v okolních zemích.

I ten nejvzácnější drahokam by pouze snížil hodnotu této nevýrazné obruče – symbolu Vyšších rodu Čibetej z Malého Chakasu; a ani ty nejdražší a nejhonosnější šaty by malé Čin nedokázaly přidat na půvabu a na kouzlu.

A nehádejte se se mnou! Stejně vás nebudu poslouchat. Zamilovaní a hlupáci jsou beznadějní, jak pravil jistý básník, jenž nebyl hlupákem, ale byl zamilovaný…

Čin se na mě úzkostlivě zadívala svýma zelenýma očima, avšak vzápětí v mé ruce zahlédla Jednorožce. Než si stačila uvědomit, že ruka, v níž meč držím, je levá, úzkost v její tváři mimoděk vystřídal radostný úsměv.

A já si nenápadně schoval pahýl pravé ruky za záda.

„Těší mě, že vás vidím, Vyšší Čene, a dvojnásob mě těší, že vás vidím na nohou a v plném zdraví, soudě dle obnaženého meče.“

Překročila práh a znovu se zastavila, svírajíc oběma rukama svou neodmyslitelnou Vlčí metlu – jako kdyby se jí instinktivně chránila přede mnou a onou nemožnou, nevídanou hrůzou, jež mi teď byla neviditelnou průvodkyní.

„A mě zase těší, že vidím vás, urozená paní ak-Nikčí,“ uklonil jsem se v odpověď, přičemž jsem se k ní snažil zůstávat natočený levým bokem. A po chvilkové pauze jsem dodal: „Vždycky tě rád vidím, Čin. I kdyby se celý emirát propadnul do Osmého pekla Chrakatuše a já se svíjel bolestí na ledové Popravčí hoře, stejně bych tě rád viděl, jak mi prolétáš nad hlavou na své cestě do Západní krajiny okvětních lístků. Tak co, podobám se pověstnému lamači dívčích srdcí?“

„Asi jako já emíru Daúdovi,“ ušklíbla se Čin a opatrně postavila svou Metlu do zbraňového kouta pro hosty. A já – vlastně ani nevím proč – jsem hned vedle její píky položil Jednorožce bez pochvy, byť obvykle můj meč visel jinde, kousek opodál.

Všudypřítomný Kos zatím stačil v rychlosti prostřít stůl, když zdánlivě neuspořádaně rozestavil podnos se sladkostmi, ovoce v malých vázách a dvě piály z toho nejjemnějšího porcelánu. Do místnosti nakoukl jeden ze sluhů, ale Kos an-Tania mu věnoval takový pohled, že muž zmizel jako odvátý vichřicí; vzápětí již můj vnímavý a úžasný majordomus stavěl doprostřed stolu keramickou konvičku s ohřátým vínem.

Víno bylo bílé, podle vůně lioské. To by mě tedy zajímalo, kdy ho stačil ohřát, když za celou dobu neopustil sál? Vždyť i krb je dočista vychladlý…

„Co je nového v Kabíru?“ zeptal jsem se a neúspěšně se pokusil uchopit konvičku pravou rukou.

Z Čininých rtů se zvolna vytratil úsměv. Všiml jsem si, že se snaží nedívat na mou zmrzačenou ruku, ale její pohled přesto bezděky co chvíli sklouzával na pahýl – a tehdy se dívčiny prsty křečovitě zatínaly do drobných, avšak pevných pěstí.

A bolest, bolest, jež plula v zelených vodách jejích očí – ne má bolest, cizí, ale kéž by raději byla moje vlastní…

Zvedl jsem konvičku levou rukou a neohrabaně nalil kouřící víno do piál, přičemž jsem maličko potřísnil ubrus. Horké krůpěje se rozpily a změnily se v škaredé skvrny.

Čin se mezitím vzpamatovala a dokonce dokázala promluvit.

„Ó Kabír, to je velké a rušné město. Děje se v něm toho tolik nového, že se o polovině věcí dozvíš až tehdy, když už stačí zestárnout. Co přesně by tě zajímalo, Čene?“

No jistě, delikátní Čin se vynasnažila odpovědět co možná nejvyhýbavěji a nejbezstarostněji. Dobrá tedy, jaká otázka, taková odpověď…

„Zajímá mě, jestli už našli člověka, který…“

Rovněž jsem se bezděky podíval na svůj pahýl, načež mi oči sklouzly do kouta, kde se nacházely Vlčí metla a Jednorožec. Z nějakého důvodu mě pohled na zbraně neuklidnil, jako to bývalo dřív. Nevím, co konkrétně mi vadilo, ale měl jsem pocit, že se ocel leskne špatně, že meč leží špatně a že špatně stojí i rozeklaná píka.

Všechno bylo špatně.

„Je…“ Čin se zarazila a spěšně upila ze své piály. „Je pryč. Zmizel. Vyprávěli mi to Falgrim a Diomédes, no a zmatek na turnaji jsem vlastně viděla na vlastní oči, i když jsem tehdy nic nechápala. Ale našli se lidé, kteří možná zahlédli podobného člověka v karavaně, která mířila do Meilanu…“

Vtom náhle zmlkla, když jí došlo, že tohle mi asi říkat neměla.

Ano, nejspíš by bylo vážně lepší, kdybych to nevěděl.

Vlastně by to bylo lepší zcela určitě. Ale jednou vyřčené již nelze vzít zpět.

„A po jeho… eee… jeho útěku se už ve městě nestalo nic mimořádného?“ otázal jsem se co možná nejklidněji. Zatraceně, celou dobu si musím hlídat ruce…

Čin se zamračila a pevně sevřela rty. Zjevně váhala. Jenomže ten, kdo udělá první krok, je odsouzen k tomu, aby udělal i druhý

„Během posledních dvou týdnů byli tři lidé zabiti a dva utrpěli zranění. Zranění poskytli popis dvou…“ Dlouho se snažila najít to správné slovo, ale když se jí to nepodařilo, dodala tichým hlasem: „Pátrání po nich však skončilo nezdarem.“

„Nebyl to on?“

„Ne. Ani si nebyli podobní. I zbraně měli úplně jiné. Vůbec nechápu, Čene…“

V očích se jí zaleskly slzy a po její nedávné rezervovanosti nezůstalo ani stopy. Přede mnou seděla prostě jen vyděšená a bezradná dívka, a já zatoužil po tom ji utěšit, ochránit přede všemi a před vším… Naneštěstí jsem však příčinou Činina strachu byl já sám a skutečnost, že jsem nedokázal ochránit ani sebe.

A co by vlastně mohlo utěšit mě?! Choval jsem mlhavé podezření, že v tom, co by mi dokázalo přinést alespoň malou úlevu, se skrývá něco temného a strašlivého – něco dost možná ještě horšího než to, co se již stalo.

„Vůbec nechápu, co se to děje!“ vyhrkla Čin. „Jak… jak může někdo, kdo třímá zbraň, dělat něco takového?! Zraňovat, mrzačit a dokonce i zabíjet! Kvůli čemu? A proč?! Vždyť to jeho jménu nepřidá ani na cti, ani na hrdosti; naopak ho bude muset věčně držet v tajnosti! Nechápu… nedokážu to pochopit… nedokážu…!“

Zakryla si tvář dlaněmi a briliant, zdobící prsten na prsteníku její pravé ruky, se zatřpytil jako osamocená slza. Ruky. Pravé… Ó Džangare, Otče kovářů, copak jsem odsouzen k tomu, abych navždy se závistí hleděl na cizí ruce?! I když to jsou ruce milované dívky…

Ruce… Zvedl jsem zdravou levici a konejšivě pohladil Čin po rameni.

„Neplač, děvče. Lidé, kteří zhanobili své právo třímat zbraň, nestojí ani za tu nejnicotnější z tvých slz. Kdepak, neboj se, nemluvím o sobě. Možná, že si zasloužím soucit či lítost, ale žádná hanba na mně neulpívá… A moc tě prosím – nelituj Čena z rodu Ankorů Wejských! Protože jednou možná přijde den, kdy nebudu hoden lítosti, ale hanby ano. Onoho dne mě přestane svědit ruka, která zůstala tam, na turnajovém poli. A zralé hrozny mého života se v ten prokletý den změní v rudé a trpké víno dovršení.“

Čininy dlaně pomaloučku sklouzly z její tváře a dívka na mě upřela Široce otevřené oči – dočista jako malá holčička; jen na úleku a naději, mísícím se v jejím pohledu, nebylo vůbec nic dětského.

A já se stále snažil přijít na to, co že jsem jí to vlastně právě navykládal. Bylo to všechno nějaké moc chaotické, příliš nesouvislé a nesmyslné… Mluvil jsi upřímně, Jednoruký Čene Ankore, ale jako bys to ani neříkal ty… Přesněji, jako bys to neříkal jen ty.

Kdo ale mluvil spolu se mnou? Čí slova se podobala těm, jaká ve svých prastarých poemách používal šílený Masúd an-Nazrí?

Kdo předvídal příchod hrůzy…?

Tak dost. Čas se trochu uklidnit.

„A nyní, urozená paní, přijmete-li mé pozvání…?“ Vláčným pohybem jsem pahýlem ukázal do kouta, kde spočívaly naše zbraně. Naše prodloužené údy

„Bude mi ctí, Vyšší Čene. Ale…“

„Žádná ale, paní! Vždyť copak se najde někdo jiný nebo lepší než vy, kdo by mi dovedl navrátit dřívější zručnost?“

Čin se na mě pozorně zahleděla a pak mlčky přikývla.

Vykročili jsme ke zbraním.

Měl jsem dojem, jako by mi Jednorožec sám vklouzl do levé ruky. Ale přesto… Stále jsem si nepřipadal – jak to jen říci? – plnohodnotný. A bylo mi předem jasné, že z toho nevzejde nic kloudného.

Šetřit mě Čin nebude, protože bych to okamžitě poznal, vycítil. A pustí-li se do mě naplno…

Navíc jsem celou dobu přemáhal nutkání přehodit si meč do pravé ruky.

Byl jsem si nepříjemně jistý, že to v určité chvíli, jakmile vědomí přenechá otěže mistrovství, nevydržím.

A přehodím si ho.

2

Silueta jezdkyně se již dávno rozplynula v kabírském fialkovém soumraku, ale já jsem stále stál u otevřeného okna, hleděl za ní a slyšel – kdepak, nikoli klapot kopyt, dopadajících na dlažební kostky, nýbrž melodické zvonění zbraní, které se ozývalo při každičkém doteku Jednorožce a Čininy Vlčí metly. Jenomže během dnešního tance jsem se ukázal být až příliš neohrabaným kavalírem, a tak ani zvonění nebylo tak radostné jako dřív – dokonce se nezřídka měnilo v bolestný řinkot.

Alespoň to celé netrvalo příliš dlouho… I to ovšem stačilo, aby mi hrot píky dvakrát strnul těsně u hrudi, a jako by to bylo málo, Čin se v samém závěru podařilo vyrazit Jednorožce z mé levé ruky, což se doteď ještě nikdy nestalo.

Nikdy dřív.

Nikdy…

Byl to smutný tanec. Smutný pro nás pro oba. Nyní už jsem to věděl s jistotou…

Věděl jsem, že odteď je mým údělem hrubá próza. Neboť poezie zpívající čepele pro mě bude už navždy nedostupná.

A pochopila to i Čin. Nemohla to nepochopit. Vlastně si myslím, že se právě teď necítí o mnoho lépe než já.

I když…

Stál jsem u okna a hleděl do šera, v němž zmizela malá Čin, kterou její příbuzní a blízcí přátelé někdy nazývali Černou labutí z Chakasu.

A já jsem byl jejím velice blízkým přítelem.

Leť, labuti…

3

Falgrim si zjevně stanovil za cíl mě jaksepatří opít. Byl přespříliš veselý a upovídaný, záměrně hlasitě vtipkoval (a to přitom Bělovlasý ani běžně nemluvil zrovna tiše!), neustále mi doléval víno a ze všech sil se snažil nedívat na mou zkrácenou pravou ruku, schovanou v prověšeném rukávu chalátu.

Během uplynulých tří dnů jsem stačil naplno ocenit delikátnost mých známých. Všichni věděli o ruce nebohého Čena Ankora a všichni se na ni svorně snažili nedívat.

Mne nevyjímaje.

Jenomže se to nikomu nedařilo.

Mne opět nevyjímaje.

„Dolij mi!“ pobídl jsem Falgrima, který se ihned rozzářil. „Ach lidské sudby neměnné, kdo je, hned není zas… Zvedněme číše zpěněné, neb všem se krátí čas…!“

Číše se daly zvedat kteroukoli rukou. A tak jsem pil a pil – poléval jsem drahý pruhovaný chalát krví vinné révy a snil o tom, že se zpiji do bezvědomí.

Jenomže se mi to pořád nedařilo. A tak jsem naslouchal svému příteli, který mi burácivým hlasem vyprávěl o tom, co nového se v Kabíru událo – o chystaných zásnubách Kemala al-Monsora Abú Salíma, synovce emíra Daúda, a urozené paní Masako Todži; o banketech a plesech; o hostu města jménem Emrach it-Baššár z Charzy, pro nějž zlomyslný šašek Drůdl Mouzdrý se svým břitkým jazykem velice záhy vymyslel přezdívku Koňská veš, která se rychle ujala a které se teď nebohý Emrach ne a ne zbavit, asi jako se skutečný kůň nemůže zbavit skutečné vši… Falgrim se tomu dlouho a s gustem smál, načež pokračoval ve vyprávění – o kupecké karavaně z Bechzdu, která přinesla již dočista absurdní fámy; o…

Falgrim stále nemínil zmlknout, ale já jsem ho už moc neposlouchal, třebaže to nebylo dvakrát zdvořilé. Nedokázal jsem dostat z hlavy ta dvě jména: Emrach it-Baššár z Charzy a Drůdl Mouzdrý – šašek, jehož mnozí pokládali za rádce emíra Daúda. Ostatně, jedno druhé vůbec nevylučovalo.

Vybavoval jsem si Charzáncovo podivné chování během našeho prvního setkání u věže al-Kutúnu i později a vybavoval jsem si rovněž Drůdlovy mnohoznačné narážky, hojně okořeněné drzostí… Ti dva nepochybně něco věděli – a nebylo by vůbec na škodu, kdybych tohle něco věděl i já!

Ale co?

I když… Bezděky jsem pohlédl na plandající rukáv. K čemu by mi tahle vědomost, ať už se jednalo o cokoli, asi byla? Všechny vědomosti světa teď pro mě znamenaly méně než pětice obyčejných zdravých prstů…

Falgrim zachytil můj pohled a zmlkl v půli věty. Pochopil, jak je tohle všechno hrozně, hrozně zbytečné. Bylo zbytečné pokoušet se mě rozveselit, opít, přivést na jiné myšlenky… Netrap se tím, Bělovlasý, ty za to nemůžeš. A já ti jsem upřímně vděčný už jen za tu snahu.

Tvář mladého lorda z Loulez rázem zpřísněla a zvážněla. Najednou mi něčím připomněl jeho vlastní obouruční meč-espadon jménem Gwenal, jenž stál u zdi za Falgrimem hned vedle mého Jednorožce. Na okamžik se mi dokonce zazdálo, že spolu oba meče rovněž rozmlouvají – snad jen bez toho, aby pily víno.

Kde se ve mně berou takové myšlenky? Jsem snad opilý? Ale ne, alkohol na mě dnes skoro nemá vliv…

„Odpusť mi to, Čene,“ promluvil Falgrim nečekaně tiše; jeho ztlumený bas se podobal vzdálenému burácení hromu. „Chápu, jak ti teď asi je… A pokud nechápu, tak to alespoň tuším. Kdybych v tom zatraceném sekání neprohrál…“

Zmlkl a jal se bezmyšlenkovitě posouvat po stole svou vyprázdněnou číši. Ozdobný stříbrný drak, který se jí ovíjel kolem stopky, na mě mrkal krvavým okem.

„V Kabíru se povídá, že jsi chtěl skoncovat se životem,“ zahřměl dutě vzdálený hrom. „Jsem rád, že jsi to neudělal…“

„Ještě skoncuji,“ usmál jsem se křivě. „Jenom ne se životem. Přesněji, ne se svým životem.“

Falgrim se na mě nechápavě zadíval a natáhl se pro džbán s úzkým hrdlem.

Vlastně jsem ani sám sebe příliš nechápal. Možná se ve mě probudila krev mých výbušných předků z barbarské Weje, pružných a nebezpečných jako čepele zbraní.

Krev…

Rudá krev na zelené trávě.

„Posel slunci podobného oslnivého emíra kabírského, Daúda Abú Salíma!“ oznámil sluha, jenž se znenadání objevil ve dveřích – chlapík menší postavy, ovšem notně ramenatý, s párem bojových srpů, takzvaných kam, za opaskem.

„Ať jde dál,“ mávl rukou Falgrim, jehož toto přerušení našeho nepříjemného a bolestného rozhovoru očividně potěšilo.

Bylo to zvláštní, ale úlevu jsem pocítil i já. A to se přitom říká, že nemocní rádi hovoří o svých nemocech… Nebo snad prostě jen nejsem nemocný?

A co tedy jsem? Zdravý?!

Tohoto posla jsem si nevybavoval, ale oblečený byl úplně stejně jako kterýkoli jiný emírův gulám – sváteční čekmeň z tmavomodrého sukna, stažený rudým pásem, homolovitá poselská čepice s červeným cůpkem, na nohou ičigy s ostrými špičkami… No a za pasem, to se ví, neodmyslitelný jatagan.

Ostatně, i samotný gulám byl stejně vousatý a černovlasý, se stejným orlím profilem jako měli všichni emírovi poslové. To je snad pro Daúda schválně chovají, nebo co…?

„Veliký emír Kabíru zve Falgrima, lorda z Loulez, do svého paláce, kde se dnes večer konají zásnuby velectěného Kemala al-Monsora Abú Salíma a urozené paní Masako Todži.“

Posel celý naučený text oddrmolil se záviděníhodnou rychlostí, ale vzápětí si všiml mě – po jeho příchodu jsem se totiž vzdálil k oknu –, a tak hned neméně kvapně pokračoval: „Vás, Vyšší Čene Ankore, veliký emír rovněž zve na slavnost. Gulám, který k vám byl vyslán, vás nezastihl doma…“

Zarazil se a pak nečekaně dodal: „A z vašeho majordoma člověk nedostane kloudného slova…!“

Odměřeně jsem přikývl.

Jakmile byl gulám propuštěn s tím, že se může odebrat do kuchyně pro něco k snědku, vyhlédl Falgrim z okna a zjistil totéž, co před chviličkou já – že se venku už odpoledne zvolna naklání k večeru. Poté Loulezan obrátil pohled na mě.

„Tak co, Čene Ankore Wejský,“ zeptal se. „Půjdeme okouknout ženicha s nevěstou? Brzy se už začne smrákat. Třeba se tam alespoň trochu rozptýlíš…“

Znovu jsem mlčky přikývl. Co dodat, mám já to ale taktní přátele…

4

A vskutku – honosný ruch slavnosti, na niž jsme spolu s Falgrimem přece jen dorazili s mírným zpožděním, mě téměř okamžitě strhl a poskytl mi možnost alespoň nakratičko zapomenout na své trápení. Radostně jsem se ponořil do tohoto hlučného víru, tvořeného vyšívanými šaty, oslnivými úsměvy, naleštěnými čepelemi i číšemi s jiskřivým vínem.

S upřímnou radostí jsem zdravil známé a snažil se přitom nevšímat soucitných pohledů, které mi kradmo věnovali; ukláněl jsem se dámám a sypal ze sebe jeden kompliment za druhým; dokonce jsem žertoval, byl jsem téměř veselý, neboť mi zmatečný rej tváří a pozdravů vypudil z hlavy chmurné myšlenky – co se nezdařilo opojnému vínu, povedlo se dokonale opojné slavnosti.

Chvílemi se mi zdálo, že se věci daly do pořádku a všechno, všecičko se vrátilo na svá místa – že já sám jsem tím někdejším okouzlujícím a galantním Čenem Ankorem, duší společnosti… A že se vlastně vůbec nic nestalo, jako kdyby nikdy neexistovalo rozťaté tělo na kabírské ulici, neexistoval neznámý muž se zakřiveným obouručním mečem, neexistovalo nebe, padající na turnajové pole…

Nic z toho neexistovalo…!

Když hluk v sále znenadání utichl, ani jsem si nebyl schopen hned uvědomit, co se děje; plně mě totiž pohltila debata s drobným Sabirem Fučžanem, který uměl s pozoruhodnou lehkostí zacházet s Měsíčním obrem Kuan-tao.

Jakmile jsem se ohlédl, pochopil jsem, že se blíží vrchol dnešního večera. Hosté již stačili vyklidit střed sálu, jeden roh si pro sebe zabrali tlustí pištci se zurnami spolu se shrbeným starcem, třímajícím pětistrunnou citeru – a na uvolněném kruhovém prostranství zůstali pouze dva lidé.

Emírův synovec Kemal al-Monsor – na svůj věk mimořádně mohutný a dobře stavěný – a jeho nevěsta, ladná a ztepilá Masako z rodu Todži.

A odlesky plamínků stovek svící hravě poskakovaly po dvojici dokonale naleštěných čepelí, z nichž jedna patřila úzké a dlouhé naginatě podobné halapartně v rukou paní Masako a druhá těžkému jataganu v rukou Kemalových.

V rukou…

Rázně jsem si zakázal všechny podobné myšlenky a jal se čekat se zájmem na zahájení zásnubního tance.

Nakonec se jeden druhému uklonili – al-Monsor s nespěšnou důstojností a odměřeným úsměvem na rtech, zatímco Masako Todži hluboce, uctivě a rovněž s úsměvem, v jejím případě ovšem trošinku šibalským.

A pak se naginata paní Masako maličko zachvěla a téměř nepostřehnutelným pohybem se vymrštila vzhůru, aby opsala dvojitý kruh v nejtěsnější blízkosti strnulého Kemala. Strnulého… ale ne tak docela. V rychlém sledu se ozvala tři pronikavá kovová zacinknutí, jak bleskurychlý jatagan al-Monsora nepatrně měnil trajektorii čepele naginaty. Vzápětí vyrazil i samotný Kemal. Ženich a nevěsta zavířili sálem ve zvonivém, blýskavém tanci, doprovázeném pronikavým jekotem zurn a hlubokým šelestem citery.

Bylo to Umění.

Opravdové.

Dvakrát se mihlo pružné ratiště, dvakrát se blikotající čepel naginaty zlehýnka otřela o Kemalův hedvábný kaftan; a dvakrát se též planoucí půlměsíc jataganu dotkl vyšívané stuhy, jež pod hrudí stahovala vzorované kimono paní Masako.

Za nějakou dobu dopadl na podlahu rozetnutý pás a uvolněné cípy al-Monsorova kaftanu divoce zavířily vzduchem, ale v témže okamžiku se jeden z pramenů černých vlasů plavně snesl Masako na rameno a sklouzl dolů po širokém rukávu.

Ženich a nevěsta si vyměnili úsměvy, načež pokračovali v tanci. Někteří z hostů to již nedokázali vydržet, a tak se postupně přidávali k vznešené dvojici; sál zakrátko naplnil třeskot a dupot mnoha nohou.

Nádherný pár! Ti dva byli jednoduše stvořeni jeden pro druhého.

Jako já a Čin.

Kdysi…

Za mými zády si kdosi zdvořile odkašlal.

Otočil jsem se. Měl jsem před sebou emíra, Daúda Abú Salíma.

Osobně.

„Zdravím tě, Vyšší Čene Ankore,“ pronesl tlumeně a přejel si dlaní po hustém kučeravém plnovousu, jenž mu teprve nedávno začal šedivět. „Za celou dobu oslavy jsme ještě neměli příležitost učinit zadost pravidlům slušnosti a vzájemně se pozdravit…“

„Moc se omlouvám, veliký emíre, že jsem to nestačil udělat jako první,“ opáčil jsem pokorně a sklonil hlavu. „Pozvání na tuto oslavu je pro mě velkou ctí.“

Myslím, že jsem to řekl až příliš suše, zatímco vydolovat ze sebe odpovídající úsměv bylo zcela nad mé síly; slavnostní vír v mé hlavě se znenadání utišil a já se vynořil na hladinu ve stejném stavu, v němž jsem přebýval před několika hodinami.

Emír se stěží postřehnutelně zamračil.

„Chci si s tebou promluvit, Čene,“ řekl stejně tlumeně, leč již odlišným tónem. „Tady je ale moc hlučno. Pojďme do mých komnat…“

„Jak si přejete, veliký emíre.“ Znovu jsem se uklonil, stíhán neodbytným pocitem, že neříkám to, co bych měl, a tak, jak bych měl.

Tentokrát mi emír Daúd vůbec neodpověděl, a tak mi nezbylo než ho jednoduše následovat.

5

Emírovy osobní komnaty jsem navštívil již vícekrát, neboť Daúd si k sobě rád zval vítěze turnajů, mezi něž jsem nezřídka patřil. Přesto mě pokaždé dokázaly znovu ohromit. Ne, nikoli svou velkolepostí – vlastně se ani nedaly označit za nějak přehnaně velkolepé –, nýbrž přesností, s níž odrážely povahu a dokonce i okamžitou náladu emíra Daúda. Sám moc dobře vím, jak těžké je toho dosáhnout, a to i když člověk má ideální služebnictvo. A existuje vůbec něco takového jako ideální služebnictvo? No, snad kromě mého Kosa…

Nyní komnaty vypadaly pochmurně, ba až maličko zlověstně. Většina svící v kandelábrech na stěnách byla zhasnuta a ve všech rozích se hromadily vazké šedavé stíny, jako by jen čekaly na svou příležitost.

Plamínky zbylých svící klouzaly po starobylém nábytku, vykládaném perletí, tak zvolna a plíživě, až to vypadalo, jako by tím otevíraly dveře do nějakého cizího, záhrobního světa. Bylo to krásné, ale zároveň i maličko děsivé.

A to jsem se přitom sám teprve nedávno chystal překročit hranice tohoto stínového světa. Tehdy jsem se nebál… A vlastně se nebojím ani teď.

Emír Daúd mlčky ukázal na saténové polštáře, rozházené po koberci, který pokrýval celou podlahu místnosti. Poslušně jsem klesl na jeden z nich a Daúd Abú Salím se uvelebil přímo naproti mně, drže se stále až nepřirozeně vzpřímeně.

Nějakou dobu jsme seděli v naprostém tichu. Čekal jsem, co řekne Daúd, zatímco emír si zřejmě nejprve potřeboval utřídit myšlenky. Musím se přiznat, že když konečně promluvil, překvapením jsem sebou maličko trhl.

„Víš, co se děje v Kabíru,“ řekl Abú Salím bez jakéhokoli úvodu.

Neodpověděl jsem. Nebyl jsem si jistý, zda je mé odpovědi zapotřebí; a pokud ano, jak by vlastně měla znít?!

„Samozřejmě, že to víš. Všichni to vědí. I já. Ale pokud se to všem nelíbí, tak mně se to HODNĚ nelíbí. Stejně jako tobě.“

„Mně se to líbí,“ usmál jsem se hořce.

„Zbytečně mě nepřerušuj. Všechno je totiž mnohem horší, než předpokládáš,“ řekl emír příkře a upřeně se zahleděl na pahýl mé ruky.

Byl to první člověk, který se nesnažil přehlížet mé zmrzačení.

„Co může být ještě horšího, zářný emíre?“

„To, že se to neděje jen v Kabíru. Charza, Kimena, Bechzd, Mei-lan… Zkrátka, týká se to celého emirátu i mnoha zemí, které s ním hraničí. Jen několik případů v každém městě, ale těch měst je docela dost.“

Celý jsem se napnul.

„Včera jsem mluvil s Emrachem it-Baššárem z Charzy,“ pokračoval Daúd, dívaje se kamsi za mě. „Zahynul mu přítel. Šavle, kterou má Emrach místo opasku, je vzpomínkou na zesnulého. Stopy zavedly it-Baššára do Kabíru. Stejně jako my dva se snaží pochopit, co se to vlastně děje. Jenomže je příliš horkokrevný, jako všichni Charzánci. Nemá soudnost ani ostych. Říkal, že chce najít ty… lidi. Tedy dá-li se jím tak říkat.“

Tak o tohle tu tedy jde! A já hlupák si myslel… Na okamžik jsem se zastyděl.

„Lidé jsou zabíjeni a mrzačeni,“ pokračoval emír neméně příkře. „Jistě, obětí je málo. Souhlasíš, že tvá ruka je málo? A dobře děláš. Jenomže není v našich silách tomu učinit přítrž. Jsme jiní. Neumíme pochopit, jak je možné používat zbraně za účelem zabíjení. Zato oni – ti, které hledáme – jsou takoví, jací jsou. A to znamená, že část z nás se jím musí připodobnit. Není jiné cesty.“

„Ale to je přece nemožné!“ vymáčkl jsem ze sebe zmateně.

„Naši předkové to dokázali, tedy můžeme-li věřit legendám. To znamená, že to možné je. A Emrach it-Baššár se chce stát prvním…“

Daúd Abú Salím se nadlouho odmlčel a já v sobě nedokázal najít odvahu, abych jeho mlčení přerušil. Beztak mi bylo jasné, kým se chce pomstou zaslepený Emrach stát a kvůli čemu to potřebuje. Ach, jak dobře jsem mu rozuměl…!

„Chci, aby ses ty stal druhým,“ pronesl konečně emír. „Chci, i když ti to nemohu přikázat. Jinak ale budeš při střetnutí s Těmi druhými… ztracen.“

„Já?! Ale proč já…?“

„Nepřerušuj mě! Nejprve mě doposlouchej až do konce. Připouštím možnost, že se Emrach, hnán touhou pomstít přítele, skutečně naučí…“ Emír stále nedokázal vyřknout potřebné slovo. „Dokonce připouštím i tu možnost, že se mu podaří dopátrat zdroje zločinů. Ale chci, aby v tu chvíli stál po it-Baššárově boku člověk, schopný nejen… ukvapených činů, ale i porozumění. Jinak budeme pouze hasit oheň ohněm. Tím spíš, že se nepochybně objeví Emrachovi následovníci. Pomsta je jako nakažlivá nemoc, horší než mor…“

„Ano, nakažlivá,“ souhlasil jsem tiše. „Horší než mor.“

„Dříve či později bys k tomu dospěl sám,“ přikývl emír. „Jen jsem tě maličko popostrčil. Jsi zkrátka jeden z mála lidí schopných se udržet na hraně. A navíc… Už teď ses změnil. Copak sis toho nevšiml?“

„Všiml,“ řekl jsem chraplavě, hlasem, který jsem sám nepoznával, načež jsem rázně vyhrnul pravý rukáv chalátu a odkryl pahýl. „Jenomže jsem si všiml ještě tohohle… Do role hrdiny se teď vůbec nehodím. Sám, bez ruky…“

„Nebudeš sám. Pátrání se budou věnovat i jiní, nejen Emrach z Charzy a ty. A firman, který ti zajistí pomoc a spolupráci všech poddaných emirátu, je připraven, dokonce už na něm je můj podpis. Teď co se týká tvé ruky…“

Emír mi věnoval takový zvláštní pohled.

„Existuje člověk, který se ti v tomto směru rozhodl pomoci,“ řekl.

Zaznamenal jsem za svými zády nějaký pohyb a rychle se otočil.

Přede mnou stál šašek.

Drůdl Mouzdrý.

Statný podsaditý mužík, který se podobal pouštnímu frčkovi – tedy pokud by existoval nějaký frček s neposedností fretky, drzostí přístavní krysy a mnoha dalšími, pro běžného frčka velmi pochybnými charakterovými rysy. Na zátylku vyholeném do zářiva se mu jako zázrakem držela osmicípá firůzská ťubetějka, zatímco nesčetné skvrny na jeho dlouhém vlněném svrchníku, takzvané džubbě, svědčily o hojných obědech, doprovázených stejně a dost možná dokonce ještě hojnějšími popíjeními.

Šaškova titěrná očka se leskla jako pár černých oliv a mezi nimi se červenala švestka jeho nosu, vlastně spíše pršáku. Výsledný dojem nijak nevylepšovala ani černá kozlí bradka, nemytá a nečesaná snad už ode dne stvoření světa.

Anebo ještě déle.

Takto se tedy přede mnou zjevila Jeho šaškovská milost Drůdl Mouzdrý, terč posměchu celého Kabíru.

Se svým pitomým tupým tesákem za opaskem. A s malým dětským jataganem, který s sebou v poslední době ustavičně tahal.

„Promluv si s Vyšším Čenem, Drůdle,“ pronesl emír klidně. „Nebudu vás rušit.“

Daúd Abú Salím se překvapivě snadno zvedl a nehlučně se rozplynul ve stínech.

6

Vyčkávavě jsem se zadíval na šaška. Drůdl však mému pohledu nevěnoval sebemenší pozornost; místo toho sebou spěšně žuchnul na tentýž polštář, z něhož se před chviličkou zvedl emír.

Kde se vzal, tu se vzal, objevil se v šaškových rukou tác s ořechovou baklavou a vzápětí již měl mužík pusu, roztaženou od ucha k uchu, k prasknutí nacpanou sladkostmi.

Tolik baklavy by se podle mě nevešlo ani do sedlového churdžinu.

„Jsi blázen.“ Drůdl do mě pro jistotu dloubl tlustým lepkavým ukazovákem. „Chceš se o to přít?“

Nejprve jsem se zakuckal, jako by mi do úst rovněž napěchovali hromadu sladkostí, pak jsem si představil sám sebe, jak se s Drůdlem přu na jím navržené téma, a nakonec jsem bezděky odmítavě zavrtěl hlavou, aniž bych pořádně chápal, co vlastně odmítám.

„Dobrá, takže domluveno,“ shrnul to šašek spokojeně. „Jsi blázen. A já jsem taky blázen. Promluvme si tedy jako tedy blázen s bláznem. Chceš novou ruku?“

„To jsou ošklivé šprýmy, Drůdle,“ opáčil jsem polohlasně, přičemž jsem cítil, jak ve mně narůstá hněv.

„Odpověděl rozumný Čen Ankor.“ Tác s baklavou se vyprazdňoval doslova před očima. „Ale co by odpověděl blázen? Zkusme to ještě jednou… Chceš novou ruku? Tak co?!“

„Chci!“

Ani mi nestačilo jaksepatří dojít, co odpovídám. Asi vážně hloupnu…

Drůdl mrštil prázdným tácem o zeď a radostně zahopsal na polštáři, notně zploštěném pod tíhou jeho masivní zadnice.

„Povedlo se to, povedlo!“ zařval na celou komnatu, až jsem se lekl, že se sem seběhne služebnictvo, aby ochránilo emíra před nočními démony.

Rychle jsem se rozhlédl – jen pro všechny případy – a zmeškal tak ten okamžik, kdy se v Drůdlových rukou zjevil nový tác.

S hroznovým vínem. Růžovým geratským vínem.

„Dobrá, pokračujme.“ šašek zamyšleně rozžvýkal jednu bobuli a pokusil se vyplivnout zrníčka do bronzové kadidelnice, ale netrefil se a rozmrzele se zašklebil. „Přejděme k druhé části našich bláznovských úvah! A nový meč chceš? Moc pěkný…“

„Ne,“ odsekl jsem zostra. „Nechci.“

„Proč?“ zajímal se šašek, s chutí ojídající hrozen. „Měl jsi jeden kus železa, budeš mít jiný…“

Pochmurně jsem se usmál.

„Meč není kusem železa, Drůdle. Meč, to je rodová tradice. Je to pokračování mne samotného. Jsi vážně blázen, jestli to nechápeš…“

„To se ví, že jsem,“ souhlasil se mnou bez váhání šašek. „O to se nepřu. A ty si už přestaň hrát na bouřkové mračno, aby nám tu samým strachem nezhasly všechny svíce. Radši se zamysli nad tímhle: tvůj meč je železný… No ano, ano, vím, že je ve skutečnosti ocelový, ale nebuď takový puntičkář! Tak tedy, meč je železný, ruka je živá… Meč, jak jsme zjistili, je pokračováním tebe samotného. No a co ruka?“

„Co s rukou?“ zeptal jsem se tupě.

„Jestli je taky pokračováním tebe samotného! Copak jsi doopravdy blázen? Nestačíš sledovat, kam mířím? No tak, šup sem s odpovědí! Je ruka pokračováním, anebo není?!“

Najednou se mi zatočila hlava.

„Je,“ zamumlal jsem. „Jak jinak… Je to přece ruka. Živá…“

„Znamená to tedy, blázne Čene, že máš hned dvě pokračování? Jedno železné a druhé živé?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil jsem rezignovaně.

Co jiného mi také zbývalo?

„A jedno pokračování – to živé – ti kdosi zkrátil… Neměli bychom tedy – v rámci zachování rovnováhy – prodloužit to druhé, co říkáš? To železné? Meč ze železa, půlka ruky ze železa, no a dál jako dřív! A výsledek bude –“

„Nebude,“ přerušil jsem ho posupně a podivil se, proč vlastně probírám tenhle nenormální nápad s nenormálním společníkem. „Copak to nechápeš? Prsty, dlaň, zápěstí… To není jenom kousek železa!“

„A co meč – to je jenom kousek železa?“ Drůdl vychytrale přimhouřil oči a posunul si ťubetějku ještě dál na zátylek.

„Ne… Meč…“

„Jistě, jistě, tohle už tu jednou bylo – pokračování tebe samotného! Poslyš, Čene, podle mě si sám sobě protiřečíš! Jak se říká, na počátku všech neštěstí stojí rozum…!“

Drůdl se vymrštil na nohy a jal se okolo mě tančit, přičemž tleskal do dlaní a dělal grimasy, jež by mu mohl tiše závidět i jakša, půlnoční lidožrout.

„Vzácnou věc má blázen Čen, ruku ze železa jen!“ prozpěvoval si protivnou fistulí. „Ruka ze železa jen, toť odvěký lidský sen!“

„Ne,“ řekl jsem rázně. „Tomu nevěřím.“

„To protože jsi rozumný,“ oznámil mi tančící Drůdl. „Kdybys byl blázen, uvěřil bys. A ve svůj meč věříš?“

„Věřím.“

„Tak to uvěříš i v ruku. Uvěříš – jen co trochu zhloupneš.“ Drůdl byl neoblomný. „A proč tě tu vlastně přemlouvám jako malé děcko?! Potřebuješ to ty nebo já? To ty by ses tady měl radovat…“

„… jako blázen,“ dořekl jsem za něj. „Vždyť je to vlastně snadné jak facka. Stačí jenom zajít za nějakým schopným kovářem. Který z kabírských zbrojířů má pověst toho nejlepšího? Assator il-Ubar? Nebo Mansaia Jednooký? Stačí za nimi zajít a objednat si…“

„Ne.“ Drůdl znenadání až neskutečně zvážněl. „Ti by tě odmítli. Mají totiž rozum, kdežto my dva jsme blázni. To znamená, že potřebujeme kováře, jako jsme my…“

„Znáš takového?“ zajímal jsem se.

„Koblana. Koblana Železnou tlapu,“ opáčil šašek a pokýval hlavou. „Je to jeden kovář, co žije na okraji města…“

„A proč právě on?“

„Je to taky blázen. Jako já. Jako ty.“

Kapitola pátá

1

Pokud se Kabířané na něčem dokázali jednomyslně shodnout, pak na tom, že Koblan Železná tlapa je člověkem podivínským… dokonce náramně podivínským. Kovář to byl samozřejmě vynikající, ne-li přímo znamenitý, to nikdo nepopíral, třebaže jím zhotovené zbraně přece jen co do elegance a jemnosti povrchových úprav zaostávaly například za výrobky Mansaie Jednookého. Ale…

Kámen úrazu tkvěl právě v přítomnosti onoho „ale“. Paličatý Koblan přijímal jen málo zakázek, a když už na nějakou přistoupil, nemíval na jeho rozhodnutí sebemenší vliv ani vznešený původ, ani naditá peněženka potenciálního zákazníka. Kdesi jsem slyšel, že kovář za celý svůj život nikdy nevyrobil dvě stejné nebo alespoň podobné zbraně. Navíc – z důvodů známých jen jemu samotnému – Koblan k smrti nesnášel úzké, meče, mezi něž patřil končíř mého majordoma Kosa an-Tania, anebo koneckonců také můj Jednorožec; dokonce i v Kabíru tak vzácné kordy, tolik oblíbené mezi návštěvníky z dalekého Fionu, se podle něho hodily tak maximálně do role jehel na přípravu šašliku.

Samozřejmě šašliku z masa vychrtlých přestárlých beranů. V tom lepším případě.

Zkrátka a dobře, Koblan nikdy nepřijímal zakázky na zbraně, které se mu nelíbily, přičemž tyto zbraně klidně mohly být naprosto originálními a ničemu nepodobnými. A když odmítnutý zákazník dál trval na svém a nabízel dvojnásobnou nebo trojnásobnou sumu, Železná tlapa s pohledem upřeným do očí tvrdohlavce holýma rukama zkrucoval do spirály masivní čepy pro městskou bránu, anebo volal své svalnaté tovaryše, kteří pak přespříliš umíněného klienta zcela bezplatně vynášeli ven na čerstvý vzduch.

Zato se Železná tlapa dokázal dva týdny v kuse pachtit s nějakým zakřiveným nožem, který si u něho objednal řezník odnaproti, a pak si za to nechat zaplatit jen pár šupů. Ovšem pouze v tom případě, že řezník takový nůž skutečně potřeboval. A to nutně.

Právě v tom se ukrýval háček. Zbrojíř Koblan vyráběl jen to, co bylo pro lidi nezbytné. Možná, že zbraně, jež opouštěly jeho dílnu, nevypadaly stejně elegantně jako ty od Assatora il-Ubara či Ahmeda Kovaného nehta (o již zmiňovaném Mansaiovi ani nemluvě), ale zato šlo přesně o ty věci, které zákazníci potřebovali.

Účelnost a spolehlivost. Spolehlivost především. A maximální jednoduchost po všech stránkách. Žádné zbytečnosti.

Možná, že Drůdlova rada přece jen měla něco do sebe…

2

A tak jsem hned následujícího rána po oslavách zásnub stanul přede dveřmi domu Koblana Železné tlapy. Koně jsem poslal nazpět spolu s Kosem, který mě cestou sem doprovázel, a nyní jsem se ne bez jistého rozrušení vnitřně připravoval na nadcházející rozhovor s kovářem.

Dveře, které mi zahrazovaly cestu, byly mimořádně velké, těžké a pobité kovovými pruhy. Zjevně se jednalo o práci samotného majitele. Byly vážně působivé, tyhle dveře. Pevné. A spolehlivé, tak jako každý Koblanův výtvor.

Jenom mi nebylo jasné proč. Snad pro případ, že by se dovnitř snažili dobývat odmítnutí zákazníci?

Zatímco jsem přemýšlel a váhal, dveře se náhle otevřely – kupodivu zcela nehlučně, bez zavrzání – a na prahu se objevil rozcuchaný mladík v krátkých plátěných kalhotách, volné košili a kožené zástěře, zpod níž vyčníval malý kris – dýka s vlnitou čepelí a hadí hlavou na střence.

Úžasná věc, tenhle kris. Hotové umělecké dílo. Že by další Koblanův výrobek…?

Tovaryš mě zřejmě poznal. A nebylo divu – v Kabíru znají Čena Ankora mnozí, přičemž ne jen z doslechu. Nyní však ve mně toto pomyšlení z nějakého důvodu nevyvolalo obvyklý pocit uspokojení.

„Pojďte prosím dál, Vyšší Čene Ankore! Hned vás ohlásím ustadovi Koblanovi. Prosím…“

Kdepak, v hlase neupraveného tovaryše nebylo ani stopy po nějaké podlézavosti, což mě nečekaně uklidnilo. Překročil jsem práh, načež jsme se vydali úzkou tmavou chodbou; nakonec mě tovaryš zanechal ve čtvercovém pokojíku bez oken, o jehož osvětlení se staral pouze pár nemilosrdně čmoudících pochodní.

Můj průvodce se vzdálil – zřejmě proto, aby zpravil kováře o mém příchodu, jak mi slíbil – a já se posadil na osamocenou stoličku, kterou jsem objevil v rohu, a jal se čekat.

Mimochodem, stolička byla sice hodně stará, ale stlučená tak důkladně, jako by měla vydržet navěky. Že by Koblan ve volném čase fušoval do tesařiny? Pochybuji…

Čekat jsem musel docela dlouho. Koblan zřejmě neměl příliš v oblibě nezvané hosty. I když, soudě podle vyprávění, k těm zvaným se nechoval o mnoho vlídněji. Čím déle jsem čekal, tím tvrdší byla stolička pode mnou a tím častěji jsem si vzpomínal na Drůdla, což ve mně upevňovalo přesvědčení o vlastní pošetilosti. Šašek měl pravdu – jsem blázen, ať už se na to budeme dívat z kteréhokoli úhlu.

Pro jistotu jsem se skutečně podíval nejprve z jednoho, pak z druhého a pak ještě ze třetího úhlu, ale náladu mi to nezlepšilo. No dobrá, ještě se uvidí, co je vlastně zač tenhle Koblan. Snad mi Drůdl nelhal alespoň ohledně něho… Dveře, za nimiž prve zmizel můj průvodce, se otevřely. Stanulo v nich téměř nahé chlapisko ve mně již známé kožené zástěře. Zpočátku se mi dokonce hlavou mihla myšlenka, že tu zástěru musel sebrat tovaryšovi. Ale ne – tahle zástěra byla přece jen o něco větší… A větší bylo i samotné chlapisko.

Příchozí měl celé tělo porostlé hustou hrubou srstí – no dobrá, tak tedy ne srstí a ne úplně celé, to jenom mně zpočátku připadalo, že je huňatý od hlavy až k patě a jestliže na hlavě mu tu a tam prosvítaly šediny, pak na všech ostatních mně viditelných místech byly jeho kadeřavé chlupy dokonale černé.

Koblan Železná tlapa byl nejen hodně chlupatým mužem, ale také mužem pořádně velkým. Ostatně, ani samotný dveřní otvor nepatřil k nejmenším, takže se do něho kovář (kdo jiný by to také mohl být?!) vcelku snadno vešel.

„Vyšší Čen?“ zeptal se kovář chraplavým basem poté, co si dlouze odkašlal; jeho hlas obsahoval asi tolik přívětivosti jako řev nadarmo probuzeného lva.

Vstal jsem a uklonil se; ztuhlá záda zaprotestovala slabým bolestivým píchnutím.

„A vy, jak předpokládám, musíte být ustad Koblan… eee…“

Nedořekl jsem – místo toho mi pohled bezděky sklouzl na jeho ruce. Kdepak, žádné ruce – tlapy to byly! A pokud mě jen nešálil zrak, pak si kovář plně zasluhoval své přízvisko. A stejně tak i titul ustada – mistra s vlastními žáky, nosícími cejch s jeho jménem.

„Kdo jiný?“ zahučel Koblan. „Pojďme…“

A ustoupil stranou, dávaje mi přednost.

O několik minut později jsme se ocitli v prostorné a poměrně světlé místnosti, jež ale byla z nějakého důvodu prakticky prázdná. Titěrný vyřezávaný stolek na prohýbaných nožkách, koberec na podlaze a malé kanapíčko v rohu – toť vše.

Ach ano – na stolku stál mimořádně vzhledný měděný džbánek a dvě piály.

Kovář mlčky naplnil obě nádobky a jednu posunul ke mně.

„No?“ zeptal se vyčkávavě a krajně nepřívětivě poté, co jsem si několikrát zdvořile lokl a postavil piálu na stůl.

Víno bylo přespříliš silné a trpké.

„Výborné víno,“ zalhal jsem. „Opravdu lahodné.“

„Krčma je za rohem,“ odsekl Koblan, načež klesl na koberec a skrčil si pod sebou svalnaté chlupaté nohy. „To jsi ke mně přišel pít?“

Nemohu říci, že by mě začátek rozhovoru nějak zvlášť povzbudil. Zato mě ale rozzlobil a navrátil mi sebeovládání.

„To tvoje víno se nedá pít, ustade Koblane.“ Posadil jsem se naproti kovářovi a drze se mu ušklíbl do tváře (přesněji do oněch ostrůvků, které vykukovaly z moře vousů). „Připomeň mi, abych ti pak nechal poslat pár sudů tahírského muškátu…“

Kovář se na mě podíval s již o něco větším zájmem a já snad ještě pronikavěji pocítil, v jak pitomé situaci jsem se ocitl.

„Tady.“ Vykasal jsem si pravý rukáv a ukázal Koblanovi pahýl. „Vidíš?“

„Vidím,“ opáčil kovář pochmurně. „Nejsem slepý.“

„Taky to vidím,“ řekl jsem příkře. „Tak tedy, chci v téhle ruce znovu držet meč.“

„A jak si to představuješ?“ zeptal se kovář po kratičkém rozjímání.

„Dost mlhavě,“ přiznal jsem upřímně. „Něco jako železnou ruku…“

A vtom mi hlas selhal.

Kovář si mě změřil zkoumavým pohledem pěkně od hlavy až k patě.

„Jsi blázen?“ informoval se pak.

„Ano,“ přitakal jsem, překvapen vlastní odpovědí.

„Taky si myslím,“ souhlasil Koblan. „No a kdože ti to vlastně poradil?“

„Ále,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „Ještě jeden blázen…“

Kovář se pořádně napil ze své piály, načež se zvedl a přešel místnost na druhou stranu a pak zase zpátky. Pocítil jsem, že mi vyschlo v hrdle, a tak jsem si rovněž spěšně přiložil piálu ke rtům. Během těch několika minut se Koblanovo víno nikterak nezlepšilo. Ba naopak.

„Beztak Drůdl, což?“ zeptal se znenadání Koblan a zastavil se přímo přede mnou.

Zakuckal jsem se a byl jsem rád, že jsem ze sebe dokázal vymáčknout alespoň: „Ano.“

Kovář spokojeně zamručel a jal se opět přecházet po místnosti.

„Drůdl, Drůdl, Drůdl Mouzdrý,“ bručel si pod vousy do rytmu chůze. „Drůdl… Nejzlejší jazyk celého Kabíru. O mně beztak taky povídal, že jsem blázen… Tak povídal to, nebo ne?“

Zaváhal jsem. Když řeknu pravdu, kovář se urazí. Ale když zalžu, dříve anebo později se to stejně provalí. A vůbec, já lžu hodně nerad. Vlastě mi to ani moc nejde.

Už už jsem otevíral ústa, abych pronesl další „ano“, ale místo toho jsem pouze přikývl.

Kovář se zastavil uprostřed místnosti a chviličku nad něčím přemýšlel; pak zřejmě dospěl k jakémusi závěru, neboť se vrátil zpět ke stolku.

„Kdybys zalhal, vyhnal bych tě,“ oznámil mi Železná tlapa důvěrně. „Svinským krokem. Ale takhle… Promluvme si.“

3

V kovárně bylo pořádně horko. V rohu plápolala výheň, jež vrhala na všechny strany žhavé rudé odlesky. Dalšími zdroji světla zde bylo několik pochodní, hořících na stěnách, a malé okénko hned pod stropem. Dva tovaryši byli právě v plné práci: rozpálený, žárem sálající kovový pruh pod střídavými údery jejich kladiv, velkého a malého, postupně nabýval důmyslného tvaru – zřejmě se jednalo o záštitu budoucího meče.

Třetí tovaryš obsluhoval měch, jímž rozdmýchal oheň ve výhni, třebaže ten, jak připadalo mému nezasvěcenému pohledu, i bez toho hořel docela dobře.

Na hácích, zatlučených do zdí, visela ve vzorném pořádku kladiva všech velikostí a dále pak sekáče, kleště, pilníky a ještě velká spousta nejrůznějších nástrojů, o nichž jsem ani nevěděl, jak se jmenují.

Vzduch v dílně voněl ohněm (tedy má-li oheň nějakou vůni), rozpáleným železem a ještě čímsi nejasným, leč příjemně povzbuzujícím.

Zatímco jsem si se zájmem prohlížel kovárnu, Koblan mi netrpělivým posunkem naznačil, abych ho následoval.

Ukázalo se, že ve stěně dílny hned naproti vchodu, jen asi tři kroky od výhně, jsou ještě jedny dveře, jichž jsem si doposud nevšiml. Kovář je otevřel, skrčil se, aby se hlavou nepraštil o futro, a vstoupil.

Proklouzl jsem za ním.

Byla to nějaká pomocná, skladovací místnost, ale v mysli se mi bezděky vynořila dvě slova – říše kovu.

Ano, skutečně se zde rozkládala říše kovu. Dalo se tu najít všechno možné – od prostých pruhů, plechů a ingotů z oceli, mědi, bronzu a nejrůznějších slitin, až po staré i nové nástroje, funkční i zničené zbraně, kuchyňské potřeby, řetězy či části ohrad… Celá ta hojnost byla překvapivě důkladně roztříděna a rozložena, aby pečlivý majitel mohl v případě nutnosti snadno najít potřebnou věc.

Koblan se rozhlédl po svém skladišti, s nečekanou rychlostí ponořil tlapu do nejbližší hromady železa a s rachotem z ní vylovil jakýsi podivný předmět: kovový válec silný zhruba jako mé předloktí a dlouhý asi jako půldruhé dlaně, se dvěma otvory – na jednom konci a zboku.

Jaký byl původní účel této věci a k čemu dříve sloužila, zůstávalo naprosto nejasné.

Vypadalo to, že úplně jasné to není ani samotnému kováři. Chvíli svůj nález otáčel ve svých vpravdě „železných“ tlapách a pak na mě úkosem pohlédl.

„Co kdybychom místo ruky zkusili něco jiného?“ zeptal se s určitou nadějí v hlase. „Třeba něco jako… jako tohle? Budeš si ji připínat k předloktí a do otvoru vkládat meč – jílec ti předělám, neboj… zdarma. Zvykneš si rychle. Kdežto ruka je složitost složitá a je to s ní jedna velká motanice…“

Velice dobře jsem si uvědomoval, že Koblan má pravdu. Nebylo vůbec vyloučeno, že se skutečně naučím ovládat Jednorožce, připevněného k této věci – už jsem v duchu viděl železný držák, z něhož dravě vyčnívá Jednorožcova čepel, už jsem začínal promýšlet některé změny v technice výpadů a úkroků, dokonce jsem…

Tak co, šašku Drůdle Mouzdrý, kdo z nás je blázen?

Oba.

Oba jsme blázni.

„Ne, mistře,“ prohlásil jsem tvrdohlavě. „Strč tuhle… věc zpátky do hromady. Já potřebuji ruku. Prvotřídní. O nic horší, než byla ta po mámě a po tátovi. Aby měla prsty… a vůbec všechno, jak se sluší a patří.“

Kovář si zhluboka povzdechl, zamumlal něco jako: „Toho mi byl sám šajtan dlužen,“ ale odložil válec stranou a pokračoval v hledání.

Nějakou dobu se přehraboval ve svých nakupeních, přičemž tropil snad ještě větší rámus než laviny v horách Safed-Kúch, ale znenadání se napřímil a zvučně se plácl dlaní do čela. Nad obočím mu zůstal velký špinavý otisk.

Po tomto podivném rituálu, jenž zřejmě naznačoval, že se mu v hlavě právě rozsvítilo, se Koblan odebral do vzdáleného kouta a sklonil se nad masivní zaprášenou truhlou, které jsem si zpočátku nevšiml.

Železná tlapa zvedl víko s takovou lehkostí, jako by nevážilo více než pírko, ačkoli ve skutečnosti muselo být těžší než já, načež zapálil svíci, která stála na nedaleké polici, schoval si křesadlo do kapsy a jal se z truhly vytahovat nejrůznější předměty, nad jejichž účelem zůstával rozum stát.

Ladně vyklenuté kovové žlaby, některé naleštěné tak, že zářily dokonce i v šeru, a jiné zase pokryté leptanými vzory a zlatým vykládáním; džbány bez uch, zato s vázáním po stranách; pletivo z kovových kroužků i tenké pláty, jež ze všeho nejvíce připomínaly kusy svrchního oděvu…

Ale kdo by nosil kovové oděvy?!

Proč by to dělal…?

„Co je to?“ nedalo mi, abych se nezeptal.

„Sám pořádně nevím,“ přiznal upřímně zpocený kovář. „Zbylo to ještě po mém pradědovi. A ten to taky zdědil. Praděd povídal, že se těmhle věcem říká ‚brnění‘. Prý si je lidé v dávných dobách oblékali. Těžko říct proč, asi na sobě rádi tahali takovou přítěž…“

Přistoupil jsem blíž a pozorněji se zahleděl na „brnění“ vytažené z truhly. Skutečně – řada kovových částí byla podšita kůží či potažena plstí a nechybělo ani množství řemínků a přezek, jímiž se tohle všechno zřejmě připevňovalo k tělu.

Zvedl jsem prohnutou černěnou destičku a přiložil si ji ke svému pahýlu. Mít ruku na svém místě, padla by mi na ni jako ulitá.

‚Kdybych tehdy na turnaji měl na sobě takovou věcičku, to by se teprve vidělo, jestli bych taky zůstal bez ruky!‘ bleskla mi hlavou ztřeštěná myšlenka… A najednou jsem celou tu hromadu železa spatřil v úplně jiném světle.

Nejspíš jsem už začínal chápat, proč si lidé oblékali taková „brnění“. Jenomže co z toho vyplývalo?! Copak se naši předkové museli neustále, při každém souboji obávat, že přijdou o ruku, o nohu, či dokonce o hlavu? Že by tak špatně ovládali své zbraně? Anebo jen nedůvěřovali Spolubesedníkům?!

Vybavil jsem si tanec Kemala al-Monsor a Masako Todži. Jak by asi vypadal, kdyby oba měli na sobě brnění a báli se jeden druhého?!

Vůbec jsem si to neuměl představit…

„A teď se podívej sem,“ přerušil mé úvahy Koblanův hlas.

Zvedl jsem hlavu a spatřil to.

Měl jsem před sebou železnou ruku.

Svou budoucí ruku.

4

Samozřejmě že to nebyla opravdová ruka. Byla to rukavice, důmyslně upletená z drobných kovových kroužků, s malými destičkami na hřbetní straně. Zatímco jsem si ji prohlížel, Koblan stačil naskládat brnění zpátky do truhly, zabouchnout víko a z další hromady kovového haraburdí vytáhnout několik ohýbaných čepů, jež vzápětí zmizely ve velké kapse jeho kožené zástěry.

„Bude to ale piplačka, týden práce přinejmenším,“ oznámil mi kovář již vcelku věcně. „Zítra se do toho dáme. Zatím budeš bydlet u mě, no a pak se uvidí.“

„U tebe?“ podivil jsem se. „Proč? Chci říct, že samozřejmě děkuji za pozvání, ale –“

„Tak tedy domluveno,“ přerušil mě Koblan. „Byl jsi přece přítomen svému narození? Tak odpověz – byl jsi?!“

Jak samotná otázka, tak i způsob, jakým mi ji položil, ve mně okamžitě probudily vzpomínku na Drůdla Mouzdrého. Dokonce jsem v ústech pocítil chuť ořechové baklavy… Čímpak to?

„Byl jsem,“ souhlasil jsem pokorně. „Přiznávám se…“

„Tak vidíš – a při zrození nové ruky také nesmíš chybět! Musíš se na něm podílet! Jinak… jinak tě ruka jednoduše nebude poslouchat.“

Vypadalo to, že Drůdl měl pravdu nejen ohledně mě, ale i co se týče Koblana. Nezbývalo než doufat, že spolu párek bláznů přece jen dokáže najít společnou řeč.

Souhlasně jsem přikývl.

5

A tak jsem dočasně přesídlil do domu Koblana Železné tlapy, jenž se nacházel na okraji Kabíru, hned vedle kovárny. Mé stěhování proběhlo tak nějak snadno a rychle – zajel jsem k sobě, oznámil an-Taniovi, že týden či o něco déle strávím u kováře, a poslal napřed sluhy s náhradním šatstvem a několika demižony tahírského muškátu – ruka neruka, ale svoje víno ať si Koblan pije sám.

Večeřel jsem tedy již u Koblana. Kovář neměl žádnou rodinu a jeho tovaryšové jedli mlčky, až na zřídkavé a naprosto všední poznámky. Pak jsem se zvedl, poděkoval hostiteli za krmi – vskutku chutnou a vydatnou – a odebral se do pokoje vyhrazeného pro mě. Ten sice nebyl velký, ale co do čistoty a útulnosti se mu nedalo nic vytknout.

Postel – stejně jako všechno v tomto domě – nevynikala elegancí a byla dosti tvrdá, zato však stlučená opravdu důkladně, jak se patří. Nepřítomnost peřin mě nevyvedla z míry – usnul jsem rychle, s vědomím, že mě zítra čeká velký den.

Zrána mě probudil samotný hospodář.

„Vstávej, Čene! Práce volá…!“ zahučel mi nad uchem jeho hlas a téměř okamžitě mě probral. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem dvě věci. Tak zaprvé, Koblan hovořil stoje ve dveřích, to jenom mně připadalo, že mi mluví přímo do ucha. A zadruhé, kovář již pro mě stačil nachystat šat tovaryše – plátěné kalhoty, volnou košili a koženou zástěru s obrovskou kapsou na břiše.

Byl jsem mistrovi nesmírně vděčný, neboť jsem okamžitě pochopil, jak hloupě bych v dílně působil ve svém hedvábném kaftanu – asi jako páv v konírně; navíc by nikdo nemohl zaručit, že můj švihácký úbor přežije v neporušeném stavu.

‚Tak co, blázne Čene, napadlo by tě někdy, že budeš nosit oděv kovářského tovaryše?‘ zeptal jsem se sám sebe, zatímco jsem levou rukou zvedal pochvu s Jednorožcem a dumal nad tím, kam si ji mám připevnit, když mi schází opasek. ‚Ovšem na druhou stranu, napadlo by tě někdy, že přijdeš o ruku, že se po rozhovoru s šaškem sám prohlásíš za blázna a vydáš se za Koblanem Železnou tlapou, aby sis u něho objednal železnou ruku namísto té useknuté?‘

Ne. Nenapadlo. Nikdy by mě nic takového nenapadlo. A najednou se mě zmocnil pocit, že mě můj meč, který mi v ruce znenadání přinejmenším trojnásobně ztěžkl, zatáhl za zápěstí – z nějakého důvodu však ne směrem dolů, k zemi, nýbrž maličko kupředu, jako kdyby se mě snažil vléci určitým směrem.

Kam? Že by do kovárny? Nu což, pojďme… Dost bylo jalových úvah.

‚Správně!‘ ozval se v mém nitru náhle pochvalný hlas, který zřejmě patřil Drůdlovi Mouzdrému. ‚Úvahy bláznům škodí – vždyť by je dokonce mohly přivést k rozumu!‘

Vyslyšel jsem tuto radu, položil meč na poválenou postel a pustil se do oblékání. Můj nový oděv byl naštěstí nesrovnatelně jednodušší než ty, na které jsem byl zvyklý, takže jsem všechno zvládnul i jednou rukou. Poté jsem znovu zvedl Jednorožce – a zaváhal jsem.

K čemu mi asi tak bude, tam v kovárně? Budu vypadat jako blázen… Ale působil bych snad bez něj jako mudrc?

„Jen si ho vezmi,“ poradil mi ode dveří mlčky čekající Koblan. „Ať se zúčastní… Však se ho to taky týká.“

Nechápavě jsem se na kováře podíval a pak jsem mávl rukou (tou zkrácenou) – my blázni jsme podivná cháska a leckdy nerozumíme ani jeden druhému…

6

Má budoucí ruka ležela hned vedle kovadliny na staré ošoupané stoličce – zřejmě to byla ta samá, na níž jsem včera seděl v očekávání Koblanova příchodu. Kolem stoličky stály malé kolíky na kulatých podstavách, jež vypadaly tak trochu jako misky, a mezi nimi se táhly provazy se spoustou uzlů a útržků pergamenu, které připomínaly papírové peníze pro uctění památky zesnulých předků; v rozích stoličky planuly čtyři tenoulinké svíce z černého vosku, přičemž jedné z nich se bezmála dotýkala miska s olejem, v němž plaval svinutý knůtek.

Již několikrát jsem byl v kovárně přítomen rituálu zrození nové zbraně – pravda, vždy pouze krátce a teprve na samém konci celého obřadu –, ale tam všechno vypadalo jinak. Aby také ne – zbraň přece není ruka… No a navíc tam byli všichni normální, jak kováři, tak i zákazníci…

Pověsil jsem Jednorožce na jeden z volných háků, přičemž jsem klopýtl a pořádně si pohmoždil palec u nohy o obouruční gerdan – masivní kyj s ostnatou hlavicí, podobnou velikánskému kokosovému ořechu –, který ležel hned u stěny. Zbraň to byla natolik těžká, že s ní určitě nemohl zacházet nikdo jiný než Železná tlapa, a to si ještě předtím musel určitě jaksepatří zavdat svého oblíbeného vína.

Ve výhni se již tavily čepy, které Koblan včera vyštrachal ve své „říši kovu“. Doufal jsem, že zakrátko zjistím, co s nimi vlastně hodlá provést.

„Zatím se někam postav a dívej se,“ nařídil mi Koblan nepřívětivě. „Anebo se taky můžeš posadit. Tedy jestli najdeš kam. Ale ne, radši přece jen stůj…“

Hned v příštím okamžiku už na mě dočista zapomněl. Rázně přikročil k výhni, divže dovnitř nestrčil hlavu, a vzápětí vyplísnil líného – dle jeho názoru – tovaryše za to, že špatně rozdmýchává oheň. Měchy zahučely o poznání horlivěji; Koblan cosi zabručel, přihodil do výhně trochu uhlí, chvíli se v ní štrachal pohrabáčem a pak ještě jednou vynadal tovaryšovi – tentokrát už zřejmě jenom tak, pro všechny případy.

Poté přistoupil ke kovadlině, nějakou dobu přihlížel činnosti svých dalších dvou pomocníků (ti čarovali nad jakýmisi odřezky) a tvářil se u toho trochu kysele; neřekl však nic – nechal je dokončit práci a vložit polotovar do výhně.

Zato pak už jím řekl úplně všechno, a to pěkně dopodrobna, s množstvím barvitých přirovnám.

Když si mistr konečně vylil srdce, pustil se do práce sám – s čiperností, jakou bych nikdy neočekával u člověka jeho tělesné konstrukce, se chopil dlouhých kleští, stojících vedle výhně, zanořil je do pece a obratně z ní vylovil jeden z doruda rozpálených čepů.

V příští chvíli se čep ocitl na kovadlině a kovář, přidržuje ho již úplně jinými kleštěmi (kdy je jen stačil vyměnit?!), se do něj jal systematicky poklepávat středně velkým kladivem, aby dal polotovaru novou, mně stále ještě neznámou podobu.

Jakmile chladnoucí kov začal matnět, Koblan strčil polotovar zpět do výhně a místo něho vytáhl jiný.

Tohle všechno se opakovalo pětkrát, načež si mistr vybral jedno z nejmenších kladívek – ten titěrný nástroj vypadal v jeho tlapách dosti nemístně, až směšně –, přivolal k sobě tovaryše, zpoza jehož zástěry trčela povědomá hadí hlavička na střence vlnitého krisu, a pak se překvapeně podíval mým směrem, jako by až nyní zaregistroval mou přítomnost.

„Co okouníš?“ okřikl mě rozhořčeně. „Popadni kleště a do toho…!“

A já, Čen z rodu Ankorů Wejských, dědičný van Meilanu, jsem si najednou připadal jako líný tovaryš, jehož mistr přistihl, kterak se vyhýbá práci.

Ihned jsem přispěchal, uchopil levou rukou kleště, jež mi podal jeden z tovaryšů, a pomáhaje si pahýlem, sevřel jsem jími na třetí pokus neobratně polotovar.

„Blíž, ty troubo, chytni si je blíž k sobě,“ zavrčel Železná tlapa téměř dobrácky, a já poslušně přehmátl, i když mi přitom rozpálený polotovar málem spadl na nohu.

„A teď co nejpevněji drž.“ Koblan při pohledu na mé neohrabané snažení naprázdno pohnul rty – nejspíš se v zájmu větší přesvědčivosti chystal vynadat i mně, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Možná shledal, že jeho slov nejsem hoden.

Spolu s tovaryšem se pak svými nástroji pustili do polotovaru: Koblan jen poklepával maličkým kladívkem, zatímco tovaryš bušil kladivem vpravdě obřím, jehož údery ovšem dopadaly přesně tam, kam ukazoval mistr.

A já jsem držel. Polotovar se mi snažil vytrhnout z kleští, jako by byl živý, a samotné kleště příšerně vibrovaly, ale já držel dál; držel jsem se zatnutými zuby, aniž bych cítil zmrtvělé prsty (jak ty, které jsem měl, tak i ty, které jsem už neměl), tak dlouho, dokud Koblan nesevřel pohaslý čep křivými kleštěmi a nestrčil ho zpět do výhně, aby místo něj obratem vyndal další.

A pak se všechno opakovalo. Já jsem držel, oni bušili. Oni bušili, já jsem držel.

Celkem pětkrát po sobě.

Pětkrát. Pět trýznivých věčností, pět železných čepů, pět prstů na ruce…

Pět.

Prstů.

Pět…

Prstů.

Pět…

To poznání mě ožehlo stejně, jako plameny výhně ožehávaly polotovary; divže jsem se nerozkřičel…

Ale vtom všechno skončilo.

A Koblan Železná tlapa, mistr s pověstí podivína, prohlásil, že je čas, abychom se naobědvali.

On i všichni lenoši a povaleči, jejichž jména se mu na prázdný žaludek ani nechce vyslovovat.

7

Možná mi vyhládlo jako snad ještě nikdy a možná to mělo úplně jiný důvod, ale každopádně mi oběd u Koblana nepřipadal o nic horší, než na jaké jsem byl zvyklý ze svého domova – výtečný pilaf na dubánský způsob se žlutým hrachem, dále pak hustá skopová polévka, lahodně vonící a pikantně kořeněná, čerstvé ovoce, dva druhy vína…

Prvním byl Koblanův jedovatý patok, tím druhým pak můj muškát ze slunného Tahíru, který ovšem kromě mě z nějakého důvodu nikdo nepil.

„Dej si, ustade.“ Posunul jsem opletenou láhev ke Koblanovi.

„Ustad jsem jenom v kovárně.“ Železná tlapa si demižon pochybovačně prohlédl, podezřívavě si ho přiložil ke rtům a téměř okamžitě ho postavil zpátky na stůl. „Ale v jídelně jsem jen Koblan a ty jsi přece jen trochu urozenější než já. I když jsi pašák,“ přiznal kovář nečekaně, takže jsem překvapeně strnul s plnou pusou. „Ne každý Vyšší, a ještě k tomu jednoruký, se dokáže takhle chopit kleští a postavit se ke kovadlině. Nečekal jsem to…“

„Tos měl,“ usmál jsem se. „Od blázna se dá čekat leccos.“

Koblan na mě ohromeně vytřeštil oči, ale když si všiml, že se usmívám, znenadání propukl v burácivý smích. Nevydržel jsem to a vzápětí se rozesmál spolu s kovářem. Tovaryšové, sedící na konci stolu, se zpočátku jen nesměle zahihňali, ale jejich nesmělost neměla dlouhého trvání…

Seděli jsme a smáli se – a já cítil, jak skličující napětí, které mě svíralo po celé dva měsíce, jež uplynuly od onoho prokletého dne, postupně polevuje. Najednou jsem si připadal stejný jako dřív, jako kdybych se znovu stal sám sebou – veselým Čenem, duší společnosti, lehkomyslným a důvěřivým; takovým, jakým jsem vždycky byl…

Vlastně ne – takovým ne. Lhal jsem sám sobě, ale nedokázal jsem se obelhat beze zbytku. Emír Daúd měl pravdu. Mnohé se ve mně změnilo, a nešlo jen o změnu vnější… Tak se věci mají a ne jinak, tovaryši Čene!

Přisunul jsem si k sobě demižon s muškátem a divže ho přitom nezvrhl – tak byl lehounký. Podrobnější prozkoumání ukázalo, že je téměř prázdný Mimoděk jsem soustředěně přežvykujícímu Koblanovi věnoval obdivný pohled.

Teď už je jasné, proč pije výhradně své víno. A to jsem mu, já hlupák, přednedávnem nabízel jenom pár sudů…

8

Jeden den střídal druhý, výheň plápolala, v rohu dílny visel nad Koblanovým ostnatým gerdanem můj Jednorožec, samotný Koblan se svými tovaryši rachotili kladivy a já jsem jím pomáhal, jak se jen dalo – držel jsem v kleštích polotovary, roztáčel nožní pohon brusného kotouče, tu a tam jsem zbylou rukou zvedal již téměř hotové falangy ocelových „prstů“, ještě teplé po obrušování, a nadlouho je svíral v pěsti, anebo je, dle Koblanovy rady, přikládal k jílci svého meče.

Už jsem ani trochu nepochyboval o tom, zda je to třeba. Chápal jsem, že to třeba je.

Kovová ruka se mi rodila přímo před očima. Kovář s až pedantickou přesností opracovával a uhlazoval jednotlivé kloubní spoje, jež byly nezbytné pro správnou funkci budoucích prstů i zápěstí, a já se nestačil divit tomu, že dokáže stejně pečlivě pracovat jak s malým kladívkem, tak i s obřím kladivem.

Byl to opravdový Mistr.

A po celou tu dobu prastará rukavice, upletená z kovových kroužků s destičkami, ležela na stoličce, obklopená provazovými zábranami; a kolem ní klidně planuly čtyři tenké svíce a jedna olejová lampička.

Rukavice čekala. Čekala na svou chvíli.

A dočkala se.

Koblan vytáhl z výhně již hotovou, vytvarovanou a zakalenou, mocným žárem sálající „ruku“ a opatrně ji ponořil… kdepak, ne do vody.

Do oleje.

„Ruka“ se zasyčením zmizela v této lázni; zvedl se oblak husté, ostře čpící páry. Když se po chvilce opět vynořila, celá se matně leskla a kapičky horkého oleje po ní stékaly jako… jako krůpěje krve!

Kostra.

Ruka bez kůže.

Po zádech mi přeběhl mráz. V kovárně, hned vedle planoucí výhně.

Já a Koblan jsme každý z jedné strany stanuli nad rukavicí, kroužkovou kůží, která odrážela mihotavý svit svící. Stáli jsme naproti sobě – on s olejem zbrocenou železnou „rukou“ v „železné“ tlapě a já s taseným Jednorožcem ve své levici, která během posledních dnů stačila znatelně zesílit.

Pak Koblan před sebe natáhl kovovou kostru ruky, já zase uchopil meč za čepel a… lesklé prsty se konečně dotkly jílce mého Jednorožce. Mistr přidržel meč druhou rukou, a tak jsem mohl položit vlastní dlaň shora a sevřít umělé prsty tak, aby důkladně obemkly jílec.

Vazké krůpěje oleje padaly dolů a s pleskotem se tříštily o kroužkovou rukavici, jež trpělivě čekala, až přijde na řadu.

Vládlo ticho, rušené jen hukotem plamenů ve výhni. Tovaryšové stáli za našimi zády, dotýkajíce se uzlíkovitých provazů; všichni byli stejně mlčenlivé obřadní a vážní jako my.

A do ticha se ozval hlas Koblana Železné tlapy, podivného kováře – zněl, jako kdyby se v nějaké nové výhni rozhučely nové plameny:

„Přísahám na Muníra, božského kováře,

toho, jenž pokaždé cestu mi ukáže.

Přísahám na mžik, v němž započal svět,

i na dlouhou řadu dalších let.

Přísahám na souš a přísahám na moře,

na všechnu radost i na všechno hoře.

Přísahám na nebesa, která všechno vidí,

na jméno Stvořitele, jež nezná nikdo z lidí.

Přísahám…“

Koblan mluvil dál, ale už jsem příliš nerozuměl, co přesně říká; jakmile pod klenbou kovárny utichla poslední ozvěna jeho hlasu, s obtížemi jsem rozevřel kovové prsty a vrátil meč na jeho hák. Poté jsme se s Koblanem naráz dotkli kroužkové rukavice a nechali na ní na chviličku spočinout dlaně, načež kovář pečlivě vytáhl rukavici ze čtverce svící a ještě přitom letmo zhasil olejovou lampu.

Začínalo poslední stádium. Již jsem věděl, že nestačí jen natáhnout rukavici jako kůži na kostru – ne, prsty a kůže se musely stát jediným neoddělitelným celkem.

A znovu bušilo kladivo, planula výheň, rozpálený kov plival rudé jiskry, syčel olej a hořely svíce – ty však již tentokrát stály kolem kovadliny. Viděl jsem, že se Koblanovi nepracuje dvakrát pohodlně, neboť neustále hrozilo, že zavadí o některou ze svící a shodí ji, ale chápal jsem, že jinak to zkrátka nejde…

Nakonec má budoucí ruka – definitivně hotová, naleštěná a opatřená spojovacími řemínky a přezkami – znovu spočinula na jílci Jednorožce.

Vzplály nové rituální svíce, tentokrát dlouhé, silné a bílé, neboť musely vydržet celou noc. Můj úzký a rovný meč ležel na kovadlině – nebo na oltáři? – v sevření ocelových prstů a nad ní, či přesněji nad umělou rukou, svírající jílec, visel na silném řetězu Koblanův ostnatý kyj.

Bylo to tak třeba.

A ještě bylo třeba, abychom v tichosti opustili dílnu a důkladně za sebou zavřeli dveře…

9

Kovář utáhl poslední řemínek a zapnul přezku – a já zvedl k obličeji svou novou ruku.

Vážně se hodně podobala skutečné ruce, jenom s navlečenou kovovou rukavicí. A také byla těžká – její váha mě nezvykle tahala za předloktí. Jinak mi ale nová ruka seděla pevně a pohodlně; nesklouzávala, ani mě nikde netlačila.

A v tu chvíli se mi strašně zachtělo okamžitě se vrátit domů, popadnout dědičnou dýku kusungobu a udělat to, k čemu jsem se neodhodlal hned na začátku.

Naprosto zřetelně jsem si představil, jak vycházím do tlačenice denního Kabíru, jíž jsem už stačil odvyknout, nacházím malou Čin a povídám jí:

‚Zdravím tě Čin! Podívej, jakou mám novou úžasnou ruku! Nechceš taky takovou…?‘

Ani jsem se nepokoušel sevřít prsty. Nebyly to mé prsty. Vlastně to vůbec nebyly prsty.

Jen mrtvý kov.

Mrtvý.

Železná ruka mi visela na pahýlu jako nesmyslné závaží.

U Osmého pekla Chrakatuše, v co jsem to vlastně doufal?!

V zázrak…?

Zdravím tě Čin… nechceš novou ruku? Jsem teď mistr, takže mohu udělat nové ruce úplně všem – tobě a Falgrimovi a emíru Daúdovi a Drůdlovi, tomu milému uličníkovi…

Chcete?!

„Pojďme se naobědvat,“ zabručel kovář, jako by se nechumelilo, a mě se zmocnila touha ho vší silou udeřit do tváře.

Mrtvou rukou.

Touha to byla nesmírně pronikavá a palčivá, na okamžik se mi zdálo, že jí podlehnu…

„Tak pojďme, pojďme,“ zopakoval Koblan lhostejně a již ve dveřích dodal: „A ať tě ani nenapadne vracet se domů… Dej si poslat víno a nové oblečení. A ještě něco… Musíš si JI co nejčastěji přikládat k jílci meče. Rozumíš?“

Nechal jsem ruku prudce klesnout; ozvalo se studené kovové zazvonění.

Ukázalo se, že jsem zavadil o kovadlinu.

Kapitola šestá

1

Kde to jsem? Proč? A co je to?!

Ne!!! Ne…

Probudil jsem se celý zmáčený studeným potem a posadil se na posteli. Ještě mi nebylo zcela jasné, co je noční můra a co skutečnost, a tak jsem spěšně zapálil svíci a zadíval se na tu zatracenou železnou ruku. Nacházela se na svém místě a její prsty byly jako obvykle studené a nehybné, jak se ostatně sluší a patří na kovové čepy, upevněné prostřednictvím důkladně naolejovaných kloubních spojů a potažené kroužkovou rukavicí…

Stop! Copak jsem si včera večer nenáviděnou ruku nesundával…? No jistě, určitě jsem si ji sundával. A teď je znova na mně. Jako obrovský pavouk, přisátý k živému tělu. Ale jak to? Vždyť si přece vzpomínám…

Nebo si nevzpomínám?

Včera jsem se zase pořádně opil… Ano, opil jsem se, protože teď už se mi to daří bez jakýchkoli problémů. Když se chci opít, tak piju – a opíjím se. Tak to je. Jenom na to potřebuji čím dál víc vína… Dokonce i toho Koblanova jedu.

Tak tedy, opil jsem se a žaludek mám ještě pořád jako na vodě a v hlavě mi hučí a jazyk v ústech mám suchý a drsný jako smirek a chci pít… Pít… Tak moc chci pít…!

Na stole stojí džbán. Co je v něm? Nevím. Nevzpomínám si.

S obtížemi se zvedám z postele, nohy se mi podlamují, ale přesto dělám dva tři kroky ke stolu a ztěžka se o něho opírám celým tělem. Stůl je pevný. Vydrží to.

Ale vydržím to já?

Nějakou dobu tam tak stojím. Hlava se mi stále točí. Je mi špatně. Moc špatně.

Tak moc špatně mi je!

A nemůže za to jen víno…

Zkouším zamrkat. Daří se mi to, ale je to takové nějaké jiné než dřív.

Zkouším zvednout džbán. Daří se mi to, byť s obtížemi.

Ochutnávám obsah džbánu. Jen neupadnout…

Hlavně, aby to nebylo víno!

Voda…!

Studená a čistá.

Piju a piju a piju, piju strašně dlouho, načež si část té blahoslavené tekutiny vylévám na hlavu. A zůstávám stát celý zmáčený; až teď totiž zjišťuji, že jsem usnul oblečený…

Nechávám si trochu vody do zásoby, protože s jistotou vím, že brzy se mi určitě zase začne chtít pít.

Ulevilo se mi.

Trochu.

Odrážím se od stolu a padám na postel, nějakým zázrakem se mi ji daří neminout. Teď ještě dát polštář trochu výš… takhle. Musím umožnit hlavě, aby se pohodlně točila, protože jinak se urazí a začne se kamsi propadat…

Tak tedy, kde jsem to skončil?

Včera jsem se opil. Zase. Všechno bylo rozmazané, zastřené alkoholovou mlhou – na okamžik se mi zazdálo, že konečně dokážu sevřít prsty své železné ruky, a tak jsem se jal jako poslední idiot bušit tou neživou věcí do zdi, abych přiměl nepoddajné prsty k poslušnosti, abych je donutil zatnout se v pěst.

Každou ránu doprovázela tupá bolest v pahýlu, do něhož narážela železná ruka, ale já pořád přesvědčoval sám sebe, že to bolí klouby neexistujících prstů… Ne, že to bolí mé vlastní železné prsty, které odevzdaně narážejí do stěny a vytloukají z ní kusy omítky…

Vážně jsem málem uvěřil svému opileckému třeštění. Na okamžik jsem vystřízlivěl a se strachem a nadějí se podíval na…

Bohužel, čekalo mě rozčarování. To se jen prsty po úderech do zdi trochu ohnuly – a na tom nebylo vůbec nic překvapujícího.

A to už jsem si začínal představovat…

‚Vypadá to, že pomalu přicházím o rozum,‘ pomyslel jsem si tehdy. A nebyla to zdaleka má první myšlenka tohoto druhu.

A pak na mě opilost dopadla s novou intenzitou a zuřivost se vrátila spolu s ní – jenom to už nebyla ta veselá zuřivost, kdy jsem si v duchu neustále opakoval, že to dokážu, že to určitě dokážu…! Kdepak, ovládla mě docela jiná, temná a zlá zuřivost, která mě přiměla strhnout si ten proklatý kus železa, mrštit s ním o podlahu a pak do něho dlouho a nepříčetně kopat, nevnímaje bolest v pohmožděných prstech u nohou…

A poté jsem ležel a plakal, naříkavě plakal jako dítě, jemuž sebrali oblíbenou hračku…

Ani nevím, kdy a jak jsem usnul.

Trápily mě noční můry. Ocelová ruka v nich ožívala a začínala se natahovat po mém hrdle; zápolil jsem s ní, ale byl to nerovný boj – na jedné straně vyděšený mrzák, na druhé rozvzteklená ocel, posedlá touhou zabíjet. Pokaždé to dopadalo stejně – studené prsty mi svíraly krk, rozdíraly kůži kovovými kroužky, nořily se do těla stále hlouběji a hlouběji, znemožňovaly mi dýchat…

Probudil jsem se, když už jsem vůbec nedokázal popadnout dech, a pochopil jsem, že umírám.

A pak jsem se probudil znovu.

Co to bylo? Rej vinných duchů? Ale proč je potom ruka zase na svém místě? Tak proto tedy všechny ty noční můry – to se mi mstila ona, oplácela mi moji nenávist svou vlastní, nelidskou! Sama se ke mně vrátila… Sama…

Zase třeštění. Jen za ně tentokrát může kocovina. Z toho by se vážně jeden pomátl… Vždyť je to jen kus kovu! Jak by mohl nenávidět a mstít se, jak by se asi mohl vrátit?! Kdepak, všechno je mnohem jednodušší – zatímco jsem spal, zastavil se tu Koblan nebo některý z jeho tovaryšů a připnul povalující se ruku zpátky na místo.

Ubožáci! Nicotní ubožáci, kteří si o sobě myslí bůhvíco! Jak ten kovářský habán s jeho tupými žáky, tak ten šaškovský blboun, který ze mě beztak měl náramnou legraci – určitě si myslí, že když patří ke svitě vznešeného emíra, je mu všechno dovoleno!

Zatracený blázen! Vlákal mě do pasti…

A já, co já, který jsem uvěřil šaškovi – nejsem snad také blázen? Jsem. Naprostý blázen. Blá-zen, blá-zen, blá-zen…

Ale už ne, odteď už ne. Zmoudřel jsem. Ať si Drůdl ty své pohádky vypráví Koblanovi.

Hlava mi třeštila, ale už se téměř netočila. Pochopil jsem, že usnout se mi nepodaří. Vstal jsem z postele, přistoupil ke stolu a klesl na židli, která mně v pravou chvíli přišla pod ruku. Párkrát jsem si lokl ze džbánu. Znovu se mi ulevilo, ale ne nadlouho.

Přelétl jsem místnost tupým pohledem a letmo zaznamenal kousky omítky na podlaze; teprve když jsem skončil s prohlídkou, všiml jsem si, že přímo přede mnou na stole leží můj Jednorožec, obnažený, bez pochvy.

Jen ty jsi mi zůstal, kamaráde, ty a nikdo jiný… Všichni ostatní jednorukého Čena zradili – popichovač Falgrim, emír Daúd, zlý vtipálek Drůdl Mouzdrý, posupný Koblan, Černá labuť Čin, a dokonce i můj majordomus Kos an-Tania, který, jak jsem se domníval dřív, ze samotné své podstaty není žádné zrady schopen… Ale to jsem si vlastně myslel i o Čin, i o Falgrimovi, vlastně i o zasmušilém kován Koblanovi…

Železná rukavice spočinula na jílci Jednorožce. Přiložil jsem ji k němu naprosto bezděčně… Přece jen si mě ti grázlové vycvičili!

No a co. Aťsi…

Jenom pořád nechápu proč?

Proč to vlastně dělají…?

2

Zpočátku všechno probíhalo víceméně normálně. Tedy pokud se dá za normální považovat život jednorukého mrzáka s mrtvým kusem železa na pahýlu; život v cizím domě; život, jenž lze stěží nazývat životem.

Možná spíš existencí.

Každopádně, tato má existence v Koblanově domě se zpočátku nevyznačovala vůbec ničím mimořádným.

Bylo mi všechno jedno. Lhostejně jsem pokládal dlaň železné ruky na jílec Jednorožce, aniž bych při tom cokoli cítil, snad jen neurčité podráždění. Někdy jsem na to zapomínal, ale v takových případech mi to bylo pokaždé zdvořile připomenuto. Souhlasně jsem přikyvoval, znovu neobratně umísťoval železné prsty na jílec meče a kráčel dál. Nebo jsem zůstával stát. Nebo sedět. Nebo ležet.

Ležet nejčastěji.

Ležel jsem bez myšlenek a téměř bez pocitů – něco však ve mně přece jen muselo přetrvávat, neboť jsem stále častěji uvažoval o dýce, kterou jsem zanechal doma, dýce, mající jen jeden jediný účel.

O své propustce na druhou stranu.

‚Kusungobu leží na prahu dveří, vedoucích do ráje.‘

Kde jsem to jen slyšel? Nebo jsem to četl?

Nevzpomínám si.

Bylo mi špatně. Třeba to v ráji bude lepší…?

3

Toho dne jsem se konečně odhodlal. Ne hned zrána – až blíže k večeru.

Koblana jsem našel, jak jinak, v kovárně. Delikátně jsem se levou rukou dotkl jeho ramena, a když se ke mně kovář otočil, bez jakýchkoli emocí jsem pronesl: „Je načase, abych šel, Koblane. Vracím se domů.“

A vyrazil jsem k východu.

Kovář se nečekaně ocitl přede mnou a zatarasil mi cestu. Byl zdvořilý, leč neústupný. A z nějakého důvodu se mi snažil nedívat do očí.

Proč, to jsem pochopil až pak. Ale pak už bylo pozdě.

Zato tehdy ještě pozdě nebylo. Jen jsem to nevěděl. Souhlasil jsem, že venku už je opravdu tma, že můj domov je daleko, že nemám po ruce žádného koně, že…

Souhlasil jsem, že vážně mohu počkat do rána a strávit v Koblanově domě ještě jednu, poslední noc.

Nic to přece neměnilo – vždyť už jsem se ROZHODL.

Spal jsem klidně, jako člověk, který si zvolil svůj osud.

Za úsvitu jsem vstal, jakžtakž si oblékl svůj obvyklý oděv – sice mi nepadl tak, jak by měl, ale na tom už vůbec nezáleželo –, zavěsil si na opasek pochvu s Jednorožcem a vydal se ke dveřím.

Ke dveřím svého pokoje.

Dveřím, které, jak jsem zjistil, byly zamčené.

Zpočátku jsem nechápal, co se děje, a tak jsem se jal klepat – nejprve zdravou rukou, pak svým železným outěžkem. Dlouho se nikdo neobjevoval, ale nakonec se za dveřmi ozvaly těžké nespěšné kroky hospodářovy. Zastavily se hned za dveřmi, ovšem s jejich odemykáním Koblan zjevně nikterak nespěchal.

„Proč ještě nespíš, víš vůbec, kolik je hodin?“ zabručel ospale.

„To je moje věc. Chci jít domů,“ řekl jsem přísně. „Otevři!“

Koblan nějakou dobu mlčel.

„Ne-e, neotevřu,“ oznámil mi po dlouhém rozmýšlení. „Jinak bys byl vážně schopný vyrazit domů.“

„Přesně to chci! Okamžitě otevři!“ Pomalu ve mně začínalo vřít podráždění. „Musím se vrátit domů!“

„Nemusíš nic,“ namítl kovář zpoza dveří a zívl. „Vlastně ne, dvě věci přece jen musíš. Žít v mém domě, to zaprvé. A zaplatit mi za svou železnou ruku a za mou dřinu, to zadruhé. Takže tiše seď a už mě nebuď.“

„Kolik jsem ti dlužen?“ zeptal jsem se co možná nejjedovatěji. „Za tuhle zbytečnou, neužitečnou ruku? Tak kolik, kováři? Ustade!“ Poslední slovo jsem již vyřkl s neskrývaným opovržením.

Ale přepočítal jsem se – Koblan se neurazil a dveře neotevřel.

„Až ruka začne být užitečná, ještě si promluvíme, kolik je kdo komu dlužen, ale dřív ne,“ opáčil stále stejně lhostejně. „Já jenom vím, že doma ti určitě užitečná nebude. A potom bych se mohl se svými penízky klidně rozloučit. Kdepak, pěkně přestaň řvát a radši běž cvičit. Jakmile sevřeš železné prsty, pustím tě ven, a dokonce ti dovolím, abys mi zaplatil. Ale do té doby zůstaneš tady Najíst dostaneš, napít taky. A kde je latrína, to už víš – máš ji po ruce, ale nepřekáží, prchnout se tudy taky nedá…“

Měl pravdu – ono místo se nacházelo na uzavřeném dvorku, kam se dalo vyjít jedině z mého pokoje. Samotný dvorek byl obehnán neprostupným lepenkovým duvalem, alespoň třikrát vyšším než já, a utéct se odtud dalo snad jedině… vlastně nijak.

„Takže čím dřív uchopíš meč do nové ruky, tím dřív se vrátíš domů,“ uzavřel to Koblan filozoficky, načež se jeho kroky se stále stejnou nespěšnou pádností začaly vzdalovat.

Zpočátku jsem nedokázal uvěřit vlastním uším. Mě, Vyššího Čena Ankora, jednoho z nejznámějších a nejvýznačnějších občanů Kabíru a vlastně i celého emirátu, MĚ uvěznil u sebe doma jakýsi pomatený kovář!

Ostatně, zakrátko jsem tomu přece jen uvěřil – nic jiného mi nezbylo. O hodinu později mi dva tovaryšové donesli snídani. Jakmile jsem zaslechl zvuk odsouvané závory, spěšně jsem se zvedl z postele, na níž jsem doposud seděl ve stavu naprosté sklíčenosti, ale tovaryšové stačili postavit tác na podlahu hned za prahem a zmizet za dveřmi dřív, než jsem přeběhl místnost. Ozvalo se cvaknutí závory. V návalu bezmocného vzteku jsem odkopl nevinný tác a jal se bušit do dveří oběma rukama.

Ta železná zanechávala na dřevu ošklivé škrábance – ale nic víc…

4

Zpočátku jsem se ještě Koblana, který mě v mém pokoji každý den navštěvoval, pokoušel přemluvit. Kovář vždy pozorně naslouchal všem mým hněvivým tirádám, načež usedal ke stolu a začínal vyprávět cosi absolutně mlhavého, vzbuzujícího neodbytný dojem, že se Koblan skutečně malinko pominul na rozumu a že se teď ze všech sil snaží, aby přeskočilo i mně.

Moc jsem ho neposlouchal, neboť má hlava byla zaneprázdněna něčím úplně jiným. Koblanův hlas, otravný a dotěrný jako bzučení mouchy – ovšem pořádně velké mouchy! – však přece jen pronikal k mému vědomí a já proti své vůli zaznamenával, že kovář hovoří o jakési „živé oceli“, o duchovním poutu mezi člověkem a jeho zbraní a o tom, že ten, kdo bude moc a moc chtít, kdo dokáže uvěřit…

Nevím, zda šlo o úryvky z nějakých starobylých traktátů, výklad dávných legend či jen o výplody choré fantazie samotného Koblana, ale po každé takové „besedě“ bral kovář mou mrtvou ruku do své tlapy a svíral kovové prsty na jílci mého Jednorožce.

Musím přiznat, že jsem se vždycky pořádně zapotil, než jsem je pak levou rukou zase rozevřel.

Kovář odcházel, přičemž za sebou pečlivě zamykal dveře, a já znovu zůstával o samotě, jen se svými zmatenými, zašmodrchanými myšlenkami. V hlavě se mi rojily podivné divoké výjevy a čas od času jsem si dokonce začínal říkat, zda kovář přece jen nemá v něčem pravdu; dokonce jsem se snažil – upřímně se snažil! – silou vůle sevřít studené prsty… ale pochopitelně s nulovým výsledkem.

Věřím? Nevěřím?

Všechno bylo podstatně jednodušší. Prsty zvysoka kašlaly na mou víru nebo nevíru, neboť se prostě nemohly sevřít – byly to jen mrtvé, bezduché kusy železa…

5

Pátého dne se mi v hlavě vylíhla obludná, ale zároveň naprosto zřejmá myšlenka. Vlastně dokonce hned dvě, a o to byly zřejmější.

Zaprvé jsem si všiml, že podezřele často dostávám své oblíbené pokrmy; jen nemnozí přitom věděli, co mám rád, což výrazně zužovalo okruh Koblanových možných kompliců. Navíc byla ona jídla připravena takovým způsobem, že se okruh zužoval na jednoho jediného člověka – mého majordoma Kosa an-Taniu.

Kuchaře jsem do toho nepočítal.

Bylo to nemožné. Ale přesto tomu tak být muselo.

Zadruhé, najednou jsem si vzpomněl na rozhodnutí, k němuž jsem dospěl před pěti dny. Samozřejmě jsem tu neměl kusungobu, ale řekl jsem si, že Ten, jenž na mě čeká v ráji, se určitě neurazí, když na prahu dveří, vedoucích k němu, tentokrát nebude ležet rituální dýka, nýbrž můj meč Tuan-ťien, přezdívaný Jednorožec.

Myslím si ale, že se Ten, jenž na mě čeká v ráji, přece jen urazil, protože když jsem uchopil meč levou rukou a pomalu si ho zvedl k hrdlu, došlo mi, že to nedokážu.

Vůbec nikdo by to na mém místě nedokázal!

Protože Jednorožec, stejně jako další rodové meče Ankorů Wejských, rozhodně nebyl před několika generacemi ukován proto, aby připravil o život svého současného majitele. Aby přeťal Jižní větev Ankorů Wejských.

Ruka se mi zrádně zachvěla a já nechal meč klesnout. Kdepak, smrti jsem se nebál – stejně jsem už neměl co ztratit. Jenomže TOHLE bylo silnější než strach ze smrti a palčivější než přání odejít.

Mohl jsem odejít. Ale ne takto.

Tehdy jsem pochopil, že mě Ten, jenž na mě čeká v ráji (anebo někde jinde – nevím), zatím nechce vidět.

A smířil jsem se s tím.

Napříště jsem už žádné takové pokusy nepodnikal.

6

Devátého dne (Nebo to už byl desátý…? Nevzpomínám si…), když za mnou Koblan ve stanovený čas přišel do mé kobky, aby zase vedl ty své jalové řeči, které mě už stačily k smrti omrzet, jsem mu oznámil, že mám nejvyšší pověření od samotného emíra Daúda, že existuje speciální firman s mým jménem a že pokud mě kovář okamžitě nepropustí, bude považován za velezrádce, a to se všemi z toho plynoucími následky.

Poté jsem, aniž bych věnoval pozornost poněkud zaraženému Koblanovi, padl na postel, otočil se tváří ke zdi, zakryl si jedno ucho zdravou rukou a druhým se pevně přitiskl k polštáři, abych už neslyšel kovářovy bláboly.

Koblan nějakou dobu mlčel, anebo možná hovořil dostatečně tiše, abych ho nemohl slyšet. Potom jsem na chviličku odkryl jedno ucho a uslyšel tlumená slova:

„Nevím, nevím… Zeptám se Drůdla, pak se uvidí…“

7

Následujícího rána se dveře otevřely dokořán a do pokoje vlétl rozzářený Drůdl, mávající jakýmsi objemným balíčkem. Šašek mi přímo z rozběhu žuchnul k nohám, přičemž několik loktů klouzal po podlaze a zastavil právě včas, aby do mě nenarazil.

„Ó veliký a nejmoudřejší blázne Čene Ankore z neméně slavného rodu Ankorů Wejských!“ zahuhňal šašek, nepřestávaje se ohánět svým balíčkem. „Dovol, abych ti předal nejvyšší firman slunci podobného emíra Daúda, abys ho mohl ve svém nevýslovném bláznovství použít tak, jak by použit být měl,“ tu se Drůdl z nějakého důvodu odmlčel, „a abys pak odhalil všechny nejodpornější nepřátele slavného Kabírského emirátu!“

Zatímco takto ječel, pustil se šašek do rozbalování přineseného balíčku. Na všechny strany létaly jakési špinavé a potrhané hadry, cáry kůže, kousíčky toho nejjemnějšího krajkového brokátu i útržky hedvábí – zakrátko byla celá podlaha kolem Drůdla ustlána látkovým příkrovem, jemuž, jak se zdálo, nebylo konce.

Nicméně, přece jen nastala chvíle, kdy se Drůdl konečně propracoval k vytouženému obsahu a s radostným úsměvem mi podal nevelký pergamenový svitek, nesoucí osobní pečeť emíra Daúda.

Zlomil jsem pečeť a pohledem přelétl text. Všechno bylo správně – nositeli daného dokumentu, tedy Čenu Ankorovi Wejskému, měla být poskytována veškerá pomoc a podpora, a to nejen v samotném Kabírském emirátu, ale i na území vazalských knížectví a spřátelených států.

Dole se skvěl mně dobře známý podpis emíra Daúda Abú Salíma.

Zatímco jsem četl, šašek mi ustavičně nakukoval přes rameno, takže jsem si byl jistý, že se i on stačil seznámit s obsahem firmanu. Tedy pokud se s ním neseznámil už předtím…

„Tak co, už’s to zhltl?“ zeptal jsem se zlomyslně. „Jakože přečetl?!“

„Ne-e,“ ušklíbl se náramně spokojený šašek, „já totiž neumím číst! Co tam teda stojí? Beztak, že ty, Čen, jsi blázen, což? To se ale snad ani nemusí nikam psát, stejně to už všichni vědí. A kdo to ještě neví, tomu to sám sdělím. Ústně.“

Kousl jsem se do rtu, ale rozhodl jsem se dál předstírat, že mám situaci pevně v rukou. Nebo přesněji – v ruce.

„Zavolej kováře Koblana!“ vybídl jsem ho. „Stojí tu, že by mi všichni obyvatelé Kabírského emirátu měli poskytovat podporu. A já žádám, abych byl odsud propuštěn! Okamžitě…!“

„A proč vlastně?“ zajímalo šaška. „Vždyť tu dostáváš najíst i napít a podpora je ti poskytována v té nejvyšší možné míře – nemusíš vůbec nic dělat, jenom cvičit se svou novou rukou…“

Znenadání se vymrštil na nohy, hopsl jako kůzle a mrkl na mě.

„Vzácnou věc má blázen Čen, ruku ze železa jen,“ zapěl, obličej celý zpitvořený, „a Koblan na jeho zdraví pije víno každý den! Kam bys odsud vlastně chodil?“

„Veliký emír mě pověřil vyšetřováním. To přece víš stejně dobře jako já!“ Sám jsem se divil, proč vlastně Drůdlovi tohle všechno povídám.

„A jak to svoje vyšetřování hodláš vést?“ vyptával se dál neodbytný Drůdl. „Budeš se vyptávat nebožtíků? Hledat po nocích stopy?“

„Kromě nebožtíků tu jsou ještě živí!“ zavrčel jsem. „A vůbec, když bylo přikázáno, aby mi byla poskytována podpora, měl by ses podle toho řídit! Zavolej Koblana a už mě odsud konečně pusťte!“

„Podpora, to je důležitá věc,“ souhlasil šašek s náhlým zápalem. „Tak my ti ji tedy začneme poskytovat! Ty, jakožto hlavní blázen, budeš sedět tady a šéfovat vyšetřování, zatímco já a Koblan tě budeme, coby menší blázni, podporovat a plnit tvé pokyny. A vznikne z toho jedno velké bláznivé vyšetřování!“

Pocítil jsem, že nezadržitelně rudnu.

„Takže tu seď,“ pokračoval Drůdl, „a šéfuj. Klidně pevnou rukou – máš ji teď koneckonců ze železa, a co už může být pevnějšího? Ale šéfuj pěkně odsud, je to koneckonců i kvůli tvé vlastní bezpečnosti. Ono totiž ve městě není zrovna moc klidno – nedávno našli další dva mrtváčky a taky jednoho živáčka, jenom jednorukého, asi jako ty. Chudák Koblan teď bude muset kovat další ruku, a to je, řeknu ti, práce jak pro vraha.“

Má levá dlaň nahmatala masivní svícen, stojící na stole.

„Tak kam mám jít, na co se mám ptát?“ zeptal se šašek hlasem neviňátka. „Do toho, šéfuj!“

Vší silou jsem po něm mrštil svícen, ale Drůdl před ním s lehkostí uhnul. Ještě se na mě stačil odporně zašklebit a pak zmizel za dveřmi.

Ozval se zvuk zasouvané závory… Už tak důvěrně, bolestně známý.

8

Téhož dne jsem strčil firman pod nos Koblanovi. Ten ho dlouho pročítal, přičemž naprázdno pohyboval rty. Když mi firman vrátil, ještě nějakou dobu přemýšlel a nakonec se zeptal: „Chceš něco donést?“

Takovou jízlivost jsem už nedokázal snést. Copak šašek, od toho se to koneckonců dalo čekat… Ale Koblan?!

A tak jsem kováře Koblana udeřil. Pravou, železnou rukou. S rozmachem. Vší silou. Do tváře.

A zasáhl jsem.

Koblan zavrávoral a udiveně se na mě podíval, načež si zvedl ruku k tváři, setřel si krev z poraněné líce a nechápavě se zahleděl na své zrudlé prsty.

Udělal jsem krok ke dveřím.

A v ten okamžik Koblan zařval jako… ani nevím jako kdo a já najednou pocítil, že jsem se ocitl pod nohama slona, že mi za malou chviličku prasknou žebra, a to všechna najednou; a potom jsem byl znenadání vymrštěn do vzduchu, abych si vzápětí uvědomil, že letím. Neletěl jsem ovšem dlouho – brzy přišel náraz, z něhož se mi setmělo před očima, a když jsem se probral, zjistil jsem, že ležím na vlastní, mírně nachýlené posteli.

Víckrát jsem se už kováře nepokoušel bít.

9

Za nějakou dobu – přinejmenším dva týdny po mém uvěznění – jsem pochopil, že už nemám v co doufat. Bylo to spiknutí. Spiknutí proti mé osobě. A možná, že dokonce ani nebylo namířeno výhradně proti mně a že jeho podstata byla daleko temnější.

Jako kdybych před sebou měl skládačku, jejíž kousky do sebe začínaly čím dál lépe zapadat. Drůdl, který mě přesvědčil, abych si objednal železnou ruku, přičemž jsem si ji měl objednat právě u Koblana; Koblan, který mi vědomě vyrobil evidentně zbytečnou věc; ti dva mi svorně popletli hlavu, zamkli mě tady a nyní se mne pokoušejí definitivně připravit o rozum. (Ostatně, ještě trochu, a vážně se jím to podaří.)

Ale proč?

Tohle jsem pořád nebyl schopen pochopit. Třeba to mělo něco do činění s emírovým pověřením? Šel jsem ve svých podezřeních až tak daleko, že jsem zařazoval Koblana, Drůdla, a dokonce i svého an-Taniu mezi členy mýtické sekty Asasínů – Těch, kteří prolévají krev –, o níž skládal písně ještě Masúd an-Nazrí. Ostatně, v kabírských ulicích dnes skutečně tekla krev, a tak by se i legendární Asasíni klidně mohli ukázat jako skuteční.

Ale… V tom případě by měli až příliš mnoho kompliců. Nebylo by snad v tomto případě lepší všechno zbytečně nekomplikovat a nešťastného mrzáka jednoduše dorazit? A proč vlastně právě já? K čemu bych jím mohl být dobrý?!

Nebo že by mi Drůdl nelhal? Že by jím vážně šlo o mou bezpečnost? Jenom si nějak neumím představit celou tuhle společnost, kterak s takovou horlivostí dbá o bezpečnost zbytečného, nepotřebného Čena…

Ale proč potom? Proč?!

Abych přece jen dokázal sevřít ocelové prsty?!

Jenomže to je přece holý nesmysl!

A zároveň má každodenní realita…

Bylo mi špatně. Ve snaze pochopit alespoň něco jsem se vyptával Koblana, ale k ničemu to nevedlo – kovář buďto mlčel, anebo se opět pouštěl do svých pošetilých výkladů.

Začal jsem se tedy dožadovat vína. Čím více, tím lépe.

Víno mi nikdo neodpíral.

A tak jsem se opíjel…

Několikrát jsem se pokusil o útěk, ale tovaryšové, kteří mi nosili jídlo, byli neustále ve střehu a nikdy se mi je nepovedlo nachytat nepřipravené. A když jsem se na ně snažil útočit, vždy mě snadno zpacifikovali, případně zavolali Koblana…

V mém pokoji byla ještě dvě malá okénka, zamřížovaná silnými železnými tyčemi. A byl tu také onen uzavřený vnitřní dvorek s vysokánským duvalem, o němž jsem se již zmiňoval. Zběžně jsem odhadl, že pokud bych u zdi navršil pyramidu ze všeho nábytku, který byl v místnosti k mání (mám na mysli jen stůl a židle, neboť na to, abych hnul s postelí, jsem neměl dost sil – snad jedině že bych požádal o pomoc Koblana), a postavil se na ni, stejně by mi k vrcholku zdi zbýval ještě pořádný kus, i kdybych se natahoval sebevíc.

Samozřejmě jsem se mohl pokusit vyrobit provaz ze svého oděvu a povlečení postele, ale stejně jsem neměl nic, z čeho bych zhotovil hák, jímž bych se zachytil zdi. Snad jedině z vlastní pravé ruky…

Co se okének týče, vedla do jakési zapadlé liduprázdné uličky. Nejednou jsem se snažil mříže vyviklat, anebo je dokonce vyrazit údery železné ruky, ale všechny mé pokusy končily tím, že jsem zůstával vyčerpaně stát u okénka, nezřídka tak dlouho, dokud se venku nezačínalo šeřit.

Jednou jsem v uličce za okénkem zahlédl Falgrima.

„Falgrime!“ zařval jsem, neschopen uvěřit svému štěstí. „Falgrime, to jsem já, Čen! Zavřel mě tady šílený kovář Koblan! Rychle to oznam emíru Daúdovi – ať pošle své gulámy, aby mě osvobodili! Jenom se vyhni šaškovi Drůdlovi, protože ten je s kovářem spolčený! Prosím tě, Falgrime…“

Loulezan se zmateně zastavil a jal se kolem sebe rozhlížet. Když konečně uviděl mou tvář v okénku, pokusil se o úsměv. Výsledek však byl značně rozpačitý, což se hlučnému a sebejistému Bělovlasému ani trochu nepodobalo.

„Buď zdráv Čene… Rozuměl jsem. Samozřejmě, že to emírovi oznámím. Jenom…“

„Jenom co?!“

„Jenom by možná bylo lepší, kdybys tam ještě chviličku zůstal, co říkáš? Ve městě teď není bezpečno… A taky ta tvoje ruka… Ale emírovi všechno povím, neboj se…!“

A Falgrim kvapně vyrazil pryč, přičemž se zvláštně hrbil, jako by jej tížil jeho espadon.

Neuvěřil jsem tomu. Dospěl jsem k závěru, že se svět musel obrátit naruby. Falgrim Bělovlasý byl můj přítel a věčný soupeř, ovšem v prvé řadě přece jen přítel, přítel, přítel… A nemohl, prostě by nemohl něco takového vypustit z úst!

Nemohl.

Ale vypustil.

A jak se dozvěděl o mé ruce?

Nebo snad měl na mysli něco jiného?

I když zrovna s tou rukou je odpověď vlastně vcelku nasnadě – Drůdl už beztak stačil roznést po celém Kabíru zprávu o pomateném Čenovi a jeho železné ruce…

Na druhou stranu, Falgrim přece jen slíbil, že o mé situaci poví emírovi, a toto pomyšlení mě trochu uklidnilo.

Leč zbytečně, jak se ukázalo – ani toho dne, ani toho následujícího si pro mě nikdo nepřišel.

10

Nyní mi připadalo, že je celý Kabír, všichni mí přátelé a dost možná i Ten, jenž na mě čeká v ráji, proti mně. Stál jsem u okénka a teskně hleděl na nedosažitelnou uličku…

A náhle jsem spatřil Čin.

Čin!

Černá labuť z Chakasu… Která, jak to vypadalo, věděla, kde mě hledat.

Věděla…

A odpověď na svou otázku jsem vyčetl z výrazu její tváře – smutného, ale zároveň neoblomného.

Chvíli jsme stáli naproti sobě, odděleni od sebe mříží, a pak jsem se odvrátil, abych byl ušetřen pohledu na odcházející Čin.

Tak jsme si promluvili… Leť, labuti.

Potom jsem se opil tak, jako snad ještě nikdy předtím. Bušil jsem rukou do zdi a strhával si ten proklatý kus železa a plakal jako dítě a usnul jsem a zdály se mi noční můry a…

11

Nejspíš jsem musel znovu usnout, a to přímo u stolu. Probudil mě křik. Že se něco doopravdy děje, mi nedošlo hned; chvíli jsem si myslel, že jde jen o další noční můru, na které jsem si už začínal pomalinku zvykat.

Ale ne, tohle nebyl sen – zvenku se skutečně ozýval řinkot zbraní, který navíc zněl jinak, než by správně znít měl, a také křik, hlasitý křik. Ženský křik.

Čin…! Přepadli ji!

Myslím, že jsem zařval… Ne, spíš jsem za vřeštěl s takovou silou, že jsem přehlušil randál i řinčení zbraní.

„Koblane! Kde jste kdo?! Pomozte! Pusťte mě, vy svině! Tam venku… Vraždí tam Čin! Koblane! Kde všichni jste…!“

Avšak nikdo mi neodpověděl.

Vrhl jsem se ke dveřím, ale ty se znenadání otevřely a udeřily mě a na prahu se zjevil Drůdl s idiotským úšklebkem od ucha k uchu.

12

Ten zatracený šašek se šklebil na prahu a zahrazoval mi cestu ven – tam, kde se ve tmě nočního Kabíru zalykala křikem Černá labuť Čin!

Během jediného okamžiku všechna má nenávist, všechna bolest uplynulých dnů, všechna marnost neplodných pokusů o znovuzískání ztracené celosti – tohle všechno, co až po okraj přeplňovalo Čena Ankora Bezrukého, vyhořelo beze zbytku, asi jako příměsi v čisté oceli novorozené zbraně, která neodvratně zamířila ke svému cíli.

A tím cílem byl šašek Drůdl Mouzdrý!

Vrhl jsem se na něj ve snaze narazit do něho celým tělem a odmrštit ho na chodbu, ale místo toho, abych si uvolnil cestu, nějakým záhadným způsobem jsem minul a jen se bolestivě uhodil ramenem o zárubeň. Dveře se zabouchly, klapla vnitřní závora a šašek se jal kolem mě radostně tančit, přičemž tleskal do dlaní.

Šosy svého šaškovského svrchníku již měl prozíravě zastrčené za opasek, zpoza něhož vykukovaly jílce tupé hranaté dýky džutte a malého jataganu pro výrostky.

„Blázen Čen má velkou čest!“ zaječel a nadšeně vycenil zuby. „Cítit v boku cizí pěst…!“

Zdravou levou rukou jsem se natáhl po závoře, ale Drůdl povyskočil a pohybem, jenž mi z nějakého důvodu připomněl kraba, mi uštědřil pořádný kopanec. Předloktím mi projela prudká bolest. Naslepo, nazdařbůh jsem se po něm ohnal pravicí – ale Drůdl šel okamžitě do podřepu, a tak železná rukavice narazila jen do stěny nad jeho hlavou, přičemž vytloukla pár kusů omítky. Vzápětí mě šaškova tvrdá a kostnatá pěst citelně drcla do žeber. Ucouvl jsem, špatně jsem došlápl, padl na podlahu…

A zahlédl nad sebou chladný lesk malého jataganu v ruce šaška Drůdla.

Ach nadarmo, věru nadarmo obnažil zbraň – ten chytrý a vypočítavý šašek, ten prozíravý hráč, který dokázal předvídat všechno… Či spíš téměř všechno…! Nadarmo, neboť mé tělo si samo od sebe vybavilo dřívější návyky, neboť si vše pamatovalo a na nic nezapomínalo, tohle mé poslušné tělo, a prsty levé ruky se podvědomě semkly do kruhu, pozvedajíce ke rtům neviditelnou číši s trpkým a opojným vínem Besedy!

Podlaha, tvrdá jako turnajová plocha, udusaná množstvím nohou, plocha mého posledního turnaje… A třpyt cizí čepele nad mou hlavou. Znamená to, že jsem opět hoden seknutí meče?! Seknutí bez jakékoli shovívavosti, bez milosti?!

Znamená to, že mám zase jméno?!

O vteřinu později Drůdlův jatagan rozťal smějící se vzduch, který se jmenoval Čen Ankor.

Ó, byl to zdatný, velice zdatný spolubesedník, ten můj zlý génius, můj šašek Drůdl, a jeho jatagan byl originální a důvtipný, dokázal pokládat nečekané otázky a dožadovat se okamžitých odpovědí – jenomže tohle všechno teď nemělo žádný význam.

Vůbec žádný.

„Čene!“ ozvalo se za okénkem, anebo možná ne za okénkem, ale všechny cizí zvuky mě pouze obtékaly, aniž by se dotýkaly podstaty; nemohly mě vyrušit z koupele v krůpějích ocelového vodopádu… Do hlavy mi stoupal alkohol, rodový alkohol Ankorů Wejských, a mé tělo až po okraj naplnila klidná sebejistota, asi jako když živá ruka naplňuje kroužkovou rukavici a zahřívá svým teplem mrtvý kov.

A jakmile má dlaň konečně nahmatala to jediné, co na celém světě potřebovala, to jediné, po čem na světě bažila, vydal jsem ze sebe strašný a radostný křik a spolu se mnou zakřičel i Jednorožec, zlomek okamžiku předtím, než se zabodl do dveřní zárubně a přišpendlil k ní šaškovu osmicípou ťubetějku.

Náhle se těmi nejzapadlejšími uličkami mého vědomí kradmo přehnal neobvyklý a nepříjemný pocit a vklouzl do škvíry mezi špatně přiléhajícími prkny plotu, který odděloval „Já“ a „ne-Já“. Stačil jsem pouze zaregistrovat určitou rozpolcenost, jako kdyby můj výpad nevedla jen má vlastní vůle, jako kdyby…

A pak jsem uviděl Drůdlovy oči.

Měl v nich slzy, avšak za jejich lesklou clonou se s živočišným strachem mísila nefalšovaná lidská radost.

Kousek, jen malý kousíček od jeho očí svírala má ruka jílec meče.

Pravá ruka.

Železná.

Moje.

„Vyšlo to,“ vydechl šašek; rty se mu stěží pohnuly. „A já blázen…“

A v bezvědomí se svezl na podlahu.

ČÁST TŘETÍ

MEČ A JEHO ČLOVĚK

Není rovných tomuto meči –

v krutém boji či při líté zteči

nikdy nepozbude své zlosti

a neztupí se o bílé kosti.

Ženy nepřátel pláčou žalem,

neboť nespokojí se s málem –

meč, jenž bitev je králem.

Hrot má lstivější čaroděje,

ryté písmo se z čepele směje,

smrtonosný je jeho sek…!

– Geser

Kapitola sedmá

1

Ještě dnes se mě pokaždé, když si vzpomenu na to, co se tehdy stalo, zmocňuje strach.

Ale stejně na to vzpomínám.

Vzpomínám – já, meilanský Vyšší, rovný meč Tuan-ťien, přezdívaný Jednorožec, a zdaleka ne poslední mezi kabírskými Zářnými.

Nyní ležím na stole a po naleštěné čepeli mi tančí odlesky svící. Zato tehdy jsem ležel na podlaze, shozen Nosičem Čenem, který se vrhl ke dveřím. Bylo to poprvé, kdy mě některý z mých Nosičů odmítl uposlechnout…

Za okénkem žalostně zvonila Vlčí metla a řinčeli neviditelní Matní – temný postrach nočního Kabíru; ve dveřích vykukoval zpoza opasku svého Nosiče tupý šašek Džutte a mne od hrotu až po hrušku jílce zaplavila zuřivost tak příšerná ve své bezmocnosti, že mi vlastní čepel najednou připadala podivně teplá a cizí.

„Ničemové!“ štěkl jsem na Džutteho a Dětského učitele. „Ostudy Zářných…!“

Neodpověděli.

Zato odpověděl jejich Nosič.

Poprvé jsem viděl Nosiče, který téměř ovládal řeč Zářných – řeč seknutí a výpadů, neznatelných přípravných pohybů a krycích manévrů, řeč pravé Besedy. Kdyby Džu, anebo alespoň Dětský učitel byli v tu chvíli vytasení, pak bych to pochopil, nebyl bych tím překvapen; vždyť i já sám jsem často vnímal Nosiče Čena jako své pokračování, jako prodlouženou součást sebe sama…

Tady se však jednalo o něco jiného, neznámého; měl jsem co do činění s Nosičem, jenž dokázal Besedovat bez Zářného.

Na zlomek vteřiny jsem přestal vnímat svět, tak velké bylo mé ohromení. Když jsem se probral, Nosič Čen se již v bolestech svíjel na podlaze a zpoza opasku podivného Nosiče ve zlověstném tichu právě vylétal Dětský učitel, aby opsal krátký oblouk, končící přímo u hrdla Nosiče Čena.

Ne, kdepak. U hrdla by ten oblouk neskončil. Pokračoval by dál.

„Sekej!“ rozchechtal se hystericky Odlomek Džutte. „Sekej, Učiteli…!“

Ech, kdybych tak v tu chvíli byl v ruce Nosiče Čena… Kdybych tam jenom mohl být… Pak by si všichni šaškové a všichni Dětští učitelé Kabíru, ba i všichni Matní emirátu mohli zkusit zastavit rozběsněného Jednorožce…!

„Ruku!“ přimělo mě cosi zakřičet; dočista jsem v tu chvíli zapomněl, kdo z nás je Zářný a kdo Nosič. „Ruku, Čene!“

A ruka se ozvala. Ne, stále jsem se válel na podlaze, ale na okamžik se mi zazdálo, že mou rukojeť svírají nezvykle studené a tvrdé prsty, že se ke mně natahují prostorem, který nás odděluje, že znovu vedu Nosiče Čena v bouřlivém tanci Besedy…

A pak jsem ještě zatoužil po teple. Teple těl Nosičů, rozestupujících se pod náporem mé čepele.

„Ruku…!“

Chtěl jsem tu ruku, jako by skutečně nebyla částí Nosiče, nýbrž násilně oddělenou součástí mne samotného; bažil jsem po objetí jejích prstů tak, jako jsem ještě nikdy po ničem nebažil; v duchu jsem již svištěl dusným vzduchem místnosti a spřádal pavučinu Besedy kolem toho darebáka, jemuž se neznámo jak podařilo stát Dětským učitelem…

A Dětský učitel minul. A minul i podruhé a potřetí, míjel stále znovu a znovu, jako kdyby Nosič Čen skutečně držel v ruce mě, Jednorožce z Meilanu. Malý jatagan se rozvztekleně míhal kolem mého smějícího se Nosiče a zbytečně roztínal prázdnotu, až jsem konečně dosáhl na vytouženou ruku, anebo ruka dosáhla na mě, anebo možná dokonce my oba… Tak či tak, studené prsty obratně a obezřetně sevřely můj jílec.

Byl to ten nejlepší výpad mého života.

Nejlepší mimo jiné i proto, že já, Jednorožec z Meilanu, ač jsem skučel a vyl jako u vytržení, jsem se na poslední chvíli přece jen dokázal vzpamatovat. Ano, byl jsem to já, kdo směroval ruku, ovšem ruka zároveň směrovala i mě; nějakým zázrakem jsem dokázal uhnout, minout vypoulené oko cizího Nosiče a zabodnout se do hrubé tkaniny ťubetějky… A pak ještě do dřeva dveřní zárubně.

Ano, byl to nejlepší výpad mého života.

Nespáchal jsem nenapravitelné.

Ale přísahám na rozpálené výhně v útrobách Nuringy, že jsem k tomu opravdu neměl daleko!

„U Munírových čepelí!“ zašelestil kdesi hluboko dole hlas, který nemohl patřit nikomu jinému nežli Odlomkovi Džuttemu. „Učiteli, my jsme to dokázali…! Slyšíš to, Učiteli, dokázali…“

A pak jejich Nosič padl, přičemž svým tělem oba Zářné přimáčkl k podlaze.

Dveře se otevřely. Nosič Džutteho a Dětského učitele v pádu zavadil o vnitřní závoru a posunul ji, takže drcnutí zvenčí snadno otevřelo dveře dokořán. Spatřil jsem ty, kteří se tlačili na chodbě, a vzápětí jsem se jediným úsporným pohybem osvobodil ze zajetí dřevěné zárubně. Náhle jsem prozřel.

Pochopil jsem všechno.

Úplně všechno.

Byla tam Vlčí metla, živá a zdravá, byl tam končíř Zarrahíd i ostnatý Gerdan, pán této kovárny, a také vlnitý Nižší kris, jeho tovaryš, ten s hadí hlavou na střence; nechyběli ani Gwenal, obr mezi espadony, a Machaira Kressos Pallantides – zkrátka a dobře, měl jsem před sebou všechny ty komedianty, kteří za oknem rozehráli veselé představení, frašku o nešťastné rozvětvené píce a příšerných Matných, frašku pro jednoho jediného diváka, pro blázna Tuan-ťiena, který odmítl vyměnit pokaženého Nosiče a uvěřit v nemožné…

Stihli to. Stihli včas zabouchnout dveře – ihned poté, co Gwenalův obrovitý Nosič jediným mocným škubnutím vytáhl z místnosti bezvládného Nosiče Džutteho a Dětského učitele, i s oběma Zářnými. A znovu se ozvalo cvaknutí závory – tentokrát té vnější.

Ó ano, stihli to, neboť jím Nebeská kladiva zřejmě ještě nestačila odbít jejich poslední hodinu – všem těm důvtipným Zářným a jejich Nosičům; já jsem ale i tak stačil pocítit jejich strach, jejich hrůzu, když Jednorožec z Meilanu, Nosič Čen Ankor a jeho ruka…

Když jsme společně vyrazili proti nim.

Můj hrot narazil na zamčené dveře a dveře v tomto domě byly, jak jsem si již nejednou stačil všimnout, vyrobeny jaksepatří.

Teprve tehdy mi došlo, že mě Nosič Čen drží v pravé ruce.

A jakmile jsem si to opožděně uvědomil, začaly se ocelové prsty jeden za druhým pomalu rozevírat a měnit se zpátky v to, čím ve skutečnosti byly.

V mrtvý kov.

Kroužkovou rukavici.

2

Tak se to tedy celé odehrálo.

Nyní ležím natažený na desce stolu a Nosič Čen sedí vedle mě; ztěžklou hlavu má sklopenou, ale jeho ocelová ruka spočívá celou svou váhou na mém jílci.

Prostě jen spočívá.

Klidně.

A noc za oknem postupně odplouvá do nebytí, tam, kam dříve či později odplují všechny naše noci i dny.

O čem jsem té noci přemýšlel?

Zpočátku… Ó, zpočátku mé myšlenky vyšlehávaly a rozlétaly se na všechny strany jako jiskry kolem čepele, rodící se pod údery kladiva! Již jsem uvažoval nad tím, jak naložím s přáteli, kteří mě oklamali, a s mým zrádným majordomem; představoval jsem si Vlčí metlu, jak žadoní o odpuštění; v mých horečnatých vizích se neznámo proč neustále objevoval hořící Kabír a kaštanový hřebec, nesoucí mě kolem ruin… A ruky v kroužkové rukavici se zmocňovalo slabé chvění, kdykoli na ni z mé čepele skanulo cosi teplého a sladce vonícího…

Právě tento pocit mi vrátil schopnost rozumně uvažovat. Neboť po čepeli Jednorožce nikdy netekla krev Nosičů.

Nikdy.

Nic takového jsem si tedy nemohl pamatovat.

Zato si to ale pamatovala kroužková rukavice, která se mě dotýkala. Ne, nebyl v ní žádný život; ani když kovové prsty přece jen dokázaly sevřít můj jílec, samostatným životem se to nazvat nedalo. Vlastně jsem ani nevěděl, zda tyto prsty dokážu přimět, aby to, co se přednedávnem stalo, zopakovaly.

Nebyl to život.

Byla to vzpomínka.

Ano, kroužková rukavice si pamatovala teplo a sílu ruky, kterou kdysi chránila; pamatovala si drsné vinutí jílce Zářného, jehož tělo se zdálo vyrůstat z šupinaté pěsti; pamatovala si…

Prostě jsem hrozně moc chtěl, aby se to stalo. A ona… ona si vzpomněla, jak se to dělo dřív. A když jsem se po ní natáhl – prostorem i časem –, můj život na okamžik prorostl do její paměti a oživil tak neživé.

Byl to zázrak, zázrak, na který jsem dlouho čekal. Když se však s nečekaností a náhlostí letní bouřky konečně dostavil, najednou jsem nevěděl, jestli ho vůbec chci, a pokud ne, pak jestli ho budu schopen odmítnout.

Protože jsem si moc dobře vybavoval zuřivost, která se ve mně vzedmula; zuřivost a žízeň, temnou teplou žízeň, a také hrůzu Zářných tam za prahem.

Protože jsem se krajem duše dotkl cizí paměti, paměti nové ruky Nosiče Čena; vzpomínky staré kroužkové rukavice, součásti onoho oděvu, jemuž se kdysi říkávalo „brnění“.

Protože jsem pochopil, jak se vše odehrávalo v dávných dobách.

Mám na to zapomenout? Zříci se záludného daru osudu…?

Ale co nebe nad turnajovým polem? Nebe, které na mě padá, a na něm půlměsíc Nodačiho?!

A co Matní? Matní a všichni ti zabití Zářní a čekající Šešes Abú Salím a zarputilý Pouštní pás, Maskin Sedmý z Charzy…?

A má paměť, mé vlastní vzpomínky na všechno, co se stalo?

Ne. Nedokážu tu ruku odmítnout. Ani se o to nebudu pokoušet.

Obezřetně, stěží slyšitelně jsem se natáhl po kovové rukavici, či spíše ruce – a pak ještě dál, skrze ni, skrze dřímající vrstvy její paměti, vyhýbaje se jím, abych je nevyrušil z lehkého spánku… Jako bych volal Nosiče k sobě, aniž bych ještě věděl proč, stále nerozhodnut, pln pochybností…

A zakrátko jsem ucítil, že se z druhé strany něco natahuje mně v ústrety.

Něco?

Někdo.

‚Co jsi zač?‘ zeptal jsem se tiše a zastavil se.

‚Co jsi zač?‘ ozvalo se odtud jako ozvěna.

‚Meilanský Vyšší…‘

‚Meilanský Vyšší…‘

Ticho.

A hned nato střelhbitý oboustranný výpad!

‚Jsem rovný Tuan-ťien, přezdívaný Jednorožec! A ty, ty jsi můj…‘

‚Jsem Čen Ankor Wejský! A ty, ty jsi můj…‘

Chtěl jsem říci: ‚Jsi můj Nosič,‘ ale nedokázal jsem to vyslovit.

A on? Co nedokázal vyslovit on?!

Jsi můj… A já, jsem snad já jeho?!

Kroužková rukavice, spící vzpomínky na zapomenuté časy, vratký most mezi dvěma světy, spojující je do jediného celku… A neživé prsty se zachvěly a kovové kroužky jako by vrostly do těla, když jsme vstoupili jeden do druhého – Zářný a jeho Nosič, Člověk a jeho meč; vstoupili, ale ne tak, jako čepel vstupuje do těla, nýbrž právě tak, jako jsme vstoupili my, stávajíce se jedním, celistvým a nedělitelným… Tím, čím jsme zřejmě byli již předtím, aniž bychom si to uvědomovali…

Kdepak, nepřehrabovali jsme se jeden druhému ve vzpomínkách jako zloděj v cizích truhlicích (toto obrazné vyjádření pro mě bylo cizí, ale Čen si to představil natolik zřetelně, že jsem…) a naše vědomosti se neslily v jeden nerozštěpitelný monolit, jako když se pruhy z různých kovů svařují do budoucí čepele (pro někoho, kdo není Zářným, bylo dosti obtížné se do tohoto plně vcítit, ale…); prostě jen…

Prostě to jen neumím vyjádřit slovy.

A oba jsme strnuli, když se z černých hlubin paměti rukavice ozvaly dva duté, stěží slyšitelné hlasy, vedoucí rozhovor bez začátku a konce…

‚Člověk stojí na rozcestí mezi životem a smrtí. Jak se má zachovat?‘

‚Potlač svou dvojakost a nechť jediný meč stojí klidně sám proti nebesům…!‘

‚Sám,‘ pomyslel jsem si.

‚Sám,‘ pomyslel si Čen.

‚Sám,‘ pomysleli jsme si.

Sám proti nebesům.

A já pochopil, že už Čena nikdy nenazvu Nosičem.

3

Ráno již dveře pokoje nebyly zamčené.

Nejprve se Čen zašel umýt; po návratu mě navlékl do pochvy a společně jsme se vydali do kovárny.

V té bylo překvapivě ticho a chladno. Měchy mlčely a výheň neplanula; jen v koutě seděl zády k nám Nosič-tovaryš, věnující se třídění zárodků budoucích Zářných. Zpoza tovaryšovy kožené zástěry vykukoval Nižší kris s vlnitou čepelí, který pozorně sledoval práci svého Nosiče.

Dvakrát se stalo, že Nosič málem přehlédl zárodky s nedostatečným počtem kovových vrstev, a v obou případech Nižší kris zarazil Nosiče vnitřním šťouchancem a přiměl ho, aby se znovu podíval na sporný zárodek, čímž zabránil zrození vadného Zářného.

Mlčky jsem pozoroval práci tak dlouho, až si Nižší kris všiml mé přítomnosti.

Zachvěl se – upřímně, já bych se tomu na jeho místě po všem, co se stalo, nejspíš také neubránil – a vzpamatoval se teprve po celkem nezdvořilé pauze.

„Zdravím tě, Vyšší Tuan-ťiene!“ pronesl kris spěšně a jeho Nosič se kvapně postavil. „Zdravím tě a…“

„A promluvme si,“ dokončil jsem za něj s lehkou ironií. „Ne, nebudeme Besedovat, jenom mluvit. Jak se jmenuješ?“

„Semar,“ odvětil rychle, zatímco mě Čen věšel na speciální hák v koutě vyhrazeném zbraním; musel jsem pak na Semara ještě dvakrát kývnout a ukázat na vedlejší hák, než mu došlo, co po něm vlastně chci.

Konečně zůstal viset vedle mě, zachycen za kroužek v zubech hadí hlavy, jež zdobila jeho střenku.

„Semar,“ představil se kris znovu. „Nižší kris Semar z řad Nižších kovárny hlavy rodu Dlouhých kyjů Gerdana, známého jako Ostnatý nemluva a také jako…“

„Tak Ostnatý nemluva, povídáš,“ protáhl jsem ledabyle. „No vida…“

„Ano, Vyšší Tuan-ťiene, je tomu tak,“ cinkl Semar. „A já…“

„A ty nejspíš budeš Vlnitý mluvka,“ přerušil jsem ho. „Rozpovídal ses mi tu jako na audienci u Abú Salímů… Kým jsi v téhle kovárně? Pánem… nebo téměř pánem. A já jsem host. Takže se chovej tak, jak se na pána domu v přítomnosti hosta sluší. I kdyby ten host byl třeba třikrát Vyšší.“

„Hrozně se mi líbí váš výpad,“ břinkl zcela nevhodně kris Semar. „Ten šikmý. Švihem, skoro od země. Tři turnaje po sobě jsem prosil o dovolení, abych se mohl jít podívat. Gerdan sice vždycky bručel, ale pokaždé mě pustil… Když on je ten váš výpad vážně úžasný! Ale posledně jsem si ho nestačil pořádně prohlédnout. Překazili mi to…“

„Kdopak?“ zajímal jsem se.

„Hlavně Vyšší Gwenal,“ vysvětlil Semar bezelstně. „Obouručák, jeden z loulezských espadonů, však ho znáte…! Jeho Nosič před vámi zabouchl dveře, když už jste se chystal k druhému výpadu… Proti nám. Vždyť jsem byl tehdy taky na chodbě…“

Tak o tohle tu šlo! Takže můj výpad neviděl do konce včera, když jsem přišpendloval ťubetějku ke dveřní zárubni… Ne, kdepak. Nemohl vidět vůbec nic. Dveře přece otevřeli zvenku až po ťubetějce… Měl jsi holt smůlu, smolařský Nižší krisi Semare…! Pokud jsi ovšem nenakukoval klíčovou dírkou.

Smůlu… Nebo spíš štěstí?

„Ještě jsem pak Vyššímu Gwenalovi povídal,“ pokračoval mezitím Semar, „že měl svého Nosiče pozdržet, to se ví, že jenom malinko, abychom mohli Jednorožcův výpad vidět v celé jeho kráse! A Gwenal se na mě podíval a vůbec nic neřekl, jenom kdovíproč rozsekl starý odlitek, co ležel v koutě. Půl noci jsem dumal nad tím, co tím chtěl říct… A až nad ránem mi to došlo.“

„Co?“

„Něco, z čeho mám doteď hrůzu,“ odpověděl Nižší kris Semar tiše.

Dveře skladovací místnosti se s rachotem otevřely a do kovárny vstoupil Nosič-Porodník v kožené zástěře se znakem Nebeského kladiva na kapse. Na rameni mu spočíval Ostnatý nemluva – těžký, velkému palcátu podobný gerdan.

Hlava rodu Dlouhých kyjů. Rodu těch Zářných, kteří již odpradávna dohlížejí na kováře; těch, kteří jsou spříznění s kladivy.

Jeho zesílená část, celá posetá dlouhými, na všechny strany trčícími ostny, se podobala rozcuchané hlavě Porodníka, pročež se zdálo, že je jeden z nich dvouhlavý. A tělo – nebo rukojeť, to podle úhlu pohledu – působilo tak nějak přebytečně.

Ach ano, málem bych zapomněl… Nosičům, kteří stávali u kovadlin, na nichž se rodili Zářní (i když ne všem, jen těm, jejichž zástěru zdobilo Nebeské kladivo), se jen zřídka říkalo Nosiči; častěji se o nich mluvilo právě jako o Porodnících.

Čen se prudce postavil, zanechav Nosiče-tovaryše ve zmatku, a přistoupil ke mně. Potom zvedl pravou ruku a dotkl se mě neohebnými ocelovými prsty. Znovu jsme se stali jedním, jen k tomu tentokrát došlo mnohem rychleji a snáze.

Kris Semar si nejspíš pomyslel, že jsem zešílel.

Jeho Nosič si nejspíš pomyslel, že Čenu Ankorovi přeskočilo.

A přitom jsem se jenom dozvěděl, jak se jmenuje Gerdanův Nosič, zatímco Čen zjistil, jak říkáme Těm, kteří stojí u kovadliny…

Zkrátka jsme zapomněli na slušnost a svorně se nahlas rozesmáli.

Znělo nám to prostě příliš legračně: Porodník Koblan Železná tlapa.

Ostnatý nemluva se přiblížil a Porodník Koblan ho položil na podlahu kousek ode mě. Úkosem jsem pohlédl na pány kovárny a… neřekl jsem nic.

„Zdravím tě, Vyšší Tuan-ťiene,“ bouchl dunivě do podlahy těžký Gerdan.

„Zdravím tě, Vyšší Čene Ankore,“ zahučel dutě pod vousy kovář Koblan.

A já a Čen jsme se stále jakoby drželi za ruce, kroužková rukavice mezi námi vytvářela neviditelné leč pevné pouto, jež způsobovalo, že se každý z nás naráz účastnil dvou besed, slyšel dva hlasy… žil dva životy…

A každý chápal, že ty dvě besedy jsou ve skutečnosti jednou, že ty dva hlasy jsou téměř totožné, že Gerdan Ostnatý nemluva a Koblan Železná tlapa… Ó planoucí Nuringo, jak jen jsme si nakonec podobní, a to všichni, bez výjímky…!

Čen nechal ruku klesnout a spolu s Porodníkem se odebral k výhni. A já a Gerdan jsme zůstali. My dva, a pak ještě vylekaně ztichlý kris Semar.

„Máš plné právo se hněvat, Jednorožče.“ Gerdan hovořil pomalu, jako by musel sám se sebou svádět boj o každé slovo; takové sebeponižování Ostnatého nemluvy, navíc ještě v přítomnosti Nižšího krise, by mi ještě nedávno působilo velkou radost. Ale teď…

„Máš plné právo se hněvat, Jednorožče. A vím, co mi teď řekneš…“

„Ne,“ přerušil jsem ho. „Nevíš. Řeknu ti totiž, hlavo rodu Dlouhých kyjů, který jsi ve svém domě uvěznil meilanského Vyššího Tuan-řiena, aniž by ses nechal zastrašit hněvem rozzuřeného Jednorožce…“

Ostnatý nemluva se celý napnul v očekávání.

„Řeknu ti – děkuji,“ pronesl jsem po kratinké odmlce. „A ještě jedna věc… Mohl bych zatím zůstat ve tvém domě? Ne nadlouho, jen den nebo dva…“

Porodník Koblan u výhně nevěřícně vydechl.

Téměř současně se Gerdan užasle zachvěl.

4

A kolem poledne přijel můj úžasný majordomus, můj úzký a oddaný končíř Zarrahíd.

Uvítal jsem ho venku – nikoli však v oné zapadlé uličce, kam vedla okna mého žaláře, nýbrž před hlavním, abych tak řekl, vchodem do Gerdanova domu.

„Rád vás vidím tak bodrého a zářícího, Vyšší Tuan-ťiene,“ zahlaholil Zarrahíd jako by se nechumelilo; jeho složitá záštita se zhoupla v pozdraveném gestu. „Smím se zeptat, v jaké pochvě se ráčíte vydat na dnešní audienci u Šešese Abú Salíma farr-la-Kabír? Přivezl jsem vám tu pošitou topazy, pak tu s bílým pruhem kolem ústí… Potom tu, kterou jste si nechal na zakázku vyrobit v Durbanu, a tu se zdvojenými měděnými kroužky a ještě…“

Na nějakou dobu jsem oněměl. A nestydatý Zarrahíd tohoto času využil, aby zcela chladnokrevně vyjmenoval poznávací znamení přinejmenším dvou desítek pochev – vůbec jsem netušil, že vlastním tak úctyhodný šatník!

Všechno, co jsem se Zarrahídovi chystal povědět, nenápadně ustoupilo do pozadí. Ustoupilo… a následně se dočista vytratilo.

„To jsi to přivezl sem…? A všechno?“ vzpamatoval jsem se konečně.

Má otázka se ukázala být zbytečnou. Jistě, že přivezl! Tím spíš, že zpoza zatáčky již vyjížděl krytý vůz, tažený párem mohutných tuských hřebců.

„To jsou ty pochvy?“ cinkl jsem chraplavě, hledě na zpocené koně.

„Ty rovněž,“ potvrdil končíř radostně. „Stejně jako všechno potřebné pro večerní oslavu u Gerdana, na niž jste ráčil pozvat Vyššího Gwenala z loulezských espadonů, Vlčí metlu z Vyšších Chakasu, Machairu Pallantida, Odlomka Džutteho i Dětského učitele rodu Abú Salímů… Máte nějaká další přání?“

„Cože?! Já že jsem je ráčil…?“

„Chtěl byste snad dnes večer vidět ještě nějaké další kabírské Zářné? Které konkrétně?“

„Ale ne… Ne. Když už mám někoho vidět, tak tyhle.“

„Výborně, všechno je tedy, jak má být,“ souhlasil končíř Zarrahíd hladce.

‚Mám já to ale skvělé přátele,‘ říkal jsem si, zatímco jsme spolu se Zarrahídem na jezdeckých koních, dorazivších nedlouho po voze, mířili k letnímu sídlu Abú Salímů kousek za městem, kde jsem měl domluvenou audienci. ‚Skvělé přátele, skvělého majordoma i život tak skvělý, že už snad ani lepší být nemůže… A k tomu ještě pochev habaděj. To jenom mně samotnému nejspíš cosi pořád nedochází, a tak se cukám a vztekám, zatímco všichni okolo nedělají nic jiného, než že mě, nezdárného Tuan-fiena, tlačí zpět na pravou cestu. Problém je ale v tom, že já tu pravou cestu stále ne a ne zahlédnout; místo ní vidím velkou spoustu různých cest, které se o pravdu dělí rovným dílem… Kde tedy je, ta jediná cesta Tuan-ťiena, cesta Jednorožce… Ne, jenom Cesta meče?! Tak kde?!‘

Ztracen v takovýchto zvláštních myšlenkách jsem si ani nevšiml, jak jsem se ocitl v tomtéž sále, kde se docela nedávno konal Obřad zasvěcení. Proklatý turnaj tehdy ještě nezačal a všechno bylo v pořádku…

Všechno bylo v pořádku.

Bylo.

Kolébka novorozeného Nosiče dosud stála na obřadním pódiu – od vchodu jsem neviděl, zda v ní je nebo není dítě – a v jejím záhlaví na rodovém podstavci poklidně spal přestárlý jatagan Farchad il-Rachš farr-la-Kabír.

Jinak bylo v sále pusto prázdno…

V duchu jsem se dotkl Čena – bylo pro mě čím dál snazší se po něm natahovat: ne tak jako předtím, nýbrž prostřednictvím kovové ruky, jež se jakýmsi podivným způsobem stávala společnou součástí nás obou – a vyrazili jsme k pódiu… Ale nedošli jsme.

Tím prvním, co nás zastavilo, byl zvířecí řev.

Patřil skvrnitému čaušovi, který divoce pobíhal od mříže k mříži v kovové kleci u stěny. Jednalo se o zvíře vzácné nejen v Kabíru, ale i v Meilanu, jehož okrajová slaniska byla vlastně jeho domovinou. Samotný čauš se podobal katyarským bojovým psům – krátkosrstým, robustním, s úzkou krysí mordou a krví podlitýma očkama –, jenomže byl několikanásobně větší, se zakřivenými špičatými drápy, jaké se u psů nevidí; ocas navíc neměl kupírovaný jako psi, nýbrž už od narození podobný sevřené pěsti, která neznámo jak vyrostla ze zadnice zvířete.

Právě teď se tato ocasní pěst neustále zachvívala a zlobně sebou pocukávala.

Tím druhým, co mě přimělo se obrátit, byl hlas.

„Měl bys chvilku na Besedu, Jednorožče?“

Slunci podobný vznešený jatagan Šešes Abú Salím se náhle a nehlučně vynořil z tajných dveří v rohu pódia.

Na sobě měl tmavou nelakovanou pochvu, čímž zjevně zdůrazňoval všednost tohoto setkání, a jeho hřmotný Nosič držel Šešese v ruce, jako kdyby si náhodou zapomněl připevnit kruhové úchyty pochvy ke svému pásu.

Neodpověděl jsem. Šešesova nabídka Besedy měla zcela jasný cíl – vládce Kabíru chtěl osobně prověřit vše, co slyšel o novém bláznivém Tuan-ťienovi a nové ruce jeho Nosiče, přičemž slyšet už toho nepochybně musel dost a dost.

A to především od Odlomka Džutteho, moudrého šaška. Dokázal jsem si představit, co všechno už Odlomek stačil Šešesovi vytroubit…

„Je to dar.“ Šešes ledabyle pokynul směrem k tlumeně vrčícímu zvířeti. „Dovezli ho teprve včera. Tak co, Jednorožče, budeme Besedovat?“

Jatagan úsečně zařinčel, když napůl vyhlédl z pochvy a hned v ní zase rázně zmizel; vzápětí Šešesův Nosič nečekaně lehce seskočil z pódia a já znenadání pocítil, že se mě Šešes Abú Salím bojí.

Bojí se. To proto sem nechal umístit klec s šelmou, aby slepá zvířecí zuřivost dodala odvahy jemu samotnému; to proto se se mnou setkal v sále, v němž spal stařičký Farchad – slavná to minulost Kabíru; jak vidno, poslední události notně obrousily někdejší sebejistotu jataganů farr-la-Kabír… Chce mě vyzkoušet, ale bojí se!

A já, já sám, takový, jakým jsem dříve býval – copak by se ani onen někdejší Tuan-ťien nebál Besedy se Zářným, o němž by věděl to, co Abú Salím věděl o mně? Kdyby věděl, že před sebou má toho, jenž má za úkol řídit pronásledování Matných; toho, jenž málem zabil Nosiče, sloužícího Dětskému učiteli i šaškovi rodu Abú Salímů; jenž přiměl svého vlastního Nosiče, aby sevřel ocelové prsty…

Ano, jatagane farr-la-Kabír, i já bych se bál. A jakmile jsem si to sám sobě přiznal, v obřadním pozdravu jsem vylétl z pochvy a vesele se Šešesovi zatřpytil vstříc.

A jatagan si pod tíhou okamžiku ani nevšiml, že se jeho Spolubesedník Tuan-ťien nachází v levé ruce svého Nosiče.

V levé.

V té živé.

5

Šešes vyrazil jako obvykle – rozmáchlým sekem vedeným od levého ramena; okamžitě jsem Čena stáhl zpět, vklouzl pod druhý úder a lehce srazil jatagan stranou. Hrozba odvetného výpadu zmírnila Šešesův zápal a přiměla jej přejít do důkladnější obrany.

Zmýlil se, zmýlil, ten oslnivý jatagan; ve své moudrosti vzal v úvahu všechno, ale přesto se přepočítal – prověřit Jednorožce se mu nepodaří a z celé té zkoušky nebude nic…! Být na jeho místě espadon Gwenal, anebo třeba Vlčí metla, nikdy bych si s nimi neporadil, tedy ne zůstávaje v Čenově levé ruce, zatímco v té pravé, kovové, mi zatím schází jistota… Vždyť jakápak jistota může tkvět v zázraku, i když se už jednou stal?!

Směle Beseduj, jatagane farr-la-Kabír, Beseduj, ptej se a odpovídej, ale také sám nezapomínej uhýbat a ustupovat se svým Nosičem! Tohle totiž není klání v sekání, nýbrž Beseda; nejde tu o sílu a váhu, ale o umění Zářného, takže pro tebe jsem dokonce i v levé ruce stále Jednorožcem z Meilanu… Jen do toho, Šešesi, proháněj svého funícího Nosiče a řinči veseleji, i kdybys byl třeba třiatřicetkrát farr-la-Kabír…!

Ani jsem se nemusel plně soustředit, a dokonce jsem zvládal uvažovat i o jiných věcech. Je v kolébce novorozený Nosič či ne, a pokud ano, proč tedy vyděšen našim randálem z plna hrdla nekřičí? Opravdu starý Farchad na svém podstavci spí, anebo ten starý bojovník kradmo sleduje cizí Besedu? Co přivádí k zuřivosti skvrnitého čauše, kvůli čemu se co chvíli vrhá proti vibrujícím mřížím, zakřivené kočičí drápy naplno vytažené? I když, zrovna to poslední je nabíledni, zbytečně nad tím dumám, ztrácím kvůli tomu pozornost… Zato Šešesův Nosič již je nahoře na pódiu… A my už tam stojíme také a vidíme to, co jiní nevidí!

„Mei-lan!“

Šešes, vyražen mou čepelí z dlaně jeho Nosiče, letěl vskutku nádherně – velkým obloukem téměř přes celý sál; pak dokonce ještě alespoň čtyři délky čepele klouzal po podlaze a zastavil se až tehdy, když…

Když narazil na drápatou tlapu.

Zámek nevydržel, něco v něm muselo povolit – a dveře klece se otevřely dokořán a vypustily na svobodu rudookou zlobu; zvíře se na mozaikové podlaze maličko přikrčilo a prudce zvedlo hlavu. Sálem Zasvěcení se přehnal triumfální řev, jehož ozvěna se ještě dlouho zmítala mezi opěrnými pilíři.

Na chladných barevných dlaždicích ležel jatagan Šešes Abú Salím farr-la-Kabír; na svém palisandrovém loži spočíval jatagan Farchad il-Rachš farr-la-Kabír; v levé ruce Čena strnul Tuan-ťien z Meilanu – a skvrnitý čauš, jenž unikl ze zajetí a právě se chystal ke skoku, nemohl žádnému z nás udělat nic.

Vůbec nic. Jeho tesáky a drápy pro nás nic neznamenaly.

Ale my jsme také čauše vůbec nezajímali.

Na pódiu stál Čen Ankor z rodu Ankorů Wejských a spolu s ním Šešesův udýchaný Nosič – a skvrnitý čauš nemohl nic udělat ani jím, neboť hned vedle byly dveře, ano, ony již zmiňované dveře, a to blízko, blizoučko, na dosah ruky…

Čauš by to nestihl. Nestihl by to, ani kdyby se mu povedl sebedelší skok.

Ale já stále myslel jen na jedno jediné, i když by se mohlo zdát, že je pro Zářného zbytečné uvažovat o takovýchto věcech; myslel jsem na to a nemohl, nesměl jsem přestat, protože jsem stále nevěděl…

Nevěděl jsem, zda v kolébce je nebo není novorozený Nosič!

Jestli ne, pak tu jsou dveře – ocel, která si nic nedělá z tesáků i drápů…

Ovšem jestli ano, pak tu stále jsou dveře z oceli… Jenomže také tu je zvíře a křehké tělíčko v kolébce.

Budoucí Nosič Farchada il-Rachše. Nosič, který bude bývalým, aniž by se stačil stát opravdovým.

„Ilchán mochastu Munír sui oad-chame al-Mutanabbí!“ zařinčelo náhle dutě kdesi za mnou.

TAKOVÉ zařinčení jsem ještě nikdy v životě neslyšel… A neměl jsem ani potuchy, co by ta slova mohla znamenat.

Jedna z nohou dřevěného podstavce praskla a dvě zbývající již váhu starého jataganu neunesly – ohnuly se, trochu zapružily, palisandrový postament se zhoupl…

Viděl jsem to.

Drápy se skřípotem přejely po hladké podlaze; mocné tlapy se prudkým škubnutím natáhly a vyslaly čauše do vzduchu s neodvratností rozvztekleného osudu…

I to jsem viděl.

Letěli nyní jeden druhému v ústrety – osvobozené zvíře, posedlé touhou zabíjet, a obnažený jatagan Farchad, jehož pochva se zachytila o zlomenou nohu kácejícího se podstavce, který odmrštil starého Zářného.

„…Munír sui oad-chame al-Mutanabbí!“ ozvalo se zařinčení podruhé, jako nějaká hrozivá a nepochopitelná ozvěna.

A potom Čen jako ve snách natáhl pravou ruku a snadno chytil Farchada za jílec.

Bylo to vůbec poprvé, kdy nějaký můj Nosič držel zároveň se mnou dalšího Zářného; ale copak to také nebylo poprvé, co se objevil Nosič (zase to proklaté slovo!) s neznámo čí kroužkovou rukavicí místo ruky?!

V té rychlosti jsem ani nepostřehl – tedy téměř nepostřehl –, že znovu uvažuji o Čenovi jako o Nosiči, a pak jsem znenadání spatřil stěnami sálu prostupovat planoucí Kabír a spolu s ním přízračného kaštanového hřebce, jenž hněvivě řičel… A vzápětí jsem udělal to, co jsem musel udělat.

Udělal.

Sám.

Nebo snad ne sám…?

Tak či tak, udělal jsem to.

6

Šešesův Nosič namáhavě sestoupil z pódia, jako kdyby během uplynulých okamžiků zestárl přinejmenším o deset let – nicotná to doba z pohledu Zářného, nikoli však Nosiče –, obešel zabitého čauše a přiblížil se k ležícímu Šešesovi.

Sehnul se.

Zvedl ho.

Šešes Abú Salím farr-la-Kabír mlčel.

Jeho Nosič chvíli stál na místě a pak se vrátil k mrtvému zvířeti. Přisedl si k tělu a zůstal v podřepu, zatímco samotný Šešes se natáhl vpřed a téměř nesměle se dotkl rozťaté hlavy s navěky vyceněnými tesáky.

Rozťaté.

Čistě a obratně.

Tak, jak to uměly jatagany farr-la-Kabír, když sekaly neživé předměty; najednou mě napadlo, že na legendách, kolujících o Farchadovi, by přece jen mohlo něco být – starý jatagan kdysi dost možná roztínal leccos, nač je lepší zbytečně nevzpomínat.

Zakrvácený Farchad il-Rachš se stále nacházel v Čenově pravé ruce.

Potom Šešes šťouchl do čaušovy hlavy a ta se zvrátila, odhalujíc slepenou srst na skrznaskrz probodnutém hrdle zvířete.

Tohle jatagany neumí.

Tohle umím já.

U všech Divokých čepelí, z nichž se stali Zářní – jak jednoduchým se to ukázalo být! Jak směšně jednoduchým…!

Tlumeně jsem se rozesmál. Smrt a smích – jak vidno, vy dva spolu nezřídka chodíváte ruku v ruce!

Jistě, dnes jsme spolu s Farchadem měli co do činění se zvířetem, divokým a tupým zvířetem, dravým obyvatelem slanisek… Ale kdoví, jestli to s Nosiči třeba není úplně stejně jednoduché? Stejně přirozené? Znamená to, že nejde o ruku – či přesněji, nejen o kovovou ruku –, ale také o mě?! V koho se měníš, meilanský Jednorožče? Kam kráčíš?!

Cožpak je právě tohle Cesta meče?!

Čen seskočil dolů, přistoupil k Šešesovu Nosiči a odevzdal mu Farchada. Samotný Šešes se slabě zachvěl, když se jeho Nosič dotkl Čenovy železné ruky; předstíral jsem, že se nic nestalo, a jal jsem se ji pečlivě otírat o kůži zabitého čauše.

Tak, jako bych to dělal už mockrát.

„Farchade!“ zavolal jsem pak tlumeně (bylo pro mě snazší oslovovat starého jatagana, když ho držel cizí Nosič). „Farchade il-Rachši farr-la-Kabír!“

Neodpověděl.

Spal. Nebo předstíral, že spí. Anebo byl možná ztracen ve vlastních myšlenkách.

Jaký je v tom rozdíl?

„Nač se chceš zeptat… Vyšší Tuan-ťiene?“ ozval se místo il-Rachše Šešes; hlas měl až nepřirozeně klidný.

„Chci vědět, co Zářný Farchad zakřičel předtím, než…“

Nedořekl jsem.

Šešes Abú Salím přiměl svého Nosiče vstát, načež se vrátil k rozbitému podstavci a dlouze se na něj zahleděl. Nakonec jeho Nosič opatrně položil il-Rachše jednoduše napříč kolébky, aniž by mu předtím oblékl ztracenou pochvu.

„Nikdo tu není,“ prohodil Šešes v odpověď na další otázku, kterou jsem ještě ani nestačil vyřknout. „Dítě – Farchadův Nosič – je jinde.

V této kolébce spává jen občas, v noci, a to ještě ne vždy. Tak tedy, Vyšší Tuan-ťiene, zajímá tě, co zakřičel Farchad, můj strýc ze druhého kolena…? Bylo to: ‚Ilchán mochastu Munír sui oad-chame al-Mutanabbí!‘ Ani ve snu by mě nenapadlo, že ten zapomenutý jazyk někdy uslyším, ještě k tomu ve vlastním domě…“

Čekal jsem.

„Znamená to…“ pokračoval Šešes Abú Salím suše. „Znamená to: ‚Jménem Munírových čepelí volám ruku al-Mutanabbího!‘ Tak co, jsi spokojený, Jednorožče?“

Z nějakého důvodu mu dělalo potíže vyslovit mou přezdívku.

„Al-Mutanabbí?“ zařinčel jsem zádumčivě a vklouzl do pochvy. „To je nějaký Zářný?“

Hned vzápětí jsem se zastyděl za vlastní hloupost. Vždyť když měl al-Mutanabbí ruku, kým jiným asi mohl být než Nosičem?

Šešes si tohoto mého přehmatu nevšiml… Nebo to alespoň předstíral.

„V rodu Abú Salímů,“ poznamenal, „se z pokolení na pokolení předává dávná pověst o tom, že když jižní tažení Divokých čepelí skončilo dobytím Kabíru a nejlepší z jataganů naší rodiny se stal prvním farr-laKabír… Zkrátka, jeho tehdejší Nosič se údajně jmenoval právě Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí. A nejednou jsem právě od Farchada slýchával, že v černých dnech Kabíru znovu nastane čas ruky tohoto Nosiče. Přiznávám, že mi to vždycky připadalo trochu legrační, když mi stařík tou svou květnatou mluvou začínal už ani nevím pokolikáté vykládat stále jedno a totéž…“

„Jménem Munírových čepelí volám ruku al-Mutanabbího…“ zopakoval jsem. „A Munírovy čepele, ty také patří do vašich rodových pověstí? Co je vůbec zač ten Munír? Je to jméno? Město? Nebo snad země?“

„Nevím,“ odpověděl Šešes, „já o tom vlastně pořádně nevím vůbec nic… Co ale vím jistě, Jednorožče, je to, že čas tvých zkoušek skončil. A vlastně skončilo ještě něco…“

Prudce vzlétl vzhůru a opsal nad hlavou svého Nosiče dvojitý oblouk.

„Úmrtí!“ zasvištěl jatagan. „Úmrtí, vraždy, nešťastné náhody, přízraky Matných – s tím vším je konec! Boží klid a mír! Celé dva týdny se v Kabíru nepřihodilo nic zlého! A já už takhle dál nemohu, neustále očekávám neznámo co, děsím se i vlastního stínu… Ten proklatý klid mě vyčerpává víc než každodenní hlášení o dalších vraždách! A k tomu ještě ten Charzánec, překypující nenávistí, ten Pouštní pás… Poslední zprávu jsem od něho dostal z Barrské cesty, která vede k meilanským hranicím – a od té doby ticho! Psal, že narazil na stopu, ale vypadá to, že spíš stopa narazila na něj…“

A stejně náhle, jako předtím propadl záchvatu rozrušení, se Šešes uklidnil.

„Svět se převrací, Jednorožče, tak jako přesýpací hodiny. A zrnka písku minulosti se znovu sypou do kalichu přítomnosti… Já sám šílím nejistotou, Kabír se zmítá mezi stěnou hrůzy a dveřmi blahobytu, ty důvěřuješ Odlomkovi Džuttemu a pokoušíš se zachránit poškozeného Nosiče, Maskin Sedmý z Charzy se… učí zabíjet, Ostnatý nemluva nutí svého Porodníka, aby tvému Čenovi připevnil ruku, jež patřívala neznámo komu, a Farchad se při pohledu na ni dovolává ruky al-Mutanabbího…! Vypadá to, že černé dny Kabíru skutečně nastaly! A já, já jsem opravdu špatný vládce pro temné časy… Za našimi okny totiž až příliš dlouho panovalo světlo.“

Pochopil jsem, že audience je u konce.

A zároveň jsem si vzpomněl, že v okamžiku, kdy se v Gerdanově domě poprvé sevřely ocelové prsty, pronesl Odlomek Džutte téměř totéž co Farchad il-Rachš.

Řekl: ‚U Munírových čepelí…!‘

Kapitola osmá

1

Musím uznat, že večírek – nebo oslava, jak to s pompou pojmenoval Zarrahíd – se náramně vydařil.

Hosté byli moc milí a až poněkud okázale bezstarostní. Gwenal celou dobu vtipkoval, a to setrvale neúspěšně, zatímco Machaira naopak v tomto ohledu slavil úspěch, takže Gwenal měl co dělat, aby se neurazil; Zarrahídovi jsem co nejpřísněji zakázal obsluhovat – musel jsem prohlásit, a to se vší formálností, že je končíř pro tento večer oficiálně povýšen do funkce hosta – a nyní můj Zarrahíd zapáleně obletoval Vlčí metlu, přičemž byl samozřejmě naprosto neodolatelný…

Dětský učitel rodu Abú Salímů jako vždy mlčel, ale já, vědom si jeho schopnosti mlčet významně a dávat tím najevo různé odstíny svých nálad, jsem dospěl k závěru, že tentokrát Dětský učitel mlčí vlídně. I Odlomek byl podezřele zticha, jako kdyby onoho památného dne přišel o valnou část své rozmarnosti a ztřeštěnosti.

Besedy se vedly výhradně společenské; nešlo v nich o vítězství, nýbrž jen o pobavení, a jednotliví Besedující si proto navzájem všemožně vycházeli vstříc. Při pohledu na galantního espadona či dokonce na téměř blahosklonného Džutteho jsem se věru nestačil divit.

Sám jsem se žádných Besed neúčastnil a spokojoval se s rolí pouhého diváka a tu a tam rozhodčího. Nešlo o to, že bych si nebyl jistý svou železnou rukou – po zabití čauše jsem ani v nejmenším nepochyboval o jejích svérázných schopnostech, pouze jsem se jich poněkud obával; jen jsem už měl až po záštitu všeho, co se v poslední době stalo. Ostatně, i mí hosté se snažili nedělat a neříkat nic, co by se mě mohlo hlouběji dotknout.

Jen pro jistotu. Tím spíš, že se v naší neblahé době skutečně děly věci… No, řekněme, že všelijaké.

‚Ano, nejspíš ano,‘ říkal jsem si, zatímco jsem pozoroval Nosiče, jak se po skončení Besed odebírají k prostřené tabuli, i své přátele Zářné, kteří se shromáždili kolem hřmotného Gerdana ve zbraňovém koutě a živě se o čemsi přeli. ‚Nejspíš by to šlo… Při troše snahy by se dokázali naučit… naučit zabíjet. A vlastně nejen oni – všichni, úplně všichni Zářní by to dokázali! Každý z nás se může naučit lámat čepele či na nich nechávat zuby, nenávratně poškozovat Nosiče, celý rozžhavený zuřivostí se v divokých výpadech vrhat vpřed… A až těla někdejších Zářných pokryje vřící krvavá pěna, dopadne to tak, že se všichni odnaučíme Besedovat, neboť Beseda ve strachu a zlobě není možná.‘

U stolu Nosičů se ozval výbuch smíchu, zatímco ve zbraňovém koutě Džutte právě zpodobnil křížence pohrabáče a Šešese Abú Salíma tak mistrně, že nadšení přihlížející vesele vyjekli, byť své pobavení přece jen drželi poněkud na uzdě. Vždyť co je dovoleno šaškovi… to je dovoleno šaškovi, ovšem smích je dovolen všem.

‚Zvláštní věc,‘ napadlo mě hned poté, co jsem se kratičce zablýskl ve zdvořilém úsměvu. ‚Svět je tak rozlehlý, a já přesto dokonce ani v myšlenkách nikdy nepřekročil meze Kabírského emirátu a s ním hraničících zemí, jako je Gwenalovo Loulez! A naživo jsem toho viděl ještě méně, vlastně jen Mei-lan a Kabír! Co se asi děje tam, v těch neznámých dálavách? A něco se tam nepochybně dít musí! Odkud svého času přijel do Meilanu končíř Zarrahíd? A nejedná se jen o něj… Jaké to TAM asi je – stejné jako u nás, anebo jiné? Kdoví, možná je pro ně to, čím jsou pro mě vzpomínky kroužkové rukavice, každodenní realitou?!‘

Abych se zbavil neveselých myšlenek, zadíval jsem se pozorněji na Nosiče u stolu. Spatřil jsem, že můj Čen právě neobratně zvrhl plnou číši, když do ní ze zvyku drcnul pravou rukou.

‚Zajímalo by mě, jestli Čen Ankor tou rukou dokáže vůbec něco uchopit – něco jiného než Zářného? Číši, rákosový kalam na psaní, otěže? A což to takhle zkusit z opačné strany…?‘

Uvolnil jsem se a zůstal téměř bezvládně viset na háku; zároveň jsem se v duchu natáhl k rukavici a prošel skrze ni k Čenovi. Ten, jakmile to pocítil, zvedl kovovou ruku a s tvrdohlavostí, která překvapila dokonce i mě samotného, znovu sáhl po převržené číši, pod níž se po ubrusu rozpíjela nachová skvrna.

Tá-ák, jsi vážně hlavička, tak je to správně, a teď zapomeň na číši… Představ si, že zvedáš mě… Představ si povrch mého jílce… No dobrá, pojďme to zkusit společně…

Ocelové prsty se nejprve nejistě zachvěly, pak se slabě rozpohybovaly, jako by si skutečně cosi vybavovaly, a nakonec se pevně sevřely kolem číše. Čen na to zpočátku hleděl s údivem, ale tento údiv se rychle vytrácel, přenechávaje místo porozumění a radosti.

Tiché a klidné radosti. To znamená, že to dokážu… Tedy, že to dokážeme.

Dokážeme to. Uchopíme cokoli – číši, kalam, otěže… Ale proč jen mně toto zjištění dělá takovou radost? Vždyť kdybych komukoli ze Zářných vyprávěl o takovýchto vztazích s Nosičem, neuvěřil by mi. Pomyslel by si, že Jednorožci určitě přeskočilo, že mu prožité utrpení zatemnilo rozum.

Aťsi. Prostě jen ještě nic neví o onom rozcestí, na němž se spojuje Cesta meče a Cesta Nosiče; a dál už pak možná vede jen jediná Cesta.

Prostě jen Cesta.

Jedna jediná, sama proti nebesům.

A já najednou hrozně zatoužil položit otázky, které mě trápily – nebo alespoň jejich malou část! –, ale nikoli Odlomkovi Džuttemu nebo třeba Dětskému učiteli, nýbrž Nosičům; zeptat se jich a vyslechnout je.

Jak?

Takhle…

Čen již stál vedle mě. A o chviličku později, když jsem se ocitl na jeho opasku a kovová ruka se dotkla mého jílce, posilujíc pocit naší celistvosti – o tuto chviličku později jsme naráz, aniž bychom se předem domluvili, vkročili jeden do druhého o krok dál, o krok hlouběji, než jsme to dělali předtím.

Nyní jsme již nebyli jen spolu, nebyli jsme tu jen já a Čen – kdepak, nově vzniklá bytost by se spíš měla nazývat Čen-Já nebo Já-Čen, v závislosti na tom, kdo stál u zrodu, kdo byl prvním podněcovatelem toho či onoho skutku.

Tak se to tedy stalo – snadno, přirozeně a hlavně natolik rychle, že nebyl čas ani se radovat, ani litovat.

A proto jsem Já-Čen ani nelitoval, ani se neradoval.

2

Čen-Já na okamžik zaváhal, načež si upravil chalát a vrátil se ke stolu.

Já-Čen jsem mimoděk zaznamenal, že krátká nepřítomnost Čena Ankora zřejmě nikoho nezneklidnila. Popravdě řečeno, i jeho návrat s Jednorožcem u pasu nechal přítomné chladnými. Co už…

Snad jen Nosič Odlomka Džutteho a Dětského učitele rodu Abú Salímů, jehož samotní Nosiči nazývali Drůdlem, věnoval Čenovi-Mně poněkud zkoumavější pohled než ostatní.

Drůdl Mouzdrý, šašek Jeho Výsosti emíra kabírského, Daúda Abú Salíma.

Odlomek Džutte, šašek oslnivého jatagana Šešese Abú Salíma farr-laKabír.

Jen ať si mě po tomhle někdo zkusí přesvědčit, že si navzájem nejsme podobní! My, Zářní a Nosiči; my…

A vůbec nevadí, že jsem zatím sám, kdo tohle ví, že jsem zatím sám…

Sám proti nebesům.

Mezitím jsem nenápadně ustoupil do pozadí a ze Mě-Čena se změnil v Čena-Mě. Ani jsem si nevšiml, kdy přesně Nosiči u stolu získali jména, kdy přesně přestali být Nosiči.

A stali se lidmi.

Čen-Já se usmál na shromážděné, přisunul si vysoký polstrovaný taburet, jeden z těch, které přivezl majordomus, a uvelebil se vedle soustředěně přežvykujícího Falgrima. Přitom si povšiml, že dokonce i v Koblanově domě pevně zakořenila západní móda jíst u stolu; jestliže se starý zvyk sedět před dastarchánem na měkkých poduškách ještě vůbec někde udržoval, pak to určitě nebylo v Kabíru.

Mimochodem, u stolu Mě-Čena očekávalo příjemné překvapení. Ukázalo se totiž, že Čen – prostě jen Čen, ještě před zvrženou číší – již kováři Koblanovi stačil položit otázku ohledně Munírových čepelí.

Odpověď nás tedy právě očekávala.

Samozřejmě jen pokud to, co nyní coby Čen-Já uslyším, bude možné pokládat za odpověď.

„Žili kdysi,“ promluvil vzápětí po Čenově návratu Koblan zpěvavým hlasem, „dva velcí zbrojíři, jmenovali se Masúd a Munír. Někteří je pokládají za bohy Nebeské výhně, anebo za démony z podzemní kovárny Nuringy, ale já lépe než mnozí jiní vím, že každý kovář má v sobě kus boha a kus démona, a tak tomuto jalovému výmyslu ani za mák nevěřím. Byli to lidé, Masúd i Munír, pokud vůbec kdy existovali… Zato tomu, že byl Masúd Munírovým žákem a že právě od něho svého času obdržel svůj osobní cejch mistra, tomu už věřím. A nebylo široko daleko lepších zbrojířů nežli oni. Jednoho dne však mezi nimi vznikla pře o to, čí meč je lepší. Aby to zjistili, rozhodli se uchýlit k prastaré zkoušce. Proto se Masúd i Munír, každý v doprovodu tří svědků z řad starobylých kovářských rodů a dalších tří z řad lidí meče, odebrali do Bílých hor Safed-Kúch…“

Kovář se ztěžka postavil, přistoupil k malému vyřezávanému stolku na prohýbaných nožkách a zvedl piálu s vychladlým čajem. Držel ji lehce a opatrně, a bylo naprosto nepochopitelné, jak hrubé a popálené prsty Železné tlapy, podobné kořenům věkovitého platanu, dokážou nerozdrtit a dokonce ani neušpinit jemňounkou běl křehkého porcelánu.

„Každý z mistrů zarazil nejlepší meč své výroby do dna podzimní říčky, po jejíž hladině se poklidně plavily podzimní listy. A kterýkoli list, jenž narazil na čepel Masúdovu, jí byl okamžitě rozseknut na dvě poloviny – tak velká byla touha po zabíjení, která v ní dlela. Naopak všechny listy, jež připlouvaly k čepeli Munírově, se jí ve strachu vyhýbaly a nepoškozené se nechávaly dál unášet proudem.“

Koblan se odmlčel a hlasitě usrkl čaje.

„Říká se,“ pokračoval konečně, „že tehdy do říčky uhodil modravý blesk z čistého nebe a rozdělil ji na dvě menší bystřiny. A první bystřina, z níž čněl moudrý meč mistra Muníra, byla celá žlutá netknutým podzimním listím. Zato druhá bystřina, z níž čněl pyšný meč mistra Masúda, byla rudá, jako by ji namísto vody naplnila krev. A onoho dne se cesty obou kovářů navždy rozdělily. Munír spolu s dvanácti svědky odešel od říčky, a Masúd, jenž na břehu osaměl, za nimi zakřičel, že jednou nastane den, kdy i on sám bude mít tucet svědků, kteří se nezaleknou pohledu na rudou barvu. Masúd na to přísahal a strašlivá byla slova jeho přísahy… Jakmile dozněla, udeřil z nebe druhý blesk, tentokrát matně nachový. Munír se otočil, ale svého žáka, zbrojíře Masúda, nikde nespatřil. Zmizel i jeho meč. Jen dvě horské bystřiny poklidně unášely podzimní listy…“

Kovář Koblan se znovu odmlčel, jako by celé vyprávění bylo obtížnou a nemilou – leč nutnou – povinností.

„Od té doby o sobě kováři Kabíru, Meilanu, Chakasu i mnoha dalších zemí říkají, že jsou potomky Munírovými. To proto prosíme starého mistra o požehnání pro každou ze zbraní, které se rodí v našich dílnách. I sedmiocasý bunčuk Kabírského emirátu má žlutou barvu – barvu poledního slunce, barvu teplé placky, barvu podzimních listů, které bez obav plují po hladině horské říčky…“

„A co Masúd?“ zeptala se tiše ak-Nikčí. „To už se nikdy neobjevil?“

„Masúd zmizel. Povídalo se jen, že aby dostál své přísaze, ukoval v tajné kovárně dvanáct mečů, a třináctým pak byl meč z bystřiny zkoušky. Ocel jejich čepelí se však zrodila matná a jedinou potěchou je pro ně rudá barva lidské krve. A kdykoli se jeden z mečů Matného tuctu láme, výheň v některé z tajných kováren znovu ožívá a prokletý zbrojíř Masúd nebo některý z jeho následovníků – neboť i tací se našli – s těžkým kladivem v ruce přistupuje ke kovadlině. Plameny výhně zastřeně hučí, železo úpí pod nelítostnými údery a kovář se dovolává požehnání, temného požehnání Masúdova pro posedlý meč. Anebo je to ještě horší – to když nevzniká nová zbraň, ale překovává se stará, jež bývala světlou, světlou a –“

„A proč vlastně, Vyšší Čene,“ přerušil kováře znenadání šašek Drůdl, „pročpak ses to vlastně začal zajímat o staré pohádky? Mám neurčitý pocit, že jsi dříve nepatřil k těm, kteří by trpěli přílišnou zvídavostí…“

Já-Čen jsem neodpověděl hned. Čen-Já upřeně zíral na šaška, na toho podsaditého robustního človíčka v porozhaleném chalátu, příliš krátkém a o to směšnějším, a viděl kulatý obličej s černou kozí bradkou, za níž se Drůdl bez přestání tahal, viděl až na zátylek sklouzlou firůzskou ťubetějku – otvor, který v ní zanechal můj hrot, byl nyní pečlivě zašitý a téměř nepostřehnutelný –, viděl…

Drůdl si zjevně už několik dnů neholil hlavu. Kolem ťubetějky měl kratičký pichlavý porost vlasů „na ježka“, asi jako když stepní tráva obklopuje květy posetý pahorek; a tento ťubetějkový pahorek byl pestrobarevný a sváteční, zatímco tráva vypadala jako přešlá mrazem a bělala se jinovatkou.

Ech, Já-Čen nebo Čen-Já… No zkrátka My jsme začali přemýšlet nějak moc vyumělkovaně! Pahorek, tráva, mráz… Vždyť proč neříct rovnou, že Drůdl Mouzdrý, Nosič Odlomka Džutteho a Dětského učitele, šašek a rádce emíra Daúda byl šedivý… šedivý jako starý vlk, přičemž však zešedivěl nedávno, docela nedávno…

Proto jeho černá bradka vypadala falešně, jako přilepená, a zdálo se, že si ji Drůdl chce uškubnout. To aby jej nemohla prozradit, aby nepřipomínala to, co se stalo.

A Mě-Čena nevím proč napadlo, že Zářní nešediví. Pravda, říká se, že matní… anebo reziví. Jedno lepší než druhé…

„Víš, Drůdle,“ promluvil Čen nespěšně, „pohádky mají, jak známo, hodně blízko ke snům. A mně se poslední dobou zdá pořád dokola jediný sen, ať už v noci, nebo ve dne. Kabír v něm hoří, všude kolem jsou rozvaliny a já sám na kaštanovém hřebci… Bojím se proto, že ten sen není můj, ale že patří ruce…“

Já-Čen jsem vyčkal a pak jakoby mimochodem dodal: „Ruce al-Mutanabbího. Co na to povíš, Drůdle?“

Falgrim Bělovlasý i Diomédes na Mě-Čena s velkým zájmem hleděli, zatímco Čin si nervózně natáčela na ukazováček pramen svých dlouhých vlasů – mí přátelé cítili, že se za vyřčeným skrývá mnoho nevyřčeného a napjatě čekali na pokračování.

Kos an-Tania si nevzrušeně pohrával s kostěnou vidličkou na ovoce.

Zato Koblan se divže neudávil zbytky čaje, a v marné snaze něco říci se hlasitě rozkašlal.

„Ví všechno, Drůdle,“ vysoukal ze sebe konečně. „Vždyť jsem ti přece povídal, že vypouštíme džina z láhve…“

Tentokrát byla řada na Mně-Čenovi, abych se podivil. Takže podle Koblana už Já-Čen všechno vím, přičemž ne že bych prostě jen něco věděl, ne že bych se jen domýšlel, nýbrž rovnou vím VŠECHNO. Copak mi vážně stačil jediný výpad, abych se z blázna stal mudrcem?!

V tom případě jsme ale já a Drůdl mudrci téhož zrna…

„Přečetl jsi nápis, Čene?“ zeptal se Drůdl nesmírně vážně a tato jeho vážnost Mě-Čena vylekala více než Koblanova unáhlenost. „Nebo ti to pověděl emír Daúd?“

Čen-Já nevydržel jeho tázavý pohled a sklopil oči na stůl. Hned u jeho desky čněla hruška jílce Mě-Čena. Na ní spočívala naše pravá ruka. Ruka – kroužková rukavice, pobitá shora nevelkými oválnými destičkami.

A na jedné z nich…

Čen-Já napnul zrak ve snaze rozluštit předivo znaků, vytepaných do destičky. Symboly mi tvrdošíjně vzdorovaly a nechtěly se nechat poskládat do slov, ale když se mi text konečně podařilo dát dohromady…

Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí.

Právě tohle stálo na rukavici… na ruce… na naší ruce.

„Přečetl jsem nápis, Drůdle,“ hlesl Čen-Já chraplavě. „Ano, přečetl jsem ho…“

A o chviličku později jsem dodal: „Právě teď.“

Šašek střelil kosým pohledem po an-Taniovi, načež důvtipný Kos během mžiku naplnil číše a pronesl květnatý a ne zcela příhodný přípitek na jedinou růži, obklopenou samým bodláčím; všichni se svorně napili, přičemž se malá Čin pokusila omezit jen na jediný hlteček, což mezi přítomnými vyvolalo vlnu nevole, a Falgrim se dokonce zakuckal nedožvýkaným kebabem a Diomédes se jal Bělovlasého plácat po zádech, ale zhmoždil si u toho celou ruku, a…

A nikdo si nevšiml, jak Koblan obešel stůl a stanul se zády Mě-Čena.

„To brnění z truhly,“ zahučel kovář tiše, ale zcela slyšitelně, „to brnění bylo dílem mého předka. I on se jmenoval Koblan… A vyráběl ho pro al-Mutanabbího. V dobách, kdy ještě nebyl emírem.“

„A kým tedy byl?“ zeptal jsem se, aniž bych se otočil.

„Byl básníkem,“ odvětil místo Koblana Drůdl; zatímco mluvil, neznámo jak se mu dařilo ostřelovat smějícího se Dioméda třešňovými peckami. „Abú t-Tajjíb al-Mutanabbí – nejlepší pěvec-citerář od Bechzdu po západní výběžky Bílých hor Safed-Kúch. Vzpomínáš, Železná tlapo, jak tenkrát v aulu Chorbaší…“

Myslím, že Čena-Mě by teď ani moc nepřekvapilo, kdyby Koblan přikývl a potvrdil, že se on a Drůdl osobně znali s legendárním al-Mutanabbím, jehož časy dokonce i pro Zářné mé generace – a to se přitom délka našeho života s životy Nosičů vůbec nedá srovnávat – tonuly v mlžném oparu téměř neskutečné minulosti.

Ale ne, šašek Drůdl tím chtěl říci něco jiného. Něco úplně jiného.

„To se ví, že vzpomínám!“ zaburácel kovář šťastně. „A ty ses se mnou ještě hádal, že si celou ‚Kasydu o dobytí Kabíru‘ už nikdo nepamatuje! Tak jsem tě, ó vaše nejšaškovštější přemoudrosti, hned musel popadnout za ucho a šup s tebou do Furrašského průsmyku, do aulu! Copak bych mohl zapomenout, jak jsi sebou tenkrát před mistrem-ustadem tamních citerářů plácl na kolena a on se tak vylekal, že ti tu kasydu nejenže zazpíval alespoň pětkrát, ale ještě ti zapsal slova a dal ti víno na cestu, jen abych tě konečně odvedl zpátky?!“

„Co lžeš?!“ přerušil ho zrudlý Drůdl a mrštil nešťastnou ťubetějku na podlahu. „To já měl co dělat, abych tě odtud odtáhl, když jsi jím rozbil napadrť jediné kladivo, co v aulu měli! A kdybys u toho aspoň byl namol – jenže to ne, tys musel prvně rozmlátit kladivo a teprve potom…“

„Jako by to snad byla moje vina,“ rozhořčil se kovář upřímně, „že mají pětiletou čaču schovanou ve sklepení, a navíc natřikrát zazděnou! To jsem měl ty stěny bořit pěstí? Kdežto kladivo na to bylo akorát, i když to jejich stálo za starou belu… Nakonec jsem to musel stejně dodělat pěstí. A navíc jsem jím o měsíc později dovezl nové kladivo, dvě dokonce…! A všechny ty zdi jsem samozřejmě opravil…“

Kovář si naplnil mohutný hrudník vzduchem, zjevně připraven ještě něco dodat z plných plic, ale do oné nepředvídané pauzy zcela zřetelně zazněl tlumený hlásek ak-Nikčí:

„Zazpívejte nám tu kasydu. Prosím, Drůdle…“

Drůdl neznámo proč zamrkal, zvedl z podlahy svou ťubetějku a vrátil ji na původní místo na své hlavě. Vzápětí se jal zpívat podivně vysokým hlasem; čas od času se přitom uhodil prsty do hrdla, jako to dělávají pěvci-citeráři, chtějí-li dosáhnout vibrujícího zvuku, jenž se podobá pláči.

„Nepoháním Stvořitele, byť bych sebevíce chtěl

a můj kalam rákosový popelem a krví píše

o dobrém i o tom zlém – padlo město velké říše

a můj oř v průlomu v hradbě překonává hory těl…“

Falgrim udiveně naslouchal zpívajícímu šaškovi, Diomédes a an-Tania, jehož oči hořely potlačovaným ohněm, luskali prsty do rytmu písně, Čin soustředěně mlčela… A Já-Čen jsem si pro sebe opakoval každičkou sloku. Kabír znovu hořel… Kaštanový hřebec hryzal uzdu, čepele mých příbuzných, kteří uměli zabíjet, na sebe s třískotem narážely, legendy se měnily ve skutečnost a minulost v přítomnost, a dost možná i v budoucnost…

‚Zvláštní, vůbec se teď nechová jako obvykle,‘ říkal si Čen-Já. ‚Ne, ani trochu se tak nechová… Žádné šaškování, grimasy, úšklebky… Je vážný a klidný, naprosto vyrovnaný…‘

‚Kdepak, Drůdl se teď jen málo podobá Odlomkovi Džuttemu,‘ říkal jsem si Já-Čen. ‚Daleko víc připomíná svého druhého Zářného, Dětského učitele rodu Abú Salímů. Moudrý, všemu rozumějící a… nebezpečný. Dvě tváře jediného Nosiče, který má dva Zářné…‘

„V křivolakých uličkách, svou ozvěnou budí strach doléhaje tam od brány beranidla dutý řev.

Vítr s sebou popel vleče a já otírám si čepel

o na zemi pohozený těžký chalát z brokátu.

I když slunce se již sklání, nadále zní třeskot zbraní

a noc se rty na dláždění teplou lidskou saje krev…“

K Drůdlovu zpěvu se náhle přidal další zvuk – suché a hlasité, nečekaně pronikavé klapání, jež svým rázným rytmem podporovalo unavený hlas, asi jako když pouliční tanečnice či komedianti-mutríbové povzbuzují sami sebe pomocí kastanět; znenadání jsem si uvědomil, že to já sám, po vzoru Dioméda a an-Tanii, jsem začal luskat prsty, jako bych byl obyčejným zevlounem, který na náměstí naslouchá citeráři odkudsi zdaleka.

Většina kabírských kastanět by však musela zblednout závistí, kdyby jen zaslechly, jak dokážou luskat ocelové prsty pravé ruky Mě-Čena.

„Plač, Kabíre, bílá skálo – nyní matní tvoje běl!

Nepoháním Stvořitele, byť bych sebevíce chtěl…“

Drůdl zmlkl, ale Koblan se ještě nějakou dobu pohupoval ze strany na stranu, jako kdyby slyšel něco, co nikdo jiný už ne – ozvěnu šaškovy písně, drnčení strun citeráře z Bílých hor Safed-Kúch, dunění kopyt kaštanového hřebce, na jehož hřbetě se kolem dýmajících ruin hnal pozoruhodný Nosič jménem al-Mutanabbí.

„Znamená to tedy…“ sklouzlo bezděky Mně-Čenovi ze rtů; v tom šeptu zřetelně zazvonila ocel, chladná a tázavá, „znamená to, že je to všechno pravda…? Znamená to, že na začátku jsme byli všichni Matní? Cožpak jsme všichni přišli na svět proto, abychom zabíjeli, a jenom jsme na tohle své krvavé poslání zapomněli?! Zapomněli, ale teď si to začínáme vybavovat, a cítíme bolest a hanbu a stud… Vršíme jednu legendu na druhou a křičíme, že jsme přece Zářní, ale ve skutečnosti jsme Matní, Matní jsme…! Legenda lže – tím prvním byl Masúd, prokletý zbrojíř Masúd, a jeho meče byly prvními, to až potom jsme sami sebe přesvědčili, že jsme Munírovými čepelemi…! A odnaučili jsme se dělat to, pro co jsme byli zrozeni, neboť tím prvním bylo Zabíjení, Umění až druhým, i když tak by to nemělo být…!“

Všichni na Mě-Čena hleděli s tichými rozpaky. Aby ne! Nejenže jsem Já-Čen začal současně hovořit jazykem Zářných i řečí Nosičů, ale ještě ke všemu jsem do toho zatáhl Matné… A co o nich Nosiči mohou vědět?!

I když… A co vlastně já – prostě jen já, rovný Tuan-ťien, meilanský Vyšší – vím o Nosičích?

Co vlastně o sobě navzájem víme my všichni?

Hodně. A zároveň nic.

Takže to, co se stalo, se nutně muselo stát – všední život se musel obrátit naruby, tráva na turnajovém poli musela zrudnout a vlasy šaška Drůdla zešedivět… A to vše proto, abychom si já a Čen poprvé vědomě podali ruce.

Přesněji ruku. Ruku Abú t-Tajjíba al-Mutanabbího.

Ruku z truhly, obsahující oděv, jejž si kdysi oblékali Nosiči, aby se chránili před Zářnými, kteří tehdy bývali Matnými.

Lidé, aby se chránili před zbraněmi.

A potom Čas naházel všechnu tu veteš do truhly a zaklapl víko.

3

Té noci jsem nedokázal usnout. Prostě mi to nešlo, ať už jsem se snažil sebevíc.

Nosiči se již odebrali do komnat pro ně vyhrazených, Zářní klidně odpočívali na svých hácích a podstavcích – pán domu Gerdan jednoduše opřený o zeď –, tma se líně hromadila v koutech a roztékala se po podlaze; já sám jsem zlehka pohupoval levým střapcem a v duchu monotónně počítal – jedna, dva, tři…

Ne. Bylo to k ničemu.

Mým vědomím proplouvaly obrazy nedávné minulosti, asi jako podzimní listy po hladině horské říčky – účastním se Obřadu zasvěcení v sídle Abú Salímů, pak rozhoduji o osudu turnaje, potom zase turnaj spolu se zdvořilým Nodačim rozhoduje o mém vlastním osudu… Skřípavý hlas (hlasy?) tří trojhrotých tesáků, jejichž Nosič stál vedle mě, zatímco jsem se pomalu propadal do bezvědomí…

Žluté listí uplynulých dnů a událostí v klikatící se bystřině mé paměti, žluté listy plují a plují, vyhýbajíce se ze strachu chladnému meči rozumu – je tu Šešes a jeho úkol, abych se pustil do hledání Matných, je tu Odlomek Džutte se svým šíleným nápadem… Vidím Čena stát u kovadliny, jak pomáhá Porodníku Koblanovi kovat železnou ruku… Domácí vězení, žalostné řinčení Vlčí metly venku za oknem a slepá zuřivost, nutící ocelové prsty, aby sevřely jílec… První pocit celistvosti, splynutí s Čenem… Zabitý čauš a Farchadův výkřik… Munírovy čepele… Ruka al-Mutanabbího…

Něco zmizelo. Něco mi chybělo, právě teď, v tomto okamžiku – a tato ztráta byla nenápadná, leč bezmezné důležitá. Jako kdyby se nějaký popud, jenž mě do té doby ovládal a hnal kupředu, znenadání vytratil, beze stopy zmizel.

Bylo to nepříjemné a podivné, jako kdybych si až uprostřed výpadu uvědomil, že se mi tento výpad ani trochu nechce dovádět do konce.

Ochořel jsem snad?

Ne. Na vině byl jen svět Nosičů, mé sjednocení s Čenem a železná ruka – to všechno nenápadně odsunulo do pozadí podstatu a smysl mé předchozí existence.

Módní vzor na nové pochvě a společenské Besedy s Vlčí metlou a Gwenalem; úvahy nad tím, zda bych měl svého Nosiče oženit a za nějakých pět sedm let začít vážně přemýšlet o přípravě nového, anebo si raději počkat až na Čenovy vnuky, samozřejmě jen pokud samotný Čen neztloustne nebo neonemocní; výjezdy do města na návštěvy; příprava na další turnaj – zkrátka celý život meilanského Vyššího, rovného Tuan-ťiena, známého také jako Jednorožec, před epidemií úmrtí v kabírských ulicích, před zákeřným seknutím Nodačiho.

Myšlenky na sebevraždu, bolest a strach, jakož i žár z planoucí výhně a sny o pomstě, sladké a opojné pomstě; a ocelové prsty na mém jílci, tu mrtvé a nehybné, tu zase živé a plné vzpomínek; a zabitý čauš a legenda o čepelích Munírových a spousta, velká spousta dalšího – ano, takový jsem já dnes, nyní, právě teď…

Co však bude následovat?!

Mé vlastní prožitky a blízkost s Čenem, ale především snaha vědět, dozvídat se a přehrabovat se v tom, co bylo a co mohlo být – tohle všechno jaksi zastínilo skutečnou možnost pomsty, skutečné (nebo neskutečné) Matné i celý Šešesův úkol.

Zkrátka a dobře, kdyby to bylo na mně, vůbec nikam bych nechodil a vůbec nikoho bych nehledal, jen bych se vyptával a přemýšlel.

Pomsta mě už nezajímala. Klidně si o mně myslete, že jsem rezavý kus železa, klidně mě mějte za zbabělce – já se vám na vaše názory zvysoka blyštím. Ruku, jež zůstala na turnajovém poli, vyvážila jiná, kterou jsem získal v kovárně Gerdana Ostnatého nemluvy a Porodníka Koblana. Ztráta – nález, bolest a hoře – radost z objevování nového. Potřeboval bych nový důvod pro pomstu, abych vykročil po Cestě meče s hněvem a vášní, anebo…

Tak je to tedy… Ale možná ne – třeba za všechno může jen tichá noc, přivádějící mě na myšlenky, které se zrána rozplynou jako mlha… Uvidíme… uvidíme.

„Spíš, Jednorožče?“ ozývá se sotva slyšitelně z kouta.

Dětský učitel. Že by také nemohl usnout?

Mlčím. Ať si myslí, že spím.

„Jenom předstírá,“ konstatuje s jistotou druhý hlas, patřící nepochybně Odlomkovi Džuttemu. „Je teď tuze chytrý, Učiteli… Brzy se samou svou přemoudřelou chytrostí stočí do vývrtky a začne vytahovat zátky pravdy z láhví bytí! Nechal bys jednu takovou zátečku starému hloupému šaškovi, Jednorožíčku?“

„Nenechám!“ štěknu podrážděně a okamžitě si uvědomuji, že nadále předstírat spánek by už nemělo smysl.

„Vskutku nespí, Učiteli,“ prohodí Odlomek jako by se nechumelilo, obraceje se k malému jataganu. Slovo „Učitel“ pronáší se zvláštní výsměšnou úctou. Tak nějak by mohl svého syna, jenž se stal mistrem, oslovovat otec, zmoudřelý životem a hojnými zkušenostmi. I když, o Džuttem se sice dalo říci leccos, ovšem to, že je zmoudřelý, určitě ne.

Stejně by mě ale zajímalo, kolik je Odlomkovi asi let?

A proč jsem vlastně nikdy neviděl Zářné, kteří by vypadali jako on? Jen proto, že je to šašek? Ale ani on se přece jako šašek nenarodil…

„Je to všechno má vina,“ pronáší náhle Dětský učitel. „A nesnaž se mě utěšovat, Džu! Poslední slovo patřilo mně, takže jen já jsem zodpovědný…!“

„Ne tobě, mně patřilo!“ odsekává Odlomek, a já naslouchám jejich následné slovní přestřelce, aniž bych cokoli chápal. Gwenal se také obviňoval – prý kdyby Nodačimu nepodlehl v turnajovém sekání, všechno by bylo v pořádku. Už mě pomalu unavovalo mu dokola opakovat, ať toho nechá, že osud už zkrátka nerozetne a já že jsem alespoň zůstal naživu… Kdežto řada jiných kabírských Zářných skončila v Nurinze.

No a teď se našel další „provinilec“. Ale co s tím on může mít společného? Vždyť o konání turnaje nerozhodl ani Dětský učitel, ani ten nenapravitelný vtipálek Džu, nýbrž já sám, a to ještě na návštěvě u Šešese!

„A co jsi jím asi měl odpovědět?!“ syčí vztekle Džutte. „Že souhlasíš, aby klan Dětských učitelů kvůli jakési Šulmě – pokud vůbec existuje! – pokryl rzí více než osm století rozvážnosti a začal učit mladé Nosiče zabíjet?! Že ty, jakožto Nejvyšší učitel, jsi připraven stát se Divokou čepelí a totéž udělat i z jiných?! To jsi jím měl říct tohle, nebo co?!“

S takovou za chvilku zburcují celý dům… I když, ve mně samotném se již probudila zvědavost, doprovázená pocitem, že ostatní bude zatím lepší nechat spát.

„Ticho!“ velím řinčivým šeptem a ti dva kupodivu ihned mlknou. „Proč jste mě budili? Neradi se hádáte bez diváků?! Takže tak – buď mi bez řevu vysvětlíte, o co jde, anebo já – a to vám přísahám na čepele Masúdovy…!“

Ani jsem to nemusel dopovědět. Zmínka o čepelích přišla maximálně vhod – Džutte i Dětský učitel se okamžitě uklidnili.

„Co to povídáš?“ hlesne Odlomek se znatelným úlekem v hlase. „Blázne bláznivá… Kdo jiný by uprostřed noci vyslovoval taková jména?! Myslel jsem si, že větší blázen než já snad ani není, ale ukazuje se…“

Zatraceně a ještě jednou zatraceně! Ve svém zanícení jsem zaměnil jména Porodníků. Chtěl jsem vzpomenout na Muníra, ale jako naschvál se mi na čepel připletl Masúd!

Dokonce i potmě vidím – ne, spíš cítím –, jak si vyměňují pohledy. No jistě! Tak především, pokud bláznivý Jednorožec používá taková jména, pak je dozajisté zná. Otázka zní – odkud? Že by od Nosičů? Kdepak, Džutte samozřejmě je blázen, ale pomatený není. Krom toho, co když jsem třeba Masúda, Porodníka Matných, zmínil schválně? Všechno je možné…

„No dobrá,“ odhodlává se konečně Dětský učitel. „Když narovinu, tak narovinu. Kolik dnů trvá cesta z Kabíru do Meilanu?“

Snad se nechystá do Meilanu? Že by chtěl navštívit mé příbuzné?

„Nějaké tři týdny,“ odpovídám. „Spíš o něco víc. Když nešetříš koně.

S karavanou, beze spěchu to samozřejmě trvá déle. Proč?“

„Jen tak. A z Meilanu do Kulchánu?“

Kulchán je poušť, rozlehlé písky severovýchodně od Weje, okrajové části Meilanu. Ani jednou jsem tam nebyl… Vždyť „kul-chán“ znamená meilansky „zlé písky“.

A ne prostě jen zlé, nýbrž hodně zlé.

„No… to nevím. Nějaké tři dny, když znáš cestu. Nebo s průvodcem, třeba s někým z Loveckých nožů.“

„A jenom tak nazdařbůh?“

„Týden. Pokud vůbec dojdeš.“

„Tá-ák… A když projdeš napříč Kul-chánem a zamíříš ještě dál na sever? Co tam je?“

To je mi tedy otázečka! Ani jsem neslyšel, že by se někdo někdy odvážil vyrazit do takové divočiny… Pohyblivý písek tam je, tedy budu-li věřit zvěstem. Přesněji, pohyblivý písek je v Kulchánu, no a za ním…

„Nic,“ odpovídám. „Konec světa. Osmé peklo Chrakatuše, kde Ušatý démon U překovává špatné Nosiče.“

„Vážně?“ vložil se do rozhovoru Odlomek. „To my slyšeli, že tam je Šulma.“

„Jaká Šulma? A od koho jste to slyšeli?“

„Od jednoho tvého přítele,“ zahihňal se Odlomek nevesele. „Blízkého přítele. Je to pořádný macek – čepel malinko zahnutá, jílec dlouhý jako půl čepele a záštita skoro žádná. Zvláštní znamení – s oblibou Nosičům seká ruce.“

„Nodači?“

„Věděl jsem, že si na něj vzpomeneš… Tak tedy, Učiteli, vyprávěj…“

A Učitel vyprávěl.

4

Ze slov Dětského učitele vyplynulo, že nějakých deset dnů předtím, než na otevřeném turnaji v Haffě došlo k první vraždě, k němu přišli hosté.

Nodači, pak jeden Zářný, jenž se Nodačimu velice podobal, ale byl dočista maličký, o nic delší nežli samotný Dětský učitel, a potom ještě trojice podivných tesáků s úzkými hranatými čepelemi a dlouhými zašpičatělými vousy prohnutých záštit, díky kterým připomínaly malé trojzubce, sundané z ratišť.

(Vzpomněl jsem si na turnaj i na trojici tesáků, jak je ode mě a Čena, zatímco se nás obou zmocňovala mdloba, odváděla Noa; vzpomněl jsem si na jejich skřípavé hlasy i na jejich neforemného Nosiče, společného všem třem – nic jsem však neřekl a jen jsem zhoupnutím střapce vybídl Dětského učitele rodu Abú Salímů, aby pokračoval…)

Hovořil především Nodači. Ostatní mlčeli. Ale mlčeli tak nějak zlověstně. Vyzývavě. Krátký Zářný se zpočátku ani nepředstavil, a jen na základě vzezření se jeho původ nedal ani odhadnout. Trojhroté tesáky se prý jmenovali Saiové, ale nic víc už o sobě neřekli.

Proto si je Učitel v duchu označil jako Saie Prvního, Saie Druhého a Saie Třetího.

O ně ale až tak nejde.

Dalo-li se věřit Nodačimu – který zpočátku zapůsobil na Dětského učitele (stejně jako svého času na mě) velice dobrým, důvěryhodným dojmem –, byl „polní meč“ mým krajanem, který se jednoho dne vypravil do Kulchánu.

Nebylo jasné, co tam vlastně pohledával, ale Učitel se rozhodl, že se po tom nebude zbytečně pídit. Vždyť mladí Zářní občas mívají ty nejroztodivnější nápady, a Nodači byl, soudě podle všeho, o nějakých třicet let mladší než já. Proč o třicet? Když jsem opouštěl Mei-lan, moarová kresba na čepelích bývala tmavá, ale všeobecně se soudilo, že se do módy již brzy dostane světlá, v našem jazyce „liang-pamor“. V době odjezdu mi bylo všehovšudy dvacet devět, ale Noova kresba je světlá, ryzí „liang-pamor“, a protože se kresba objevuje hned po narození… Zkrátka, na mém odhadu asi něco bude.

Jistě, pořád je to jen odhad, ale v této záležitosti bude různých odhadů a dohadů nejspíš ještě spousta. Takže to jednoduše přijměme a pokračujme dál.

Tak tedy, Nodačimu se nějak podařilo překonat Kulchán. Jeho Nosič měl buďto čich na vodu, anebo prostě jen štěstí – tak či tak, narazil v poušti hned na dvě opuštěné studny a jednou dokonce na jízdního Nosiče, zaskočeného písečnou bouří. Mrtvý měl u sebe čutoru, ne velkou, ale na dva dny cesty stačila.

Koně mu hned první týden sežral vzteklý varan, ale Nosič pokračoval dál s Nodačim na rameni a sušeným varaním masem v ústech – zřejmě odvetou za koně… šel, šel a šel… Až nakonec došel na konec pustiny. Ke své i Nodačiho smůle.

Našel tam totiž jen smrt, ten Nodačiho Nosič. Zdolal písky, usrkával po troškách zkaženou vodu, když došli varani, udil na slunci alespoň hady… A to všechno proto, aby ho hned u prvního pokrouceného a neduživého stromku podřízli jako dobytče.

U tohoto stromku čekala tři kopí. Tři kopí z neznámého rodu a také tři nože. A spolu s nimi ještě tři Nosiči na podsaditých chundelatých konících.

Jenomže všichni mlčeli – jak kopí, tak nože –, mlčeli, třebaže na ně Nodači už zdálky volal. A šířili kolem sebe podivný, nedobrý zápach, jako kdyby se vůbec nejednalo o Zářné, ale prostě jen o… věci.

Bezduché věci. Mrtvé.

Nebo téměř mrtvé.

Nebo dokonce takové, které ani nikdy nežily.

Takže když Nodačiho Nosič z posledních sil doběhl k čekajícím, jeden z jezdců ho počastoval kosým pohledem, naklonil se, vytáhl lhostejný nůž a jediným zkušeným pohybem podřízl pokořiteli Kulchánu krk.

Jako kdyby uřezával větev. Netečně, klidně, bez sebemenší zášti.

A pak otřel neživou čepel o srst svého koně.

Kdyby Nodači dopředu věděl to, co se teprve tehdy začal dozvídat, a kdyby v tom okamžiku uměl to, čemu se zakrátko naučil, určitě by k jezdcům tolik nespěchal. Pěkně rozvážně a důsledně by jich všech devět naskládal do řady rovnou pod oním stromkem. Tři kopí, tři nože, tři Nosiče.

Do prachu.

(Tak zrovna tomuhle jsem uvěřil ihned.)

Potom ho odvezli. Připevnili ho k sedlu a odvezli. A Nodači velmi záhy zjistil, že se kolem něho rozkládá Šulma a že si Nosiči, kteří zde žijí, říkají Šulmité; a pak také ještě zjistil, že v Šulmě nejsou žádní Zářní.

Zbraně ano, ty zde jsou. Bezduché věci, stvořené k zabíjení.

A zabíjelo se v Šulmě nemálo. Rod útočil na rod, kmen na kmen, tu nájezd, tu krevní msta. Takže práce mělo železo dost a dost.

Přece jen však ve zdejších čepelích cosi bylo, jiskérka, plamínek života, jako když hoří mokrý svíčkový knot – tu vzplane, tu pohasne, zasyčí to, zapraská, zaprská na všechny strany. Jen čmoud a žádné světlo.

Ne tak docela věci, ne tak docela živé bytosti. Ale rozhodně ne Zářní.

Divoké čepele. Dočista divoké.

Bez legend a pohádek. Bez kudrlinek fantazie.

Byly zkrátka takové, jaké byly. Opravdové.

Ukázalo se, že ne všichni Nosiči odjinud se v Šulmě rovnou podřezávají. O příchozí zpoza Kulchánu místní dokonce svým způsobem pečovali a na rozdíl od ostatních otroků je ani nenutili k těžkým pracím.

A hladem je také netrápili. To jen Nodačiho Nosič měl z nějakého důvodu smůlu. Že by Šulmitům, kteří střežili hranice, nepadl do oka?

Teď už je zbytečné nad tím hloubat…

Zářní se však cizincům zabavovali. Tedy zbraně, jak na ně nahlíželi Šulmité. Zajatí Zářní zůstávali uschováni v čestném stanu.

Každý kmen, jenž si sám sebe vážil – a v nekonečné Šulmě nebylo kmenů, které by si sebe nevážily – měl takový stan.

Ubytování to bylo vskutku znamenité. Kdykoli kmen kočoval na nové místo, vezli se Zářní na samostatném voze, taženém trojicí běloušů a trojicí hnědáků. Zato na tábořištích se stan ukazoval v celé své nádheře – sytě zelený samet se blyštil a jiskřil zlatými pruhy propletených květů a vzorů, vyšívaných s nesmírným umem a zručností; spodek stanu zase držel natažený na masivních kolících z rudého kovu, pokrytých tím nejjemnějším tepáním z dílen neznámých zlatotepců.

V Šulmě, ač divoké a kočovné, tedy přece jen nechyběli dovední řemeslníci.

Právě v tomto stanu se Nodači seznámil s bratry z rodu Saiů, věčně zachmuřenými a nemluvnými, a také s dalšími Zářnými, které neblahý osud zavál do Šulmy. Jenom zpočátku nemohl pochopit, proč jedni Zářní leží ve stanu na košmě bílé jako čerstvě napadaný sníh, zatímco jiní na nachové.

Jako v kaluži krve.

Když se vyptával svých sousedů, ti z bílé košmy sami nic nevěděli – nebo předstírali, že nevědí –, zatímco ti z nachové jen mlčeli, nereagovali. Odpověď na tu tuto otázku jej však nemusela trápit dlouho.

Dostavila se sama od sebe, a to velice záhy.

V čase významných místních svátků, asi šest nebo sedmkrát do roka (stejně jako kabírské turnaje!) pořádal kmen velkou slavnost, takzvaný „toj“. Koňské závody, tance, písně, kokpar, v obrovských dýmajících kotlích se vaří maso, malí šulmští Nosiči jsou od hlavy až po paty umazaní od beraního sádla a nakyslého kajmaku. A posledního dne toje byl pokaždé povolán jeden zotročený Nosič – vždy z řad příchozích zpoza Kulchánu – a přinucen, aby se ve stanu chopil zbraně dle vlastního výběru.

Z bílé košmy.

Těm dvěma – Nosiči a Zářnému – se pak postavil šulmský bojovník.

Diváci hlasitě tleskají do dlaní: začněte, začněte už!

Jednoho dne zazněl tento potlesk i pro Nodačiho. A pro urostlého snědého Nosiče – nejspíš Dubánce –, který s jistotou zvedl Noa z bílé košmy.

(‚Ještě aby ne,‘ pomyslel jsem si. ‚V Dubánu jsou všichni přímo posedlí obouručáky, ostatní rody na to uraženě žehrají… Ale to nic, o to teď přece nejde…‘)

Nodači, který již notně tesknil po Besedách, začal radostně a krásně; navíc měl štěstí na bystrého Nosiče. Těžká čepel nakreslila ve vzduchu trojici bleskurychlých oblouků: raz – a vršek šulmského malachaje z liščí kožešiny odlétá stranou, dva – a v závanech pelyňkového větru se třepetá rozpáraný rukáv čekmeně, tři – a z přeťaté šňůry na žilnatém krku se sypou kostěné ozdoby…

Křivá šavle-klyč na to neřekla ani slovo. Šulmita prostě jen udělal krok vpřed a úzká čepel se jednoduše a hrubě vnořila do břicha Nodačiho nového Nosiče. Snědá pleť zešedla, jako by ji posypali popelem, bubny dunivě zaburácely… A Nodači opět osaměl.

Ve stanu. Na bílé košmě.

A za stanem neúnavně tleskali a šťastně vřeštěli spokojení Šulmité. Aby ne, když se stali svědky takového vítězství!

Ba i tasené zbraně, jímiž obyvatelé Šulmy mávali, cosi rozvášněně blekotaly, zalykajíce se opilým veselím; řeč šulmských čepelí však byla nesrozumitelná – dýchavičně pohvízdávala kopí, zajíkavě svištěly vrhací nože…

No a? Zato přece mohly dělat to, čeho nebyli schopní Zářní Horní Weje, Kabírského emirátu, Omely Kimenské, prastarého Meilanu, Loulez, Dubánu, Haffy, Chakasu…

Šulma mohla!

Nodačimu neuniklo, že co do umění Besedovat má jediný Zářný cenu tuctu zdejších šavlí. Jenomže cena necena, základní problém zůstával nabíledni – nikdo nedokáže překročit vlastní stín, přejít od umění k zabíjení!

Snad jedině že by…

No si poležel na košmě, mlčel, přemýšlel a o nějaké dva měsíce později se to na dalším toji rozhodl vzít za jiný konec.

Pětkrát vyrazil válečnou sekeru z rukou jednookého Šulmity-duelanta, pětkrát křičel na sekeru: ‚Vzpamatuj se, sestro…!‘

Leč marně. Sekera jen dutě houkala jako noční pták, a to bylo všechno. A zbytečné protahování souboje bylo Šulmity považováno za úskok podlého Göntöra, potměšilého bůžka lupičů a zlodějů koní, zcela nehodný opravdových mužů. Diváci začali reptat, vzduchem se mihla smyčka z koňských žíní a chraptící Nosič padl k zemi, přičemž upustil Nodačiho…

A No se znovu probral na košmě.

Bílé.

Velký meč dlouho přemýšlel, sám sebe obracel naruby, přičemž v sobě pečlivě hromadil skromné drobty odhodlání… A nakonec je nahromadil. Po třetím souboji, krátkém a děsivém, ho s úctou odnesli na nachovou kosmu a pak kolem Noa celou noc oslavně skučeli.

Na den, kdy uťal svou první hlavu, Nodači, meilanský Zářný, nikdy nezapomene.

Protože tak to chodí – i cizí hlava se může stát tvou vlastní, připravíš-li o ni jejího majitele.

A Nosiče, jenž onoho památného dne třímal Nodačiho v ruce, přijali do kmene. O jednoho Šulmitu více… Pašák!

A ještě aby to nebyl pašák… Zachránil nejen sebe, ale i Nodačiho. Ukázalo se totiž, že každý Zářný z bílé košmy, který za celý rok neokusí krve, skončí jako oběť pro Žlutého boha Mo – rozlámán na tři části a utopen v posvátném jezírku.

Celé jeho dno pokrývají úlomky. Shnilé, zrezivělé.

Nefalšovaný hřbitov. Společný hrob.

Zato na nachové košmě se dá žít. Ti, kteří na ní leží, se svátečních bojů účastní pouze třikrát do roka. A to ještě jenom proti nováčkům. Těm, kteří Besedují. Po starém. Tak, jak je zvykem v Meilanu, Kabíru, Haffě…

To proto se nováčkům nevykládá, čím je vykoupen přesun z jedné košmy na druhou.

Uplynul rok. Pak druhý. Začínal třetí.

A jednou v noci do stanu, překračujíc uškrceného strážného, vstoupilo devět Nosičů, z řad těch, kteří byli v různý čas přijati do kmene. A venku před stanem hrabalo kopyty osmnáct koní – devět osedlaných a devět nákladních, obtížených vaky.

Nosiči si z nachové košmy vzali jedenáct Zářných – tři bratry Saie, Nodačiho, potom malého Šótóa, podobného Noovi… A ještě dalších šest zbraní, prověřených Šulmou…

Po uprchlících zbyl jen oblak prachu. Ráno se Šulmité pustili do pronásledování, ale kdež! U nejbližšího stáda koní leží pasák rozseknutý vedví – sváteční zkušenosti zjevně nepřišly nazmar! – a na zemi se svíjejí zvířata s přeřezanými šlachami, plačící jako malé děti. A než se bojovníci pěšky dostali na vzdálené pastviny, než…

Prošli Kul-chánem. Sedm z devíti Nosičů. Devět z jedenácti Zářných.

A čtyři koně.

Prošli. Nazpět. S vědomím, že tam daleko, za nehostinnými písky je na světě místo, jemuž se říká Šulma.

A svět jím najednou připadal těsný.

Kapitola devátá

1

„Zajímavý příběh…“ zašelestil jsem zádumčivě, když Dětský učitel nadlouho zmlkl. „Tak dejme tomu… A proč přišli právě za tebou, aby si postěžovali na život? Copak je v Kabíru málo Dětských učitelů? A vůbec…“

„Učitelů je dost,“ ozval se Odlomek. „Ale jen jeden Dětský učitel rodu Abú Salímů. A jeho slovo, coby slovo Nejvyššího učitele Opatrovnického kruhu, má větší cenu než jiná. Tak to je! A nejen v Kabíru.“

V hierarchii Dětských učitelů jsem se nijak zvlášť neorientoval, ale Odlomkova slova stačila, abych trochu zkrotl a přestal otravovat malého jatagana zbytečnými otázkami.

„A co ty, Džu?“ Sice jsem zkrotl, ale asi ne až tak úplně. „Jsi snad také Nejvyšší učitel, když jsi směl být přítomen rozhovoru?“

„Jsem Nejvyšší učitel jízlivosti,“ ušklíbl se Džutte. „A nebývám přítomen. Já prostě jen přicházím a zůstávám, dokud mě někdo nezkusí vyhnat. Jenomže když to zkusí, stejně zůstanu. Rozumíš?“

„Rozumím,“ pokýval jsem záštitou. „Dobrá tedy. Vyprávěj dál, Učiteli.“

„Dál?“ otázal se Dětský učitel tiše. „Abych mohl vyprávět dál, budeme se muset nejprve vrátit nazpět…“

A tak jsme se vrátili.

Tři měsíce před útěkem se do Nodačiho stanu dostala neznámá Zářná. A hned se ocitla na nachové košmě. Ukázalo se, že byla při nájezdu ukradena ze stanu jiného kmene; v Šulmě pobývala již celých pět let a uměla vše, co bylo potřeba. V onom stanu ležela se svou sestrou-dvojčetem, ale ta se ve zmatku náhlého přepadení kamsi ztratila…

A jedné dlouhé noci, kdy se nedá dělat nic jiného než spát, anebo spolu rozmlouvat, vyprávěla nová Zářná o tom, co se nedávno přihodilo v jejím bývalém kmeni. Nutno dodat, že příchozí patřila k rodu párových seker Šuang-fu, v Meilanu dobře známému, jehož příslušnice nikdy nemívaly sklony k výmyslům či zbytečné upovídanosti.

(Ano, sám jsem svého času zná val sekery z obou větví tohoto rodu – hornowejské i meilanské – a musím souhlasit, že jejich sklony k upovídanosti rozhodně nebyly o nic větší než k úmyslnému poškozování Nosičů. I když, jestli je Šulma vážně taková…)

Tak tedy, v kmeni, kde Šuang-fu, zbloudilá sekera s krátkou rukojetí a srpkovitou, měsíci podobnou čepelí pobývala, se konal sváteční toj. Koňské dostihy-bajga, písně a tance, opojný arak – zkrátka všechno, jak má být.

A pak se to pokazilo.

Když byl toj v nejlepším, objevil se v tábořišti cizí Nosič se Zářným u pasu. Soudě dle vzezření byli oba čistokrevnými Wejany. A přišli od severozápadní hranice Kulchánu. Proč dorazili sami, namísto toho, aby je přivedla jízdní hlídka, zůstávalo nejasným, ale v ten sváteční den neměl nikdo chuť se po tom pídit.

Dobrá, když už jste tady, postavte se do kruhu – čeká vás boj o barvu košmy a Nosičův život!

Stojí v kruhu. Hledí na Šulmity. Ti zase hledí na ně. A vidí, že Nosič je štíhlý, s úzkými rameny a černýma očima, na sobě soukenný bešmet se stojatým límcem; nevypadá ani nebezpečně, ani nijak působivě – jenom ty jeho oči, oči, co nepěkně planou zpod plstěné čapky… Takové ohně je občas možné zahlédnout o půlnoci na opuštěných mohylových hrobech-kurganech; tedy, možné to je, ale potřeba to rozhodně není. Protože kdo je uvidí zblízka, ten se jen zřídka vrátí domů.

A Zářný, jehož měl ještě před chviličkou u pasu, se již Nosiči neklidné zachvívá v ruce: napohled obyčejný rovný krátký meč, čepel trojúhelníková, se dvěma břity, jenom u záštity je širokánská skoro jako jeden a půl dlaně, zatímco podstatně užší hrot – ostrý jako břitva, to se hned pozná – má sbroušený do půlkruhu.

(„Cinquedea,“ prohodím bezděky.

„Cože?“ diví se Dětský učitel.

„Říkám, že to byl Cinquedea. Taková rodina z našich jižních slanisek. Poustevníci, co jen zřídka opouštějí svou domovinu…“

„Aha… No dobrá, ať je po tvém. Mám vyprávět dál?“)

Nezvanému hostu se postavil Šulmita se dvěma kopími. Nosič se podíval na svého protivníka a Zářný Cinquedea se v jeho ruce zvonivě rozesmál; vzápětí jeden po druhém ukázal na sedm Šulmitů, stojících nejblíž.

Prý, pojďte, jen pojďte…!

A Šulmité šli. V kruhu jich teď stojí osm. Čekají.

„Džamucha!“ řekl štíhlý Nosič a bouchl se pěstí do hrudi. Všem muselo dojít, že se právě představil, že vyslovil své jméno – Džamucha…

Sekera Šuang-fu věděla, že kterýkoli Zářný dokáže na miskách vah Besedy převážit nemálo šulmských zbraní. Ale že novoučká Zářná, která ještě neprošla Šulmou a neztratila žádného Nosiče, zvládne hned napoprvé hravě skolit osmičku Šulmitů, to sekera Šuang-fu rozhodně nevěděla.

Nevěděl to ani obouruční Nodači. A když to zjistil, podivil se.

(A podivil jsem se i já.)

Zkrvavený Cinquedea se zhoupl nad mrtvolami, líně zasvištěl v nastalém tichu a pak se navrátil do pochvy, aniž se namáhal otřít, jeho Nosič se ošklivě usmál, načež si sáhl do kapsy bešmetu, vylovil z ní hrst uší a hodil je na zem.

Šulmité podle náušnic poznali uši svých pohraničních stráží.

O půl roku později měl kmen nového vůdce. Místo toho původního, podříznutého před očima shromážděných soukmenovců.

Nový vůdce se jmenoval Džamucha Osmiruký.

A na opasku mu vždy visel rovný krátký Cinquedea, jenž s oblibou rozdával smrt.

2

A o další tři měsíce později ukázal Cinquedea hrotem postupně na všechny čtyři světové strany a pronesl: „Je mnoho zemí, ale jen jedna Šulma. Je mnoho kmenů, ale jen jeden národ. Je mnoho lidí, ale jen jeden vůdce. Kdo s tím nesouhlasí, zemře.“

Stalo se to nedlouho před únosem sekery Šuang-fu. A o něco více času zbývalo do troufalého útěku devíti Nosičů a jedenácti Zářných.

Sekera Šuang-fu byla mezi nimi.

Ale zůstala v Kulchánu. V pohyblivém písku.

3

Dětský učitel ještě stále tiše šelestil, oznamuje různé málo důležité podrobnosti, Odlomek mlčel – na své poměry nějak podezřele dlouho –, ostatní hosté klidně spali, stejně jako náš hostitel Gerdan (to by mě zajímalo, proč i sebe považuji tak trochu za hostitele, třebaže tady jsem na návštěvě?), oknem nakukovaly velké kabírské hvězdy…

Zkrátka, už jsem Dětského učitele neposlouchal a přemýšlel si o svém. Nebo přesněji o cizím – o neuvěřitelné Šulmě, o Nodačim i o tom, že mi ho není líto.

Ani trochu.

Také já sám jsem stál těsně před čárou, kterou No musel vinou neúprosných okolností překročit. Já jsem tady, stále ještě tady, zatímco on tam, už tam… Ale dělí nás jen pouhá délka čepele, nic víc. Stačí jeden zdařilý výpad osudu, abychom se ocitli vedle sebe.

A můj vlastní osud měl jméno. Nodači. Uprchlík ze Šulmy.

Kdepak, nenávist byla pryč a zatím se nevracela, ale ani lítost se ve mně neprobouzela. Spíš bych se měl zamyslet nad tím, že žádné Matné nenajdu, i kdybych se snažil sebevíc. Pradávný mýtus se rozplýval před očima, ztrácel opodstatnění, reálné základy. Ukázalo se, že postrachem Kabíru, Durbanu a Haffy je hrstka Zářných z Šulmy, z opačného konce světa.

Bojovat s legendou by pro mě bylo děsivější.

Počkej, Jednorožče… Takže přece jen hodláš bojovat?

To nic. Odložme to až na ráno.

„…a pak řekl,“ pronikl do mých úvah šelest Dětského učitele, „že nastane den, kdy Džamuchovi Osmirukému začne být Šulma malá. A potom Šulma přijde do Kabíru. Posloucháš mě ještě, Jednorožče?“

„Ano-ano,“ břinkl jsem spěšně. „Samozřejmě… Šulma přijde do Kabíru. A co dál?“

„A dál,“ nevydržel to Odlomek, „se podle jeho slov všichni staneme rukojmími vlastní výchovy. Zatímco se my budeme snažit Besedovat a pohoršovat se nad hrubostí nezvaných Spolubesedníků, Nosiče Kabírského emirátu čeká krvavá lázeň. A zakrátko se Kabír stane Šulmou. Je ti to jasné?!“

„Je.“

A vskutku bylo. Ano, na místě Nodačiho a jeho společníků bych také v prvé řadě navštívil Nejvyššího učitele Opatrovnického kruhu. Jehož názor má mezi Dětskými učiteli váhu.

„Šulma, pokud vůbec existuje, do Kabíru nepřijde zítra,“ pokračoval jsem pomalu. „Ani pozítří. To znamená, že Kabír stále ještě má čas. To znamená, že toho Dětští učitelé mohou za tu dobu docela dost stihnout. Přeučit dospělého Nosiče je hodně obtížné, ovšem nějakého mladistvého… nebo ještě lépe dítě… Pozvolna a obezřetně vštípit poddajnému vědomí myšlenku na možnost úmyslného poškozování sobě podobných, v pravou chvíli popostrčit dosud nejistou ruku, maličko pozměnit zaběhnuté zvyklosti, naučit míjet, když je to potřeba, a jindy zase zasahovat… A až (pokud!) Šulma přijde do Kabíru, přivítají ji noví Nosiči, jejichž umění zabíjet, znásobené mistrovstvím Zářných… Nebohá Šulma! Ano, na Noově místě bych navrhl to samé.“

„Uhodl jsi to,“ pronesl Dětský učitel se zvláštním rozechvěním v hlase. „Nodači přišel s přesně takovým řešením.“

„A…?“

„A já jsem odmítl. Nevím, jestli Šulma přijde do Kabíru, ale kdyby Dětští učitelé emirátu přistoupili na Nodačiho návrh… Počínaje tím dnem, tou minutou by už Šulma v Kabíru byla. A Džu řekl…“

„A já řekl,“ přerušil Odlomek Učitele zostra, „že pro Šulmu není třeba chodit daleko, protože ona už v Kabíru je! Že No a jeho přátelé, že právě oni jsou Šulma! A pokud je Zářný schopen byť jen pomyslet na to, že by se dětští Nosiči měli naučit zabíjet, pak… pak by měl raději navždy zůstat v Kulchánu! Dobrovolně!“

Musím se přiznat, že mě šaškovo rozhořčení ohromilo. Nodačiho návrh musel bezpochyby zasáhnout nějaké Odlomkovy ryze osobní pocity – ale jaké?

A zase jsem u toho – kolik je mu asi let?

„Vyprávěj dál, Učiteli,“ zabručel Džutte po chvilce již o něco klidněji. „Skončil jsem, nebude tě víckrát přerušovat…“

„Už toho není moc, co bych dodal,“ pronesl Dětský učitel. „Odešli. Museli by to být úplní tupci, kdyby nepochopili, že já a Džu nikdy nepřistoupíme na takové kažení mladých Nosičů. Sami to dělat nebudeme a ostatním to zakážeme. Ale oni, tihle uprchlíci ze Šulmy, nebyli o nic hloupější než my. Malý Šótó mě probodával zlostným pohledem snad už od poloviny rozhovoru, a bratři Saiové se ještě zdrželi ve dveřích se slovy: ‚Tak vidíš, No, copak jsme tě nevarovali…? Jsou tady všichni čisťouncí, kdežto my na sobě máme špínu – v Kabíru nám nikdo nedopřeje sluchu. Až přijde Šulma, čisťouncí se naučí špinit, jenomže to už bude pozdě. Se Zářnými se budou promenádovat opilí Šulmité a ze samotných Zářných se stanou Nosiči. Ne-ne, nenecháme čisťounké, aby tak snadno, z pouhé nevinnosti duše, vychcípali! Naše špína je lacinější a snazší – sami, vy sami se naučíte všemu, co je třeba. Ať už chcete nebo ne.‘ Naneštěstí mě hned nenapadlo, co tím Saiové mysleli, až když v Haffě došlo k první vraždě… Ale to už bylo pozdě.“

„Proč pozdě?“ zeptal jsem se.

„Ty už ses skoro naučil zabíjet,“ odvětil Dětský učitel tiše. „Maskin Sedmý z Charzy se tomu učí. A to mluvím jen o těch, koho znám. Případně o kom vím. Kdo bude další? Šešes? Měsíční Kuan? Gwenal? Právě toho jsem podezíral, že pomáhá Saiům a Nodačimu! Vlčí metla? Kdo?! Nebo snad já sám?!“

„Nebo Odlomek,“ navrhl jsem bez uvážení.

Džutte na to neřekl ani slovo – což bylo samo o sobě neuvěřitelné ale jeho mlčení bylo natolik výmluvné, že se mi z toho udělalo úzko. Mělo totiž, tohle jeho mlčení, něco společného s mlčením Farchada il-Rachše, připravené se kdykoli změnit ve zběsilé řinčení: ‚Jménem Munírových čepelí volám ruku al-Mutanabbího!‘

Ale proč, proč jen jsem i po všem, co se stalo, stále tak příšerně lehkomyslný? Mluvím bez rozmyšlení, strkám nos, kam bych neměl, směji se tehdy, kdy bych měl být vážný, a naopak…

Poprvé v životě mě napadlo, že z pohledu mnoha Kabířanů se dost možná v lecčems podobám Odlomkovi Džuttemu. Tak taková je tedy ta šaškovská maska…

„A proč jsi o tom všem nepověděl Šešesovi?“ zeptal jsem se, obraceje se s touto otázkou na Dětského učitele. „Kdybys to udělal, určitě by přijal nějaká opatření…“

„Však on je přijal,“ usmál se hořce malý jatagan. „Jenomže uvěřit v Šulmu a hrozbu ze strany Nodačiho nebylo pro Šešese o nic snazší, než uvěřit, řekněme, v existenci legendárních Matných. A tak uvěřil… ve všechno najednou. Promluvil si s tebou o Matných, vyslechl si názory ohledně vhodnosti konání turnaje, nakázal nám, abychom dávali pozor na to, co se děje, pověřil Charzánce Maskina Sedmého pátráním po Matných, nebo po komkoli; vzal v úvahu Džuův návrh vyrobit pro tvého Nosiče novou ruku… Zkrátka, udělal vše, co udělat mohl. Jaká další opatření bys od Šešese farr-la-Kabír ještě čekal, Jednorožče?“

„No… nějaká jiná,“ zahuhlal jsem.

„Nějaká jiná… Pro jiná opatření je potřeba umět to, čemu nás učí uprchlíci z Šulmy! Tak to je…“

Tiché zašramocení – ve dveřích se objevila silueta Nosiče. Poznal jsem ho okamžitě – bylo teď pro mě čím dál snazší rozpoznávat jak Nosiče, tak i ony drobné detaily, signalizující změnu jejich nálad. Ve dveřích stál Drůdl. Nosič Odlomka a Dětského učitele.

Kdepak, s výjímkou Čena jsem zatím pro žádného z nich neměl jiné označení než Nosič. Ale to nic… Všeho do času.

„Že jsme se to ale zapovídali,“ prohlásil Odlomek jako by se nechumelilo. „A spát se ještě pořád nechce. Pojď, Učiteli, udělejme si noční procházku a trochu vychladněme… Spi, Jednorožče, a nezlob se na mě, že jsem tě vzbudil. Cítíš, jaký jsem teď najednou zdvořilý? To je tím tvým zušlechťujícím vlivem…“

Nosič Drůdl se neslyšně přiblížil, Džutte a Dětský učitel se mu uvelebili za opaskem a okamžik nato jsem už byl v místnosti jediným bdícím.

O něco později se mě zmocnila dřímota.

A zdál se mi sen.

4

Visel jsem v sametovém černém nekonečnu, čepel obnaženou, třpytivou. V ledovém oparu se mihotaly nespočetné jiskérky, a já věděl, že každé z těchto chvějivých světel představuje jednoho Zářného, neskutečně vzdáleného ode mě, a proto stejně osamělého a bezbranného vprostřed mlčící a lhostejné temnoty.

Odkudsi zdola – pokud tu tedy existovalo něco jako nahoře a dole – ke mně dolehlo slabé zacinkání. Když jsem se tím směrem zadíval, spatřil jsem drobnou nazelenalou kuličku. Jako tenkrát na ulici Som-Rúcha, kdy se bronzová kulička ze záštity zabitého Šamšíra odkutálela k hliněné zídce…

Sotva mě tato myšlenka navštívila, uvědomil jsem si svou vlastní váhu a jako obří blesk se rozehnal přímo ke zvětšující se kuličce; krájel jsem prázdno, roztínal mračna a probodával zemi, přičemž jsem se každým okamžikem stával těžším a těžším.

Potom nějakou dobu nebylo nic.

Vůbec nic.

Náhle jsem zjistil, že jsem až do půli čepele zabořený do kyprého temene pahorku, že se jako velikánský kříž tyčím nad nekonečnou šerou rovinou. Nade mnou se po mlžné obloze hnala potrhaná mračna a zachytávala se za můj jílec.

A po rovině se pohybovalo podivné procesí.

Zářní a Nosiči.

Kdykoli některý z nich míjel můj pahorek, slyšel jsem Jména, pro mě neznámá a stěží slyšitelná v chraplavém rachocení hromu.

Nosič Artuš Pendragon a Zářný meč Excalibur, Nosič Tethra, král Fomóirů, a jeho Zářný meč Orna, jednooký Nosič Ódin a oštěp Gungnir; božský Nosič Lugh, zručný to řemeslník, a kopí Assal; černý pouštní lev Antara, syn Šaddádův, a meč az-Zamí, Susanoó no Mikoto, divoký bůh Nosič větru a mořských živlů, a jeho Zářný meč Tocuka no Curugi…

Šli a šli, a já už nedokázal rozeznat, kdo z nich je Zářný a kdo Nosič; hrom burácel a oni šli a jejich průvodu nebylo, nemohlo být konce.

Vždyť vlastně neměl ani začátek.

Sigurd a jeho meč Gram, Freyr a meč Hundingsbana, Thór se svým válečným kladivem Mjollni; Celtchair, syn Uthidirův, a kopí Lúin, Roland a jeho meč Durendal, Mohamed, prorok Boží, a jeho meče Zulfikar, což znamená „Probodávač“, al-Mikdhám, což znamená „Ostrý“, al-Battár čili „Roztínající“ a Hatf čili „Smrtonosný“ a také jeho dvě kopí známá jako al-Monsarí a al-Monsaví.

Probudil jsem se, když se burácení hromu změnilo v hlas – unavený, nakřáplý, lehce ochraptělý jako po dlouhém křiku.

A ten hlas pravil: „Proklínám den, kdy zbraně začaly dostávat jména!“

5

Když jsem se vzbudil, nevzpomínal jsem si téměř na nic, až na ten hlas a jeho poslední slova.

„To byl tedy sen…“ řinkl jsem stěží slyšitelně a ve stejném okamžiku se mého jílce dotkla železná ruka. Vedle mě stál Čen, jenž rozespale mrkal a potřásal spánkem ztěžklou hlavou.

„To byl tedy sen…“ zašeptal Čen, stávaje se Čenem-Mnou; v tu chviličku jsem jeho očima znovu spatřil rovinu a procesí… a také jsem opět uslyšel hlas.

I Čenovi se tedy zdál tentýž sen. Jen si z něho zapamatoval víc.

„Tá-ák, procházka… na procházku…“ mumlal si Čen-Já, zatímco si připevňoval pochvu k opasku a plížil se ke dveřím. „Noc, chládek…“

Já-Čen jsem si hned neuvědomil, že opakuji víceméně totéž, co přednedávnem povídal Odlomek. Došlo mi to až tehdy, když už jsme byli oba venku a s náramným potěšením jsme vstřebávali svěžest noci.

Nějakou dobu jsme se procházeli kolem hlavního vchodu, přičemž jsme uvažovali každý o tom svém. V množném čísle mluvím proto, že hned od první vteřiny našeho vzájemného prolnutí bylo jasné, že Nosič Drůdl pověděl Čenovi téměř totéž, oč se Dětský učitel podělil se mnou. Já a Čen jsme si tedy vůbec nepotřebovali vyměňovat svá zjištění, abychom si mohli udělat úplný obrázek.

Proto jsme se jeden druhému vzdálili na krok – krok, jejž jsme mohli vidět výhradně my dva – a vybavovali si podrobnosti nočního rozhovoru.

Každý zvlášť, ale přitom společně. Ukázalo, že slůvko „my“ není o nic horší než „já“, anebo dokonce „Já-Čen“…

Nedaleko od nás se rozkládala čísi zahrada, naprosto neohrazená, a vzduch vibroval ohlušujícím vrzotem cikád doléhajícím ze zahrady. Napadlo mě, že bych klidně mohl všeho nechat a třeba hned zítra opustit Kabír. Emirát je velký a okolních spřátelených zemí rovněž není málo všude by mě jistě čekalo vřelé přijetí. Pořídím si nové přátele, o nic se nebudu zajímat, nikoho nebudu hledat, nikomu se nebudu mstít, začnu Besedovat, aniž bych se moc snažil, abych nepřitahoval nevítanou pozornost, a jen po nocích si budu ulevovat se Zarrahídem…

A nebudu mít žádné, naprosto žádné starosti – ani osobní, ani státní! Vidiny hořícího Kabíru zmizí, kaštanový hřebec přestane pádit a al-Mutanabbí, první Nosič na kabírském trůnu, se opět stane jen pouhým jménem na jedné z destiček kroužkové rukavice. A všichni okolo se budou domnívat, že se pod rukavicí ukrývá živá ruka – vždyť co jiného by si také měli myslet?!

Noc voněla po broskvích a bazalce a já se šťastně usmíval a pomrkával na hvězdy, neboť jsem si byl moc dobře vědom toho, že nikam neodjedu a že všechno v tomto životě nakonec půjde svou cestou – ať už to budu chtít či ne.

Svou cestou.

Cestou meče.

Teprve nyní mi došel smysl starého rčení: „Nejsme to my, kdo kráčí po cestě, to cesta prochází námi.“ Ovšem je-li tomu tak, můžeme snad uhnout, odmítnout, zabočit…?

A tak jsem zabočil – za roh, abych obešel Koblanův dům.

O několik minut později jsme se s Čenem ocitli v téže zapadlé uličce, kterou jsme nejednou pozorovali v době našeho uvěznění. No jistě, právě támhle stál Gwenal, když jsem na něj zpoza zamřížovaného okénka hulákal, aby neprodleně oznámil Šešesovi, v jaké situaci se nešťastný Jednorožec nachází… A potom Gwen zmizel v támhleté postranní uličce…

„Copak jsme tě nevarovali, Učiteli?“ ozvalo se z té uličky. „Ale ty jsi prostě musel být tak… umíněný.“

To nejspíš Odlomek cosi vysvětluje Dětskému učiteli.

Snad úplně poprvé se stalo, že Čenova reakce byla rychlejší než moje. Zatímco mně teprve začínalo docházet, že pronikavý skřípavý hlas nemůže patřit Odlomkovi, Čen se již stačil vrhnout k rohovému plotu a skryt v jeho stínu doběhnout až k ústí uličky.

V tu chvíli – jako na zakázku – se jeden z mráčků na zatažené obloze rozespale převalil a do vzniklé štěrbiny našikmo zajela čepel měsíčního svitu, která ozářila část uličky, tu část, jež se nacházela nejblíž k nám.

To, co se tam odehrávalo, bylo najednou zřetelně viditelné.

Nosič Drůdl stál přitisknut zády k hrbolaté hliněné stěně cizího domu, ruku na jílci Dětského učitele. Hned vedle malého jatagana vykukovala zpod opasku záštita Odlomka, připomínající svým tvarem okvětní lístek. Zcela nevhod mě napadlo, že Drůdl se svou silnou a podsaditou postavou teď vypadá úplně jako rákosová žába, čekající na dalšího komára.

To je ta moje zatracená lehkomyslnost… Vůbec nemyslím na to, nač bych měl… nemyslím…!

Naproti němu přešlapovala z nohy na nohu dvojice Nosičů. Prvního z nich bych poznal i v naprosté tmě, a to i kdyby za opaskem neměl trio trojhrotých tesáků. Jejich tenkým knírům podobné záštity tvarem svých záhybů nápadně připomínaly jednostrannou záštitu Odlomka, ovšem ostrost jejich úzkých, dravě se lesknoucích čepelí nebudila ani ty nejmenší pochyby.

Bratři Saiové, adoptivní děti Šulmy. A jejich klamavě neforemný kostnatý Nosič v tmavé košili s širokými plandavými rukávy, zastrčenými do kalhot.

Chviličku jsem pozoroval Saie, abych je prostřednictvím svého vrozeného daru Zářného posoudil na základě zevnějšku: tesáky byly celokovové – sedmihranné čepele i dvourohé prohnuté záštity měly ukuté dohromady –, s jílci důkladně ovinutými hrubým motouzem a zakončenými jednoduchými kulatými hlavicemi.

Žádné ozdoby, žádné zbytečnosti… A také žádné pochvy. Jednoduchost sama. A k tomu jsou, jak to vypadá, výtečně vyvážené…

Dřív bych si pomyslel, že Saiové prostě jen pocházejí z chudého rodu – ovšem to bylo dřív.

Druhý Nosič byl nevysoký a pružný, asi jako můj Čen; byla na něm patrná kočičí graciéznost a hbitost, kteréžto vlastnosti mu, jak jsem předpokládal, bohatě vynahrazovaly to, co mu scházelo na váze či na síle. Pochva, jež Nosiči visela za ramenem, zela prázdnotou a tasený Zářný v jeho pravé ruce skutečně hodně připomínal zmenšenou verzi Nodačiho.

‚Šótó,‘ dovtípil jsem se. ‚Malý Šótó. A kde jsou ostatní? I když… Pokud Nodači odjel do Meilanu, pak se i ostatní nejspíš rozjeli po různých městech, aby emirát terorizovali hned z několika míst najednou. Ale tihle zůstali. Šešes povídal, že v Kabíru poslední dobou vládne klid… Zvláštní! Klid, když tu zůstali tihle?!‘

„No nám nařídil, abychom se tě nedotýkali, Učiteli,“ zazpíval Šótó táhle, takže jeho „No“ znělo spíš jako „Nó-ó“. „Jenomže odjel a my, abys věděl, nejsme zrovna dvakrát poslušní… Co kdybychom se tě dotkli, Učiteli? Co kdybych se tě zlehýnka dotkl já, já sám? Nejsi doufám lechtivý…?“

K Odlomkovi se Šótó vůbec neobracel, okázale šaška ignoroval.

Bratři Saiové se zahihňali a ustoupili se svým Nosičem o nějakých deset kroků zpět.

„Tohle je moje Beseda, Džu,“ řekl Dětský učitel tiše a pánovitě. „Moje. Nepleť se mi do ní.“

Zároveň s těmito slovy opustil pochvu; jataganův tón nenechal nikoho – dokonce ani mě, neviditelného pozorovatele – na pochybách, že Beseda je skutečně JEHO.

Přinejmenším prozatím.

Šótó krátce zahvízdl a vrhl se vpřed.

6

Svou Besedu vedli z té nejtěsnější blízkosti – já sám (o takovém Gwenalovi ani nemluvě) bych nikdy nedokázal dlouho pracovat na tak krátkou vzdálenost – a dokonce i mně dělalo potíže registrovat jednotlivé fráze a vyhodnocovat smysl každé z nich.

Ostatně, že mi to dělalo potíže, ještě neznamená, že by se jednalo o něco nemožného. A kdybych se nacházel uvnitř Besedy, a nikoli mimo ni, měl bych to podstatně snazší.

Na první pohled vedli Šótó a Dětský učitel svou Besedu velmi podobným způsobem – spoléhali se především na úsporná seknutí téměř bez rozmachu, přičemž nikdy nepodnikli žádný výpad dvakrát po sobě ve stejné výši. Jediný zásadnější rozdíl spočíval v tom, že údery malého jatagana byly podstatně silnější, a to vlivem těžiště posunutého (jako u všech Zářných z rodu jataganů) blíž ke konci čepele, zatímco Šótó se svým středovým vyvážením zhruba na dva palce od plochy čtvercové záštity tolik nepodléhal setrvačnosti jednotlivých tnutí.

A proto ho také návrat po každé chybné ráně stál podstatně méně sil.

Fráze. Ještě jedna. Dvě fráze těsně po sobě, zvětšení vzdálenosti a pauza. Otázka. Odpověď. Otázka…

Postupně jsem odhalil správný rytmus a sledovat Besedu pro mě začalo být snazší.

A tu jsem odhalil to nejdůležitější.

Podstata Besedy v zapadlé uličce spícího Kabíru nespočívala v tom, že Šótóův Nosič držel svého Zářného oběma rukama, zatímco Drůdl jen v jedné, pročež skutečně vypadal dočista jako hopsající žába s míhajícím se jataganem místo jazyka (podívejte se na žábu z komářího pohledu a hned pochopíte, co se tím snažím říct!). Ani v tom, že lehčí Šótó na sebe nemohl nechat naplno dopadnout sekající jatagan, a tak jeho Nosič musel častěji uhýbat, zatímco Drůdl se tvrdošíjně dral kupředu a Dětský učitel se pokaždé ocital v cestě skučícího Šótóa, což posledně jmenovaného nutilo hledat stále nové skulinky v Učitelově obraně.

Nic z toho však nezměnilo Čena v kamennou sochu a nic z toho nepřimělo mě, abych vnitřně splynul s cizí Besedou ve snaze nepřehlédnout jediný pohyb.

Kdepak, jednoduše jsem si uvědomil, že v uličce teď neprobíhá Beseda Dětského učitele rodu Abú Salímů a zabijáka Šótóa, který prošel Šulmou. Byla to bezprostředně Beseda Kabíru a Šulmy, Beseda minulosti s přítomností, plod odvěkého sporu mezi moudrým Munírem a pyšným Masúdem.

A Cesta meče byla dostatečně široká, aby se na ni vešlo jak to první, tak i to druhé. Říčka, kterou kdysi blesk rozdělil na dvě bystřiny, se znovu slila v jedno a oba nesmiřitelné proudy se pustily do sebe.

Viděl jsem, jak Učitel bojuje sám se sebou, snaží se prolomit desetiletími budovanou bariéru Umění kontroly, umocněnou právě dovednostmi Dětských učitelů! Již třikrát mohl prorazit trhlinu v Šótóově obraně, a také ji prorazil, ale na poslední chvíli ucukl nebo Šótóova Nosiče těsně minul – nanejvýš mu rozsekl šaty.

Samotný Šótó se nijak neomezoval, usiloval výhradně o přímý zásah – a za takovýchto okolností dříve či později určitě dosáhne Drůdlovi na tělo!

Dříve či později.

A určitě neucukne ani neuhne.

Pro Šótóa to nebyla Beseda. Byl to boj. A Dětský učitel… chtěl také bojovat. Vášnivě po tom toužil, celou svou duší, celou svou bytostí…! Jenomže jeho duše v posledním, tom nejdůležitějším okamžiku pokaždé řekla: ‚Ne!‘

‚Kdyby tak na jeho místě byl Farchad!‘ Stěží jsem si to stačil pomyslet, když vtom se stalo něco nepředvídaného.

To, k čemu se stále nemohl odhodlat Učitel, dokázal provést Nosič Drůdl!

Když malý jatagan, který divže neplakal zlostí sám na sebe, znovu ucukl těsně před nechráněným bokem Šótóova Nosiče, aniž by mu rozťal byť jen cíp chalátu, Nosič Drůdl s neartikulovaným výkřikem náhle skočil vpřed, přičemž divže neporazil Šótóova Nosiče, a ze všech sil mu zabořil koleno do podbřišku.

Šlo ovšemže o hrubost a špinavost, naprosto odporující všem kánonům a zásadám Besedy dohromady, ovšem přišlo to akorát vhod. Samozřejmě ne pro Šótóova Nosiče, který zavyl bolestí a zlomil se v pase.

A nejzvláštnější na tom bylo zjištění, že zatímco Učitelovo mistrovství mi přinášelo nemalé potěšení, Drůdlův čin mě jednoduše naplnil nadšením. Byť možná poněkud živočišným nadšením…

Takže jsem se hned začal cítit trochu trapně.

Dětský učitel zasvištěl kolem zcela nechráněné, nekryté hlavy Šótóova Nosiče a uťal z ní pramen vlasů, ale přesto se nakonec nedokázal přimět k tomu, aby zopakoval Farchadův úder, jenž rozťal lebku rozlíceného čauše – a tu se k jednomu svistotu přidal další.

Diváci už to nevydrželi a změnili se v účastníky.

Sai První až po dvě třetiny délky čepele zajel pod Drůdlovu pravou klíční kost. Šašek vyhekl, prsty se mu rozevřely a Dětský učitel se zazvoněním dopadl na dlažbu.

Kostnatý Nosič bratří Saiů stál na svém původním místě, ale v jeho ruce se již jílcem vzhůru pohupoval Sai Druhý, připravený se rozlétnout za sourozencem.

„Copak jsem ti nepovídal už nejmíň stokrát, Šótó,“ zaskřípal Sai První, zatímco chalát kolem Drůdla bobtnal krví prýštící z rány, „abys zbytečně neriskoval, nehrál si na hrdinu? Jenže pro tebe je všechno náramná legrace… Co bych asi řekl Noovi, kdyby ti ten pitomec poškodil Nosiče?! No dobrá, skoncuj to s ním…“

„S-svině,“ zasyčel Šótó zlostně a…

Čas je strašně zvláštní věc. Čen potřeboval všehovšudy pět skoků, aby se ocitl v centru dění, ale během těch několika okamžiků se stačila stát spousta věcí, přičemž vyprávění o tom, co se odehrálo, zabere podstatně více času, než to všechno trvalo ve skutečnosti.

Zřejmě existují dva druhy času – přítomný a nepřítomný. S minulostí a budoucností ať si lámou hlavy filozofové. Ale Zářní znají jen přítomnost a nepřítomnost.

Tohle byla přítomnost.

První skok. Šótó, který stále ještě nevidí mě a Čena, přeškrtává zraněného Drůdla dvěma šikmými máchnutími a šašek těžce klesá na kolena, svíraje si levou rukou rozseknuté břicho. Šótó vylétá vzhůru a jeho Nosič dělá krok vpřed – za chviličku, za malou chviličku jeho noha došlápne…

Druhý skok. Proti Čenovi letí Sai Druhý, jenž si nás stačil všimnout; letí velice rychle a obratně, o nic hůř než to umí vrhací nože z Fumenu – je však podstatně větší než měděná mince gitrifí, a tak ho bez větší námahy zachytávám špičkou čepele, tlumím jeho náraz a pak jej, bez ohledu na Saiovy bezmocné nadávky, pootáčím ve vzduchu a odmršťuji ke stěně. Noha Šótóova Nosiče vší silou dopadá na ležícího Dětského učitele a malý jatagan se s třesknutím láme hned u jílce.

Nerovné okraje zlomu se v měsíčním světle matně lesknou a Dětský učitel mlčí, tak jako vždy… Kdepak, teď už navždy. „Učiteli!“ vyje Džutte srdceryvně, ale shora se již řítí chechtající se Šótó…

Třetí skok. Klečící Drůdl levou rukou pouští své břicho a hned vzápětí se mu v ní objevuje Odlomek, tisknoucí se celou svou tlustou a tupou čepelí k jeho předloktí. Oba šašci na okamžik splynou v jedno a já vidím, jak Šótó z rozmachu dopadá na Džutteho a s bezmocným zavřeštěním se od něho odráží, divže se přitom nezlomí. Ještě jeden náraz – a tu Džutte v momentě nárazu sklouzne stranou a napevno zaklíní Šótóa mezi svou čtyřhrannou čepelí a okvětním lístkem záštity. Prudký obrat a…

Čtvrtý skok. Řinkot, Šótóův předsmrtný výkřik – jeho úlomky dopadají vedle mrtvého Dětského učitele. Drůdl chroptí, Džutte letí na dlažbu a kutálí se kamsi stranou, hned za ním se hroutí i samotný Drůdl. Tváří dolů. Sai První, který mu vyčnívá z těla, naráží jílcem na kameny a šaškova váha během zlomku vteřiny láme tenkou čepel tesáku na dvě poloviny Zpod nehybného Drůdla vyklouzává motouzem ovinutá rukojeť – vše, co ze Saie zbylo, teď leží hned vedle kousku čepele Šótóa a jílce Dětského učitele. Hromádka mrtvého kovu, mrtvého, mrtvého, mrtvého, mrtvého…

Pátý skok. „Přece bys nezabil bezbranného!“ křičí Šótóův Nosič a couvá, přičemž se ze všech sil snaží nesetkat pohledem s Čenem-Mnou. „Přece bys…“ Když očima spočine na Čenově železné ruce, v níž svírá mne, odrazí se mu v nich opožděný strach – aby tam zůstal již navždy. „Přece bys…“ sklouzne téměř neslyšně z jeho rtů; vidím to Čenovýma očima, slyším to Čenovýma ušima a zakázaná hranice je docela blizoučko, ale ještě blíž je rozsekaný Drůdl a zabitý Dětský učitel a úlomky těch, kteří se raději neměli vůbec narodit…

„Přece bys…“

„Opravdu?“ táži se, když hrotem nahmatávám srdce Šótóova Nosiče a vyklouzávám nazpět ještě dřív, než přestává tlouci.

„Opravdu? Vážně si to myslíš?“

Byla to lehká smrt.

Takovou si nezasloužil.

Čen si mě přehazuje do levé ruky, z čepele mi sklouzne několik horkých krůpějí. Nosič s posledním Saiem se k nám mezitím stačil přiblížit a Sai Třetí se Čenovi střemhlav vrhá do tváře. Nehýbu se z místa. Sám jsem již naplnil své nové poslání a nyní je řada na Čenovi, aby vlastním tělem zakusil, jaké to je ukončit něčí život.

Čen si zakrývá obličej pravou rukou. Kov zvoní o kov, prsty kroužkové rukavice se svírají, popadajíce vyjeknuvšího Saie – Čen láme úzkou hranatou čepel, jako by to byla suchá větvička. A hned vzápětí kroužková pěst, stále ještě svírající kousek Saie, udeří kostnatého Nosiče do tváře.

Zní suchý praskot, následovaný zvukem hroutícího se těla.

Čen dlouho a nezúčastněně zírá před sebe, načež se rozmáchne a vší silou mrští zbytky Saie na mrtvolu jeho Nosiče.

„Proklínám vás!“ křičí Čen, a není jasné, koho má na mysli – zda bratry Saie, Šótóa, Nodačiho, jejich Nosiče, osud, Šulmu…

Anebo všechny najednou.

Rozhlížím se okolo.

‚Šulma dorazila do Kabíru,‘ říkám si. ‚Přísahám na Muníra i na Masúda, na Matné i na Zářné, přísahám na ruku al-Mutanabbího…‘

Já jsem Šulma.

7

Drůdl se namáhavě opřel o levý loket – pravá ruka mu visela podél těla jako bezmocný šlahoun a rukáv chalátu měl celý ztěžklý a lepkavý od krve – a pomalu otočil hlavu.

Jedno šaškovo oko se upíralo na Čena, zatímco druhé již stačil zakrýt lesknoucí se otok – vypadalo to, jako by Drůdl mrkal, tvář staženou v obvyklé šaškovské grimase.

„Bolí to…“ zašeptal Drůdl, přičemž téměř nepohnul rty. „Au, bolí to… hodně. Au…“

Čen se sklonil a něžně zvedl Džutteho z dlažby. Zhoupl jsem se čepelí dopředu, ale neřekl jsem nic. Neměl jsem, co bych Odlomkovi pověděl.

‚Ty jsi Jednorožec proto, že jsi pitomec, zatímco já jsem Odlomek, protože jsem moudrý, a ještě proto, že takovým, jako jsi ty, umím lámat rohy…‘

Ano, Džu, to tedy umíš. Sám jsem to viděl.

„Správně…“ Drůdl mluvil stále pomaleji a tišeji. „Vezmi si ho. Teď jsi ty kabírský… šašek… Jediný. Jen ať se smějí… ať… pořád je to lepší než zabíjení… Blázen Drůdl… krví zrudl… sbohem, Čene s rukavicí… už se světa musím zříci… zatraceně, tolik to pálí…!“

Víckrát se už nepohnul.

Na jílec mi dopadlo několik teplých a slaných krůpějí.

Ne, nebyla to krev.

Slzy.

A potom se Čen odvrátil od nehybného Drůdla a oči Čena Ankora byly v tu chvíli sušší a strašnější než všechny písky Kulchánu. Zastrčil si Džutteho za opasek, hned vedle mé pochvy, a opustil proklatou uličku, přičemž mě stále svíral v levé ruce.

U stěny se zastavil, sehnul se a železnou rukou, na jejíž hřbet se nalepil trs vlasů a kus stržené kůže, zvedl ze země Saie Druhého.

Mlčel jsem.

Sám bych udělal totéž.

A právě tak – se Saiem v pravé a se mnou v levé ruce – se Čen Ankor, Čen s rukavicí, vrátil do kovářova domu.

Postscriptum

Řinčení zbraní, beztak vlivem vzdálenosti stěží slyšitelné, neprobudilo v Koblanově domě žádného z hostů. A i kdyby někoho probudilo, copak se v Kabíru odehrává málo Besed, a to v kteroukoli denní i noční dobu…?

Falgrimovi Bělovlasému se prostě jen hrozně zachtělo pít. Což pro něj znamenalo opustit pokoj, potmě sejít po schodech dolů, dlouho hledat na stole, z něhož se po včerejší pitce nikdo neobtěžoval sklidit, nějaký džbán, a pak se dlouze vztekat kvůli absenci byť jen trochy nějaké té tekutiny – jak ve džbánu, tak i v láhvích na stole…

Když se ukázalo, že nikdo v domě už nespí a že se dokonce ve dveřích stačil srotit houf narychlo oblečených a nedobře naladěných hostů, nenechávajících na Bělovlasém niť suchou, Falgrim to dlouho odmítal chápat a jen chabě odrážel výpady nevyspalého, a proto převelice zlostného Dioméda.

Proč? Nebo přesněji kvůli čemu?! Vždyť šel naprosto tiše, ze schodů spadl všehovšudy dvakrát, do zdí nemlátil ze vzteku, ale pouze aby se zorientoval; a když nadával, tak přece jenom polohlasně, navíc ze zcela pochopitelného důvodu, neboť mu zlořečený stůl zničehonic spadl na nohu, a ta noha byla, jak vidíte, bosá…

Ve všeobecném rámusu – Falgrim odmítal chápat zhruba stejně tiše, jako se choval předtím – to trvalo docela dlouho, než někdo věnoval pozornost Kosovi an-Tania. Byl to totiž právě chladnokrevný majordomus, kdo si jako první povšiml nepřítomnosti Čena Ankora a šaška Drůdla, jakož i toho, že ze zbraňového kouta zmizely jejich zbraně.

Když se mu však náležité pozornosti konečně dostalo, bylo již pozdě.

Všichni se spěšně rozestoupili, jako by uposlechli neslyšného rozkazu, a zbraně udiveně zachřestily. Do místnosti vstoupil Čen Ankor. Změřil si přítomné posupným pohledem a pak bez zbytečného zdržování přistoupil k převrácenému stolu a pečlivě si otřel meč o ubrus.

Na látce zůstaly rezavě rudé pruhy.

„Tam…“ pronesl Čen dutě a mávl pravou rukou, ve které svíral úzký tesák s ladně prohnutou záštitou, kamsi směrem k levému křídlu domu. „Tam v uličce… Koblane, vezmi pochodeň… V Kabíru vládne tma… tma…!“

A železná pěst se sevřela ještě víc, jako by se úzký tesák mohl vytrhnout a uprchnout, anebo se podoben jedovatému hadovi na někoho vrhnout.

Všichni vyrazili ven, přičemž si z kouta podvědomě vzali zbraně; nikdo se zpočátku ani nestačil pozastavit nad tím, proč zpoza Čenova opasku vyčnívá jílec tupého tesáku džutte, který s sebou věčně tahal šašek Drůdl Mouzdrý.

Všichni tedy vyrazili ven, ovšem až na Koblanova tovaryše, který té noci náhodou setrval v domě svého ustada. Čen schoval Jednorožce do pochvy a přidržel tovaryše za rukáv narychlo oblečeného čekmeně; a tím prvním, čeho si mladík všiml, jakmile se obrátil, byl z nějakého důvodu právě tesák džutte za opaskem Čena Ankora Wejského.

„Do kovárny!“ Čen příšerně vycenil zuby – nejspíš to mělo znamenat úsměv – a pánovitě popostrčil strnuvšího mladíčka. „A nezapomeň na klíče…!“

Zhruba o hodinu později, když už jatka v uličce přestala být tajemstvím, když všichni rezignovanými pohledy vyprovodili nosítka, kde se nad Drůdlovým tělem, dosud se tu a tam zachvívajícím, skláněl osobní lékař emíra Daúda, jehož stařecké prsty se ve zbytečném spěchu přehrabovaly v kabele mezi jakýmisi lahvičkami; když malé Čin došly slzy a Falgrimovi nadávky, když v sobě nikdo nedokázal najít odvahu, aby pojmenoval to, co oné noci učinil jednoruký Čen – zkrátka, když se všichni vrátili do domu a následně pod vedením zachmuřeného Koblana dorazili do kovárny, otázky, jež měl každý z nich na jazyku, nakonec zůstaly nevyřčené.

Dveře Koblanovy „říše kovu“ zely dokořán a v hloubi skladiště u otevřené truhly provinile krčil rameny rozježený tovaryš…

A krok od dveřního otvoru stál Čen Ankor, od hlavy až po paty zakutý do železa.

Přinejmenším to tak připadalo přítomným, třebaže samotný Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí, pokud by náhodou vstal ze svého mohylového hrobu, by si nepochybně všiml, že se nemalá část jeho slavného brnění v průběhu času poztrácela, pročež původně těžká zbroj přestala být doopravdy těžkou, ztratila skoro polovinu své hmotnosti.

Přesto by však divoký Abú t-Tajjíb zcela jistě poznal svůj kroužkovodestičkový krunýř s vypouklým náprsním diskem z modravé oceli, jehož drátěná spodní část sahala až do půli Čenových stehen; poznal by i nátepníky a nárameníky z černěné oceli, které byly zevnitř – stejně jako samotný krunýř – potažené dvěma vrstvami fialkového sametu, oddělenými pro větší pružnost koňskými žíněmi; a poznal by také špičatou přilbici s nánosníkem, jenž kryl kořen majitelova nosu, a kroužkovým závěsem, chránícím zátylek a zadní stranu krku.

Na oválném disku bylo dobře vidět vytepané dvojverší-bejt, jež al-Mutanabbí kdysi věnoval sobě a svému meči:

Jsem živý a drtím živé, ty svou ocelí ocel zas,

a tedy vlastnímu rodu vzepřel se každý z nás…!

Jako kdyby všechny věky a události zmizely v propadlišti času a znovu zazněl hlas prvního z kabírských emírů – třebaže po al-Mutanabbím již zůstaly pouze vzpomínky.

Vzpomínky, a pak ještě brnění.

I když neúplné.

Tak například scházely holenice. A také nákoleníky. I železem okované vysoké boty. Prostě se do truhly nějakým nedopatřením nedostaly. K nalezení nebyl ani válečný pás pobitý ocelovými cvoky, a tak se Čen Ankor musel spokojit se svým starým opaskem.

Ale na tom, že je opasek starý, samozřejmě vůbec nezáleželo – podstatné bylo to, že na něm ve všední kožené pochvě visel rovný meč Tuan-ťien, přezdívaný Jednorožec, zatímco napravo i nalevo od přezky vyčnívaly rukojeti dvou tesáků: tupého Drůdlova džutte a onoho úzkého saie, získaného v nešťastné uličce.

„Sbohem,“ prohodil Čen, aniž by se podíval na kohokoli z přítomných – všichni si všimli, že i jeho levou, zdravou ruku teď skrývá kroužková rukavice.

„Sbohem. Ať někdo vzkáže emíru Daúdovi, že Čen odjel do Meilanu a že v Kabíru bude ještě dlouho klid, rušený snad jen nějakými těmi klepy… Kosi, ty vyraz domů a sbal mi věci na cestu…“

A z nějakého důvodu pak ještě dodal: „Jedu do Meilanu. Sám. Sám proti nebesům…“

Čenův majordomus, hubený a přísný an-Tania, vyšel ven, přehodil si přes sebe krátký fialový plášť vyšívaný stříbrem – jednalo se o barvy rodu Ankorů – a zádumčivě se dotkl jílce svého věrného končíře.

„To snad nemyslíš vážně, že sám…“ zavrčel Kos tlumeně. „A kdo pak na tobě, Vyšší Čene, bude zapínat a rozepínat všechno to železo?! Zatím jsi mě ještě nepropustil… A když mně propustíš, tím spíš tě nebudu muset poslouchat a pojedu si, kam chci! Mám pravdu…?“

A jeho končíř, aniž by čekal na an-Taniův první krok, souhlasně zařinčel; končíř se složitou záštitou, na jejíž černěné oceli se skvěl vyražený cejch – vzpínající se jednorožec.

Prý, má pravdu…!

A v kovárně mezitím urozená paní ak-Nikčí cosi vášnivě dokazovala Falgrimovi Bělovlasému, přičemž své argumenty podepírala takovými ani trochu ušlechtilými výrazy ze slovníčku bačů Malého Chakasu, že zrudlý Falgrim dokázal jen potřásat hlavou a stále pevněji se opírat o svůj obouruční espadon, známý pod jménem Gwenal. A snědý Diomédes z Kimeny nadšeně točil svým zakřiveným mečem-machairou, jen těsně míjel přistoupivšího Koblana a doprovázel to slovy:

„Máš pravdu, Čin, úplnou pravdu… Co záleží na tom, co nám řekl?! Emír se všechny podrobnosti dozví i bez nás, dobré duše se najdou… Poslyš, Černá labuti, jsi vážně úžasná, vždyť ty ani sama nevíš, jak moc jsi úžasná…! Jenom odlož Metlu, jinak mi s ní za chvilku vypíchneš oko…“

Nad Kabírem vycházelo slunce.

Nad vzdáleným Mei-lanem vycházelo slunce.

A tam, na kraji světa, za velmi zlými písky Kulchánu, za Osmým peklem Chrakatuše, kde Ušatý démon U překovává špatné Nosiče, přičemž hluše vrčí a pohrává si s ohnivým kladivem, i tam nad neuvěřitelnou Šulmou vycházelo slunce.

Jeho paprsky vesele poskakovaly po vodní hladině, po písečných přesypech, po Zářných, kteří kdysi bývali pouhými zbraněmi, i po zbraních, jež se ještě nestaly Zářnými – neboť před východem slunce jsou si všichni rovni.

Slunce vycházelo a přinášelo ráno.

Kniha druhá

Mei-Lan

ČÁST ČTVRTÁ

ČLOVĚK A JEHO MEČ

Podoben svitu duše mé je meče mého třpyt,

bitvou a krví posvěcen, je radostí ho zřít.

Jeho čepel jak vodopád v paprscích slunce září,

těch nejjemnějších žilek síť má v ocelové tváři,

a když zatoužíš odhalit, jakou má barvu pravou,

odpoví vlnou přelivů, tak šálivou a smavou.

Úzký a ladný a přísný, je to má pýcha, můj vzdor,

blyští se barvami duhy, proudí jak bystřina z hor…

Jsem živý a drtím živé, ty svou ocelí ocel zas,

a tedy vlastnímu rodu vzepřel se každý z nás.

– Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí

Kapitola desátá

1

Slunce se nespěšně vynořovalo z jitřního oparu a dodávalo vzdáleným pásům oblak na východě něžně růžový nádech. Okolí plnil tlumený šelest vzorovaných listů morušovníků, jež rostly podél cesty, doprovázený zurčením uspěchané bystřiny. Ráno se jako závěs jarmareční boudy komediantů-mutríbů rozhalovalo od horké Charzy až po výběžky Safed-Kúch a svět byl připraven na své znovuzrození.

Začínal den. Nový den.

Na dřevěném mostku s chatrným zábradlím zazněl dutý klapot kopyt koně…

Vlastně ne – dvou koní.

Dvou proto, neboť mě můj nemírně loajální majordomus Kos an-Tania odmítl nechat odjet samotného. A já s tím nemohl dělat vůbec nic.

Nejdříve jsem mu to přikázal – a Kos poprvé neuposlechl mého příkazu. Potom jsem změnil taktiku a pokusil se ho přemluvit. Stejně úspěšně bych však mohl přemlouvat stěnu pokoje, v němž jsme se nacházeli. Jen s tím rozdílem, že stěna by mlčela, zatímco tvrdohlavý Kos nacházel na každý můj argument nanejvýš logickou odpověď. Protože se mi však tyto jeho odpovědi nezamlouvaly, naše pře se rychle ocitla ve slepé uličce.

A tehdy jsem se rozzlobil. Nejspíš jsem nebyl v právu, nejspíš to bylo hloupé – ne nejspíš, ale zcela určitě! ovšem to si uvědomuji až nyní, s odstupem času, kdežto tou dobou jsem se jednoduše rozlobil a oznámil Kosovi, že je propuštěn.

Definitivně a nezvratně.

Můj majordomus zareagoval tak, že mi věnoval až hanebně zdvořilý úsměv a vyžádal si písemné potvrzení.

Ještě nebylo pozdě si to rozmyslet, jenomže mnou už cloumal takový vztek, že jsem okamžitě uchopil list pergamenu a kostěný kalam, přisunul si k sobě bronzový kalamář a jedním dechem sepsal příkaz o propuštění.

O propuštění mého majordoma Kosa an-Tanii.

Teprve se zpožděním, až když jsem se svou pravou, železnou rukou podepisoval, jsem se podivil – ani ne tak svému ukvapenému rozhodnutí, jako spíš té lehkosti, s níž jsem dokázal v prstech nové ruky udržet kalam.

A to byl přitom text poměrně čitelný, snad jen poněkud kostrbatý, zatímco podpis se značnou měrou podobal mému dřívějšímu.

Kos si tím nejpozornějším způsobem prostudoval příkaz, spokojeně přikývl, zamával pergamenem ve vzduchu, aby inkoust rychleji zaschl, a poslal jednoho ze sluhů k městskému kádímu, aby ověřil pravost dokumentu.

Celou dobu, co byl sluha pryč, Kos lhostejně zíral z okna, a já měl co dělat, abych propuštěného majordoma nevzal zmiňovaným kalamářem po hlavě.

Konečně sluha dorazil s pergamenem, svinutým do ruličky a zapečetěným osobní pečetí městského kádího Kabíru. An-Tania si zastrčil svitek pod chalát a otočil se ke mně.

„Jsem tedy, chápu-li to správně, propuštěn?“ otázal se z nějakého důvodu můj bývalý majordomus. Ostatně, Kos vždycky vynikal mimořádnou pedantičností.

„Ano!“ přisvědčil jsem podrážděně. „To ses odnaučil číst?! Pro-puš-těn! A teď si můžeš jít…“

„Kdepak, můj milý, to TY si teď můžeš jít,“ přerušil mě znenadání an-Tania a zastrčil si oba palce za opasek. A potom tím nejpodrobnějším možným způsobem vylíčil mně, Vyššímu Čenovi z rodu Ankorů Wejských a dědičnému vanovi Meilanu a tak dále a tak dále, kam přesně teď mohu jít.

A musím říci, že kdybych měl Kosa uposlechnout, čekala by mě věru daleká cesta!

„… a já pojedu s tebou, protože, to zaprvé, beze mě budeš ztracený a nedostaneš se ani do Haffy, natožpak do Meilanu, no a zadruhé už mi nemáš co poroučet. Mohu si jet, kam chci. A já chci jet tam, kam chceš ty. A mimochodem, při předčasném propuštění mám nárok na odstupné,“ dodal ještě.

Pokorně jsem mu ho vyplatil.

A Kos pak s těmito penězi ihned vyrazil na trh, aby nakoupil jídlo na cestu.

Následujícího rána jsme já a an-Tania, zářící jako novoučký dirham, vyjeli z Kabíru východní bránou a zabočili na Farrskou silnici, dříve známou jako Barrská cesta.

‚Mei-lan!‘ zvonily podkovy mého koně o dlažební kameny. ‚Mei-lan, mei-lan, mei…‘

2

Jeli jsme bez zbytečného spěchu – měli jsme před sebou dalekou pouť, jež zabere nejeden den –, ale ani jsme se nikde zbytečně nezdržovali. Cestou jsme mlčeli. Já se stále ještě styděl za svůj včerejší výbuch, zatímco Kos nikdy nevynikal mnohomluvností.

Zvolna jsem přivykal váze brnění, jež zpočátku notně omezovala mé pohyby, a co chvíli jsem se v myšlenkách vracel k noční Besedě… ne, k nočnímu střetnutí, při kterém zahynul Drůdl.

A nejenom on.

Ano, ty ostatní jsem zabil já. Já a Jednorožec. On-Já. Nebo Já-On. My. Bez ohledu na hru se slovíčky je to pořád stejně děsivé. Děsivější než useknutá ruka a rudá krev na zelené trávě. A to přitom byla má ruka a má krev…

Kdežto tahle byla cizí.

Ale prolitá mnou.

Děsivou vlastně ani nebyla samotná smrt. Děsivou byla ta lehkost, s níž jsem živé změnil v neživé. Ach, jak to nakonec bylo prosté…! Úplně prostinké… A nyní jsem se musel sám sebe bát.

Stejně jako se sám sebe bál Jednorožec.

Ukázalo se, že přivyknout myšlence na možnost vraždy není nikterak obtížné. Prostě se jenom zbavíš tíhy neustálé sebekontroly – asi jako když si sundáš brnění – a potom pokračuješ v započatém pohybu, nezastavuješ se… A vtom již hrot s vražednou přesností nahmatává živé, tepající srdce a noří se do něj.

Toť vše.

A ty to cítíš, protože ty jsi meč a meč jsi ty. Protože hluboko ve tvém nitru se coby úplně stejné nakřáplé zaúpění ozývá i předsmrtný řinkot zlomené čepele. Protože zbraně jsou také živé – to dnes už moc dobře vím.

Ale ještě něco teď vím. Vím, co znamená slovo „Nepřítel“. Ano, v našem světě existuje takové podlé slůvko, které se ve všech jazycích píše s velkým počátečním písmenem. Ty bys mi rozuměl, legrační i hrozivý šašku Drůdle… Ano, ty bys mi rozuměl. Nepřítel, to je… to je prostě Nepřítel. A když ho nezabiješ, zabije on tebe. Nebo tvého přítele. Nebo cizího přítele. Nebo zabije tvůj meč. Nebo meč zabije jeho…

Ale tím, že zabiješ nepřítele, zabiješ také něčího přítele.

Pohled mi mimoděk sklouzl k jílci Saie Druhého, který mi trčel zpoza opasku. Sai mlčel. Přinejmenším bych si moc přál, aby mlčel. Potom jsem položil železnou dlaň na jílec Jednorožce. I on mlčel, ztracen ve vlastních myšlenkách, a já se ho neodhodlal rušit.

Zdá se, že se Jednorožec stejně jako já ještě nedokázal vzpamatovat z předchozích událostí… Ó Stvořiteli, jaké prosté pravdy se někdy dozvídáme a jak obtížné je zvykat si na život, v němž se s takovými prostými pravdami musíme potkávat…!

Časně odpoledne jsme si udělali malou zastávku. Kos mi mlčky pomohl z brnění a já měl možnost se trochu protáhnout. Svaly mě již nyní pobolívaly z té nezvyklé zátěže a věděl jsem, že zítra o sobě dají znát ještě víc, ale byl jsem si vcelku jistý, že se do toho nakonec dostanu. Když jsem jako dítě poprvé uchopil Jednorožce, rovněž mi připadal nehorázně dlouhý a těžký. A tohle je jen železné oblečení, nikoli meč. Není třeba ho používat, stačí ho nosit. Předkové ho koneckonců nosili a nestěžovali si. Anebo si stěžovali, ale stejně ho nosili. Byla to zkrátka taková doba… stejně jako ta naše.

No dobrá, dost už o tom. Mám toho před sebou ještě tolik… Tolik čeho? Kdoví… Prostě jen počkám a uvidím.

Tedy pokud se toho dožiju.

S těmito veselými myšlenkami jsme v rychlosti snědli studené maso s prosnými plackami a zapili jídlo kyselým vínem z měchu. O půl hodiny později jsem už měl znovu na sobě al-Mutanabbího brnění a šplhal jsem na svého koně, který po mně vyjeveně šilhal.

Svistl bičík a zvíře na mě v podezíravém úšklebku vycenilo nažloutlé zuby. A jelo se dál.

Zatímco jsem se rytmicky pohupoval v sedle, říkal jsem si, že pokud bych se někomu rozhodl vyprávět o prvním dnu naší cesty do Meilanu, nemohl bych mu sdělit vůbec nic zajímavého. Tak jsme vyjeli z Kabíru… udělali jsme si zastávku… pak jsme vyrazili dál… Nic víc. Ale stejně je to tak báječný pocit, když se s vámi vůbec, ale vůbec nic neděje! A dny bohaté na události (a noci zrovna tak!) ať si nacpe pod ocas Ušatý démon U…!

Navečer jsme dorazili ke karavansaraji, jednomu z mnoha, jež lemovaly Farrskou silnici. Až za nějaké čtyři dny, poté, co za Haffou zabočíme na severovýchod, to prý začne být s noclehem složitější. Ale ne o moc.

V duchu jsem emirátu poděkoval za jeho bohatství a zařízenost, načež jsme s Kosem – stále beze slov – svorně dospěli k závěru, že přenocovat zde bude navýsost rozumné.

3

Ráno jsem se probudil dříve než Kos, což by se v době, kdy byl mým majordomem, nikdy nemohlo stát. Nyní se Kos zcela opodstatněně rozhodl, že jakožto svobodný člověk může klidně vyspávat tak dlouho, jak se mu zlíbí, a u toho ještě chrápat tak, až se stěny našeho malého pokojíku otřásaly. Byl jsem v pokušení nečekat, až se probudí, a zkusit mu v tichosti pláchnout, ale pochyboval jsem, že by takový čin měl nějakou šanci na úspěch.

Stejně by mě dříve či později dohonil – moc dobře jsem svého bývalého majordoma znal.

A upřímně řečeno, také já sám jsem malinko vychladl a už jsem tolik netoužil po tom se an-Tanii zbavit. Koneckonců, s jeho pomocí se brnění sundávalo podstatně snáz.

Protentokrát jsem se však rozhodl obejít bez brnění, a tak jsem se oblékl rychle a nehlučně – pravá ruka mi sloužila docela normálně a já ji už začínal vnímat jako obyčejnou součást svého těla, což mě, mám-li být upřímný, až trochu děsilo. Připevnil jsem si tedy k opasku pochvu s Jednorožcem, zastrčil vedle něho Odlomka Džutteho a vyrazil do jídelny v přízemí karavansaraje s úmyslem okamžitě si objednat snídani.

Saie Druhého jsem zarazil do dřevěné zdi a nechal ho v ní trčet.

V jídelně již u dlouhých, důkladně stlučených stolů sedělo několik hostů. Všichni vypadali, že brzy zrána stačili nejenom posnídat, ale také si řádně zavdat nápoje výrazně silnějšího než pramenitá voda. Z tohoto důvodu rozmlouvali dosti nahlas, navzájem si skákali do řeči a každý přitom naslouchal především sám sobě.

Nepatřím sice k těm, kteří by s oblibou poslouchali cizí rozhovory, ale tentokrát jsem se zastavil na nejhořejším stupínku schodiště a zezdola neviděn nastražil uši, protože mě zaujalo téma diskuse.

Byl jsem jím totiž já sám.

„… kecáš, furt jenom kecáš!“ hřměl dole něčí bas, malinko nakřáplý, asi jako starý džbán.

„Nekecám!“ opáčil jeho společník rozhořčenou fistulí, na samé hraně vřískotu. „Že Čenu Ankorovi na turnaji usekli ruku, to přece vědí všichni, nebo ne?! Tak usekli, anebo neusekli?!“

„Usekli,“ potvrdily svorně dva nebo tři hlasy. „Po loket. Nebo po rameno. Nebo ještě dál.“

Křivě jsem se usmál a položil ruku al-Mutanabbího na jílec Jednorožce, aby si to také mohl poslechnout. A zachvěl jsem se. Shora jsem sice neviděl zbraňový kout, v němž se nacházely zbraně těch žvanilů, ale zato jsem nyní sám uslyšel ještě jeden rozhovor.

Zářní v koutě se bavili o tomtéž.

Opět jsem se usmál a soustředil se na hlasy lidí – ruku jsem však nechal na jílci meče.

Pro jistotu.

„A že teď má Vyšší Čen zase dvě ruce – to víte?!“ pokračoval vřískávý.

„Tak povídali lidi, povídali…“ opáčil znejistěle bas, evidentně zaražený tím náhlým náporem. „Jenže v Kabíru se toho napovídá… Taky se třeba povídalo, že v noci chodívá po náměstí Opadaných květů lidojed-rákšasa, ale nikoho nežere a jenom vzdychá…“

„A jak se tedy ví, že to je lidojed?“ zajímal se kdosi.

„Přece proto, že mu z huby čouhá lidská noha! Vyplivnout ji nemůže, ale celá se spolknout taky nedá. To kvůli tomu vzdychá a ona mezitím hýbe prsty…“

„Kdo?“

„Přece ta noha! Je bosá…“

„Sám jsi rákšasa!“ Vřískavý se samou zlostí divže nezalkl. „Já ti povídám o Čenovi a ty tu meleš cosi o noze! Povídám vám, že jsem to viděl na vlastní oči – obě ruce jsou na svém místě, jenomže jedna je ze železa! A hýbe prsty…!“

„Noha?“

„Ruka!“

„Taky jsem viděl…“ ozval se další hlas, jenž se zřejmě chystal podpořit vřískavého, ovšem ten mluvčího okamžitě přerušil – pravděpodobně se obával další nevítané odbočky.

„Ale to ještě není všecko! Kdo Čenovi ukoval tu železnou ruku? Koblan Železná tlapa, ten to byl!“

„Tak tedy Koblan,“ zaskřípal tenký stařecký hlas. „A co má být?“

„Jak jako co?! Znamená to, že je teď z Čena taky Železná tlapa! Opravdová! A ta ruka, to není jen tak nějaký zbytečný přívěsek… jako jazyky některých lidí. Čen ji používá, jako by byla živá!“

„Kdybys nekecal!“

„Sám jsem to viděl – přísahám na Stvořitele! A to pořád ještě není to nejdůležitější… To si tak včera těsně před odjezdem kráčím čtvrtí Su-ingra a najednou koukám – proti mně si to rázuje Čen, a je celý ze železa! Celý! Úplně celý…!“

‚Tak, a teď vážně kecá,‘ pomyslel jsem si. ‚Nemohl mě vidět, protože ve čtvrti Su-ingra jsem nebyl, přinejmenším ne v poslední době… Ale jaký je v tom vlastně rozdíl, jestli mě viděl on, anebo někdo jiný někde úplně jinde?! Těžko lidem zacpat ústa. Ledaže by se jím do nich strčila noha, jako v případě toho rákšasy…‘

„Vážně?“

„Vážně! Ze železa! Nejspíš Koblan, když mu přidělával novou ruku, praštil kladivem, kam neměl, a tak mu nezbylo, než dát dohromady ještě železné rameno… A zatímco chystal rameno, musel pocuchat ještě něco…“

„Samé pohádky! Žvaníš, až se ti od huby práší…!“

„Támhle Saíd ji taky viděl, tu železnou ruku! Viděl jsi ji, Saíde?“

„No, viděl…“

„Tady to máte! A tam, kde je ruka, je taky všechno ostatní…“

„Ostatní, to zas jo,“ zahučel bas s neskrývanou závistí. „Ono jestli je to ostatní železné, anebo ještě líp ocelové, tak to jo… Ženský se beztak můžou zbláznit…“

Já a Jednorožec jsme měli co dělat, abychom se nerozesmáli. Zajímavé, věru zajímavé zvěsti teď kolují po kabírských ulicích i za zdmi domů!

„A co hlavu, tu má Čen taky železnou?“ chtěl vědět neviditelný stařík.

„Jenom shora. Ale tvář má normální. Z masa.“

„A to teď jako Koblan bude vyrábět železné lidi, nebo co?“

„Čert ví… třeba jo. Když třeba někomu něco useknou…“

‚No nic, dost bylo poslouchání – mám přece hlad!‘ rozčílil jsem se, aniž bych přesně věděl na koho. ‚Vzhůru dolů…!‘

Vzápětí jsem rozhodným krokem sestoupil po schodišti a uvelebil se u stolu nedaleko od veselé společnosti. Jednorožce jsem si nechal u sebe – shodli jsme se, že ho do zdejšího zbraňového kouta nebudu odkládat.

Tlustý rudolící hostinský se objevil téměř okamžitě. Objednal jsem si snídani a zakratičko se již přede mnou na stole kouřilo z kebabu, zabaleného do marinovaných listů plané vinné révy, v piále se bělala česneková omáčka a na tácku se tyčila srovnaná hromádka žlutých placek. Lačně jsem se pustil do jídla, a jen tu a tam jsem vrhal pohledy na hlučné debatéry.

Netrvalo dlouho a vřískavý klevetník – vytáhlé a snědé chlapisko s nečekaně jemnými rysy nevýrazné tváře – zaměřil svou pozornost na mou maličkost.

Jeho hluboko posazené oči na mně spočinuly jednou, pak podruhé… a potom najednou celý strnul a piála s vínem se zastavila v půli cesty k jeho rtům. Upřeně zíral na mou pravou ruku a já měl pocit, že slyším, kterak mu zrezivělý mozek chrastí a pracuje na plné obrátky porovnávaje to, co viděl, s tím, co věděl.

Dopadlo to tak, že se vřískavý očividně dobral určitého závěru, neboť se jeho rty zvolna roztáhly v širokánském úsměvu.

„Koukněte!“ zavřeštěl a namířil mým směrem špinavý ukazovák. „Tak tomuhle se říká móda! Všichni se teď chtějí podobat Čenu Ankorovi! Má na ruce železnou rukavici, vidíte?!“

Teď už se na mě upíraly pohledy všech přítomných. Zdvořile jsem se usmál a na chvíli přestal žvýkat.

„Jak se jmenuješ, chlape?“ dožadoval se žvanil drze. „Jsi z Kabíru, což? Pověz, viděl jsi Čena aspoň jedinkrát v životě?“

„Viděl,“ přitakal jsem a ukousl velký kus kebabu, „pomalu každý den jsem ho viděl.“

„A kde jsi ho jako viděl?“

„V zrcadle,“ já na to. „Při ranním holení.“

A uchopil jsem nejhořejší placku pravou rukou…

4

Zakrátko jsme už ujížděli dál po Farrské silnici – z podzimních morušovníků se na krajnici sypaly lepkavé zralé plody a my jsme stále mlčeli, ovšem již podstatně veseleji než včera. Slunce peklo ostošest a já se náhle přistihl při tom, že se na žlutý kotouč mimoděk usmívám, zatímco Jednorožec u sedla v odpověď na každý můj úsměv radostně cinká.

Ostatně, neusmíval jsem se jen na slunce. Co chvíli jsem si vybavoval ranní němou scénu v karavansaraji a napůl vylekané a napůl uctivé tváře podnapilých diskutérů u sousedního stolu, v jejichž očích se nechápavost postupně měnila v úžas…

‚A tak se zrodila další zvěst,‘ říkal jsem si. ‚A legendy o Čenovi se železnou rukou budou kolovat dál a já v nich budu obrůstat železem od hlavy až po chodidla… Nu, někdo z Kabíru mě asi vážně musel vidět v brnění – možná cestou od Koblana, možná při výjezdu z města… A včera jsme na silnici taky potkávali lidi a budeme je potkávat i dneska a zítra zas… To znamená, že mi zvěsti nejspíš budou neustále v patách a dost možná mě i předeženou; tolik tedy k mému skvělému plánu pěkně v tichosti zjistit, co a jak…‘

Aťsi! Bylo koneckonců hloupé představovat si, že zůstanu nepovšimnut, budu-li se po emirátu procházet ve všem tom železe! Jsi blázen, Čene… úplný blázen. Nebožtík Drůdl měl, co se mě týče, naprostou pravdu.

Při vzpomínce na šaška jsem kdesi uvnitř ucítil bolestivé bodnutí a má ruka se sama od sebe dotkla jílce Jednorožce. Ať už jsem blázen úplný, anebo neúplný, stejně se nakonec doberu podstaty… A zvěsti si klidně mohou spěchat, jak chtějí, klidně si mohou pádit rychleji než můj kůň – budu zároveň jak lovcem, tak i návnadou. Vlastně to tak asi bude nejlepší…

Vtom jsem zjistil, že můj meč už dávno rozmlouvá s Odlomkem Džuttem, a bezděky jsem se zaposlouchal do jejich hovoru.

Jednorožec nic nenamítal. A co se mě týče, kradmé pozorování a naslouchání se již pomalu začínalo stávat mým zvykem.

„Jednorožče, ty blázne!“ zazněl mi v hlavě Odlomkův hlas; mimovolně jsem se zachvěl a přitáhl koni otěže – tak moc mi hlas i způsob mluvy připomněl nebožtíka Drůdla.

Anebo to Drůdl připomínal Džutteho?

„Pablbe jeden zabedněný,“ pokračoval mezitím Odlomek. „Jsi dočista jako ten tvůj Nosič… Pověsil si na sebe hromadu všelijakého harampádí a je štěstím bez sebe, fintil jeden! Proč jsem se jen s vámi dával dohromady?! Vždyť je teď jak socha, celý ze železa! A jaký, ptám se, jaký to má smysl?!“

„To ukáže čas,“ opáčil Jednorožec rozvážně a já s ním naprosto souhlasil.

„Aha, takže čas?“ pronesl Džutte jízlivě. „A což to takhle zjistit na nejbližší zastávce?“

Byl jsem si vědom toho, že Zářný šašek Tuan-ťiena schválně provokuje, stejně jako Drůdl svého času provokoval mě. Jednorožec si to uvědomoval stejně dobře, ovšem menší rozcvička by nám všem skutečně přišla k duhu, a tak jsem jen přikývl, načež Jednorožec poklidně souhlasil:

„Dobře, Džu. Uděláme to tak.“

„Dobře-dobře,“ napodobil ho šašek posměšně. „To tobě je dobře. Mně ne, když se vedle mě uvelebil tenhle zrezivělý nedodělek!“

Člověk (nebo Zářný) nemusel být žádný velký chytrolín, aby pochopil, koho má Odlomek na mysli. To se ví, že Saie Druhého…

„Sám jsi nedodělek!“ zaskřípal v odpověď vyprovokovaný Sai. „Ty užvaněný tupce! A ta tvoje záštita…“

Ach, kéž by byl raději zticha!

„Ohó, tak ono to dokonce mluví!“ zaradoval se Odlomek zlověstně. „Tak ona se mu nezamlouvá naše záštita! Podle mě by si ten, kdo patří do hromady hnoje, měl nechat své rozumy a mlčet, když se spolu baví dva opravdoví Zářní… Mám pravdu, Jednorožče?“

„Naprostou!“ souhlasil můj meč. „Hej Saji, vidíš támhle svoje příbuzné?“

Nejprve jsem nechápal, o čem to mluví. Pak jsem si ale povšiml dvou rolníků, kteří stranou od silnice nespěšně nakládali do dvoukoláku se zapřaženým tažným koněm velikou kopu hnoje. Hnůj přehazovali tak, jak se patří – vidlemi. Tedy, ne že bych byl odborníkem na to, jak se má správně přehazovat hnůj, ale přece se v něm nebudou hrabat rukama!

A kovové hroty trojzubých vidlí s prostředním zubem podstatně delším než ty postranní, jež se mírně ohýbaly na opačné strany, svým tvarem opravdu nápadně připomínaly Saie, který mi trčel zpoza opasku. Jak Džutte správně poznamenal, rolnické vidle skutečně mohly patřit k jeho vzdáleným předkům.

„Cože?!“ rozčílil se Sai, který se rovněž dovtípil, oč tu běží. „Mě, pravého Zářného, známého starobylostí svého rodu, jenž má své kořeny…“

„V hovně,“ dokončil za něj Odlomek prozaicky. „A v hovno se zase obrátí!“

„Dobrý nápad, Džu,“ podpořil šaška nadšeně Jednorožec. „V nejbližším karavansaraji najdeme co nejdelší klacek, přiděláme k ní tohohle chytráka a pak poprosíme pár Nosičů, aby si stáhli šaravary a dali si trochu práce ve jménu velké idey – no a potom se náš přítel konečně bude moci věnovat tomu, k čemu je předurčen!“

„Já… Vy…“ Kdyby byl Sai člověkem, řekl bych, že není schopen rozdýchat tu velkou pohanu. „Křiváci jste, a ne Zářní!“

Těsněji jsem se dotkl Jednorožce a v duchu mu pošeptal: „Kdybys tak radši zkusil zjistit, kam se poděli jeho kumpáni! Ať už Zářní, anebo lidé… anebo alespoň ti Zářní, protože lidi skoro určitě najdeme tamtéž!“

„To už jsme zkoušeli,“ opáčil Tuan-ťien a já hned nepochopil, jestli mi odpovídá nahlas, anebo také jen v myšlenkách, jako já. „Mlčí, ničema… Ale to nic, já a Džu ho rozpovídáme! Zrovna na tom pracujeme…“

Chápavě jsem přikývl a znovu se vrátil ke své roli pasivního posluchače.

Třebaže si Džutte zjevně všiml, že se Jednorožec nakrátko přestal věnovat rozhovoru, jako kdyby kromě Zářných mluvil ještě s někým dalším, nedal na sobě nic znát.

„To jsi vymyslel báječně, Vyšší Tuan-ťiene,“ prohlásil šašek s okázalou formálností. „Beztak ses to naučil ode mě… Mluvíš k věci! Než abychom se vláčeli s tímhle zbytečným břemenem, raději mu najdeme nějakou užitečnou práci. Kraj je tu venkovský, koní a ovcí habaděj a zdejší Nosiči si taky párkrát denně dřepnou někam pod keřík… Takže bez práce nezůstane, pěkně všemi třemi hroty bude hrabat…“

Sai hrdě mlčel, ale vypadalo to, že se zcela vážně začíná obávat takového, mírně řečeno, nezáviděníhodného osudu. Mí Zářní společníci ho dokázali notně otrávit! A tam, kde je potupa, kde je strach, tam jsou i řeči. Přitom Sai má, opravdu má co povědět – je toho tolik, co bychom od něho mohli zjistit…!

„No dobrá, dost bylo tlachání o kydačích hnoje!“ prohlásil Odlomek. „Čas nečeká. Jakmile najdeme vhodné místečko, budeme Besedovat, a to pěkně do sytosti – jen ať se tvůj Nosič ve svém železe trochu zapotí… Hej, Zarrahíde, co bys řekl na Besedu?“

„Je mi vždy potěšením,“ zhoupl jílcem Zarrahíd, do té chvíle mlčící a jen rytmicky poťukávající na Kosovo stehno.

Končíř, to se ví, nepožádal o svolení, aby mohl vstoupit do hovoru. Proč by to také dělal, když teď byl svobodný stejně jako Kos – můj meč totiž neprojevil o nic víc moudrosti než já a rovněž Zarrahída propustil ze služby… Té samé služby, z níž jsem já propustil an-Taniu, snad jen s tím rozdílem, že se to u nich obešlo bez písemného potvrzení.

Výsledek byl ovšem stejný.

Sundal jsem ruku z Jednorožce a zamyslel se nad změnou Kosova chování. Po svém propuštění byl majordomus najednou jako vyměněný – spal, jak se mu zachtělo, objednával si dražší jídla než já, nezřídka jel přede mnou a s oblibou nahlas rozjímal o „jistých povalečích“. Už jsem si říkal, jestli bych ho neměl přijmout zpět do svých služeb – potřebné listiny by se daly ověřit v nejbližším městě –, ale netušil jsem, zda by s tím Kos souhlasil.

Já bych na jeho místě nesouhlasil ani za nic.

Potom jsem loktem náhodou zavadil o Saie Druhého a mé myšlenky se rázem vrátily k Zářným, kteří si prošli Šulmou a pak zaplavili emirát krví… a to ve jménu záchrany světa Zářných. Hm… je to ale jednoduchá, prostinká věc – tenhle život! Žádní mýtičtí zabijáci ze sekty Asasínů, žádní zlověstní Matní s teplými čepelemi – jen jakási Šulma kdesi za horami a za pouštěmi, již od nás dělí osm set let vývoje, a pak naši Zářní, kteří odtud uprchli, ale ještě předtím stačili poznat zakázanou chuť krve.

Jenomže co jím, moudrý Čene, asi tak zbývalo?! Tenhle Sai by byl po všem, co zažil v Šulmě, štěstím bez sebe, kdyby mohl v Kabíru míchat hovna! Vždyť se to určitě nejprve snažili vysvětlit, ale nikdo jím nevěřil; snažili se to dokázat, ale nikdo jím nerozuměl nebo rozumět nechtěl; a potom, teprve potom se rozhodli, že nás zachrání. A dělali to tak, jak mohli a jak to uměli, přesvědčovali nás krví a smrtí…

A zabili Drůdla!

Ne, asi vážně neumím uvažovat s chladnou hlavou… Jakmile si vybavím šaškův poslední boj, hned mám sto chutí zavázat Saiovi na čepeli uzel! Vždyť já bych snad i odpustil svou vlastní, rodnou, useknutou ruku, ovšem Drůdla neodpustím nikdy. A nikomu.

Radujte se, Zářní ze Šulmy – nalezli jste své následovníky! Čena Ankora s Jednorožcem… A tito následovníci už vyrazili po vaší stopě.

Radujte se a čekejte!

Pravda, stěží se najde mnoho takových, jako jsem já. Vždyť kdo další dokáže (nebo bude chtít) poznat cenu krve a řinkotu lámané čepele a zvuku, jejž vydává nabroušená ocel, když proniká do lidského těla?

Nestihnete to, uprchlíci… Nepřeučíte nás, nepřevychováte. Ani když máte – my máme! – v zásobě několik let. Tři. Pět. Deset. Stejně to nestihnete. Najde se jen málo lidí a Zářných, kteří to budou schopni pochopit, a ještě méně se jich dokáže zříci ideálu, zříci se umění a krásy Besed pro krutou dovednost zvanou zabíjení. A to ani v zájmu budoucího života – svého vlastního i svých bližních.

Málo. A i kdyby každý z nich měl cenu deseti nebo dvaceti Šulmitů, co z toho? Džamucha Osmiruký projde emirátem jako nůž máslem…

Ale předpokládejme, uprchlíci, že vám váš plán vyjde! Oč potom budeme lepší nežli zmiňovaní Šulmité? Živější budeme, to ano, ale lepší…? A čas se rozběhne pozpátku, navrátí se epocha barbarských válek, těžkých brnění a Divokých čepelí.

Co je lepší?

A existuje vůbec nějaká třetí cesta?

Cesta meče?

Jedno bylo jisté – svět se překotně mění a už nikdy nebude stejný jako dřív… Vždyť i svět je jen jeden, je dočista sám.

Sám proti nebesům.

Kapitola jedenáctá

1

Výborné místečko pro Besedu se nakonec našlo hned malý kousek od silnice. Jakmile jsme slezli z koní, v Kosově ruce se objevil tasený končíř; vzápětí začali ti dva metodicky roztáčet „Velkou ohnivou spirálu“, kterou jsem zatím v jejich podání viděl všehovšudy dvakrát.

Sám jsem se téměř nerozcvičoval. Až zase budeme nocovat v karavansaraji, vyjdu za tmy pěkně v tichosti na nádvoří a ve vší vážnosti prozkoumám, jak si poradím se svým novým šatem a jestli se s ním dokáže sžít můj meč. Ale teď to bude opravdu jen takové rozhýbání, kotěcí skotačení, nic víc. V noci, teprve v noci s uzdou dovedností v ruce vykročíme ke koni neznáma – ale zatím je spěch zbytečný, máme už své zkušenosti…

Kos se postavil naproti nám; navzájem jsme se uklonili, pečlivě dodržujíce pravidla společenského chování. Kolem sice nebyla ani noha, ovšem rituál byl určen nám samotným, ne případným pozorovatelům.

Uposlechnul jsem Jednorožcovy rady – ostatně jsem s tím i já sám plně souhlasil – a položil levou ruku na jílec Džutteho.

„Nemáte nic proti?“ zeptali jsme se s Tuan-ťienem svorně Kosa i Zarrahída.

„Prosím,“ usmál se an-Tania zdvořile a jeho končíř se zatřpytil na slunci.

Úsměvy a třpyt jsou pěkná věc, ovšem pořádný výpad je ještě lepší. Zatímco jsem se v duchu pochechtával vlastnímu patosu, uhnul jsem Zarrahídovi (nebo Kosovi?), který prudce vyrazil vpřed, načež jsem svého Spolubesedníka doprovodil o něco dále, než hodlal jít, a pokusil se použít Džutteho – a ten se zase pokusil vést mou levou ruku.

Kdepak, nadarmo jsem si dřív myslel, že ovládat dvě zbraně naráz je stejné jako spát se dvěma ženami najednou.

Ne.

Je to mnohem těžší.

A napoprvé to snad ani vůbec nejde.

„Tomu tvému tupému Nosiči by se měla useknout i druhá ruka a místo ní přidělat železná,“ zavrčel Odlomek. „Já ho vedu, ale on…“

Nic jsem neodpověděl, protože Kos udělal rychlý krok ke mně a Zarrahídův hrot strnul jen kousínek od náprsního disku mého brnění.

„Klidně si bodni,“ vybídl jsem an-Taniu. „Neboj se.“

Vypnul jsem opancéřovanou hruď.

Bývalý majordomus mírně zrozpačitěl.

„Je to trochu nezvyk… Musel bych to zkusit,“ zamumlal a sklopil zrak.

„No tak to zkus!“

Pokračovali jsme v Besedě, ale když jsem se schválně odkryl, hrot končíře opět strnul v téže vzdálenosti.

„Nemůžu.“ Končíř se zachvěl a na Kosově čele vyrašily drobounké krůpěje potu.

„No dobrá, protentokrát to stačí,“ slitovali jsme se nad nimi; dokonce ani Odlomkovi nedošlo, že se všechno obrátilo vzhůru nohama a že se celá Beseda pro Kosa a Zarrahída zvrhla v téměř něco jako zkoušku.

„V karavansaraji pověsím brnění na zeď,“ prohodil jsem pánovitě, abych zpečetil svůj úspěch, „abys na něm mohl cvičit. Třeba ti to pomůže…“

Kos nejistě přikývl.

„S kým ses to během Besedy vybavoval?“ zeptal se Džu posupně, když jsme znovu vyjeli na silnici. „A vůbec, Jednorožče, mám poslední dobou pocit, že ti snad musela narůst druhá čepel!“

„Mám mu to říct, Čene?“

„Řekni,“ souhlasil jsem. „Stejně na to dojde, dřív nebo později.“

„S Čenem.“

„S tím nemotorným Nosičem?!“ Džuův údiv neznal mezí.

„Nemotorný – sám bych to nevystihl líp,“ zavrčel zpoza opasku Sai. „A vůbec jste tu všichni jak praštění Bouřnou čepelí. Ech, kdyby jen ten Nosič s končířem měl ve druhé ruce mě, tak bychom se Zarrahídem vám všem…“

„A tebe, Vidlorohý, se nikdo na nic neptá,“ přerušil ho Džutte. „Tak do druhé ruky se mu zachtělo… A přitom je tvoje místo sám víš kde! Já bych ti tohohle místa ochotně nakydal celou hromadu, ale neumím to, škoda…“

2

A byl den a byl večer a byl další karavansaraj, který se tomu prvnímu podobal jako vejce vejci; a byli jsme také my, kteří jsme k němu dojeli a nechali koně u úvaziště.

Do jídelního sálu, z něhož se linuly vůně, které by dokázaly i mrtvého vytáhnout z hrobu, vstoupil jako první Kos. Hned za prahem se zastavil, beze spěchu se rozhlédl po místnosti, chviličku počkal, než k němu přispěchá hostinský – majitel náramně vychytralé dlouhonosé fyziognomie – a pak velkopansky prohlásil:

„Večeři pro dva…! A ten nejlepší pokoj!“

Poté Kos ustoupil maličko stranou a nechal vejít mě. Hostinský vykulil oči a rázem je měl navrch hlavy, anebo spíš až někde u odstávajících uší, což způsobilo, že se jeho už beztak dlouhatánský nos protáhl ještě přinejmenším o loket, jako by se mě chystal očichat od hlavy až po paty.

Nejspíš si pomyslel, že jsem vážně celý ze železa.

A poutníci byli v jídelně všehovšudy dva – postarší rolník, večeřící v koutě, jehož dvojhroté kopí (o dobrou polovinu vyšší než on sám) stálo opřené o zeď kousek od něj, a věkem vyschlá stařena s titěrnou vrásčitou tvářičkou, která svým vzhledem i barvou připomínala starou a příliš vysušenou meruňku. Pravda, na téhle meruňce při mém objevení náhle zablýskl pár překvapivě pozorných a zvědavých očí. Zablýskl – a hned zas pohasl, jako by ho někdo posypal popelem.

Na dosah ruky okaté babky stálo cosi téměř stejně dlouhé jako rolníkovo kopí, ovšem na obou koncích rozšířené a pečlivě zabalené do hadrů.

Neměl jsem ani potuchy, co by to mohlo být za zbraň… pokud to vůbec byla zbraň.

Já a an-Tania jsme se posadili ke stolu hned vedle stařeny, neboť se nám zdál být nejpohodlnější. Vůbec nevím proč. Všechny ostatní stoly vypadaly naprosto stejně.

Zatímco nám hostinský, který kvapem zmizel v kuchyni, chystal večeři, stařena si nás s neutuchajícím zájmem pokradmu prohlížela. Aby ne! Beztak už tu vetchou klevetnici svrběl mnoha slovními boji zocelený jazýček… Mám-li být upřímný, kdybych já sám ještě před nějakými třemi měsíci narazil v hostinci na člověka v železném úboru, strnul bych jako solný sloup a civěl bych na něj tak soustředěně, až bych zapomněl žvýkat.

To stařenka se žvýkáním problémy neměla.

„Máte namířeno daleko, mladí páni?“ otázala se konečně. Babčin hlas odpovídal jejím očím – byl hluboký a čistý, bez náznaku stařecké chraptivosti.

A čímsi nepostřehnutelným se podobal hlasu emíra Daúda. Byl to samozřejmě holý nesmysl, ale co všechno se jen v životě nestává?!

Se skřípotem jsem neurčitě pokrčil rameny. Zato Kos, jemuž se v jeho pětačtyřiceti letech zjevně líbilo být označován za mladého pána, bodře oznámil: „Jedeme do Meilanu. Z Kabíru.“

„Tak to máme stejnou cestu!“ zaradovala se upovídaná babka. „To je dobré, to je báječné… Jenom já jedu z Durbanu, měla jsem tam povinnosti, a do Kabíru jsem nezajížděla, ne-ne, i když jsem toužila mrknout se na hlavní město alespoň jedním očkem, alespoň jedním, ale nic z toho nebylo, povinnosti mi v tom zabránily…“

Jaké povinnosti měla v Durbanu a proč jí zabránily navštívit Kabír, o tom stařena pomlčela. Nebo to prostě jen zapomněla říct. Nebo jednoduše považovala své povinnosti za nehodné pozornosti dvou úžasných mladých pánů. Nebo možná dva úžasné mladé pány nepovažovala za hodné zasvěcení do svých úžasných povinností. Anebo…

Ale, ať si s těmi svými povinnostmi jde třeba do Šulmy! Popravdě, nijak zvlášť mě nezajímaly…

„Matička Cchi,“ představila se mezitím stařena a nepokrytě nám tím naznačila, že bychom jí měli oplatit stejnou mincí.

„Rádi vás poznáváme,“ usmál se zdvořile Kos. „Jsem Kos an-Tania z Kabíru.“

Následoval jsem Kosova příkladu a také se usmál, třebaže úsměv, jenž se mi povedl, byl dosti kyselý.

„E-e-é… Čen.“

„Čen Ankor,“ doplnil podvědomě důsledný Kos, načež jsem ho v duchu poslal pod zadnici Žlutého boha Mo.

„Nejste snad z těch Ankorů, mladý pane, kteří jsou známí jako Ankorové Wejští? Nebo snad patříte k Ankor-Kunům?“ Babce při těch slovech divže nevytryskly slzy do očí, přesto však zároveň dokázala spolknout úctyhodný kus placky se sýrem. Já osobně bych se takovým kusem udávil a skonal bych v bolestech. „To jsem vážně nečekala, ani jsem nedoufala…“

Vtom se naštěstí pro nás objevil hostinský s dlouho očekávanou večeří, čímž přerušil plkání Matičky Cchi. Společně s Kosem jsme se pustili do jídla, konkrétně Kos s přímo záviděníhodnou rychlostí a horlivostí. Hostinský se na an-Taniu uctivě podíval a vzdálil se; při chůzi mu u boku tlumeně pocinkával dlouhý tesák bez záštity, schovaný v pochvě z nachového safiánu s ozdobnými bronzovými kolečky

Zbytek večeře uplynul v tichosti. Potom jsme vystoupali do našeho pokojíku – dvojčete toho včerejšího – a ještě později jsme vyšli ven, abychom zjistili, jak zdejší sloužící nakládají s našimi koňmi. Když jsme zjistili, že jsou zvířata už dávno odstrojená a že právě pilně chroupají oves, vrátili jsme se s čistým svědomím do pokojíku a dali se do hraní nardu.

Obehrál jsem Kose o osm dinárů.

A on mi nedal ani jediný.

Mezitím se stačilo setmít.

Úplně.

3

Sestoupili jsme dolů a vyšli na vnitřní nádvoříčko karavansaraje, kde vládla pořádná tma. A co jiného bych také čekal v noci na neosvětleném nádvoří? Měsíc se schoval za náhodný obláček a jen zlehýnka posypával horní okraj svého dočasného útočiště třpytivým pudrem, zatímco zpoza hliněného duvalu na nás pomrkával pár jakýchsi nervních hvězd.

Ostatně, žádné zvláštní osvětlení jsme stejně ani nepotřebovali. Kos ihned poodešel k duvalu a posadil se zády k němu – se zkříženýma nohama a zahalen do pláště. V okolní černi vypadal jako ještě tmavší skvrna, jako nehybný balvan na úpatí houstnoucí noci se dvěma mrkajícíma očima, připomínajícíma hvězdy.

Hvízdl jsem na an-Taniu a jílcem napřed jsem mu vláčně hodil Saie Druhého. Ještě nedávno bych řekl, že jsem „hodil sai“, ale nyní jsem věděl, že je Sai živý a že je tedy nutné hovořit o něm jako o živém. Hodil jsem tedy, zaslechl šelest Kosova pláště a… to bylo vše. Zvuk dopadu jsem neuslyšel, což znamenalo, že an-Tania chytil Saie a položil si ho vedle sebe.

Jen ať si poleží.

Pro začátek jsem pouze několikrát přešel nádvoří tam a zpátky, přičemž jsem zvedal ruce a zase je spouštěl dolů, nakláněl se na různé strany a pohyboval se tu bokem, tu poskoky; zkrátka, snažil jsem se přivyknout brnění, které teď chránilo mé tělo.

Potom jsem spadl. Chvíli jsem si poležel. Vstal jsem. Zase jsem spadl. Převalil jsem se na levý bok… potom na pravý… a nakonec jsem vyplázl jazyk na zvědavé hvězdy a opět vyskočil na nohy.

Není to zlé – tedy pro začátek. Padám sice dost hlučně, ale jinak vcelku slušně.

Vysoko jsem vyskočil, přistál na kolenou a udělal rychlý přemet dopředu, načež jsem strnul v pozici nízkého výpadu – a najednou jsem zjistil, že už v pravé ruce držím taseného Jednorožce.

Neřekli jsme si ani slovo. Co také znamenají slova pro ty, kteří jsou si navzájem bližší než objímající se zamilovaný pár, než matka a dítě v jejím lůně, než dva nepřátelé na život a na smrt ve víru posledního, rozhodujícího boje?! Řeč Jednorožce – řeč Zářných – měla blíž k tomu, čeho jsme byli oba plní, ale ani ona se nehodila pro popis citů, zbavených rozumové slupky, a pohybů, stlačených do jediné mohutné, okamžité exploze.

Ne, slova jsme vážně nepotřebovali.

Pohybovali jsme se. Slova mohou klamat a já nechci nikoho klamat tím, že bych to líčil slovy; pohybem ovšem oklamat nelze. Opravdový úder nikdy nebývá neupřímný.

Nepřemýšlel jsem o tom, co dělám. Mé vědomí bylo svobodné a já si kdoví proč vybavil nejprve svého otce, Janga Ankora, a pak také děda Lu. V rodu Ankorů existovaly dvě hlavní větve, Ankorové Wejští a Ankor-Kunové, jižané a seveřané, ovšem během staletí smíšených svazků stačily spolu obě tyto větve pevně srůst. Můj děd Lu byl – stejně jako já – od pohledu čistým jižanem: nevysoký, štíhlý, šlachovitý, s prudkou povahou a schopností se v mžiku rozohnit z jakéhokoli důvodu nebo i bezdůvodně, ovšem také prostý mstivosti či zlomyslnosti. Jeho starší syn a můj otec, klidný a neuspěchaný Jang, byl z vůle osudu naopak ztělesněním především severských rysů: mohutná tělesná konstrukce a vyrovnaná povaha, líná elegance velké šelmy a schopnost se nenápadně vyhýbat jakýmkoli střetům. Ostatně, otec v posledních letech života dokázal s Jednorožcem v ruce vyhrávat nad dědem, ozbrojeným Velkým Ta-tao-šu, jednu Besedu ze dvou.

Což nebylo málo. Dokonce to bylo opravdu mnoho. Mohutný Jang s lehkým Jednorožcem a drobný Lu s obrovským Ta-taem. Jejich Besedy chodíval svého času sledovat divže ne celý Kabír.

Můj otec zahynul, když mi bylo sedmnáct. Byla to hloupá, nesmyslná smrt – splašený kůň, který s ním uháněl po samém okraji hluboké strže, špatně došlápl, kopyto mu sklouzlo a… A to bylo vše. Děd ho přežil o osm roků, aby před pěti lety poklidně skonal ve vlastní posteli. Jednorožce se však už dědeček Lu od té doby ani jednou nedotkl a přenechal mi ho k neomezenému používání. (Předtím jsem si ho bral jen v čase cvičení – či přesněji jsem ho na tu dobu dostával –, zatímco běžně jsem nosil úplně stejný rovný meč Tuan-ťien, jen o něco hůře ukovaný)

Děd si nechal můj první meč a Velkého Taa přenechal našemu příbuznému – tomu, který s ním loni v létě odjel do Meilanu. A budiž prokleta černá horečka, která dokázala nestárnoucího Lu Ankora během jediného týdnu přivést do hrobu!

V naší rodině kolovala jedna legenda – o tom, jak náš božský prapředek Chen v čase velkého sucha zachránil první trs vinné révy, jenž patřil Juovi, bohu vinařství, za což byl vděčným božstvem obdarován soudkem vína a darem „opilého muže“. O tom, jakým způsobem Chen tento trs zachraňoval a čím ho vlastně kropil a hnojil, se Ankorové zpravidla moc nešířili, aby zamezili všelijakým pochybným výkladům. Legenda ovšem dále pravila, že si Chen, který potměšilému božstvu příliš nedůvěřoval, ještě předtím, než přijal dar „opilého muže“, ze soudku jednou či dvakrát lokl. Bylo však takové horko, že zpocený Chen zakrátko vypil celou piálu, načež přelil část obsahu soudku do korbele a ten pak vyprázdnil jediným dlouhým lokem (ech, že ti předkové ale uměli chlastat!); netrvalo moc dlouho a i samotný soudek ukázal dno.

Od té doby se mistři stylu „opilého muže“ dělí na „opilce jednoho loku“, „opilce s piálou“, „opilce s korbelem“ a „opilce se soudkem“.

Můj děd Lu byl velkým mistrem „soudku“, a když pobíhal sem a tam po turnajové ploše se svou „namol opilou“ zbraní v ruce, přičemž dokázal upadnout – tváří napřed! – na zem a okamžitě přejít do „Fénixe, vznášejícího se k bouřkové obloze“, byla to vskutku úchvatná podívaná.

O nic méně strhující však nebyl ani pohled na jeho syna Janga – „Fénix“ v jeho podání byl dvakrát hřmotnější, a předtím, než se vznesl k „bouřkové obloze“, vždy nejprve „roztáhl křídla“, potom „kloval na všechny čtyři světové strany“ a teprve následně…

Abych byl přesný, vznášet se už kolikrát ani nemusel, neboť Spolubesedníci, kteří se ocitli pod zobákem mocného fénixe Janga, mívali většinou veliké potíže.

Takže tak… Zkrátka a dobře, syn a vnuk Čen Ankor, který si na sebe navlékl al-Mutanabbího brnění, se bude muset začít méně podobat svému dědovi a více otci. Zapíšu si prostě za uši, že v brnění už korbel víckrát nevypiji.

Ne že by se mi dvakrát chtělo – nejsem koneckonců božský prapředek Chen, já vinnou révu kropit nemusím…

4

Strnuli jsme a já nějakou dobu stál zcela nehybně, zaposlouchávaje se do sebe sama. Dech se mi zrychlil jen maličko a během chvíle se zase vrátil do normálu, váhu brnění jsem necítil vůbec, jako by se stalo mou druhou kůží a přirostlo mi k tělu; samotné mé tělo bylo od nohou až po hrot Jednorožcovy čepele lehké a poslušné.

„No?“ prohodil jsem směrem ke tmavé skvrně jménem Kos. „Tak jak?“

„Šlo to,“ opáčila tma. „Docela.“

Z úst an-Tanii – tím spíš nového a nezávislého an-Tanii – to znělo jako mimořádná pochvala. Ostatně, nejspíš jsem se ho ani nemusel ptát na názor. Že to docela ušlo, jsem totiž věděl i bez něj.

Tedy, my jsme to věděli. Já-Jednorožec.

Teď byla řada na Džuttem. Opatrně a pečlivě jsem zasunul rozrušeného Tuan-ťiena do pochvy a vytáhl si zpoza opasku podezřele tichého šaška.

Znovu jsem se jal kroužit po nádvoří, přičemž jsem se kolem sebe oháněl Džuttem, abych si zvykl na jeho vyvážení a povrch jílce. Pravou, železnou ruku jsem schválně nechával dál od Jednorožce – chtěl jsem se totiž blíže seznámit se Zářným šaškem osobně, bez zprostředkování svého meče.

Při práci s Jednorožcem jsem obyčejně držel prsty levé ruky v neuzavřeném kruhu, čili tak, jako by svíraly neviditelnou piálu, případně jsem svíral natažený ukazovák a prostředník, zatímco ostatní prsty jsem měl ohnuté směrem ke středu dlaně – samotná dlaň pak v tomto případě připomínala svérázný meč.

Tá-ák, s Džuttem v levici jsem schopen současně „uchopit piálu“… to je dobře, jsem na to tak zvyklý. Pojďme tedy dál… správné vyvážení jsem už, zdá se, také zachytil… Stejně je to zvláštní – Odlomek je sice co do délky oproti Jednorožci ani ne poloviční, ale váží pomalu stejně! Bodat s ním nemá smysl, vždyť je tupý; sekat by bylo stejně zbytečné, snad jedině že bych s ním někoho trefil do hlavy…

Takže takhle to s tebou je, šašku? Nejsi vůbec, ani trochu přizpůsobený pro útok?! A i kdyby ses nechal stokrát přeučit, stejně se nebudeš hodit k zabíjení? Všichni Zářní se v zásadě mohou přeučit a začít zabíjet lidi, jenomže nechtějí, zatímco ty, i kdyby se ti zachtělo, stejně nebudeš moci!

Jako přednedávnem Drůdl, který, ačkoli měl v ruce Dětského učitele, sice chtěl, ale nemohl. Ale naneštěstí jejich nepřátelé jak chtěli, tak mohli!

To nic, nebudeme popohánět oře nenávisti… Tohle není ta správná doba. Jak tě jen, ty jeden Odlomku, uchopit jinak, abych rychle změnil přímý úchop na obrácený? Co kdybych…

A v tu chvíli jsem zřetelně pocítil, jak se mi Džutte v ruce zachvěl, jak se mi snaží pomoci, popostrčit mě, napovědět…

„Kdepak, počkej chvíli,“ pronesl jsem nahlas, ačkoli jsem si byl dobře vědom toho, že mě Odlomek bez Jednorožcovy pomoci neuslyší, a i kdyby mě uslyšel, neporozumí mi. „Nech mě, ať nejprve sám zjistím co a jak… sám.“

Nakonec se ukázalo, že při troše snahy a cviku nejde o nic nemožného. Ještě jednou jsem si v duchu představil, jak masivní Odlomek rotuje kolem mého zápěstí, jak po čtvrtině otočky tlačím palcem na jeho okvětnímu lístku podobnou záštitu – a že máš ale pohodlnou záštitu, šašku, zbytečně se jí všichni ti hlupáci v Kabíru vysmívají! – a jak ke konci otočky už je Džu…

„Teď, do toho, šašku!“ vykřikl jsem.

A okamžik nato mi již prudkým škubnutím stočený Džu ležel podél předloktí, když předtím úsečně zařinčel při nárazu na nátepník… nebo náloketník, či jak se ten železný rukáv vlastně jmenuje.

„Jsi pašák,“ zašeptal jsem, aniž bych věděl, zda tím mám na mysli sebe, Odlomka, anebo nás oba dohromady.

Zatímco jsem pokračoval v roztáčení Džutteho, přičemž jsem co chvíli měnil úchop, uvažoval jsem, jak by se jím – či přesněji jím chráněnou rukou – dala zachytit cizí čepel. Vypadalo to, že to lze provést více způsoby, a to s nemalým úspěchem. Na takový tlustý hranol (odpusť mi to, Džu) může klidně dopadnout třeba i Gwenal; člověk jen musí včas zapérovat v kolenou, aby neztratil rovnováhu.

A když se pak v okamžiku nárazu šikovně prosmýkne maličko stranou, existuje slušná pravděpodobnost, že útočící čepel uvízne mezi Džuovou čepelí a okvětním lístkem jeho záštity. Potom už stačí jen prudké škubnutí, spojené s pootočením, aby Zářný vyletěl z rukou, které ho drží, anebo dokonce…

Anebo dokonce bude na světě o Zářného méně. Kdyby byl Šótó naživu, určitě by mu nezbylo než se mnou souhlasit.

Přistihl jsem se při tom, že se mi Jednorožcovy a mé vlastní pojmy v hlavě propletly natolik těsně, že je klidně zaměňuji, aniž bych tomu věnoval pozornost. Tak například říkám „Gwenal“, ale představuji si Falgrima; Bělovlasý v mém mozku natolik splývá se svým obouručním espadonem, že mi je v podstatě jedno, jak budu výslednou dvojbytost nazývat.

Totéž platí pro Kosa a Zarrahída… naše propuštěné majordomy. A nejen pro ně…

Vynadal jsem si za takové zbytečné úvahy, neboť uvažovat o čemkoli si mohu dovolit jedině s Jednorožcem v ruce, a to ještě ne vždy, a pokračoval jsem ve zkoumání Džutteho. Kdepak, v žádném zkoumání – bylo to seznamování, a to vzájemné. Byli jsme rovnocennými partnery. Cítil jsem to i bez Jednorožce.

Nu, pokud Spolubesedník není žádným Spolubesedníkem, nýbrž nepřítelem a pokud vůbec nemá v úmyslu přerušovat úder, pak je takový Odlomek pro člověka s nechráněnýma rukama jednoduše dar z nebes! Divže ne rodný otec, dobrodinec, spasitel…

A zároveň kat pro Zářné!

Ale přitom jsi to nemohl nevědět, šašku… Musel jsi o tom vědět, jednoduše musel. V jakých dobách jsi asi byl ukován a pro jaké ruce?! Kolik ti je vlastně let, Džu?

‚Kolik ti je vlastně let, Džu?‘ zazněl v mém vědomí jako ozvěna Jednorožcův hlas, jenž se velice podobal mému vlastnímu; uvědomil jsem si, že ocelovými prsty pevně svírám jílec meče. ‚Kolik?‘

„Hodně,“ zabručel Džutte dutě a jeho odpověď se podobala zaskřípání čepele o nátepník. „Hodně let mi je. Poslyš, Jednorožče, a ty s ním… no, s tím svým… vážně s ním mluvíš?“

Myslím, že chtěl říci „s tím svým Nosičem“, ale vyvaroval se toho.

„Ano,“ opáčil úsečně Jednorožec-Já.

„A teď… Který z vás se ptal, kolik mi je let?“

„Nevím,“ zašelestil Jednorožec-Já zádumčivě. „Řekl bych, že oba. Je v tom nějaký rozdíl, Džu?“

„Rozdíl?“ pronesl Odlomek zvolna. „O rozdíl tady nejde… A co on sám, mohl by mi něco říct, tenhle tvůj Čen? Aťsi skrze tebe, ale sám?“

‚Řekneš?‘ vybídl mě můj meč nehlučně, načež se ochotně uvolnil, aby mi přenechal místo. ‚Jen do toho…!‘

„Já…“ A sotva jsem to vyslovil, pocítil jsem, jak se šramot čepele v pochvě, stěží postřehnutelné pohupování i chvění střapců, jak se toto všechno mění v řeč, ve slova, srozumitelná a pochopitelná pro nás pro všechny – pro Jednorožce, pro Odlomka i pro mě. „Já… je mi… je mi líto, Džu, že Učitel zemřel. Moc a moc líto, čestné slovo. Kdybychom s Jednorožcem tehdy jen věděli… kdybychom si uvědomovali…!“

Vida, je to zase stejné, jako když jsem svého času rozmlouval s nebožtíkem Drůdlem! Mám pocit, jako bych se snad odnaučil mluvit – slova se mi kamsi rozprchávají a já si už nepřipadám ani jako blázen, ale jako naprostý tupec. Jak dlouho to ještě bude pokračovat?!

„Děkuji,“ řekl Odlomek Džutte velice tiše a velice vážně, načež mi ještě jednou zavířil v ruce. „Děkuji a… závidím ti. Celou svou bytostí.“

A pak dodal již svým obvyklejším tónem: „Že tihle blázni ale mají kliku! I když ne všichni… Hlavně se mě ale při každé změně úchopu přestaň chytat jak splašený – nejsem žádný nedosmažený kebab…!“

5

Jenom jsem přikývl – byla to vážně kloudná rada. Skutečně mi teď změny úchopu vycházely podstatně snáze (dokonce bych i řekl, že elegantněji) a Džu již téměř bez řinčení sám ulehal podél předloktí, a když bylo třeba, bleskurychle se vrhal vpřed, aby zaklínil neviditelného Zářného, smýkl s ním stranou a vytrhl ze sevření cizích prstů…

Ani jsem si sám nevšiml, kdy se mi v pravé, železné ruce objevil Jednorožec, kdy se ve svitu měsíce, jenž se konečně vydrápal zpoza obláčku, coby kalný přelud rozvinuly „Dikobrazí ostny“; Jednorožcova dlouhá bodnutí a zápěstím vedené údery střídaly Džutteho krátké a prudké výpady a všechno vycházelo jaksi samo sebou, třebaže staletími ustálená pravidla neznala nic, co by se tomu byť jen vzdáleně podobalo.

Zdálo se, že je vše v pořádku. Tedy ne že by v naprostém pořádku – z téhle studnice se dá čerpat ještě spousta vody, dá se dostat až na dno, prorazit ho a čerpat dál –, ale na to, že se jednalo o první zkoušku, se všechno dařilo vcelku přijatelným způsobem. A že mám na sobě brnění, to už jsem stačil dočista zapomenout…

Když jsem skončil a pohlédl tam, kde celou dobu seděl Kos, zjistil jsem, že an-Tania již pod duvalem není. Ostatně, jak jsem okamžitě zjistil, nebyl skutečně jen pod duvalem. Zato na všech ostatních místech nádvoříčka Kos byl, přičemž se mě zmocnil pocit, že snad na všech najednou. An-Tania předváděl něco naprosto neuvěřitelného, velice se u toho podobaje mému vlastnímu dědovi – mohl jsem jenom tiše závidět, s jakou obratností, byť z mého pohledu ne zcela běžným způsobem, se ohání vlivem rychlosti a chabého osvětlení takřka neviditelným končířem!

O chviličku později jsem si všiml, že v Kosově druhé ruce s hvizdotem víří Sai Druhý. Nezbývalo než se podivovat a lámat si hlavu nad tím, jak naši bývalí majordomové dokázali tak záhy najít společnou řeč s tím nepříjemným trojrohým hrubiánem…!

Potom Kos rázně utnul svou nepředstavitelnou improvizaci, ještě naposledy roztočil Saie, jenž samou radostí hlasitě zavýskl, a stanul proti mně hned se dvěma zbraněmi v rukou. Podíval jsem se na an-Taniu, přičemž jsem se zatvářil co možná nejseriózněji, a pak jsme se navzájem s okázalou formálností uklonili.

Uklonili, napřímili se a… strnuli. To protože já… Jednorožec-Já, anebo Já-Jednorožec…? To je jedno! – zkrátka, protože jsme viděli, cítili a chápali, že se teď pohnout nesmíme. A tak jsme stáli a okamžiky se roztahovaly, překrývaly se a splývaly a již se nedaly odlišit jeden od druhého – nikdo by nedokázal poznat, kdy přesně se má přední noha začala sunout maličko stranou, kdy se zlehýnka změnil sklon Tuan-ťienovy čepele, kdy se Džutte jen trošinku nadzdvihl…

Ne, žádný z nás si to neuvědomoval. Prostě jsem se Já-Jednorožec-Džutte slabounce změnil, a jakmile to zachytil, začal se měnit také Kos-Zarrahíd-Sai, jenomže se opozdil, a tehdy jsme pochopili-uviděli-pocítili, že právě teď můžeme. Můžeme.

U uší Ušatého démona U, že to ale bylo něco! Nebyl tu žádný nepřítel, nebyl tu ani jízlivý Džutte, ani protivný Sai, nebyla žádná zloba a nebyla ani nenávist – byla jen Beseda, Beseda Lidí a Zářných, v níž si všichni byli navzájem rovni, a nebyl čas na přemýšlení, nebyl čas na nenávist a jen kdesi na samém okraji vědomí pulzovalo udivené nadšení…

Takové to bylo.

A slova jsou jen taková neužitečná věc… Neužitečná, leč bohužel nezbytná.

6

„Hledím na vás, mladí páni, a dost dlouho už hledím, to musím přiznat, dlouho předlouho a upřeně přeupřeně, obě oči dokořán a… co jsem to jen chtěla? Ach ano… hledím na vás, mladí páni, a srdce se mi samou radostí tetelí…“

To se ví, že to byla neposedná Matička Cchi! Strnul jsem v půli fráze a dlouze vydechl; v duchu jsem si přitom postěžoval na tu „starou zvědavou křížalu“. Jistě, nebylo to zrovna dvakrát slušné. Jenomže co je slušného na sledování lidí po nocích (a ve dne ostatně jakbysmet)?! Šajtan nám ji byl dlužen!

Matička Cchi mezitím přistoupila blíž. V rukou měla tentýž podivný předmět, který jsme předtím viděli v jídelně, stále pečlivě zabalený do hadrů.

„Tolik let už běhám po světě,“ pokračovala stařena, jako by se nechumelilo, „ale takovou vybranou Besedu jsem jakživ neviděla! Až se mi samotné zachtělo zavzpomínat na mládí a trochu si protáhnout ztuhlé kosti! Neráčil by některý z mladých pánů udělat radost nebohé stařence a věnovat jí malilinkatou Besedu…? I když je to babka stará, nespavostí zle nedobře sužovaná…“

Vyměnili jsme si s Kosem pohledy. Oběma nám bylo jasné, že se stařeny jenom tak nezbavíme. A vůbec, odmítnout ženu, která vám nabízí Besedu… To by bylo navýsost neslušné.

Kos stěží postřehnutelně přikývl a udělal krok vpřed.

„Proč by ne?“ řekl an-Tania procítěně a sklonil hlavu. „Beseda s vámi mi bude obrovským potěšením, Matičko Cchi.“

„Díky vám, mladý pane,“ zabrebentila okamžitě stařenka, „díky vám natisíckrát, díky nejvřelejší a všech díků díky. jenom kdybyste chviličku posečkal, hnedle to bude…“

A jala se s mimořádnou zručností rozmotávat hadry, pod nimiž se schovával její tajuplný Zářný.

Našim zrakům se odkrýval pěkně postupně, po částech. Pouze jediná věc byla nezpochybnitelná – ratiště dlouhé jako samotná Matička Cchi. Zato vše ostatní… Nejdříve se hadrů zbavila čepel podobná lopatě, se zaoblenými okraji – hned jsem si vybavil dětské pohádky o písečné vědmě-almasty, která na takovýchto lopatách s oblibou strkala do tandooru neposlušné chlapečky Kosíky, následně sloužící coby náplň do jejích masových placek. Potom se na druhém konci ratiště objevil půlměsíc se vzhůru trčícími rohy. Zbytek pak představoval složitý propletenec nespočetných zvonečků, rolniček, střapečků a stužek, připevněných k tomuto zázraku snad ze všech stran.

Nebyla to zbraň, ale spíš jakési souzbraní (lepší slovo mě nenapadá). Hůl, sekera, halapartna, těžké kopí, dvojzubec a ještě ke všemu rituální symbol. Křivě jsem se usmál a náhle jsem ucítil, jak se Jednorožec podivně zachvěl.

„Co je to zač?“ zeptal jsem se a pohladil kovovými prsty jílec svého meče.

„Čchan-bó,“ odpověděl místo Jednorožce Džutte. „No tak, nebudeme se zbytečně vystavovat na odiv…“

Načež mi divže sám nevlezl za opasek, ovšem nenápadně, zezadu, a já jsem se pak, ani nevím proč, snažil zůstávat k záhadné holi čelem.

„Je to Čchan-bó,“ řekl-pomyslel si Jednorožec tiše.

„Kdože?“

Jednorožec zopakoval mou otázku nahlas, zřejmě kvůli Odlomkovi. Nepochopil jsem, proč to udělal, ale ani jsem se o to příliš nesnažil.

„Poslyš, Jednorožče,“ zaskřípal mi Džutte urážlivě zpoza zad, „takže on ten tvůj meilanský prosťáček… chtěl jsem říct Nosič, takže on neví, co jsou zač Čchan-bóové?! Čemu je tam v Meilanu jenom učí! Já jsem z Kabíru, ale přesto…“

„Tak zaprvé, teď už není ‚můj‘, ale ‚náš‘,“ zazvonil Jednorožec jasně a zřetelně, čímž Džutteho přiměl zmlknout. „Náš – a ne Nosič, ale člověk. A zadruhé, Čen se narodil a vyrostl v Kabíru, v Meilanu nikdy nebyl, stejně jako jeho otec a děd. A zatřetí si už zbytečně nepouštěj čepel na špacír, Džu…

Čene, Čchan-bó je v Meilanu,“ promluvil pak již ke mně, „něco jako Džutte v Kabíru, jenom úplně obráceně. Džutte je neustále uprostřed davu, ovšem ti z rodu Čchan-bó, z rodu Holí soustředění, jak se jím také říká, mají rádi samotu; Džu mluví jízlivě a je věčně v jednom kole, zatímco Čchan-bóové bývají klidní a uvážliví, netrousí kolem sebe žádné urážlivé nesmysly. Ve Weji dokonce existuje přísloví: ‚Chceš-li radu, běž za Čchan-bóem. Odpoví ti mlčením, avšak ty odejdeš okřídlen.‘“

„Takže poustevníci,“ našel jsem příhodné slovo.

„Něco na ten způsob,“ souhlasil Jednorožec.

„Jedna věc… co nejponíženěji prosím o odpuštění,“ ozval se znovu Odlomek. „Hej, Jednorožče, vzkaž tomu svému, aby mě nevyhazoval do bažiny, je to taková horká hlava…“

„Podél Barrské cesty žádné bažiny nejsou,“ řekl jsem Já-Jednorožec vážně. „Škoda.“

„Kdo chce, ten si bažinu najde,“ zabručel Džu, ale již na sebe dále neupozorňoval.

A Beseda Kosa a Matičky Cchi už mezitím byla v plném proudu. Stařena poskakovala ze strany na stranu s onou nemotorností, již mohou dodat jedině zkušenosti a roky každodenních vyčerpávajících cvičení – během těch pár okamžiků jsem se do ní jednoduše zamiloval, no vážně! –, a její rozmanitý Čchan-bó se Kosa snažil tu podebrat lopatou, tu potrkat rohy půlměsíce a tu ho zase na smrt vyděsit cinkáním zvonečků a hemžením stužek.

Ostatně, můj bývalý majordomus se držel statečně a hrdě třímal pomyslný praporec naší cti, stejně jako nepomyslného míhajícího se Zarrahída i udatně svištícího Saie, který již z Hole soustředění stačil utrhnout jednu stužku a nyní se honil za krajním pravým zvonečkem.

Pochvalně jsem mlaskl jazykem – při pohledu na babku, jak si Čchan-bóa protáčí přes záda, shýbajíc se přitom do podoby hieroglyfu „g?“, mě napadlo, že bych možná i ve svém brnění risknul překonat dlouhým přemetem devět stop a pak, aniž bych se postavil, podnikl výpad těsně od země, tentýž šikmý výpad, na který se tak rád díval nezapomenutelný kris Semar, Koblanův tovaryš…

A vtom se vše zastavilo. Čchan-bóův dvojrohý konec strnul u hrdla an-Tanii, když předtím proklouzl kolem opozdivšího se Saie Druhého, a čepel Zarrahída prudce zabrzdila před stařeniným břichem. Podle mě to babka stihla o chviličku dřív. I když případ to byl sporný a na turnaji by se určitě muselo Besedovat nanovo.

Tak aťsi… My tady ovšem nejsme na turnaji!

„Děkuji za příjemnou Besedu,“ pronesla Matička Cchi se stěží postřehnutelným úsměvem; nevypadala ani trochu udýchaně.

„Já děkuji.“ Kos po chvilkovém zamyšlení vysekl trojitou ceremoniální úklonu s mírným odskokem, čímž mě přivedl do stavu naprostého úžasu. „Byl to ryzí požitek! Kdykoli vám rád znovu věnuji Besedu, Matičko Cchi…“

Stařena se jala obratně zavinovat svůj Čchan-bó do hadrů a Kos přistoupil ke mně. Vypadal mírně rozpačitě.

„Viděls?“ zeptal se. Na nic víc se nezmohl.

„Viděl.“ Ani já se nezmohl na víc. V pochvě schovaný Jednorožec se mi u pasu souhlasně zhoupl.

Vedle Kosa se nehlučně jako stín zjevila Matička Cchi. Její drahocenný Čchan-bó byl znovu bezpečně zahalený. Stařena s jakousi nenápadnou samozřejmostí proklouzla kolem mě i an-Tanii, a když se znenadání ocitla až téměř za mými zády, doslova se vpila pohledem do Džutteho, který mi vyčníval zpoza opasku.

‚To by mě zajímalo,‘ pomyslel jsem si, ‚před kým se asi Odlomek schovával? Před babkou? To sotva… Nejspíš tedy před holí. Že by se ti dva znali…?‘

„Odkud máte… tohle?“ otázala se Matička Cchi stručně a zřetelně.

„Tohle…“ Najednou jsem se ocitl v koncích. Jak jí mám vysvětlit, že to je Odlomek Džutte, šašek jatagana Šešese farr-la-Kabír?!

„Je to památka… na přítele,“ vymáčkl jsem se nakonec.

„Patřil Drůdlovi z Kabíru,“ pronesla stařena s nepříjemnou neústupností. „Říkal jste památka?“

„Drůdl zemřel,“ dostal jsem ze sebe slabým hlasem. „Byl… byl zabit.“

„Viděl jsi… viděl jste to?“

„Viděl.“ Náhle se mě zmocnil vztek. Jakým právem mě tu takhle vyslýchá?! „Viděl jsem leccos, Matičko Cchi! Leccos takového, co bych raději neviděl.“

Stařena nějakou dobu mlčela.

„Zvláštní,“ zamumlala nakonec. „Tuze zvláštní… Jestliže Posměváček zemřel, musela bych to pocítit. Ale když to říkáš… je to škoda. Velká škoda…“

Znovu zmlkla.

„Což, pak tedy dobrou noc, mladí páni,“ řekla Matička Cchi po dlouhé, příliš dlouhé pauze. „Myslím, že se ještě uvidíme…“

A stále stejně nehlučně se rozplynula ve tmě.

Pak tlumeně vrzly otevírané dveře.

Já a Kos jsme si vyměnili pohledy, ještě chviličku jsme postáli na místě a pak jsme vyrazili za stařenou.

Těsně před prahem jsem šlápl na něco, co mi zašustilo pod nohou. Sklonil jsem se a zvedl nevelký pergamenový svitek. Všehovšudy jeden list – zežloutlý a svinutý do ruličky.

Kos se rovněž podíval na můj nález.

„Musela ho utrousit babka,“ prohlásil úsečně a bez obzvláštní přízně; měl jsem pocit, že snad ani nemluví o té babce, které se před chvílí ukláněl, jako by byla matkou samotného emíra Daúda. „Kdo jiný?“

Přikývl jsem. Ráno jí ho budu muset vrátit. Ale… Poslední dobou jsem byl až příliš zvědavý. Dokonce se to pomalu začínalo stávat mým zvykem. Vždyť nejspíš o nic nejde. Svitek určitě neobsahuje nic mimořádného. Dopis, smlouvu, nebo něco takového.

Ale stejně…

Kapitola dvanáctá

1

„…a tehdy se Imr al-Kajs otázal Antary:

‚Ó synu Šaddádův, pověz mi, kolik znáš jmen a přízvisek meče?‘

A Antara odvětil:

‚Poslouchej a pamatuj, co ti povím: zove se Meč, Pohroma; Přísný, Vládce, Rovný, Zhouba, Smrt, Lesk rosy, Rychlý, Veliký, Ostrý, Leštěný, Třpytivý, Ušlechtilý, Vyslanec smrti, Zvěstovatel zhouby, Větev, Pokorný, Čepel, Překrásný, Bdící, Pyšný, Rozhodující, Útočící, Poslušný, Přímý, Řezající, Skon, Sudba, Čestný Věrný, Začátek, Konec, Zasahující, Hněv, Plačící krví, Rozsévající hoře, Statečný, Kalený, Utínající, Modravý, Kvetoucí, Povznášející, Stírající, Rozdělující, Zázrak, Pravda, Cesta, Srážející hrdiny, Přítel, Zaostřený, Krvavý, Obránce, Světlý, Potěcha očí, Platba dluhu, Prolévající krev, Hubitel, Společník v nouzi, Pán hadů, Žíznící – to jsou jen nemnohá jména a přízviska meče, ó Imre al-Kajsi!‘

Toto tedy stálo ve svitku Matičky Cchi.

A po krajích kvapným, leč dobře čitelným rukopisem:

„Lidoví vypravěči Dolního Durbanu v ‚Písni o smrti Antary, syna Šaddádova‘ zpívají nikde jinde se nevyskytující bejt o tom, že okamžik před svým skonem se Antara nadzvedl na lůžku a zvolal: ‚Proklínám den, kdy zbraně začaly dostávat jména!‘“

A pak ještě:

„Sedmý rok éry vlády ‚Poklid opor‘, Mei-lan – Jü Ši-kuan, ‚devítiprstencový meč‘ Ťiouchuan-tao, přezdívaný Dlaň osudu. Soutěska vyjících psů v Chartuze.

Sedmnáctý rok éry vlády ‚Poklid opor‘, Mei-lan – Liang Ankor-Kun, rovný meč Tuan-ťien, přezdívaný Klouzající prst.“

Znovu jsem si přečetl pergamen, ale kromě toho, že neznámý Liang Ankor-Kun musel být mým příbuzným – starším? mladším? – jsem nepochopil vůbec nic.

Když se o svitku dozvěděl Jednorožec, oznámil mi, že Zářný Ťiouchuan-tao – naprosto zřetelně jsem spatřil zakřivený široký meč s devíti kruhy na nebroušené straně čepele – byl ještě před Jednorožcovým odjezdem z Meilanu (čili před stovkou let!) stařešinou rodu Křivých mečů a patřil k Radě Vyšších Meilanu.

Ba co víc – byl meilanským vládcem.

Ukázalo se, že meč mého neznámého příbuzného Lianga, rovný Tuan-ťien, známý jako Klouzající prst, byl rovněž stařešinou, ovšem již rodu Rovných mečů, a rovněž náležel k tamní Radě. Byl to právě on, kdo svého času poslal Jednorožce – tedy svého téměř synovce, neboť ti dva byli spřízněni – do Kabíru.

K tomuto vyhoštění došlo bez udání důvodu.

Tohle všechno se mi ani za mák nezamlouvalo. Zaprvé jsem nebyl schopen nic pochopit, až na pár drobtů, a zadruhé tyto drobty vlétly do holínky mého osudu a příšerně mi odíraly chodidla rozumu. Zatímco jsem se bavil takovýmito květnatými úvahami, Jednorožec si v duchu cosi počítal, načež prohlásil, že i když si tím není úplně jistý, sedmý rok éry vlády „Poklid opor“ by mohl být ten loňský. Právě loni v létě přišla jakási zpráva od Rady Vyšších Meilanu, po jejímž obdržení náš bratranec (přesněji Jednorožcův bratranec) Velký Ta-tao-šu spěšně odjel z Kabíru do Meilanu. Byl snad Velký Ta povolán mečem Ťiouchuan-taem, stařešinou rodu Křivých mečů a vládcem Meilanu?

‚To se ptáš mě?‘ prohodil jsem.

Jednorožec neodpověděl.

Tehdy jsem mu řekl, že to je jen shoda okolností. A on na to, že když se meč podesáté v řadě nedokáže trefit do vlastní pochvy, není to už shoda okolností, nýbrž zvyk. A při našem štěstí není zrovna dvakrát moudré svádět všechno na shody okolností. A já mu odpověděl…

A Kos mi řekl, abych si už konečně přestal mumlat bůhvíco pod nos a šel spát.

No, a tak jsme tedy šli.

2

Zrána mou vyspanou hlavu navštívily dosti podivné myšlenky; navštívily – a hned se v ní uvelebily jako doma.

Najednou mě napadlo, že všechny změny, které se se mnou odehrály – železná ruka, brnění, zkušenost se ztrátami a nálezy, seznámení s násilnou smrtí –, zkrátka, že tohle všechno není tím jediným podstatným, co odlišuje Čena Ankora Dřívějšího od Čena Ankora Současného.

To hlavní zcela nepochybně započalo v okamžiku, kdy má useknutá ruka dopadla na turnajové pole – jenomže nešlo ani tak o samotnou ztrátu ruky. Nodačiho úder rozťal niť mého osudu a můj symbol v tomto světě se rozpadl na malé kousíčky. Já jsem však ani nesvázal dohromady útržky nitě, ani jsem neslepil symbol – prostě jsem jen zvedl jeden z oněch útržků, popadl hrst střepů a vykročil dál.

Pro Čena Dřívějšího sestával život z hojnosti pestrých, zapamatování hodných maličkostí, které jako střípky mozaiky dávaly dohromady obraz skutečnosti. Čen Dřívější vnímal život jako množství barevných obrázků – zlatá výšivka na chalátu, chmýří na povrchu přezrálé kdoule, vzor „stopy drápů“ na safiánové pochvě, měděné svěrky na krajích, stín kdouloně, naprasklá piála v čajovně…

Život býval podrobný.

Jak by asi Čen Dřívější při pohledu z okna viděl karavansaraj? Nejspíš by v jeho očích vypadal asi takto…

‚Po hladině chauzu – nevelkého jezírka na vnitřním nádvoří – vesele poskakovala sluneční prasátka. U úvaziště, kde stál čísi hnědák s vypoulenýma a krví podlitýma očima, seděl na bobku pihovatý chlapec z řad zdejších sloužících ve volné košili až na zem a cídil pískem bronzový lavor. Spodní větev křivé prastaré hlošiny mu vrhala stín do tváře – soustředěné tváře s vystouplými lícními kostmi a ostře řezaným profilem Dejlemánce, příchozího ze vzdáleného jihu…‘

No výborně! Vypadá to, že to ještě stále umím… detaily, drobnosti, podrobnosti! Zdá se, že Čen Dřívější přece jen tak docela nezemřel, ale jednoduše se ukryl, schoval se kdesi hluboko v nitru Čena Opravdového, Současného.

Jednoduše… Nebo nejednoduše?

Zato Čena Současného téměř úplně přestaly zajímat vnější detaily, které lze popsat a vylíčit; drobnosti, jichž je možné se dotknout. Do popředí se dostala přímo činnost, kterou lze výhradně procítit; a také pocity, které je možné výhradně zažít, aniž by si je člověk stačil promyslet; a také zážitky, osobní zážitky při střetu s tímto bouřlivým a rozumem ne vždy pochopitelným životem.

A vztahy mezi mnou a lidmi. A Zářnými. A jejich vzájemné vztahy.

Dříve jsem se při pohledu do koruny stromu bytí pokoušel popořadě prohlédnout každý lísteček, zjistit přesně, jak ten který vypadá. Nyní jsem si již nevšímal jednotlivých listů, ale zato jsem viděl listoví – slyšel jsem jeho šelest, odpočíval jsem v jeho chladivém stínu a listy pro mě představovaly jeden celek.

Ne listy, nýbrž listoví.

Takové to bývá při Besedě. Všechny drobnosti poslušně ustupují stranou; všechno nepodstatné a tudíž odvádějící pozornost je odváto vichrem událostí; vědomí, vzpomínky na minulost, vyhodnocování přítomnosti i sny o budoucnosti – nic z toho neexistuje, zato však existuje cosi niterného a nevýslovného, co se zvedá z hlubin jako Tříocasý drak On-na… A tento drak je schopen se rozhodovat bez přemýšlení, jednat bez pochybností a z plných plic vdechovat vítr okamžiku.

Možná, že právě tento drak je lidskou duší.

Besedoval jsem s Životem – mohl jsem si to dovolit, neboť jsem již poznal Smrt.

A mohl jsem si též dovolit přestat být malicherný.

Jen jedno jsem si dovolit nemohl – vzdát se umývání.

A tak jsem se šel umýt.

3

Toho rána se Kos navzdory svému novému zvyku probudil dříve než já, a když jsem sešel do jídelny, snídaně už byla na stole. Zrána jsem neměl chuť na maso, ale vypadalo to, že mi snad an-Tania dovede číst myšlenky – čekal na mě totiž sýr, zelenina, placky a silný čaj. Přesně to, co jsem potřeboval. Kromě mě a Kosa nebyla v jídelně navzdory poměrně pokročilé hodině ani noha; klidně jsem se tedy dal do žvýkání.

Když jsem skončil s jídlem, gestem jsem k sobě přivolal nosatého hostinského.

„Pověz mi, vážený, jestli tu ještě je ta stařena… chci říct Matička Cchi?“

Otázka to byla naprosto neškodná, avšak drobná očka pána a vládce karavansaraje z nějakého důvodu ihned zatěkala, přičemž každé na jinou stranu.

„Ne, ó nejveleváženější, ne, urozený pane, odešla hned za úsvitu – vstala, najedla se, řekla, že zaplatí někdy příště, a byla pryč.“

Zvláštní, hostinský rozhodně nevypadal na člověka, jemuž by se dalo zaplatit někdy příště. Rozhodně ne bez křiku a skandálu.

„Neříkala, kam míří?“

„Ne, to ona nikdy neříká.“

„Takže ty ji, vážený, znáš?“

„Že se ptáte, urozený pane! Vždyť tuhle starou čarodějnici… tedy Matičku Cchi samozřejmě zná každý hostinský na Farrské silnici. Jednou za půl roku se určitě objeví, ne-li častěji…“

„To znamená, že hodně cestuje.“ Nebylo jasné, zda to z Kosovy strany byla otázka, anebo prostě jen poznámka.

„Že hodně? Já bych řekl, že snad ani nic jiného nedělá!“

Pokračovat v tomto rozhovoru zjevně nemělo smysl – hostinský buďto nic dalšího nevěděl, anebo nám to nechtěl říct.

„Děkuji,“ přikývl jsem ledabyle a z Kosových prstů vylétla třpytící se mince; majitel ji obratně chytil ve vzduchu a chápavě se vzdálil.

„Říkala, že se ještě uvidíme,“ zahučel jsem, aniž bych mluvil na někoho konkrétního. „Což, možná měla pravdu… A potom, Matičko Cchi, dostaneš své záznamy zpátky.“

Pak jsem se otočil k an-Taniovi: „Chvíli se tu zdržíme.“

„Proč?“

„Jen tak… musím něco zjistit. Nastal čas navázat hlubší známost.“

Kos se na mě nechápavě podíval. Vskutku, o jakém zjišťování a o jakých známostech jsem mohl mluvit, když v karavansaraji kromě nás a majitele zřejmě nebylo živé duše?

Já jsem však věděl přesně, co je potřeba zjistit… A hlavně od KOHO!

Nespěšně jsem se zvedl od stolu – jakýpak spěch po takové snídani! – a vydal se zpět do našeho pokojíku. Stále ještě nic nechápající Kos mě následoval. Posadil jsem se na nízké lůžko a opatrně jsem vedle sebe položil Džutteho a Saie Druhého, načež jsem si zhluboka povzdechl a pravou rukou se dotkl jílce Jednorožce.

„A ty, Kosi,“ oslovil jsem okamžik předtím an-Taniu, který se už rovněž chystal usednout na lůžko, „popadni končíř a trochu si zacvič. Támhle visí na zdi mé brnění – tak do něho bodej a u toho si představuj, že v něm jsem já. Nebo někdo jiný. A zkoušej se nezastavovat. Vždyť když mám já – nebo někdo jiný – na sobě železo, nemůže se nikomu přihodit nic zlého. No jen do toho, do toho, neostýchej se…“

A – zvláštní to věc! – Kos skutečně poslušně uchopil Zarrahída a udělal krok ke stěně, na níž viselo al-Mutanabbího brnění.

A já okamžitě zapomněl na Kosa, brnění i na Zarrahída, neboť jsem se spolu s Jednorožcem ponořil do rozhovoru Zářných.

Tentokrát se mí přátelé rozhodli změnit taktiku a přejít od biče k cukru.

„Poslyš, Vidlorohý!“ řečnil Odlomek. „Vždyť ty jsi nakonec docela šikovný. Vždyť ty když chceš, tak opravdu hodně zmůžeš! Včera byla ta naše Beseda tak parádní, že vůbec nemám slov…“

Saiovi se chvála evidentně zamlouvala, a kvůli „Vidlorohému“ se zřejmě rozhodl neurážet, což byla naprosto správná volba, protože jinak by musel mít Džuovi za zlé každé druhé slovo.

Stejně jako já svého času Drůdlovi…

„To se ví, že zmůžu!“ prohlásil polichocený Sai chvástavě a já se nehlučně rozesmál. „Kdyby se ještě Zarrahídovu Nosiči jaksepatří nastavila levá ruka, honili bychom vás tady po nádvoří, jak by se nám zachtělo! I tebe, Odlomku, i Roha Jediného, i toho vašeho napůl železného Nosiče! I tu pitomou hůl, tu s rolničkami…“

Cítil jsem, že Tuan-ťien má co dělat, aby na perníček pochvaly nenamazal něco podstatně méně chutného než arašídové máslo; ostatně, i samotný Džutte určitě měl na konci čepele další jedovatou poznámku, ale když už se mí Zářní jednou zhostili takové role, bylo potřeba ji dohrát pěkně až do konce.

„A to jste všichni takoví… takoví hrdinové? Myslím vás, co jste byli v Šulmě?“ zeptal se Jednorožec se skrytým výsměchem v hlase, jenž ovšem Saiovi zřejmě neunikl.

„Běž s tím do pochvy!“ zavrčel Sai. „Hrdinové… Kdybys tam strávil jenom jeden jediný den, hned bys pochopil…“

A pak zmlkl, aniž by dokončil větu.

V tu chvíli jsem nevydržel a Jednorožec souhlasně cinkl, dávaje se mi plně k dispozici.

„A tak jste se rozhodli udělat hrdiny z nás!“ Ze strany Mě-Jednorožce to nebyla otázka, nýbrž řada slov pronesených s důrazem. „Ve jménu naší záchrany před Šulmou jste ji zavlekli sem, abychom i my pochopili…“

„Ano!“ divže nevyjekl Sai, když vtom mu to došlo: „Kdo je to? Kdo to řekl?! To jsi byl ty, Zarrahíde?!“

Sai byl velmi vyděšený a já si uvědomil, že když mluvím skrze Jednorožce, Tuan-ťienovi se silně mění, abych tak řekl, hlas – znění, intonace, zabarvení i všechno ostatní. A nezáleží na tom, že hovoří prostřednictvím úplně jiných zvuků než já – hlas se mu mění tak jako tak.

Nejspíš stejně jako mně, když nemluvím já, a dokonce ani Já-Jednorožec, nýbrž Jednorožec-Já.

„Ne,“ řekl končíř a rozpačitě mi břinkl o brnění. „Podle mě to byl Jednorožec.“

„A proč teda měl takový hlas?!“ Zdálo se, že je Sai opravdu notně vyveden z míry. „To se snad přehřál, nebo co?“

„Je to proto, že nemluvím já… nebo přesněji, ne tak docela já,“ ozval se již Jednorožec-Já. „Říkal to Čen Ankor, ten, koho nazýváš mým Nosičem.“

„To já ho nazývám různě,“ přisadil si samolibě Odlomek. „Fantazii mám bohatou… až chorobně, dalo by se říct.“

„To jste tu všichni spadli z kovadliny?!“ zaječel nešťastný Sai. „Jak by nějaký Nosič mohl mluvit se mnou, se Zářným?! Jak by vůbec mohl…“

„Ale může, může,“ přerušili jsme ho současně já i Džu.

„My toho totiž můžeme spoustu,“ pokračoval jsem již sám, bez Odlomka, vědom si toho, že ani šaškovi neuškodí, když si mě poslechne, obzvlášť má-li takovou fantazii. „Vy, Zářní, kterým jsme my říkali zbraně, i my, lidé, které jste nazývali svými Nosiči – každý z nás se domníval (a stále se domnívá), že právě jeho rod vládne světu, zatímco všichni ostatní – ti odlišní – jsou jen služebníky koruny stvoření, čili jeho. Což… jsem připraven odpustit Nodačimu a jeho Nosiči… zatraceně, ne! Chtěl jsem říct jeho majiteli… poslyš, Jednorožče, neurážej se…! Zkrátka, jsem připraven jim odpustit svou useknutou ruku, protože z vůle osudu jsem já, člověk, který v ruce nejednou třímal meč, nakonec potřeboval ruku železnou, nemožnou, abych ji mohl jako sobě rovnému podat Zářnému! A není to koneckonců jedno, kdo z nás vládne světu?! Tím spíš, že vy jste ze Šulmy přivezli zárodek takového světa, jemuž rozhodně nestojí za to vládnout… Vlastně se v něm ani nechce žít!“

„A ty si myslíš, že mně se chce?!“ přerušil mě zaníceně Sai. „Když jsem probodl svého prvního, divže mě to… divže mě to nezlomilo! Potom, pravda, to začalo být snazší, ale stejně…“

Sai se odmlčel.

„Mám pocit,“ prohlásil posléze, „že se mi teď snad boční vousy zavážou do uzlu. Nebo se stočí do spirál. Nebo ještě něco… Jak jsi to říkal, že se jmenuješ? Samozřejmě jestli vážně nejsi Jednorožec.“

„Čen. Čen Ankor.“

„A jsi opravdu… člověk? Který je jakoby Nosič, ale přitom člověk?“

„Jakoby ano,“ opáčil jsem maličko posměšně.

„A teď se mnou nemluví Jednorožec, ale ty? Skrz tu tvou… železnou ruku?“

„Tak tenhle říkal mně – mně! –, že jsem tupý!“ nevydržel to už Džutte. „Jistěže mluví skrz ruku, skrz ruku mluví, přece ne skrz nohu! Tak co, kdo z nás dvou je teď tupý?!“

Ohromený Sai ponechal tento slovní výpad bez povšimnutí – a podle mého názoru dobře udělal.

„Nejspíš bys mě tedy měl nenávidět,“ zachvěl se slaboulince.

„Nejspíš bych měl. Ale nemohu. Tak zaprvé, teprve nedávno jsem zjistil, že zbraně – promiň mi ten výraz – lze nenávidět stejně jako člověka. A zadruhé, já a Jednorožec jsme se už sice naučili zabíjet, ale zato s nenávistí se nám už tak dobře nevede – přinejmenším má-li to být nadlouho a se vší vážností. Nejsme na to připravení… A to se nám přitom poslední dobou dostalo opravdu solidní přípravy! To, co jsi udělal ty a tobě podobní, byť vás k tomu vedly ty nejušlechtilejší pohnutky, vždyť i to je Cesta. Cesta meče… naneštěstí. A nechť je k vám milostiv pyšný zbrojíř Masúd, vy nešťastní Zářní, kteří jste navštívili minulost…!“

„Děkuji,“ zašeptal Sai stěží slyšitelně. „Kdepak, Jednorožče, tohle vážně nejsi ty… ty jsi zlý, zato tenhle… tenhle je hodný. Rozumí mi…“

‚No tak to vidíš,‘ rozesmál se hluboko v mém nitru Jednorožec. ‚Čen Ankor, oblíbenec zbloudilých Zářných. A jeho zlobný meč…‘

„Kolik vás zbylo?“ zeptal se Jednorožec Saie, aniž by čekal na mou reakci.

„Šest. Když počítám i sebe. Šest Zářných a pět Nos… eee… pět člověků. A proč to chcete vědět? Abyste nás mohli snáz najít, mám pravdu?! A pěkně po jednom nás pozabíjet?!“

Bylo však patrné, že Sai vrčí jen tak pro pořádek, ovšem sám vlastním slovům příliš nevěří.

„Zrezni, ty tupoune!“ zařinčel Džutte. „Chceme to vědět, protože je potřeba něco podniknout! Jinak sem vážně vtrhne ta tvoje Šulma, a my tu jsme všichni, abych tak řekl, pohostinní… Anebo naopak s vaší pomocí obrátíme tu svou pohostinnost naruby a pak místo čekání sami vyrazíme do Šulmy, abychom si tam vyřídili účty! Musíme přemýšlet, přemýšlet. Vy, my, prostě všichni…“

Sai se bál. Bál se uvěřit. Jenomže neměl na vybranou. Zaprvé ho už zmáhala samota, a tak vášnivě toužil někam patřit, znovu se začlenit do společnosti; ba co víc, Sai měl evidentně zálusk na Kosa. Ztráta Nosiče – abych zabránil dalším zmatkům, rozhodl jsem se tento termín přijmout bez urážení se a dalších hloupostí –, tak tedy, ztráta Nosiče není, jak asi sami chápete, žádná legrace.

No a zadruhé, pokud jsme přece jen sami podvodníci a lumpové, musel Sai počítat i s onou neblahou alternativou, v níž figuroval vytáhlý nemytý Nosič v plátěných kalhotách, který s pomocí Saie Druhého nakládá na dvoukolák – no co byste čekali? – ano, tak přesně to na něj nakládá…

A tak Sai, jak říkávají ajjarové, kabírští strážníci, kápnul božskou. Dost možná i on sám už dlouho snil o tom, že se o to s někým podělí.

Na druhou stranu, tolik toho zase nevěděl.

Saiovo vyprávění o jeho pobytu v Šulmě téměř věrně kopírovalo osudy Nodačiho, tak jak je Jednorožci vylíčil zesnulý Dětský učitel, anebo osudy Asahira Liho, Nodačiho Nosiče, jak mi o nich vyprávěl zesnulý Drůdl – to už záleží na vás, protože o tohle tu nejde.

Ani trochu.

Zato po jejich úniku ze Šulmy…

Zůstalo jich devět. Devět Zářných a sedm Nosičů. Těch, kteří dokázali dojít do Šulmy a pak ze Šulmy odejít, těch, kteří tam zanechali část svého života a část cizí smrti; devět Zářných a sedm lidí, hned dvakrát překonavších Kulchán…

Bylo jich málo. Hrozně málo.

A tahle malá hrstka stála na hranicích Meilanu, před sebou cesty do Kabíru, Durbanu, Loulez a Charzy, za sebou pak v pustinných dálavách ztracenou Šulmu a v ní hrozivého Džamuchu Osmirukého a rovného krátkého Cinquedeu, Zářného, pro něhož zabíjení nebylo nepříjemnou nutností, nýbrž posláním.

A byli tam také Šulmité, provolávající Džamuchovi slávu, a jejich Divoké čepele.

Uprchlí Zářní i Nosiči už věděli, co to znamená.

A věděli také, že jejich úkol je stejně nevyhnutelný jako beznadějný. A také že je děsivý, tenhle jejich úkol. Děsivý právě ve své nevyhnutelnosti a beznadějnosti. Neměli však jiné východisko. Pokud nějaké existovalo, oni ho nedokázali najít.

Rozdělili se. Nodači, Šótó a tři Saiové se vydali do Kabíru. Až k zešílení ostrá šavle Kunda Wong a její společník, velice rovný a velice tvrdohlavý obouruční meč Clay (který z nějakého důvodu dával přednost této zdrobnělině před svým celým jménem Claymore), vyrazili do Charzy.

S největší pravděpodobností to byl právě jeden z nich, kdo zavraždil přítele Emracha it-Baššára, předchozího Nosiče Pouštního páse.

Dvoubřitá sekyra z rodu Labrys, na jejíž celé jméno ani na přezdívku si Sai nedokázal vzpomenout, i neústupný Akinakés Džang zabočili o něco dál na západ, aby se kolem Haffy a Orazmu dostali do Loulez.

Byly to ovšem jen přibližné trasy, které směl každý z nich v případě nutnosti kdykoli změnit.

Dohodli se, že se za půl roku setkají v Meilanu – tedy alespoň ti, kteří tou dobou ještě budou naživu. No a to, co se pak zanedlouho odehrálo v Kabíru, jsme já, Jednorožec a Džutte už stejně věděli, takže Sai pouze obohatil celkový obraz o několik málo významných detailů. Nakonec se dle Saiových slov Nodači vydal do Meilanu napřed, zatímco tři Saiové a Šótó… Hm, tady je vše jasné.

A to bylo vlastně všechno, co nám Sai Druhý mohl povědět.

Věru toho nebylo moc.

Pravda, nyní jsme přesně věděli, s kým máme tu čest. A znali jsme také čas setkání. A místo.

Mei-lan.

5

Mlčky jsem seděl, zvažoval to, co jsem si před chvílí vyslechl, a dumal nad tím, jaký (pokud vůbec nějaký) užitek nám mohou nová zjištění přinést. Jednorožec, Odlomek i Sai Druhý byli rovněž zticha. A vtom…

A vtom kdosi promluvil.

Nejprve mi vůbec nedošlo, kdo to říká, ale po prvotním překvapení jsem pochopil, že to není nikdo jiný než končíř Zarrahíd.

Můj majordomus.

Chci říci meč mého majordoma.

Či přesněji – majordomus mého meče a meč mého majordoma.

Či ještě přesněji – bývalý majordomus… no a tak dále.

„Vy tedy válíte!“ prohlásil Zarrahíd obdivně, když naposledy zařinčel o náprsní disk brnění; až jsem měl pocit, že končíř spolu s mými službami opustil i vybrané způsoby chování a mluvy. Napadlo mě, zda je taková proměna vůbec možná – srovnám-li naše majordomy před a po propuštění –, ale asi vážně nejsem ten pravý, kdo by měl hovořit o nemožném…

„Vy teda válíte! Jste fakt dobří, jak jste si ho omotali kolem jílců! A on vám všecko vyžvanil…! Pašáci jste, nemám slov!“

Stěží mi stačilo dojít, že je praktický končíř přesvědčen, že vychytralý Jednorožec celou dobu schválně měnil hlas, aby oklamal důvěřivého Saie, když vtom se ozval další hlas, který mě málem definitivně připravil o rozum.

„Nemám zaběhnout pro lékaře?“ zeptal se tento hlas. „S kým si to povídáš, Čene? Snad se ti nezjevil Ušatý démon U?“

„Já? A s kým že si to povídám?“ Bylo to to první, co mi přišlo na mysl.

„No jo, přesně na tohle se tě ptám! Sedíš tu už dobrou hodinu a blouzníš s otevřenýma očima… Huhláš si cosi o jakýchsi Zářných, jak jím jménem lidstva z nějakého důvodu podáváš svou železnou ruku…! No zkrátka takové věci. Já samozřejmě chápu, že jsi v noci málo spal, a pak ještě ta protivná babizna… Tak co, mám skočit pro lékaře, nebo ne?“

Vida! Takže během rozhovoru se Zářnými jsem leccos vyslovoval nahlas. A účastný an-Tania dospěl k závěru, že to v hlavě nemám tak docela v pořádku. Ostatně, ještě nedávno bych nejspíš k témuž závěru dospěl i já sám.

Vypadá to, že zase budu muset přesvědčovat. A to oba dva naráz. Navíc tenhle páreček – Kos se Zarrahídem – není zrovna dvakrát důvěřivý.

Zhluboka jsem se nadechl a promluvil. Nahlas na an-Taniu a skrz Jednorožce na Zarrahída. Ve své řeči jsem nezřídka škobrtal, neboť jsem se snažil mluvit tu střídavě, tu zase na oba najednou; právě teď bych se opravdu hodně potřeboval rozdvojit. Třeba bych měl vypít korbel nebo dva a pak se podívat do zrcadla – co když se vážně rozdvojím?

Na světě se dějí i divnější věci!

A náš rozhovor vypadal přibližně následovně…

„Já lékaře nepotřebuji, Kosi. S hlavou mám všechno v pořádku. A to, co jsi slyšel, nebylo blouznění. Skutečně jsem si povídal se Zářnými. Co jsou zač? No, naše zbraně… (‚Ne, Zarrahíde, to není Jednorožec. Nebo přesněji, není to jen Jednorožec. A vůbec, udělej si na záštitě uzel a poslouchej bez přerušování, když se ti lidé snaží něco vysvětlit! Li-dé! Co jsou zač? No, vaši Nosiči…“,‘ ) Ne, už jsem ti přece říkal, že lékaře nepotřebuji! No ano, tvůj končíř taky! A přestaň se na mě tak soucitně koukat! Ech, zbytečně jsem tě propouštěl, zbytečně… Dřív bych ti jen přikázal, a ty bys uvěřil…! (‚Ale no tak, zatraceně, to už je snazší přesvědčit tři Saie, než jednoho takového nedokovaného končíře… A nezačínej, nezačínej zase s řečmi o kovárně, kde mě diskrétně ošetří! Nikdo tady tu tvou kovárnu…‘).

„Nediv se!“ vložil se do toho Odlomek. „Je tupý, tím to je!“

„Já že jsem tupý?“ rozčílil se Zarrahíd. „Ty jsi tupý!“

„Tak to ani náhodou!“ zvolal Odlomek vítězoslavně. „Já jsem to totiž, abys věděl, pochopil hned napoprvé! Takže vy všichni tady jste tupější než já! No, snad kromě Jednorožce! Ten je stejný Jako já. Ostrý…!“

„… ale ne, Kosi, ne, vážně jsem tajně nepil! Vždyť jsme společně srkali čaj! Ech, aby ses utopil v posvátném jezírku! Povídám ti, že jsem nepil! Sám přece víš, kolik toho do sebe musím nalít, abych měl vidiny! Pravda, zas míň než Koblan, ten snad ani vůbec… ale to je jedno, o to teď nejde. Jsou živí, povídám ti, živí jsou, i když železní! Co máš pořád s tím lékařem…! (‚Hej, Zarro, to jsem já, Čen! Kašlu na to, že mi nevěříš… já sám už taky ničemu nevěřím. Víš ty co – ten tvůj Kos je vážně jenom Nosič! Co kdybych ti našel jiného, ne tak tvrdohlavého…? Nechceš? No jak si přeješ…‘) Kosi, ty umíněnče, pořád mi nevěříš?! Dobře, tak já ti teď hned dám důkaz! (‚Zarrahíde, tak ten tvůj o tobě povídá, že jsi kus železa! A nic víc. Správně, sám bych se na tvém místě taky urazil. Poslyš, nevíš náhodou o Kosovi něco, co neví nikdo jiný? Ne o jeho dědečkovi, radši přímo o Kosovi… aha, to by šlo… tá-ák… to jako vážně?! Přímo tebou že mlátil?! jsi pašák, Zarro, tak se na ně musí, na tyhle nedůvěřivé Nosiče…!‘) Dobře, Kosi, vzpomínáš si, jak jsi v dětství, mohlo ti být tak osm, málem zlomil svůj končíř?! No ano, vím to, vím… a co má být, že jsem tehdy ještě nebyl na světě? Však mi to taky pověděl tvůj končíř! Zarazil jsi tenkrát Zarrahída do škvíry v kamenné zídce, ale nemohl jsi ho vytáhnout, a tak jsi půl hodiny plakal na celý dvůr, dokud nepřišel tvůj otec a nedal ti přes zadek! Taseným končířem. Naplocho… (‚Poslyš, Zarro, a který Nosič byl nejlepší – náš Kos, jeho otec, anebo děd? No ano, chápu, že záleží na tom, v čem… Tak to je dobře, že Kos. Ach, tak on se podobá dědovi…! Vidíš, taky jsem si už říkal, že se podobá dědovi, jenomže tomu mému. Vzpomínáš si, jak v noci poskakoval po nádvoří se Saiem v levé ruce? Ještě aby sis nevzpomínal… Říkáš, že jinak by to nebylo pohodlné… No dobře, o tomhle se radši pobavme později…‘) Tak, a máš to, Kosi! A kdo tu teď potřebuje lékaře?!“

„Hoďte mě do posvátného jezírka!“ Na nic víc se otřesený Kos nezmohl.

A s nefalšovaným strachem se podíval na vlastní meč.

6

V naší společnosti nakonec zůstal jen jediný nevěřící, a tím byl Zarrahíd. Jeho už jsme přesvědčovali všichni společně. K tomuto snažení se připojil dokonce i polepšený Sai Druhý, a Kos – jakmile si ode mě vyslechl volné převyprávění Saiova příběhu – zahořel k Saiovi nepřekonatelným soucitem, načež skrze Mě-Jednorožce popsal svému neústupnému končíři několik natolik intimních podrobností z jejich společného soužití, že zatvrzelý Zarrahíd ihned odvrhl teorii o zrezivělých záštitách a mozcích a pochopil, že si z něho nikdo z přítomných opravdu nehodlá dělat legraci.

Ale i když si legraci nikdo nedělal, smíchu jsme si všichni užili ažaž. Nejvíc Odlomek, jehož jízlivé poznámky sehrály důležitou roli v Zarrahídově zasvěcení.

Musím uznat, že to věru není nic jednoduchého – přesvědčit ať už člověka, anebo Zářného, který zarputile odmítá uvěřit. Obzvlášť když vás všichni využívají jako překladatele a vy se ještě k tomu snažíte doplnit i pár vlastních slov. Závidím Šulmitům – tedy pokud je pravda, že jejich zbraně nemají vlastní rozum…

Nakonec jsem jím všem prchl – to abych se navečeřel, protože čas oběda už dávno minul – a Kos se ke mně zakrátko připojil, zanechav Zarrahída ve společnosti jeho Zářných přátel. Z toho všeho mu (Kosovi, ne Zarrahídovi) šla hlava kolem, a tak si během večeře v zájmu udržení duševní rovnováhy hojně zavdával vína ze džbánu. A protože mi v hlavě rovněž neustále řinčely navzájem se překřikující hlasy Zářných, nikterak jsem za Kosem, co se džbánů týče, nezaostával. Výsledkem bylo, že nám na sklonku večera začaly hlavy znovu jít kolem, i když tentokrát z odlišného důvodu.

Vrátili jsme se do pokojíku, abychom pokračovali v rozhovoru, ale místo toho jsme se svalili na lůžka a usnuli.

7

Podle mě Kos snad ani není člověk.

Podle mě to musí být vzdálený příbuzný boha vinařství, rudonosého Jüa. Nebo blízký příbuzný Anebo dokonce samotný Ju. Tak či tak, kocovinou nikdy netrpí. Zatímco jsem teprve s obtížemi rozlepoval pravé oko, Kos se už stačil umýt, obléknout se, oholit se, nasnídat se dole v jídelně a vrátit se; nyní pobíhal sem a tam po našem kamrlíku, přičemž nadskakoval a mával rukama.

„Vstávejte, Vyšší Čene!“ švitořil Kos jako za starých dobrých časů. „Vstávejte a radujte se ze života. Tak třeba já se raduji a řekl bych, že se raduje i majitel tohohle vepřína, protože ze mě vytáhl půldruhého dináru navíc! Ale to nic, to nic, ta věc za to stojí…! A že to je nějaká věc!“

Zašilhal jsem po Kosovi ještě ne zcela rozlepeným pravým okem a zahlédl v jeho rukou něco zeleného a lesklého, připomínajícího křížence pláště a chalátu.

„Co je to, Kosi?“ zasípal jsem.

„Opravdová orazmská marlotta,“ nasadil Kos poučný tón. „Takže tě to dohromady bude stát půldruhého dináru za šaty a dva dináry za služby… Ale věř mi, že kdejaký Kabířan by za takovou úžasnou marlottu nelitoval všech svých životních úspor! Je skoro škoda, že ji bude nosit takový Nosič, jako jsi ty… Tak vstávej, no tak vstávej už, přestaň na mě jenom zírat…!“

Protáhl jsem se a zavadil o Jednorožce, ležícího napříč lůžka.

Neměl na sobě pochvu.

„Kdo to tam huláká?“ zařinčel z kouta nespokojeně Odlomek. „Zarrahíde, řekni svému Nosiči, ať je zticha!“

„Sám jsi Nosič!“ opáčil končíř nedůtklivě. „Odlomku jeden nenabroušený! Vždyť to je přece tenhle… Kos an-Tania, člověk. Můj osobní člověk. Rozumíš?“

„Rozumím,“ břinkl Džu zaraženě a zmlkl.

A o nějaké dvě hodiny později jsme už vyjížděli z karavansaraje. Přes brnění jsem měl přehozenou novoučkou marlottu, sytě zelenou jako jarní listí – nakonec se přece jen jednalo o plášť s kapucí, vyhrnovacími rukávy a důmyslným zapínáním na prsou, takže stačilo si jen dopnout oděv a přehodit si přes hlavu kápi (případně omotat přilbici suknem a změnit ji tak v turban), aby se ze mě stal téměř obyčejný člověk, nepřitahující všeobecnou pozornost.

Což bylo velice vhod. A dva dináry za služby si Kos nevzal.

Jeden ano.

Zářní se rovněž poněkud zklidnili a už se navzájem nepřerušovali ani se nesnažili vložit do hovoru všichni najednou – ostatně, také já sám jsem začínal pomalounku přivykat této dvojité komunikaci.

Cesta navíc ubíhala o dost veseleji – bylo nás teď koneckonců hned šest.

Když jsme se dostali k Haffě, aniž bychom zažili cokoli zajímavého, bez zajíždění do města jsme prudce zabočili na severovýchod a o další den později jsme se připojili ke karavaně firůzských kupců, mířící do Meilanu.

‚Mei-lan!‘ zvonila o cestu kopyta mého koně. ‚Mei-lan, mei-lan, meilan, mei…‘

ČÁST PÁTÁ

ZÁŘNÍ A LIDÉ

Pět modliteb denně neznamená nic pro čepel starého meče,

to jediné, po čem lační, je krev, a těžko ji prolévat vkleče!

Před oním zlým mečem v bitevní vřavě nechrání ani štít,

i ten prorazí, bude-li chtít – roztříští a nechá hnít.

Já na blesky z nebes zapomínám, vždyť sám v dlani svírám blesk, a krví nasáklá země dlouho po deštích nepozná stesk…

– Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí

Kapitola třináctá

1

Šedivé kamenné kvádry prastarých hradeb, stlačené do jediného monolitu, se zvolna přibližovaly, přičemž se postupně vynořovaly jak před našimi zraky, tak i z hlubin mé paměti. Tyto dva obrazy – dávný a současný – se navzájem překrývaly a téměř beze zbytku si odpovídaly. Vypadalo to, že si všemohoucí čas při pokusu o ohlodání těchto hradeb neslavně vylámal zuby.

To ho však neupokojilo. Vždyť nakonec to vždycky bude on, čas, komu připadne poslední slovo…

Koně vázli v kyprém písku; mnozí jezdci následovali našeho příkladu a sjeli z dlážděné silnice, aby zdolali povlovný pahorek a z jeho temene shlédli na nedobytný Mei-lan. Zářní spolu vesele rozmlouvali a Čenova pravá ruka spočívala na mém jílci (jak už se to mezi námi stalo zvykem), takže jsem mohl slyšet rozhovory lidských členů karavany, diskutujících o přednostech i nedostatcích současného karavan-bašiho – hubeného a šlachovitého Nosiče, za jehož zády se věčně pohupovalo krátké a nemluvné kopí Rochin – a také se radujících konci dlouhé, byť nepříliš vyčerpávající cesty.

Poslouchal jsem je jen na půl čepele; stále jsem se totiž nedokázal přimět, abych uvěřil tomu, že před sebou skutečně mám Mei-lan.

Má vlast. Pravda, ukován jsem byl v Horní Weji, ale stejně je to má vlast.

Kterou jsem neviděl dobrých sto let.

A také je to vlast Čenových předků, rodiny Ankorů Wejských, dědičných vanů Meilanu.

Kterou Čen neviděl nikdy.

Cesta, jež vedla přibližně čtyřicet výpadů od úpatí pahorku, ústila do hlavní městské brány, nesoucí název Šulchara, čili „Prvopočátek“.

Tohle jsem si pamatoval.

Starodávná brána, okovaná působením času ztemnělou mědí, byla otevřená dokořán a v otvoru Šulchary, jímž by vedle sebe dokázalo projet i devět či deset jezdců, se rýsoval početný dav vítajících. Na slunci se třpytily rozrušeně se pohupující hroty trojzubců, kopí a halaparten a Čenovi se až dělaly mžitky před očima z pestrobarevnosti slavnostních úborů a svátečních pochev; několik lidí mávalo praporci, na nichž byly vidět jakési hieroglyfy, ale na tak velkou vzdálenost se žádný z nápisů nedal přečíst.

Bylo to všechno moc krásné. Pravda, nějak jsem si nevzpomínal, že by se karavanám v Meilanu běžně dostávalo takového přivítání. Došlo snad během mé nepřítomnosti k tak razantní změně obyčejů? Nebo se karavany staly větší vzácností? Zvláštní je to, zvláštní…

Čen byl rovněž překvapený, i když méně než já – jelikož Mei-lan dosud nikdy nenavštívil, považoval celý ten rozruch pouze za součást nějaké jemu neznámé místní tradice. Když jsem mu sdělil, že tomu tak není (nebo že tomu tak alespoň nebylo před sto lety), Čen se zamyslel a přitáhl svému koni otěže.

Kos se Zarrahídem a Saiem Druhým se zastavili vedle nás.

„Musím říct, že takové přivítání se mně zamlouvá!“ ušklíbl se an-Tania samolibě. „Hned je vidět srdečnost a vlídná povaha místního lidu…!“

„Mně v zásadě taky, ale moc se mi nechce lézt do takové tlačenice,“ opáčil Čen a já s ním naprosto souhlasil.

Zato však nesouhlasil Sai.

„A to jako proč?“ rozčílil se, jakmile jsem přeložil rozhovor lidí do jazyka Zářných. „Já už mám těch honáků od karavany až po jílec! A tam je aspoň trocha různorodosti… Jen se koukněte, támhle je u pravého křídla brány docela ucházející šavle! Podívejte se na tu její křivku!“

„Šavle je to samozřejmě jaksepatří,“ podpořil ho Odlomek znaleckým tónem. „Je to sice nejspíš to jediné, v čem se co do vkusu shoduji s Vidlorohým, ale samotnému by mi taky nevadilo to tam omrknout víc zblízka…“

„Zato mně by to vadilo!“ zazvonil dosud mlčící končíř. „Jednorožče, vezmi si Čena a pověz mu, ať odtáhne i toho mého… Kosa, no a všechny ostatní taky! A pro milovníky tlačenic bych měl jeden návrh – nenápadně vjedeme do města jinou bránou, připlížíme se zezadu a nejprve zjistíme, co vůbec vězí za takovým přivítáním! Domluveno? Vždyť bychom se v takové mačkanici mohli snadno ztratit…“

Čen se Zarrahídovým názorem poctivě seznámil an-Taniu, který si pak změřil pohledem složitou černou záštitu svého končíře a nakonec přikývl na souhlas. Džu prohlásil, že se znenadání zamiloval do ticha a klidu, a tak jediným nespokojencem zůstal Sai; ten však, jelikož byl ve zjevné menšině, nijak neprotestoval.

Mám pocit, že to Džua dokonce trochu zamrzelo.

Karavana se nám již mezitím stačila vzdálit, přičemž zvedla obrovský oblak prachu, který nás ukryl před zraky vítajících. Napnul jsem paměť a vybavil si, že se podél severozápadních hradeb města táhne okružní cesta a že by se asi půl parasangu od šulchary měla nacházet další brána.

Na některé věci se nejspíš nedá zapomenout…

Zabočili jsme tedy doleva a začali se postupně vzdalovat davu, který se tlačil kolem „Prvopočátku“.

2

Západní brána – podstatně skromnější a dokonce maličko nachýlená – byla rovněž otevřená, ovšem místo davu s praporci se v ní jen líně nudila čtveřice strážných halaparten Jüe, zatímco čtveřice lidských strážných stejně líně hrála v kostky, přičemž seděla přímo na písku u brány.

Když jsme se přiblížili, nikdo se ani nepohnul.

„Zboží vezete?“ otázala se jen tak pro pořádek krajní levá halapartna, třebaže podle našeho skromného nákladu muselo být jasné, že s sebou žádné zboží nemáme.

Čen ze mě sundal ruku a já jsem se s čistým svědomím pustil do rozhovoru se Zářnými, zatímco lidi jsem nechal na starost Čenovi a Kosovi.

„Ne,“ opáčil jsem stručně a pánovitě.

„Jüe Tahiro,“ představila se halapartna pro všechny případy po kratičkém zamyšlení. „Velím této hlídce. Odkud jedete?“

„Z Kabíru,“ řekl jsem stejným tónem. Strážní sice byli mladí a nemohli si na mě pamatovat, ale pro jistotu jsem jím stejně nesdělil ani své neosobní rodové jméno.

Beztak je to poznat. A když se zeptají, povím jím ho.

Možná.

„Z Kabíru?“ podivila se upřímně Jüe Tahiro. „A co to, že nejedete přes Šulcharu?“

„Nemáme rádi rozruch,“ pronesl Zarrahíd znenadání natolik velitelským tónem, že se Tahiro mimoděk trošičku napřímila a přestala zádumčivě pohupovat žíněným bunčukem. „Karavanu přivítají i bez nás. Nějaké další otázky?“

Druhá halapartna, stojící vedle Jüe Tahiro, se opřela o rameno přistoupivšího Nosiče – dohola ostříhaného strážného, jenž si otíral zpocenou hlavu pruhovaným šátkem.

„To nevítají karavanu,“ nasadila hned poučný tón. „Karavana jako karavana, proč by ji měl někdo vítat…? Uvítání patří samotnému Jednorožci z Meilanu a jeho železnému Nosiči, Čenovi s rukavicí!“

„A na nás padl los, abychom trčeli tady,“ dodala Jüe Tahiro. „Taková nuda… Jednou za život se naskytne šance podívat se na živou legendu, a pak tohle!“

Napadlo mě, že si Čen v pravou chvíli hned zrána omotal přilbici kouskem hedvábí, takže teď vypadala jako turban se třpytivým vrškem, zatímco marlotta, zakoupená prozíravým Kosem, docela dobře ukrývala brnění. Snad jen ta ruka… či přesněji obě ruce v kroužkových rukavicích. Čenovým rukám však zatím nikdo nevěnoval žádnou zvláštní pozornost.

No jistě, jistě… očekávali přece železného obra s tesáky ze samých Jednorožců, ne úplně obyčejné Zářné s úplně obyčejnými Nosiči…

„Je to všechno?“ zeptali jsme se naráz Zarrahíd i já. „Pak tedy přejeme příjemnou službu!“

Čtveřice Jüe nám v odpověď zamávala bunčuky, Čen hodil vyholenému strážnému hrst mincí – třebaže to byly peníze kabírské ražby, vyholený je obratně a s viditelným potěšením chytil přímo v letu, přičemž nějakým zázrakem neutrousil ani jedinou – a poté jsme vjeli do Meilanu.

Pěkně v tichosti.

Ba i Odlomek se choval vcelku slušně.

3

Rozhlížel jsem se po okolí a mlčky se radoval. Mnohopodlažní pagoda s vyřezávaným ažurem stropních konstrukcí, rovné a hladké dláždění, fontána ve tvaru skákající ryby, chrám Nebeského kladiva na náměstí… Támhle za tím krámkem bydlívala rodina Rovných mečů Ťien Tai-šen, spolu s jejímiž potomky jsem dva roky studoval u přísného a nevlídného bručouna Paty s příčným jílcem a něčím, co připomínalo současný Čenův nátepník, místo záštity. Tolik roků uplynulo a tolik Nosičů zemřelo (doufám, že přirozenou smrtí)! Nejspíš tu teď žijí jejich pravnuci, zatímco nabručený Pata učí nové Zářné…

Z nás všech jsem Mei-lan pořádně znal jen já – tedy dalo-li se tomu říkat pořádně, když jsem zde strávil třikrát méně času než v Kabíru. Čen a Kos se mohli jen zkoumavě rozhlížet, sžíráni zvědavostí; Sai zde sice byl před půlrokem, ale jeho návštěva během cesty ze Šulmy do Kabíru neměla dlouhého trvání, a tak si skoro nic nezapamatoval; Odlomek dle vlastních slov pobýval v Meilanu tak dávno, že se od těch dob nezměnily snad jen městské hradby (napadlo mě, že Džuovi v tom případě musí být aspoň pět set let, spíš víc) …

Zarrahíd mlčel a předstíral, že ho Mei-lan ani trochu nezajímá, ale s ním bylo beztak všechno jasné.

„Kam teď?“ zajímal se Sai po další zatáčce.

„Do rodinného sídla Wejské větve rodu Vyšších Tuan-ťienů,“ odpověděl jsem Já-Čen, když se mého jílce dotkly železné prsty. „Anebo, chceš-li, do domu dědičných vanů Meilanu Ankorů Wejských. To by mě zajímalo, jestli tam je všechno při starém?“

O půlhodiny později jsem si na tuto otázku sám odpověděl – ano, všechno bylo při starém.

Sídlo se během uplynulých desetiletí změnilo jen málo. Stále stejná nevysoká, ryze symbolická kamenná zeď s litinovými hroty po okraji; známá vzorovaná brána, vedoucí do stinného sadu, kde se kolem v dobře promyšleném nepořádku vysázených stromů a keřů vinuly úzké, bílým pískem posypané pěšinky. Ty vedly k letním pavilonkům a svátečnímu sálu, po jehož obou stranách se nacházely přístavby a hospodářské budovy různého určení. Přístavbu nalevo, jak jsem si pamatoval, obývali Nižší Zářní rodu a jejich Nosiči; za sálem se ukrýval kulatý altánek na břehu jezírka.

Za jezírkem pak začínala galerie, vedoucí k další dvoupatrové stavbě – a právě v jejím druhém patře žil před sto lety mladý a hloupý Jednorožec, jehož budoucnost byla tehdy světlá a bezmračná, zatímco minulost krátká a radostná. Celé sídlo se udržovalo ve vzorném pořádku, což mě nemálo potěšilo. I když, Zarrahíd hned poznamenal, že… No nic, nebudu opakovat, co přesně všetečný ex-majordomus poznamenal, ale půlka mé dobré nálady byla rázem tatam.

U vnější brány odpočíval mladý Nosič ve splývavém chalátu se stojatým límcem. Nemohl sice znát ani mě, ani Čena a už vůbec ne ostatní, ovšem vedle něho…

Čen si mě, poslušen neslyšné výzvy, bleskurychle posunul za záda a zakryl krajem marlotty. Ruku však ponechal na mém jílci, a tak jsem dobře slyšel za oba, přičemž jsem ale sám zůstával nepozorován.

Jednalo se o to, že se vedle mladého Nosiče třpytila na slunci stará obouruční sekera Lao Ta-fu – náš odvěký portýr, který by mě poznal hned na první pohled.

Zpod marlotty jsem viděl, kterak ctihodný Lao obřadně vítá hosty – ten se musí Zarrahídovi určitě zamlouvat! –, zatímco lidský vrátný se hromovým hlasem, jímž se zdi vyplašil celé hejno holubů, otázal:

„Co jste zač, urození páni, a co vás sem přivádí?“

Tímto oslovením znovu polichotil ješitnému Kosovi a vyloudil slabý úsměv na Čenových rtech.

I když mě napadlo, že Kosova ješitnost – stejně jako spousta dalších věcí – je dost možná jen předstíraná…

„Pověz nám, vážený,“ pronesl an-Tania s povýšenou shovívavostí, „zda jsme tu správně u sídla Ankorů Wejských, vanů Meilanu?“

„Jste,“ mrkl vrátný.

„Jste,“ zablýskl se Lao, když Zarrahíd slovo od slova, dokonce i se stejnou intonací – třebaže ho rozhodně nemohl slyšet – zopakoval Kosovu otázku.

Zahihňal jsem se pod marlottou, ale hned jsem zase ztichl a jal se rozhlížet po vnitřním nádvoří. Stály na něm četné stoly, u jezírka se na rožních otáčeli celí býci a vůbec všude vládl čilý ruch a pořádný lomoz.

Nepochybně se tu chystala nějaká oslava.

„Ale přece jen, urození páni, co jste zač?“ zopakovali Lao a jeho Nosič neústupně svou otázku.

„Jsme,“ opáčil Kos důstojně a vystrčil svou i bez toho působivou bradu, „jsme Čen Ankor Wejský a jeho majordomus, Kos an-Tania!“

‚Copak jsem toho lumpa nevyhodil?‘ pomyslel si Čen, ale nahlas nic neřekl.

„Právě na vás čekáme, Vyšší Čene!“ vyhrkl lidský vrátný prostodušně a postavil se před Kosem do pozoru.

Napadlo mě, že si Lao, který se stavěním do pozoru viditelně otálel, vybral pěkně natvrdlého Nosiče – vždyť samotná sekera by si při pohledu na mě nebo na kteréhokoli jiného Vyššího nikdy nespletla majordoma s pánem.

Ale možná jsem si to pomyslel jen z hloupé pýchy a Zarrahíd ve skutečnosti vypadá desetkrát impozantněji než já…

„Vyšší Čen je on,“ oznámil an-Tania neochotně vrátnému a kývl naším směrem.

Nosič si nedůvěřivě změřil pohledem Čenovu postavu – v tu chvíli však Čen odhrnul marlottu a posunul si mě na obvyklé místo. Nosičův pohled se upřel na Čenovu pravou ruku, zatímco Lao, který se neúčastnil rozhovoru lidí a jen se ostražitě díval tu na Zarrahída, tu na Džua se Saiem, mě okamžitě poznal.

„Vítám vás, Vyšší Tuan-ťiene!“ prohlásil Lao s maximální zdvořilostí. „Představte si, že váš příbuzný, Klouzající prst, hned zrána vyrazil k Šulchaře, aby vás přivítal. Nejspíš se už brzy vrátí…“

„Nejspíš,“ ozvalo se za námi. „Dokonce určitě. Buď zdráv, Jednorožče!“

Jeden ze dvou hlasů, které jsem uslyšel, patřil Zářnému – mně dobře známému staršímu příbuznému Tuan-ťienovi, přezdívanému Klouzající prst, stařešinovi a členovi Rady Vyšších, který se mi natolik podobal, že jednu dobu dokonce uvažoval o tom, že bude žít spolu se mnou a Besedovat párově, s využitím jediného Nosiče. Osud tomu však chtěl jinak a nakonec to byl právě jeho rozkaz, jenž mě přiměl opustit Mei-lan.

Druhý hlas byl hlasem člověka – muže přibližně v Kosově věku, jenž seděl na hřbetě klidné bílé kobyly.

To se ví, že to byl právě Liang Ankor-Kun, Nosič Klouzajícího prsta a Čenův příbuzný; jen slova „buď zdráv, Jednorožče“ nepronesl on, nýbrž Klouzající prst, protože Liang se s Čenem nikdy nesetkal tváří v tvář – a se mnou ostatně také ne, ačkoli se mnou se tváří v tvář vůbec setkat nedá, neboť žádnou nemám.

Zato Liang ji měl. Snědou tvář s pronikavýma očima a úsměvem, který na ní vypadal jako přilepený. Pravda, velmi pečlivě přilepený… a právě ona kombinace přísnosti a vlídnosti dokonce mimoděk probouzela určité sympatie.

„Zdravím příbuzného Čena,“ řekl Liang rozvážně a položil si levou ruku na srdce.

Díval se přitom na nás, ne na an-Taniu. Bystrý to člověk…

Čen v odpověď zvedl pravou ruku a já jsem mohl konečně pozdravit Klouzajícího prsta bez vyrušování ze strany lidí.

„Vypadáš báječně, Jednorožče,“ prohodil Klouzající prst s oslnivým úsměvem, když bylo všem obřadnostem učiněno zadost. „Jen jedno mi není jasné – jak se ti podařilo nám proklouznout? Vždyť jsme celou karavanu obrátili vzhůru nohama…“

„Copak Mei-lan nemá kromě Šulchary i další brány?“ odpověděl jsem na otázku otázkou. „Radši mi pověz, jak jste se vůbec dozvěděli, že sem přijedu, a to právě dnes? A kvůli čemu to okázalé přivítání?!“

Odpověď na tuto otázku zajímala nás všechny, a tak dokonce i Odlomek zůstával zticha a nepletl se do rozhovoru dvou dlouho odloučených příbuzných.

„Vždyť my už k bráně jezdíme pomalu týden,“ rozesmál se Klouzající prst. „Během čekání na vás jsme stačili probrat všechny drby přinejmenším desetkrát! Později mi určitě musíš osobně povědět, co z toho je pravda a co ne… No a dneska jsem se k Šulchaře nevydal jenom já s pár přáteli, ale skoro půlka města, protože z Farry se přiřítil posel, který vás předstihl bezmála o den, a oznámil všem, že ve farůzské karavaně viděl hrdinu Kabíru, meilanského Vyššího, hvězdu rodu Tuan-ťienů a toho nejproslulejšího Zářného v celém emirátu. A to tebe…! Hrdina se vrací domů po stoleté nepřítomnosti – jakého jiného uvítání by se mu tedy mělo dostat?!“

Zvonivě se rozesmál, ale hned po chviličce se zarazil: „A proč vás vlastně pořád zdržuji před bránou? Pojeďte dál!“

Klouzající prst mávl na Laa, načež se portýrův Nosič okamžitě rozběhl k vzorovaným křídlům, aby je otevřel.

„Co kdybys mi představil své společníky?“ šeptl mi můj příbuzný, když už jsme vjížděli do sadu a směřovali k letním pavilonkům.

„Omlouvám se!“ řekl jsem spěšně. „Pánové, jak už jste asi poznali, máte před sebou Klouzajícího prsta, stařešinu Rady Vyšších Meilanu a mého příbuzného! A toto je Odlomek Džutte, dvorní čepel Šešese farr-la-Kabír a ten nejmoudřejší šašek emirátu…“

„Alespoň někdo přece musí být moudrý, když jinak jsou všude kolem sami… Zářní,“ prohlásil Odlomek jakoby pro sebe, ale tak, že ho všichni museli slyšet.

„No tak vidíš!“ S předstíranou rozmrzelostí jsem pleskl koně do boku. „Co jsem ti říkal?! No dobrá… A toto je v Kabíru všemi vážený končíř Zarrahíd, můj…“

„Jeho majordomus,“ dokončil za mě stručně Zarrahíd.

Rozhodl jsem se nezdržovat u tohoto ošemetného tématu.

„A konečně Sai Druhý, můj dobrovolný společník, mimořádně zdatný v Besedách…“

Sai, který nerozpoznal ironii, důstojně a zároveň uctivě přikývl.

„Já bych vám pověděl, v čem je mimořádně zdatný,“ zabručel Džu; omezil se však jen na tuto poznámku a nic dalšího nedodal.

Mezitím jsme minuli pavilonky a zastavili se před slavnostním sálem.

„Nebudeš mít nic proti, když nějakou dobu pobudu u tebe?“ zeptal jsem se Klouzajícího prsta, třebaže jsem si byl předem jistý jeho souhlasem.

„Budu!“ opáčil nečekaně Prst, čímž mě uvrhl do naprostých rozpaků. „Docela dobře totiž můžeš pobýt i u sebe.“

„U sebe?“

„No jistě! Tady. Je to přece tvé sídlo! Copak vážně nic nechápeš, anebo to jenom předstíráš?! Vždyť tohle je wejské panství – a ty mě žádáš o povolení k pobytu?!“

No jistě, Prst měl samozřejmě pravdu! Z nějakého důvodu mi to vůbec nepřišlo na mysl… a navíc se toho během uplynulého století mohlo tolik změnit! I když, při pohledu na sídlo by se dalo předpokládat, že čas v Meilanu stojí, nebo že dokonce leží a tvrdě spí.

A vůbec – když jsem odsud odjížděl, byl jsem pouhým mladíčkem, kterého mnohem více zajímalo umění Besedovat než umění vyznat se v dědičných právech.

„A co ty?“ zeptal jsem se poněkud zmateně.

„Já mám svůj dům. Kousek odtud. Ve stejné čtvrti jako tvůj bratranec a můj drahocenný synovec Ta-tao-šu. Velký Ta se tam usadil loni v létě, hned po svém návratu z Kabíru… Zkrátka, můžeme jeden druhého navštěvovat.“

„Prosím o prominutí, Vyšší,“ vmísil se do hovoru Zarrahíd, „ale chápu-li to správně, toto sídlo je majetkem Vyššího Tuan-ťiena, známého jako Jednorožec z Meilanu?“

Vydávání se za majordoma mu nyní nějak nešlo… Svého času by nikdy nezasáhl do rozhovoru, aniž by předtím požádal o svolení.

„Ano, je tomu tak.“ Klouzající prst důstojně sklonil svůj jílec.

„V tom případě bych se měl jakožto majordomus a správce majetku okamžitě ujmout svých povinností. Bylo by možné mi přidělit někoho, kdy by mě dokázal co nejrychleji uvést do obrazu?“

„Samozřejmě… Ale nač ten spěch? Prozatím se pokládejte za hosta, no a po skončení oslavy…“

„Mám vážné obavy z toho, ó Vyšší, že se nedočkám nejen konce oslavy, ale dokonce ani jejího začátku!“ přerušil končíř hulvátsky mého příbuzného a já měl co dělat, abych se nerozesmál. „Odpusťte mi mou drzost, ale takové nešikovné sluhy by v Kabíru nenechali ani překročit práh domu! Tak tedy, smím se do toho vložit?“

Zaražen takovýmto nátlakem ze strany mého takzvaného majordoma se Klouzající prst osobně vydal uvádět Zarrahída do obrazu – z jeho strany to bylo vrcholným projevem úcty –, a tak jsme já, Čen a Džu získali pár minut pro sebe.

Čen okamžitě položil kroužkovou rukavici na můj jílec.

„Zarra je vážně třída!“ prohlásil Odlomek s upřímným obdivem. „Hned se pozná moje škola! Takhle si poradit s Kluzkým prstem…!“

„S kýmže?!“

„No s Kluzkým prstem! Nebo jak se to jmenuje…?“

Lidský sluha, který právě rychle procházel okolo, střehl po smějícím se Čenovi rychlým pohledem, ale pak jen kradmo pokrčil rameny a pospíchal dál.

4

Čen-Já potřeboval ani ne minutu, aby se přesvědčil o tom, že rozhovor Čena s Liangem Ankorem-Kunem téměř přesně opakoval mou rozmluvu s Klouzajícím prstem – snad jen s tím rozdílem, že se Čen a Liang museli nejprve seznámit a také že postrádali společné vzpomínky.

Ach ano, přece jen ještě jedna věc! Kos se sice představil jako majordomus, ale stačil pošeptat Čenovi, že mu jde jen o zvýšení Čenovy prestiže, ovšem on, Kos an-Tania, není natolik hloupý, aby vstupoval dvakrát do stejné řeky, a rozhodně se nemíní vracet do služeb takového nezodpovědného pána. A to ani za sebevyšší plat. Plat, který on, Kos an-Tania, bude odedneška dostávat měsíčně, přičemž mu nevadí místní peněžní jednotky.

I když, plat neplat, Kos se Zarrahídem se pustili do díla s takovou zaníceností, že sídlo zakratičko připomínalo konvičku s vínem, zapomenutou nad otevřeným ohněm; když se o dvě tři hodiny později začali scházet hosté, bylo už vše připraveno. Ba více než připraveno.

Klouzající prst se nestačil divit.

„Ty musíš být vážně hrdina,“ řinčel obdivně, „když sis dokázal najít takového ma jordoma…!“

„Jeden jenom musí znát ta správná místa,“ opáčil místo mě Džu, „kde se takoví Zarrahídové vyskytují! Nu, vážně těm vašim lenochům nezávidím – tenhle majordomus si je hbitě obtočí kolem čepele… A nejspíš nejen je.“

Myslím, že Prst tuto narážku nepochopil… a ještěže tak!

O další půlhodinu později jsem již odpočíval ve zbrojním koutě jednoho z pavilonků, pohodlně uveleben na krásném dvoustupňovém podstavci – byl to můj první podstavec, vyrobený hned po mém narození z mořeného ořechového dřeva. Všude kolem rozmlouvali hosté, Džu bavil přítomné výměnou neškodných replik se Saiem a právě vstoupivší Nosič zrovna umísťoval k východní stěně mého bratrance Ta-tao-šua.

„Zdravím tě, Velký Ta!“ zavolal jsem na něj. „Šešes mi říkal, že ti mám vyřídit jeho pozdrav, tak to dělám…!“

„A je to aspoň pořádný pozdrav?“ ušklíbl se Ta-tao-šu.

„Větší než ty!“

„Tak to potom jo… Poslyš, Jednorožče, jaký vítr tě vlastně zavál do rodných končin?“

„Příznivý, Ta, příznivý… Přijel jsem pracovně, na návštěvu a vlastně i jenom tak,“ vyhnul jsem se přímé odpovědi, a to tím spíš, že jak při rozhovoru, tak i při Besedě s Velkým Taem jsem se vždycky musel jenom vyhýbat a čekat na svou chvíli. „Však už jsem doma nebyl celé věky.“

„Ach, proč jen mám takový pocit, že nám věšíš bulíky na čepele?“ prohlásil bez okolků Khanda Vjačasena, visící naproti mně.

Khanda – stejně jako Klouzající prst – byl stařešinou a členem téže meilanské Rady Vyšších, která mě svého času poslala do vyhnanství. Samotný Zářný Khanda měl rovnou a širokou, oboustranně broušenou čepel a kostěný jílec, jednoduchý, ovšem ozdobený tím nejjemnějším vyřezáváním.

Kromě něj a Klouzajícího prsta mě už žádný další ze stařešinů a členů Rady svou přítomností nepoctil.

Jak se později ukázalo, v něčem jsem se přece jen mýlil.

„Doneslo se nám,“ pokračoval Khanda, „že emirát sužuje banda jakýchsi ničemů! Že v Kabíru – a nejen v samotném hlavním městě – došlo k zabitím Zářných a poškozením Nosičů… Poškozování Nosičů, to je vrchol špinavosti! O Zářných ani nemluvím…“

Neušlo mi, že Sai, jenž ležel vedle mě, vypadá rozhořčeně a že se zřejmě chystá cosi poznamenat.

„Ticho!“ zarazil jsem ho zvonivým šeptem. „Mlč!“

„Mlčím,“ souhlasil Sai překvapivě pokorně. „Ale proč teda mluví o lidech jako o Nosičích?! Sám jsi přece povídal…“

To už jsem musel zmlknout. Poslední dobou se ze Saie stával čím dál větší klaďas. Ne natolik, aby to obtěžovalo, ale tak akorát. Je to pašák. Překovává se.

„Je to tak,“ odpověděl jsem Khandovi, vědom si toho, že mu žádnými slovy nedokážu přiblížit tu hrůzu, která se děla v Kabíru.

Vždyť i já sám jsem už měl chvílemi pocit, že se to všechno stalo někomu jinému, ne mně. I když, stačilo si vybavit uličku, Dětského učitele, praskot Šótóa… Kdepak, stalo se to mně.

Mně.

„Došlo k tomu. Vlastně došlo k lecčemu, zabití nevyjímaje.“

„A co je pravdy na tom, že jsi i ty zabíjel?“ zeptal se starý Khanda bez okolků.

„Je to tak.“

„A hodně? Chápu, že jsi neměl na vybranou, ale… bylo jich hodně?“

Zdálo se mi, že stařec vyzvídá nějak až moc zarputile…

„Jeden. Jeden Nosič…“

Nepouštěl jsem se do podrobností. Každý z nás to řekne sám za sebe – já i Čen.

Khanda a Klouzající prst si vyměnili velice zvláštní pohled.

‚I kdyby to byli třeba stokrát stařešinové!‘ pomyslel jsem si podrážděně. ‚To se mě tady snad chystají soudit?!‘

„Jinak to nešlo?“ otázal se Klouzající prst tiše.

„Ne,“ odsekl jsem. „Nešlo.“

„A já myslel, že po mně za nějakých osm devět roků nastoupíš coby hlava rodu,“ řekl Klouzající prst ještě tišeji.

‚Nastoupit po tobě? Coby hlava rodu?‘ chtěl jsem se zeptat. ‚Proč? A co se s tebou stane za devět let, že budeš potřebovat nástupce?‘

Ale nezeptal jsem se.

„A teď už si to nemyslíš?“ Sarkasmus, který z této otázky čišel, překvapil i mě samotného.

„Teď si myslím,“ Klouzající prst si z nějakého důvodu znovu vyměnil pohled s Khandou. „Myslím si…“

„Koukám, že nám tu najednou začalo zasedání Rady!“ prohlásil hlasitě Velký Ta ve zjevné snaze uvolnit atmosféru. „Nematni, Jednorožče – když jsem já přijel z hlavního města, taky mě okamžitě prohlásili za hlavu mého rodu! Jako by snad nemohli najít někoho jiného z těžkých Křivých mečů…! To je taková jejich – chci říci naše – tradice. A vůbec, podle mě by tohle měla být oslava na počest příjezdu…“

„Na počest mého příjezdu!“ přerušil ho pyšně Odlomek. „Vždyť i já jsem stařešina rodu. Stařešina šašků.“ – –

„Tak proto jsi tak tupý,“ poznamenal přímočarý Khanda.

To neměl dělat…

Džu všem okamžitě dopodrobna vysvětlil rozdíl mezi slovy „šašek“ a „blázen“ a mezi slovy „starý“ a „stařešina“… Posléze se pustil do detailního rozboru toho, čím se od sebe liší slovní spojení „stařešina šašků“ a „starý blázen“, načež se znovu vrátil k těmto výrazům, ovšem již ve vztahu k sobě a „tomudlectomu“…

„V době mého narození, šašku,“ řekl Khanda uraženě, „spočívala ještě ruda s kovem, z něhož tě nějaký nešikovný Porodník ukoval, hluboko v dolech! A ty mi tady povídáš… Když jsem v mládí navštívil Kabír, samotný Farchad il-Rachš mi daroval tepání na pochvu s mým jménem! A to mimochodem jako odměnu za mistrovství Zářného, ne za hloupé šprýmy…“

Džuova hranatá čepel se podezřele zablyštěla.

„Tak říkáš, že byla hluboko v dolech, ta moje ruda,“ zapěl Odlomek kajícným hláskem. „A tobě, říkáš, daroval tepání? Tu oválnou destičku s horským hřbetem a měsícem v levém horním rohu? A tvůj samým rozrušením znervóznělý Nosič pak klopýtl o schůdek a upustil tepání na koberec… Starý jsi, věru starý, ó Khando Vjačaseno, starý a moudrý!“

Khanda dlouho hleděl na šklebícího se Odlomka, ale neřekl nic.

Starý Khanda Vjačasena vypadal, že najednou nemá slov.

Hosté si začali vyměňovat obyčejné, pramálo významné fráze a já v nastalém lomozu tiše oslovil Ta-tao-šua.

„Poslyš, Velký Ta… takže ty jsi teď stařešina?“

„No… ne tak docela,“ opáčil Velký Ta. „Jsem hlavou rodu Křivých mečů – víš, ne šavlových rodin, jen těžkých Zářných – a patřím k Radě Vyšších, ale ne jako stařešina… Na to ještě zkrátka nemám věk. Ale možná, že nejde ani tak o věk, ale… prostě je ještě brzy.“

„Chápu. A co předchozí stařešina?“

„Je pryč,“ přiznal Velký Ta neochotně. „Dočista pryč… chci říct, že zahynul. Ale nic si pod tím nepředstavuj, Jednorožče, je to jen náhoda, která nemá nic společného s vašimi kabírskými záležitostmi…!“

Takže nic společného… Proč jen mám pocit, že Velký Ta mlží, že mi neříká celou pravdu? Dokonce mi ani nesdělil jméno náhodou zahynuvšího stařešiny, asi též náhodou…

„A za nějakých osm devět let bych měl vystřídat Klouzajícího prsta na postu hlavy rodu…“ Zádumčivě jsem pohnul špičkou čepele. „Hm… Nejprve nás pro nic za nic vyženou, a teď, o století později, nás divže ne násilím tlačí do samotné Rady!“

„A nejen to,“ pousmál se Ta-tao-šu záhadně. „Zítra se bude v paláci konat slavnostní audience na tvou počest; tam se setkáš s našimi dočasnými vládkyněmi a dozvíš se víc!“

„Proč jsou dočasné?“ otázal jsem se podezřívavě. „A proč vládkyně? Mei-lan měl vždycky vládce, žádné vládkyně… Co mi to povídáš, Velký Ta, vždyť si to přece pamatuji…! Vládcem byl ‚devítiprstencový meč‘ Ťiouchuan-tao…“

Velký Ta se zamračil. A já se zarazil, neboť jsem si uvědomil, co říkám.

„Jsou to vdovy,“ prohlásil a na jeho rukojeti, jež se spíše podobala ratišti, se matně zaleskl lak. „Už skoro rok. I když ne, to už bude víc než rok… Před chvílí ses mě ptal na zahynuvšího stařešinu – byl jím právě jejich choť Ťiouchuan-tao, vládce Meilanu. Skončil pod sesuvem půdy u Chartugy, v Soutěsce vyjících psů… Nyní jeho dvě ženy vládnou coby regentky a čekají, až dědic – krátký tesák Pi-šou, ještě úplně mladičký – dosáhne odpovídajícího věku. Nebo možná Rada z moci jí svěřené jmenuje nového vládce… ovšemže nikoli bez svolení rodu farr-la-Kabír!“

Mlčel jsem. Copak to má zapotřebí, mluvit o svolení rodu farr-la-Kabír?! Vypadám snad jako nastrčený slídil?

„Obě vládkyně,“ pokračoval mezitím Velký Ta, „mají společného Nosiče… nebo vlastně spíš Nosičku. Je to Jün-er Meilanská. Ale co ti mám povídat – zítra uvidíš sám!“

„Mohl bys mi ještě jednou zopakovat jméno toho vládce, co zahynul?“ požádal jsem ho důrazně.

„Tiou-chuan-tao,“ odpověděl Velký Ta neochotně. „Křivý Ťiouchuan-tao, ‚devítiprstencový meč‘, přezdívaný Dlaň osudu. Nosič se jmenoval Jü Ši-kuan. A co má být?“

„Ale nic,“ zahučel jsem. „Já jenom tak… tak sesuv půdy, říkáš, u Chartugy?“

Vždyť vážně o nic nešlo… Tedy když nepočítám poznámku na pergamenu Matičky Cchi.

‚Sedmý rok éry vlády ‚Poklid opor‘, Mei-lan – Jü ši-kuan, ‚devítiprstencový meč‘ Ťiouchuan-tao, přezdívaný Dlaň osudu. Soutěska vyjících psů v Chartuze.‘

Tak. Nebo zhruba tak. Ale proč asi byl hned po něm uveden Klouzající prst a Liang Ankor-Kun?! A rok, sedmnáctý rok éry vlády ‚Poklid opor‘, tedy bezmála za devět let… Za osm devět let nastoupíš coby hlava rodu, Jednorožče!

Ale co se stane s tebou, Prste?

Věru, poklid opor.

Pravdivé heslo.

Kapitola čtrnáctá

1

Měl jsem na sobě svou běžnou kabírskou pochvu z kůže s maličko drsným povrchem, zatímco Čen si oblékl marlottu, která mu už stačila zevšednět, přes pro něj teď neméně všední brnění… ‚Budou se nám smát,‘ pomyslel si Čen tak, abych ho slyšel. ‚Řeknou si, že jsme držgrešlové. Nebo blázni. Anebo možná obojí najednou,‘

‚Jen ať se smějí,‘ pomyslel jsem si v odpověď. ‚Jenom ať. Pořád je to lepší, než…‘

A Já-Čen jsem se zachvěl, když jsem si vzpomněl, že tato slova jako první pronesl umírající Drůdl na krví zalité dlažbě. Ozvěna nočního Kabíru, přerývaný šepot moudrého šaška, bolest a nenávist…

A chladivé ticho osobních komnat Jün-er Meilanské. Kam nás doprovodil mlčenlivý Nižší Kris, jenž se nesmírně podobal kabírskému Semarovi – pouze svým vzezřením, nikoli užvaněností –, a jeho maličký Nosič, který pro změnu ani v nejmenším nepřipomínal Koblanova tovaryše.

‚Jen ať se smějí,‘ pomyslel jsem si zarputile a Čen přikývl na souhlas. ‚Vzpomínáš, jak ses taky smál, když jsi mě ve třech letech poprvé uchopil?‘

‚Vzpomínám,‘ usmál se Čen. ‚Pobavilo mě, jaký jsi dlouhý a studený. Potom jsem tě pohladil, pořezal se o tebe a zaječel na celé nádvoří… Otec s dědem se jen smáli, vyměňovali si pohledy a pak mě jeden po druhém vyhazovali do vzduchu…‘

Vybavil jsem si Lu Ankora i Janga Ankora, pak jsem se ve vzpomínkách zatoulal k jejich předkovi Choovi…

‚U všech kováren Nuringy,‘ zašeptal jsem. ‚Proč jen žijete tak krátce?!‘

Čen neodpověděl.

Zatím to, nutno říci, nevypadalo, že by se nám někdo chystal smát. A to tím spíš, že v komnatách podle mého názoru vůbec nikdo nebyl. Říkám podle mého názoru, neboť jsem si mohl pouze představovat, jak rozlehlý je ve skutečnosti tento sál, připomínající sál Zasvěcení v sídle Abú Salímů, jen křížem krážem zastavěný a přehrazený jakýmisi paravány, závěsy a proutěnými roletami.

„Hotový labyrint,“ zabručel Odlomek.

Čen se rázným krokem přiblížil k nejbližšímu skládacímu paravánu, vyrobenému z bambusových latěk, umně kolorovaných a svázaných dohromady, uvelebil se na nízké lavičce a jal se prohlížet kulatou vychladlou pícku s obložením z aromatického dřeva, jež pokrýval lak s drobounkými zlatými flíčky.

„Nuda,“ zašelestil jsem poté, co jsem vedle Čena bezmála spočinul na parketové podlaze. „Taková nuda…“

„To se ví,“ ozval se zpoza opasku Odlomek znaleckým tónem. „Však taky audience… To není jako si vyměňovat drby někde na bazaru!“

„Nechte toho,“ prohodil Čen nahlas. „Budeme čekat a mlčet.“

„Budeme čekat a mlčet,“ zopakoval jsem souhlasně. „Čekat a…“

„A mlčet nebudeme,“ dodal Odlomek.

Pohyb za levým, bledě fialkovým závěsem, zdobeným vyšívanými pávy, jsem zpočátku ani nepostřehl. Nejprve jsem uslyšel hlas. Přesněji, dva hlasy. Dva vysoké, vytříbeně zvonivé hlasy, které mluvily s intonací, jakou jsem v Kabíru nikdy neslyšel.

„Mlčení není nezbytné, Vyšší Tuan-ťiene. Vůbec není nezbytné,“ pronesl první hlas se stěží postřehnutelným pobavením. „Dokonce spíše naopak…“

„Chovejte se jako doma,“ řekl druhý hlas. „Ostatně, Jednorožec z Meilanu je v Meilanu doma vždy a všude, ať už se nachází kdekoli.“

„Taky se vždy a všude cítím jako u sebe doma,“ promluvil drzý Odlomek, ale místo toho, aby pokračoval, se zarazil, neboť závěs se znenadání tiše rozhrnul.

„A dokonce lépe než doma,“ dodal pak Džu nečekaně.

Byly to jehly E-mej Mei-lan-go. Miniaturní, dlouhé ani ne jako dvě dlaně, nesmírně špičaté a uprostřed maličko zploštělé; zdobily je sváteční šátky z rudého hedvábí, provlečené skrze jejich středové kroužky. Takové ladné krasavice jsem viděl naposledy před stoletím. Čím, no čím by asi mladý hloupý Jednorožec – a tehdy dokonce ještě ani ne Jednorožec, nýbrž meč, nesoucí dětské jméno Stéblo ve větru – mohl zaujmout tyto (byť třeba ne konkrétně tyto!) povýšeně poletující vládkyně duší a myšlenek většiny Zářných z rodin lehkých Rovných mečů?! Ach to mládí, mládí…

Abych skryl rozpaky, stáhl jsem se hlouběji do Čena – kdepak, já se do něho přímo ponořil! – a již očima Čena-Mě o něco klidněji pohlédl na obě jehly E-mej a následně také na Jün-er Meilanskou.

‚U Ušatého démona U!‘ myslel si Čen-Já. ‚Kterýkoli normální muž – a já jsem normální muž, což by mohla potvrdit nejen Čin – je při spatření Jün-er jednoduše povinen na nějakou dobu ztratit dar řeči! A na oplátku získat hloupý úsměv a psí věrnost v očích. Kdepak, ona samozřejmě není oslnivě překrásná a takové ty věci – nejsem do ní zamilovaný, abych jí připisoval všechny tyto přednosti –, ale skutečně to je ta nejženštější ze všech žen, které jsem kdy spatřil… samotná Matka plodnosti, symbol temného počátku…‘

Pochopil jsem, že nemám, kam bych se schoval. Čen-Já mohl naprosto klidně hledět na koketně se vrtící jehly E-mej, ale nedokázal se lhostejně dívat na paní Jün-er; naopak Já-Čen jsem si paní Jün-er prohlížel snad jen s mírným zájmem, ovšem dvě křehké jehly…

Co dělat?!

‚Co dělat?!‘ myslel si Čen. ‚Ne, nebudu líčit pružný pas ženy sice již zralé, ale bez sebemenších sklonů k tloustnutí; pas, nesoucí boky hodné tanečnice z Chrámu jaspisových víl… A nebudu líčit ani její lehkou jistou chůzi, ani pánovitě ironický pohled, ani…‘

Zničehonic jsem se rozveselil a neslyšně se rozesmál.

‚Zatraceně!‘ ulevili jsme si oba, ovšem již s notnou dávkou humoru. ‚Kdepak, nebudu – a Čen zrovna tak –, nebudu přece jen vůbec nic líčit a raději si vzpomenu na Čin a na Vlčí metlu a také na to, že naši vrstevníci v Kabíru už dávno mají dvě, ne-li rovnou tři ženy…‘

Nebo ne, raději nebudeme myslet na nic.

Vůbec na nic.

„Jestli budete mlčet,“ varoval mě Odlomek, „tak začnu mluvit já. Ale pak neříkejte, že jsem vás nevaroval…“

Tato slova nás dokázala vystřízlivět lépe než vědro studené vody (vylité na Čena), případně Gwenalův úder (dopadnuvší na mě). Stačilo si jen představit možnou galantnost našeho Odlomka a jeho způsob vedení společenských rozhovorů, a jeden okamžitě zatoužil pronést nahlas něco, cokoli, jen aby totéž nemohl udělat Džutte.

Čen vyskočil na nohy tak spěšně, že s rachotem převrhl lavičku a shodil pícku – ta byla naštěstí úplně studená, jinak bychom se nevyhnuli požáru –, zatímco já jsem vylétl z pochvy ve vybraném pozdravu, přičemž jsem přeťal jakousi laťku nejbližší rolety; ukázalo se, že se jednalo o laťku podpěrnou, a tak se roleta schlíple svezla na jednu stranu a divže sebou celá netřískla o podlahu.

Hned následující výrok jehel E-mej mě dočista ohromil.

„Víte, že jste takový, jakého jsme si vás představovaly?“ prohlásily jehly sborově a jejich středové kroužky, jímiž byly prostrčeny prsty Nosičky… chci říci paní Jün-er, tlumeně zacinkaly. „Přesně takový… Směly bychom…?“

‚Víte, že NEjste takový, jakého jsem si vás představovala?‘ zazněla ve mně ozvěna slov Jün-er Meilanské, jak je slyšel Čen. ‚Jste úplně jiný… daleko jemnější, ale zároveň mužnější. To se snad ani nestává… a také jste mladší. Směla bych…?‘

„Jistěže,“ odpověděli jsme svorně, aniž bychom přesně věděli, oč se jedná.

Hroty jehel něžně a zlehka zavadily o Čenovu hruď a šňůrky horního zapínání marlotty vzápětí sklouzly dolů. Poté začaly jehly velmi jemně přejíždět po odhaleném náprsním disku brnění, obkreslujíc předivo vytepaného dvojverší-bejtu; při doteku s leštěným kovem tichounce pohvizdovaly a svými šátky se otíraly o rozhrnuté cípy marlotty… byl to tak ryze ženský, tak otevřený projev zvědavosti…

A tehdy jsem se již téměř úplně uklidnil. Tak ony nikdy neviděly brnění! Tak jím se ho zachtělo dotknout! Tak já a Čen jsme jednou takoví, jakými si nás představovaly, a pak zase docela jiní…! Do Šulmy s nimi! Beztak jsou zvyklé, že je všelijací ctitelé ani na okamžik nenechají na pokoji… Což, chovejme se tedy jako ctitelé!

„Bylo mi řečeno, že jsem velmi urozený,“ zazvonil jsem a hrotem opsal ve vzduchu etiketou předepsanou osmičku, „ale před starobylostí rodu jehel E-mej Mei-lan-go bledne starobylost jakýchkoli jiných rodů. (Nebyla to pravda, ale kdo by se obtěžoval s prověřováním pravdivosti lichotky?!) Učil jsem se elegantnosti jednání i ušlechtilému umění Besedy, hodnému pravého Zářného, ovšem před vaší vybraností a bystrostí myslí, ó vládkyně myšlenek, veškeré přednosti matní – samozřejmě jen ty, které nejsou vlastní vám! Smím tedy doufat, že mi odpustíte mou úvodní netaktnost?“

Pravá jehla si chviličku pohrávala se šňůrkou marlotty, načež sklouzla dolů a zastavila se na jílci Džutteho.

„A toto je, hádám-li správně, osobní rádce jatagana Šešese farr-la-Kabír, známý jako Džutte… e-e-e…“

„Hádáte správně,“ přerušil ji Džu přece jen nepříliš zdvořile. „Odlomek Džutte, s vaším dovolením! Jenomže nejsem rádce. Jsem šašek. Nevěříte? Mám vyprávět vtip? Znám i pár docela slušných…“

„Škoda,“ protáhla levá jehla.

„Co je škoda?“ zajímal se okamžitě Odlomek. „Že znám i slušné vtipy? V tom případě, opět s vaším dovolením, se mohu vytasit i s nějakým neslušným…“

„Ne, o to nejde,“ opáčily jehly E-mej sborově. „Škoda, že nejste rádce. Pak byste totiž mohl poradit Jednorožci z Meilanu, aby na nás neplýtval komplimenty. Protože takové my slýcháváme dnes a denně a není kvůli tomu třeba odjíždět z Meilanu do Kabíru a pak se o stovku let později vracet nazpět.“

„Zato já plýtvám komplimenty celkem vzácně,“ vložil jsem se do jejich hovoru. „A představte si, že poslední dobou jsem se bez toho dokázal úplně obejít. Byla totiž prostě taková – tahle poslední doba.“

„Vidíte,“ usmála se pravá jehla. „Teď už mnohem více odpovídáte úloze, která je vám připisována po celém emirátu.“

„Úloze? Jaké úloze?!“

„Úloze hrdiny. Tvrdého Zářného ze vzdálené minulosti, který se zázrakem ocitl v naší poklidné a mírumilovné době.“

Stěží jsem se ovládl. V naší poklidné a mírumilovné době… Nu, Dětský učitel by se asi hodně nasmál, kdyby tohle slyšel. Na druhou stranu, již za svého života býval velmi odměřený a já ho vlastně nikdy neviděl se smát.

„Mluvila jste o naší poklidné a mírumilovné době.“ Ponořil jsem se do pochvy, a tak jsem nyní hovořil tiše a nevýrazně. „Zatímco já jsem předtím mluvil o době poslední. Osobně se vůbec nehodím mezi dávné hrdiny a nejsem si jistý, zda v těch časech vůbec nějací hrdinové byli. Vlastně si nejsem jistý ani tím, jestli tehdy existovali nějací Zářní, kteří by si uvědomovali, že jsou Zářní; jistě, říkám banální komplimenty, ale to všechno jen proto, že mám strach.“

„Strach?“ Údiv jehel byl bezmezný. „Z čeho? Nebo z koho?“

„Strach z toho, že naše slova splynou a že budeme muset hovořit o naší poklidné a mírumilovné poslední době. Právě z toho mám strach.“

„Jmenuji se Aun,“ řekla pravá jehla po dlouhém přemýšlení.

„A já Aunuh,“ dodala levá, a já znovu pronikavě pocítil celou moc jejich půvabu.

Čen pevně sevřel můj jílec železnými prsty.

„Čeká nás oslava,“ řekl, aniž by bylo jasné, zda se jedná o otázku nebo o konstatování. „Další oslava. A mně bylo řečeno, že půjde o audienci. Navíc oficiální.“

„Ano, oslava,“ opáčila Jün-er poněkud nepřítomně; zdálo se, že je v myšlenkách někde úplně jinde. „A je to dobře, že oslava, je to dobře, že nás čeká, a také je dobře, Vyšší Čene, že jste právě takový, jaký jste – nezávisle na mých představách o vás a nezávisle na masce hrdiny ze vzdálené minulosti.“

Přeslechl jsem, co v tu chvíli říkaly jehly E-mej, které se jí hbitě míhaly mezi prsty, ale jsem si jistý, že to bylo něco podobného.

„A proč je to dobře?“ zeptal se Čen-Já udiveně.

Tentokrát se odpověď Jün-er Meilanské a jehel E-mej Mei-lan-go naprosto shodovala:

„Protože pro mě (nás) bude jednodušší oznámit naše zasnoubení,“ řekly.

2

Když se vzdálily, aby vydaly jakési závěrečné pokyny, Džu se na mě obrátil s poměrně zvláštní žádostí.

„Poslyš, Jednorožče,“ pronesl, „byl bys tak hodný… Zkrátka, mohl bys poprosit svého Čena, aby mi popsal tuhle… Jün-er. Musí to ale udělat nahlas a ty mi to pak přeložíš, dobře?“

„Dobře,“ řinkl jsem nechápavě a konečně se probral ze stavu strnulosti, do něhož mě prohlášení Jün-er a jehel uvrhlo, načež jsem Čenovi přetlumočil Odlomkovu prosbu.

Čen pokrčil rameny, ale neodporoval.

Jak on, tak i já jsme v tom cítili jakýsi skrytý podraz. Protože předpokládat, že se Odlomek prostě jenom tak rozhodl ukojit svou zvědavost, neboť nezaslechl poslední slova jehel, nebo jím nepřisoudil význam… ne, to by snad mohl udělat někdo jiný, ovšem Džu rozhodně ne…

„Nu,“ promluvil Čen, „byla taková nevysoká, o půl hlavy nižší než já… o něco silnější, než bývá zvykem v Kabíru, rucé zaoblené a měkké, prsty se pohybují snadno a rychle, Jün-eřina ňadra jsou… poslyš Džu, já takhle dál nemůžu! Vždyť pro tebe její ňadra znamenají asi tolik, jako pro mě tvoje záštita! Předmět ryze věcného zájmu…! Tak líčení ňader se mu zachtělo…!“

„Neodbíhej od tématu,“ poznamenal Odlomek přísně a Čen-Já se začervenal. „A moji záštitu nech na pokoji… samozřejmě v přeneseném smyslu! A co se ňader týče… No dobře, ňadra vynecháme, předpokládejme, že můj zájem je čistě estetický, a pokračujme dál…“

„Tvář,“ pokračoval Čen-Já pokorně, „její tvář… No, tvář má kulatou, nos orlí, oči mandlovité, takové zasněné, ale…“

„Buď konkrétnější!“ rozhořčil se Džutte.

„Šikmé, šikmé jsou ty její oči!“ Čen-Já se divže nerozkřičel. „šikmé, ale velké a protáhlé! Zatraceně…! A ústa má malá, trošičku přibarvená, a uši taky malé, ale zato řasy velké… Chci říct dlouhé! Žlutý bůh Mo aby tě sežral, ty Odlomku jeden nešťastný!“

„Boha Mo probereme později,“ prohlásil Džu. „Teď popiš šaty. A pěkně podrobně.“

„Šaty, šaty… No, vlasy má stažené do vysokého uzlu, zdobené ledňáččími pery a perleťovými nitěmi… Má v nich dvě sponky ve tvaru letících fénixů…“

„To ale nejsou šaty.“ Džu byl neúprosný. „Nepleť mi jílec! Pokračuj!“

„Šaty… Dlouhý chalát z nachového saténu, s květinovým vyšíváním, podolek… podolek lemují perly. Kovový pás, který splývá po bocích… zdobí ho zlaté plíšky, posázené jaspisy… hedvábné střevíčky s ostrými špičkami, vzor na nich je utkán zlatými a sytě purpurovými nitěmi… a přes chalát ještě košilka bez rukávů, světle zelená, řekl bych…“

Čen stále hovořil a já poslušně překládal, přeměňoval slova lidské řeči ve zvuky jazyka Zářných, ale cítil jsem, že se s každým nahlas proneseným slovem v Čenovi cosi mění. Jako kdyby to snad ani nebyla slova, nýbrž kapky houstnoucího deště, dopadající na hořící ohniště, a plameny již syčí a slábnou, prohlubeň s praskajícími uhlíky obklopuje sivý obláček dýmu… Najednou všude panuje vlhká a lezavá zima…

„Tak dost,“ slitoval se konečně Odlomek. „Teď ty, Jednorožče!“

„Co já?“

„Vyprávěj! Vyprávěj mi o těch užvaněných jehlách! A nahlas, tak, aby to slyšel i Čen…!“

A exekuce se opakovala.

Jakmile jsem zcela vyčerpán a zničen konečně zmlkl, Džu se za opaskem zavrtěl a uvolnil se.

„Když jsem byl mladý a podstatně moudřejší než teď,“ promluvil, aniž by se obracel na někoho konkrétního, „snil jsem o pochvě. Byla totiž jedna taková nádherná pochva, s třásněmi po okraji… Zkrátka, musel jsem na ni neustále myslet, ani spát jsem nemohl. A tehdy mi jeden starý šašek, nůž Pčak il-Kars, navrhl, abych mu o vytoužené pochvě vyprávěl. Ale podrobně, bez vynechání jediného detailu… Tak jsem to udělal. A potom jsem tu pochvu znovu uviděl. Pochva jako pochva, nic mimořádného… Kouzlo bylo pryč. Když miluješ, nedokážeš vylíčit, proč miluješ… protože dokážeš-li to, už to není láska. Čene, Jednorožče, nakoukněte touhle škvírou – nevidíte tam náhodou ty jehly Mei-lan-go a jejich Jün-er?“

Nakoukli jsme. A uviděli jehly E-maj a paní Jün-er, jak s kýmsi rozmlouvají. A také jsme uviděli prostřené stoly, vcházející hosty… všechno jako vždy. A pak zase jehly E-mej. A zase Jün-er Meilanská.

A… nic. Sivý obláček dýmu nad vyhaslým ohništěm. Citové pohnutí pominulo. Dvě okouzlující Zářné sestry, milá a chytrá žena… no a…? No a nic víc.

„Jsi krutý, Džu,“ řekl jsem tiše.

„Díky, Džu,“ řekl Čen tiše.

„Jsi krutý, Džu,“ řekli jsme tiše. „Díky.“

„Není zač,“ zabručel Odlomek.

A dodal: „Jsem šašek. A šašci nikdy nejsou hodní.“

„Jsi šašek Šešese farr-la-Kabír,“ poznamenal jsem ani nevím proč.

Džu se ušklíbl.

„A ty?“ zeptal se.

„Co já?“

„To je to…“ opáčil Džu tak nějak nemístně. „Šašci nikdy nejsou hodní, Jednorožče. A šašci také nikdy nejsou něčí…“

„Učitel byl hodný,“ zamumlal Čen-Já a jeho železné prsty na mém jílci se změnily ve svěráky; měl jsem co dělat, abych se nerozkřičel bolestí.

Tou dávnou bolestí, ozvěnou nočního Kabíru, noci, v níž umíral malý jatagan, který býval Dětským učitelem…

„Učitel byl hodný,“ souhlasil Džu stěží slyšitelně. „Učitel… byl.“

3

Oslava probíhala úplně stejně jako kterákoli jiná. Místní Nosiči naplno hlučeli u bohatě prostřených stolů a všemožně se snažili rozptýlit Čena; ani já sám jsem se ve zbraňovém koutě nenudil, neboť mi dělal společnost výkvět zdejších Zářných, nevyptávajících se na vraždy a pronásledování, nýbrž na kabírské módní trendy a turnaje, na povahu jatagana Šešese, na Zasvěcení u starého Farchada a na spoustu dalších příjemných věcí, přímo vybízejících ke zbytečným řečem.

S hranou živostí jsem odpovídal, přičemž jsem čas od času dával nic neznamenající sliby věnovat Besedu tu milému háku z rodiny Tó-činčí, tu zase zdvořilé, leč neodbytné sekeře z rodu obouručních Fen-tchou-fu – u Nebeského kladiva, hned jak budu mít volnou chvilku… A kdy ji budu mít, to zatím žel vůbec netuším, ale určitě, určitě…

‚Proč jen mi tyhle oslavy pokaždé věští nějakou nepříjemnost?!‘ říkal jsem si v duchu, zatímco jsem předstíral, že mě zajímají meilanské drby v podání dvou upovídaných šavlí Čandrachassa. ‚No proč?! Obřad zasvěcení u Abú Salímů a potom turnaj, večírek u Koblana a pak jatka v uličce; tady v Meilanu to jsou dvě oslavy v krátkém sledu po sobě – a bác ho, zničehonic se oznamuje mé zasnoubení! Co s tím má nějaké zasnoubení společného?! Jistě, Čena už je dávno načase oženit, ale teď na to přece není vhodná doba… Co se mě týče, svatba je určitě bezva věc, ale otázkou zůstává, kdo to s tou bezva věcí vysvětlí Vlčí metle a také kdo jí domluví, aby kvůli té bezva věci nevjela jehlám Mei-lan-go do šátků…‘

Někteří z pozvaných hostů čas od času opouštěli sál, aby si dopřáli Besedu – v Meilanu totiž nebylo zvykem Besedovat přímo v sále. Mně sice nikdo otevřeně nenavrhl, abych se toho zúčastnil, ale mnozí Zářní tázavě pokukovali mým směrem. Ignoroval jsem jalovou zvědavost místních hejsků, očekávajících, abych tak řekl, že hrdina dne začne hned tady a teď konat hrdinské činy, a sám jsem pro změnu pokukoval po jehlách E-mej, které ani jednou nezavítaly do zbraňového kouta a místo toho se celou dobu ukrývaly pod klopou Jün-eřiny košilky.

Očekával jsem nějaké pokračování – slova o našem zasnoubení zazněla prostě až příliš nevhod, než aby se dala považovat za milý žertík –, ale žádné se nedostavovalo.

To jsem jí špatně rozuměl, nebo co?!

Ve vzdálenosti tří nebo čtyř výpadů ode mě Odlomek svým obvyklým způsobem bavil velevážené publikum. Vypadalo to, že se Džu během pouhých několika minut stačil stát všeobecným oblíbencem – některé halapartny po Odlomkových vtípcích jednoduše padaly smíchy a jejich Nosičům nezbývalo, než vstávat od stolů a zvedat své nadmíru rozjařené Zářné.

Vedle Odlomka hlubokomyslně mlčel Zarrahíd, jen zřídka trousící úsečná „ano“ či „ne“. Mimochodem, ti dva – on a Džu – tvořili mimořádně originální pár: první krátký, robustní a nevázaně drzý, zatímco druhý elegantně úzký, klidný, s vybranými způsoby aristokrata.

Jednoduše dvě strany kabírské reality!

Třetí strana téže reality, ta temná – čili náš přítel Sai –, k vidění nebyla. Sai si zřejmě vzal příklad z jehel E-mej, neboť se ve zbraňovém koutě nezastavil ani na skok a setrvával výhradně za an-Taniovým opaskem. Nejednou jsem však stačil zachytit jeho pronikavý pohled zpod desky stolu, jímž pátravě přejížděl sál.

Vypadalo to, že žádný z poznamenaných Šulmou není přítomen.

Jeden z mých Rovných příbuzných, mladičký meč Ťien, který se mi představil jako Bao-lun, Drahocenný drak, se mě zeptal na názor ohledně využívání pochvy pro odrážení některých klouzavých úderů. Odpověděl jsem mu, co si o tom myslím, třebaže jsem v tu chvíli uvažoval o něčem úplně jiném.

‚Pokud se celý tenhle shon protáhne na dny, nebo dokonce na celé týdny,‘ říkal jsem si, zatímco jsem naslouchal projevům vděčnosti Drahocenného draka a zdvořile pokyvoval oběma střapci, ‚pak o nějakém hledání nemůže být ani řeči! No, tohle zasnoubení… to nejspíš přece jen musí být nějaký vtip, i když dost podivný. Zato Nodači není žádný vtipálek a v paláci se mi ho podaří najít jen stěží. Nezbude mi, než vyslat Saie s an-Taniou do města, aby tam vyhlížel své bývalé souputníky… A taky se budu muset poptat po zmizelém Pouštním pásovi z Charzy… Beztak stále ještě pátrá po Matných a stydí se poslat Šešesovi poštovního sokola s dopisem o svém nezdaru! To by byla paráda, kdyby…‘

„Zdravím živoucí legendu!“ ozvalo se hned vedle mě. „Poznáváš mě? Nebo jsi už definitivně zpychl?!“

„Poznávám…“ zabručel jsem ohromeně, zatímco jsem sledoval, jak Pouštní pás opouští pás svého křivonohého Nosiče, rozvíjí se a třpytě se tím nejveselejším způsobem uvelebuje se na podstavci jen o maličko níž než já.

Vypadal skvěle. Se svým novým leštěním jen zářil, a dokonce působil dojmem, že jaksi vyzrál, dospěl… Nezdálo se, že by mohl mít cokoli společného s oním drzým výtržníkem z Kabíru.

„Rád tě vidím, Jednorožče,“ řekl, když se ostatní Zářní v naší blízkosti dali delikátně do hovoru, aby nás nerušili. „Opravdu rád…“

„Já také,“ opáčil jsem naprosto upřímně. „I já tě rád vidím, Maskine Sedmý z Charzy, lovče Matných.“

„Už nejsem Sedmý.“ Maskin se na mě oslnivě usmál. „Jsem teď Třináctý. A již nejsem lovec.“

„Klidně si buď třeba Dvacátý šestý.“ Odbyl jsem jeho slova mávnutím střapce. „Aspoň se s tebou dá normálně mluvit! Zato tihle všichni jenom přikyvují a přitakávají, jako kdybych jím každou vteřinu odhaloval nějaké velké tajemství všehomíru!“

„A divíš se jím?“ Pouštní pás se podíval na veselící se šlechtu a po pružné čepeli mu přeběhly drobounké vlnky. „Jak jinak by měli mluvit se svým budoucím vládcem?!“

Divže jsem se nesvalil z podstavce.

„S vládcem? Budoucím vládcem?!“

„No jistě! Jsi přece rodilý Meilaňan, ze starobylého rodu Vyšších… A nejsi jen tak nějaký rodák, ale Jednorožec z Meilanu! Strávil jsi stovku let v hlavním městě, proslavil ses na celý emirát, odmítl jsi vyměnit pokaženého Nosiče, stal ses osobním zmocněncem Šešese farr-la-Kabír… Celičký emirát řinčí jen a jen o tobě – že sis okoval Nosiče železem, že ti v Besedě není, nebylo a ani nebude rovných, že jsi skrznaskrz proklál jakéhosi dravce, abys zachránil budoucího Farchadova Nosiče, že jsi někde v zapadlé uličce během jediné noci bez milosti vyhubil všechny Matné Kabíru…!“

Pouštní pás se zvonivě zahihňal.

„Jsi teď zkrátka hrdina!“ pokračoval zvesela. „A proč by se asi měl hrdina, ještě k tomu meilanský Vyšší, po století vracet do vlasti, obzvlášť když se teď ve vlasti na postu vládkyň třpytí pár ovdovělých jehel E-mej?! To je právě ono! Tvůj strýc Klouzající prst už všem stačil vyzvonit, že za osm roků staneš místo něj v čele rodu Rovných mečů! Takže se pomalu začni připravovat na státnické povinnosti! Doneslo se mi, že od Abú Salímů už ptačí poštou dorazila gratulace – gratulace pro tebe…“

„A k čemu mi gratulují?“ zeptal jsem se tupě.

„K budoucí svatbě!“

„A-a-a…“ Chvíli jsem ze sebe nebyl schopen vysoukat nic jiného, jen jsem bezmocně pohupoval střapci. „Jasné…“

„Hlavně mě nezapomeň pozvat na svatbu!“ Maskin se znovu ovinul kolem svého Nosiče a již se chystal opustit svého nechápavého společníka, tedy mne. „Nebo k tobě raději zítra zajdu osobně. Na návštěvu. Připomenu se a taky… my dva si máme o čem promluvit. Co myslíš, Jednorožče – mají si o čem promluvit Jednorožec z Meilanu, vzor pro všechny Zářné, a Pouštní pás z Charzy, bývalý lovec Matných?!“

Nestačil jsem nic odpovědět. Když jsem se začal vzpamatovávat a přemýšlet nad podivnou dvojsmyslností Maskinovy poslední otázky, Pouštní pás už dávno opustil zbraňový kout.

„… po boku každého opravdového hrdiny,“ dolehl ke mně Džutteho zapálený řinkot, „nesmí chybět jeho osobní šašek. A u nás je to zrovna tak…“

„Správně!“ souhlasil jakýsi krátký a naivní trojzubec. „Takový vážený Zářný, jako je Jednorožec…“

„Co do toho taháš Jednorožce?!“ rozčílil se Džu. „Tím hrdinou jsem přece nepochybně já!“

‚V tom případě máš pravdu, Džu,‘ pomyslel jsem si pochmurně. ‚Naprostou pravdu…‘

„Počkejte!“ Trojzubec, neznalý Odlomkových manýr, vypadal naprosto zmateně. „Pokud jste vy hrdina, pak…“

„Copak, myslíte si snad, že se za hrdinu nehodím?!“ A Džutte výbojně vystrčil svou záštitu ve tvaru okvětního lístku.

„Ale ne, co vás nemá,“ zaprotestoval nebohý trojzubec, který rázem upadl do ještě větších rozpaků. „Já jen, že pokud vy jste hrdina, tak kdo je potom šašek?“

Odlomek po mně střelil pohledem a evidentně si povšiml mé pohřební nálady.

„Toto místo je zatím volné!“ zvolal na celý sál. „Prosím všechny zájemce, aby se hlásili u támhletoho končíře! Běžte rovně podél čepele, nemůžete ho minout…“

4

Po návratu do rodového sídla jsme s Čenem mlčky obešli jezírko, vystoupali do druhého patra domu, vlezli do první namanuvší se místnosti – ukázalo se, že sousedí s mnohem prostornějšími komnatami, ale v tu chvíli nám ani trochu nezáleželo na pohodlí – a důkladně zamkli všechny dveře.

Nechtěli jsme nikoho vidět.

Nechtěli jsme nikoho slyšet.

Nechtěli jsme s nikým mluvit.

Nechtěli jsme nic. Nikoho a nic.

Spal jsem špatně. Zdálo se mi, že jsem zdolal Kulchán a uprchl do Šulmy před každým, kdo mě chtěl zabít nebo oženit, kdo mi chtěl pogratulovat nebo mi vynadat, kdo si se mnou chtěl promluvit nebo si mě najmout, kdo mě chtěl považovat za vzor nebo mě odsoudit za nedůstojné činy… Tem všem jsem uprchl do Šulmy, abych se utopil v posvátném jezírku, jenomže k jezírku mě nepustili a Žlutý bůh Mo, úžasně podobný Koblanovi, ovšem s dlouhatánskými ušisky, visícími až na zem, do kterých se halil asi jako Čen do své marlotty… tak tedy, Žlutý bůh Mo – nebo snad Ušatý démon U?! – vesele hopsal na jednom místě a ječel nepřirozeně pronikavým hlasem: ‚Ožeňte ho! Ožeňte ho! Okamžitě!‘ A z jezírka zničehonic začaly vylézat prohnilé a zrezivělé úlomky zabitých Zářných a já se chtěl probudit, ale nešlo to…

Čen se ve spánku převaloval a sténal.

Ráno Čen vstal, promnul si oči a odemkl dveře. Pokoj jsme ale neopustili. Místo toho se Čen posadil na postel, zatímco já jsem vyklouzl z pochvy a ulehl mu na kolena; takto jsme seděli a mlčeli.

Potom se Čen zvedl, položil mě na záhlaví postele a nakrátko vyšel z místnosti. Vrátil se s listem pergamenu, v němž jsem poznal pergamen Matičky Cchi.

„Jü Ši-kuan,“ zamumlal Čen a pohladil mě po čepeli. „Jü ši-kuan, vládce Meilanu, a jeho vdova Jün-er Meilanská… Jaký zlý vítr tě jenom zavál do Chartugy, tak daleko od tvé úchvatné ženy, ty nešťastný Jüe…?“

Čen zádumčivě potřásl hlavou, schoval list do rohové skříňky a vrátil se ke mně.

V sousedních komnatách hlučel Kos. Soudě podle zvuků, které vydával, právě zarážel do zdi nové háky pro Zarrahída a stloukal podstavec pro Saie a ještě jeden pro Džutteho – toho jsme zapomněli v paláci, a tak ho sem musel donést právě prozíravý an-Tania. Když rachot, praskot a nelibozvučné výkřiky na adresu sluhů, nabízejících svou pomoc, konečně utichly, Kos přistoupil ke dveřím, jež vedly do našeho pokoje, a chviličku u nich postál, načež si povzdechl a vzdálil se.

Neznámo kam.

A já a Čen jsme dál seděli – či přesněji, Čen seděl a já ležel – v jakémsi podivném transu, polovičním bezvědomí; měl jsem pocit, že tak mohu strávit celý zbytek svého života a že Čen bude vždycky se mnou, že nikdy nezestárne a nikdy neumře, protože… proto.

Seděli jsme a leželi a mlčeli a čas… čas plynul.

5

Skrze nedovřené dveře bylo slyšet naše přátele, jak spolu rozmlouvají.

„Co je to s ním?“ tázal se nechápavě Sai. „Mlčí a mlčí a… a zase mlčí! Dotkl se ho snad někdo?!“

„Dotkl,“ opáčil končíř úsečně.

„Kdo?!“ zaskřípal Sai; když jsem to uslyšel, málem jsem se usmál. „Kdo se opovážil dotknout Jednorožce?! Ukažte mi na něj a já…“

„A ty mu propíchneš Nosiče,“ shrnul to melancholicky Zarrahíd, „zatímco jeho samotného naosmkrát zpřelámeš a pohřbíš v píscích Kulchánu.“

„Oženili ho, Tuan-ťieníka našeho,“ prohodil Odlomek po delší pauze nezvykle unaveným hlasem. „Bez ptaní. Donutili ho silou, abych tak řekl… A Čena, i když je ze železa, taky oženili. Oženili je oba. Téměř. To jen při Besedě se ‚téměř‘ nepočítá, ale tady… No zkrátka, hrdinové a krasavice. Tradice. A osudu neunikneš. Uspořádáme pěknou svatbičku a z Jednorožce bude meč-státník; Zarra se zhostí role jeho hlavního rádce, no a na tebe, Saji, zbude místo šaška…“

Sai si nechal tento Džuův výpad proklouznout kolem čepele. Mimochodem, jak je vlastně možné, že Sai neví to, co je už nejspíš známo všem Zářným od Meilanu až po Kabír? Ach ano… Sai přece strávil celou slavnost za Kosovým opaskem a lidské rozhovory jsou pro něj bez mého překladu nesrozumitelné!

Pohodlněji jsem se uvelebil na Čenových kolenou a on po mně se smutnou něhou znovu přejel železnou rukou – od jílce po hrot.

A já měl pocit, že se ruka al-Mutanabbího slabě chvěje.

‚Vždyť tohle je přesně to, o čem jsem snil oné kabírské noci,‘ říkal jsem si Já-Čen. ‚Odjet co nejdál od krvavé kovárny Kabíru, v níž se rodila strašlivá budoucí minulost Zářných i lidí; odjet někam, kde je klid, oženit se, Besedovat se sobě rovnými a učit mladíčky, kteří s nadšením sledují každé mé máchnutí… a být přitom ušlechtilejší než šlechtici, což je přesně to, co se mi nabízí nyní, jenomže má ješitnost z nějakého důvodu spí…‘

‚Ano, tehdy jsem snil o klidu,‘ říkal si Čen-Já. ‚A okamžik nato mi osud předhodil jatka v uličce. A nyní, když si mé tělo zvyklo na váhu brnění, když si má duše zvykla ztrácet a nacházet, když se mé vědomí naučilo přemýšlet o násilné smrti bez rozechvění; nyní, když jsem schopen se při výpadu nezastavit, když jsem se odnaučil důvěřovat… Nyní mi potměšilý osud blahosklonně věnuje výsměšný dar a Mei-lan, celý rozjásaný, vede jehly E-mej Mei-lan-go vstříc hrdinnému Jednorožci, zatímco tesknící vdova Jün-er je s radostí připravena ozdobit svou přítomností dny i noci Čena Ankora, budoucího moudrého spoluvládce… A mám za to, že noci především…‘

Bylo to jako v pohádce. A na pohádky jsme již více nevěřili. Snad jen na ty ze života, ovšem výhradně se špatným koncem.

Za oknem hlučelo sídlo – dle dědičného práva mé, ale přitom pro mě naprosto neznámé! –, v sousedních komnatách spolu hovořili mí přátelé Zářní (je to zvláštní, jak rychle jsem stačil zařadit Saie mezi své přátele…!), Kos ještě zrána kamsi odkvačil, ale doposud se nevrátil, a to už bylo poledne… nebo ještě ne…?

To se mám nakonec vážně oženit…?

„Á, tady je náš poustevník!“ ozval se an-Taniův rozrušený hlas a hned o chviličku později se Kos zjevil na prahu. „Tady je náš ženíšek! Či přesněji ženíškové…“

Čen-Já se slabě zachvěl a podíval se na spokojeného Kosa. Hned vedle jeho rozzářeného obličeje – jako vždy bezvadně, až nelidsky dokonale oholeného – visela na zdi starobylá rytina, zobrazující vousatého Nosiče loupežnického vzezření a s náušnicí v uchu. Kos se s nadšením díval na Mě-Čena a vousáč zase na Kosa, přičemž vypadal asi tak, jako by se omylem posadil na trčící hřebík.

No to je tedy umělecké veledilo… Jak já, tak i Čen jsme neměli na mysli an-Taniu.

„Máš ten babčin pergamen?“ zeptal se Kos a setřel si ze své novoučké švihácké haleny (šněrování na hrudi, rukávy se širokými manžetami, šeříkový satén a takové ty věci) neexistující smítko prachu. „Neztratil jsi ho v tom zmatku?“

Čenova ruka se slabě pohnula a já ukázal hrotem na perletí vykládanou skříňku, jejíž horní přihrádka ukrývala pergamen Matičky Cchi.

Kos ke skříňce divže nepřiběhl, trhnutím otevřel dvířka a vpil se očima do vytaženého pergamenu. Potom sebou an-Tania se skrčenými koleny žuchl na koberec a jal se vyndávat z kapes rukávů – ty měl dle meilanské tradice přišité na vnitřní straně, takže si tuto halenu zjevně koupil někde ve městě – nespočetné papírové útržky.

Papír to byl drahý, rýžový, se slabým namodralým nádechem, a já věděl, že v Kabíru by určitě měl cenu zlata. Zato tady ho zřejmě každý, komu se zachtělo – Kosa nevyjímaje – mohl používat ke kdejakým pitominám.

„Sedí to,“ mumlal si Kos a nervózně se u toho kousal do rtů. „U všech Iblísových kostí, sedí to! Nu, babko, ty jedna matičko divokých ghůlů…! No, tohle asi bude potřeba si ověřit…“

„Kde jsi byl?“ zeptal se Čen-Já jen proto, aby an-Taniu trochu vytrhl ze zahloubání.

Bylo těžké uvěřit, že před sebou máme téhož elegána z hlavního města, který včera svými způsoby přitahoval pozornost snad celé místní smetánky.

„Na městském úřadě. Dával jsem do kupy papíry na tvé sídlo, aby bylo všechno jaksepatří. Zahrnoval jsem tebe a Jednorožce do dědictví, abych tak řekl. Papíru tu mají fůru, a nejspíš proto ho od rána do večera špiní a špiní a špiní! Tady se podepiš, támhle poskytni tři svědky, pak se ještě podepiš a přepiš všechno nanovo, aby měly hieroglyfy ‚ťin‘ tenčí ocásky a navíc s ohybem doleva…“

„Copak, s tlustými to nejde?“ zajímal se Čen a já se naslouchaje tomuto rozhovoru mimoděk zatřpytil v úsměvu. „A bez ohybu?“

„To se ví, že by to šlo i s rovnými tlustými, jenomže potom by to už podle nových pravidel nebyl hieroglyf ‚ťin‘, nýbrž ‚fu‘, a papír by tak místo potvrzení práv Čena Ankora na rodový majetek povoloval výše zmíněnému Čenu Ankorovi spáchat veřejnou sebevraždu, a to prostřednictvím rozřezání trupu na dvě poloviny bambusovou pilou. Ale to nic, o to nejde…“

„Jak to, že o to nejde?!“ prohodil Čen s okázalou vážností. „Doufám, že jsi všechny ocásky ohnul tak, jak se sluší! Koukej si dávat pozor, Kosi…! Kdyby něco, donutím tě, abys tou pilou řezal ty osobně…“

„Však já si dávám, dávám…“ An-Tania se ještě pořád nedokázal odtrhnout od svých záznamů a pergamenu Matičky Cchi. „A najednou jsem si všiml, že dole ve sklepení mají archiv! A celý ten archiv spravuje takový milý stařeček! Myslím, že jsem s ním mluvil alespoň čtyři pět hodin, pak mi ještě ukazoval, jak ve stísněném prostoru správně zacházet s krátkou dýkou… Byl to ten nejhodnější stařeček, a ta jeho dýka… no prostě jedna báseň! Škoda, že jsem s sebou nevzal Saie – ti dva by si rozuměli!“

„Samotná dýka je o něco kratší než tvé předloktí – zhruba o délku dlaně – a broušená je jednostranně.“ To už jsem se neudržel Já-Čen. „Místo záštity má jen malý oválný plíšek a drží se převážně obráceným úchopem… Je to tak?“

„Poslyš, Jednorožče.“ Kos se již během posledních dnů cesty naučil téměř neomylně určovat, který z nás k němu promlouvá, „to je nějaký tvůj starý známý?“

„Archivář Hamidaši. Jejich rodinu tady zná snad každý. Vzpomínám si, že o nich dřív kolovaly vtípky, jak se spolu přou na turnajích – kdo třemi seknutími rozetne list papíru na třiatřicet kusů, aniž by sloupl tuš byť jen z jediného hieroglyfu…! No nic, Kosi, pokračuj…“

Kos se poškrabal na své znamenité bradě a rozesmál se.

„Ale ne, o nic nejde,“ prohlásil, když se konečně přestal smát a všiml si, jak na něho Čen-Já nechápavě hledí. „Všechno je v pořádku… Jak jsi říkal, že se ta dýka jmenuje? Hamidaši? Tak ten stařeček se zase jmenuje Haóm it-Daší! Jsou to tedy skoro jmenovci… Zkrátka, pobavili jsme se s Haómem o tom či o onom, dokonce jsme si ohřáli konvičku růžové pálenky, no a potom u něj na stole najednou vidím otevřenou knihu. A na levé straně je napsáno:,… leč nenalezli jsme pod sesuvem v Soutěsce vyjících psů ani Jü Ši-kuana, moudrého to vládce, ani Ťiouchuan-tao, jeho slavný meč o devíti prstencích, známý jako Dlaň osudu; i plakali všichni od Chartugy až po Horní Wej, i osiřel syn nešťastného Jüa, i ovdověla žena jeho…“

„No a?“ opáčil Čen-Já krátce.

„Jak no a? Koukej, co si napsala stařena! Jü Ši-kuan, sedmý rok éry vlády ‚Poklid opor‘ a Ťiouchuan-tao, ‚devítiprstencový meč‘… Sedí to! Ale o to nejde, protože smrt vládce se samozřejmě musí zaznamenat do kronik a archivů. Podstatné je něco jiného… Co stojí v babčině pergamenu?! Tady… Za deset roků, tedy v sedmnáctém roce ‚Opor‘… těch samých, ovšem, jak vidno, v čase budoucím, se objevují jména tvých příbuzných Lianga Ankor-Kuna a jeho meče, Klouzajícího prsta! A hned vedle ještě stojí otazník! Jako by nebylo jasné, jaký – ale určitě neblahý! – osud stihne deset let po nešťastném Ju Ši-kuanovi Lianga Ankor-Kuna a jeho meč! Sesuv nesevuv, ale co všechno se v životě nepřihodí… A teď mi vysvětli, co má tohle být za proroctví?!“

Vousatý Nosič se z rytiny skepticky podíval na rozhorleného an-Taniu, jako by chtěl říci – a co je na tom? Čen a já jsme následovali jeho příkladu. Ty jsi nám ale pěkný věštec… vždyť to víme i bez tebe. A co vlastně víme? Že nevíme nic…

Kos naší ranní skepsi nevěnoval sebemenší pozornost.

„Tak tomu stařečkovi povídám: ‚Zemřel váš vládce Jü vážně v sedmém roce? A on na to, že v sedmém. A já se hned ptám: A o sedm let DŘÍV se u vás nic podobného nestalo? Děda se zamyslel a svraštil to své obočíčko – to znamená, povídá, ve dvaatřicátém roce éry vlády Jarní proudy‘? Pro jistotu přikyvuji a pak se stařečkem sestupujeme do papírových dolů! Hrabeme se tam a kutáme a postupně zjišťujeme, že toho roku k žádným nesmyslným úmrtím nedošlo, ale zato že velké hoře postihlo rodinu kupce Seidžiho Ó-Rikjú, neboť se zlomilo prastaré kopí, předávané v rodině z generace na generaci…“

Náhle, najednou, zničehonic jsem se probral, jak se to někdy stává po dlouhé a vyčerpávající Besedě, když najednou cítíš, že tohle, tohle bude ten rozhodující pohyb…! A síly pak najednou samy od sebe přicházejí neznámo odkud…!

„Kopí Katakama Jari?!“ zeptal jsem se Já-Čen netrpělivě. „Je to tak?! Kousek pod hrotem má masivní hák, mírně zahnutý nahoru?! Podrobnosti, Kosi, podrobnosti! Co jsi tam všechno vyčetl?!“

„Katakama…“ zahučel an-Tania rozpačitě. „Katakama Jari, ale o žádném háku nic nevím… O háku se tam nic nepíše, ale v Kabíru jsem taková kopí rozhodně neviděl…! Zato přezdívka kopí, chci říct Zářného – je to tak, Jednorožče? –, ta tam je…“

„Jak zní?“

„‚Bílý tygr Tin-su‘. Tady jsem si to poznamenal…“

„Tak říkáš, že se zlomilo?“ zeptal jsem se Já-Čen s bolestí. „A co hrot?! Zůstal celý?!“

„Hrot spadl do studny. A i když se hledači osmkrát spouštěli dolů a divže tu proklatou studnu neobrátili naruby, výsledek byl nulový! Nic nenašli…“

„Čest tvé památce, Katakamo Jari, Bílý tygře,“ zašelestil jsem a propletl si šňůrky střapců na znamení smutku; Čen pak má slova se sklopenou hlavou zopakoval nahlas. „Čest tvé památce a mír tvé duši, stařešino všech meilanských rodů kopí… Víš, Kosi…“

„Vím,“ přerušil mě an-Tania, ale z nějakého důvodu to znělo naprosto vhodně, nikoli hrubě. „Teď to vím, i když v archivu jsem se jen domýšlel. Protože tady u vás pomalu každých deset roků umírá nějaký slovutný Zářný. Někdy spolu s člověkem. Jü ši-kuan a jeho meč Ťiouchuan-tao skončili pod sesuvem půdy, Bílý tygr zmizel ve studně a ještě o deset let dříve ve stanoveném roce šavle-šamšír rádce Vana náhodou vypadla z pochvy a dostala se do kola dvoukoláku, a ten dvoukolák se v tu chvíli najednou rozjel! A šamšír, byť starý a slavný a se spoustou nápisů na čepeli, byl samozřejmě rázem vejpůl! A veliké bylo hoře Vana a jeho rodiny… Dál to pokračuje v tomtéž duchu – a to jsme se spolu se stařečkem Haómem dostali až ke sto let starým dokumentům! Co deset roků, to nějaké neštěstí…! Přímo zarážející pravidelnost, není-liž pravda…?“

‚Náhoda,‘ pomyslel si Čen. ‚Podivná a šílená náhoda. Copak se na světě zcela přirozeně neláme a neničí málo zbraní…? Kdo by si pamatoval rozmanité události uplynulého století? A i kdyby se někdo takový přece jen našel, určitě si je nedá dohromady… jenom je zapíše a zapomene…‘

‚Náhoda?‘ pomyslel jsem si. ‚Ne, tak to sotva… to bych jenom obelhával sám sebe. Vždyť to přece nebyli jenom známí Zářní, Čene, byli to stařešinové Rady Vyšších, ti, kteří mě a mé vrstevníky před stoletím vypověděli z Meilanu! A pak začali umírat! Co se to jen děje? Že by Šulma? Ale to ne, to časově ani trochu nesedí… Matní?! Ti přece vůbec neexistují, a co s tím potom má společného studna nebo kolo dvoukoláku? Nebo ten sesuv půdy – co? A hlavně proč?!‘

‚Nebesa!‘ pomyslel jsem si Já-Čen, ‚Za co? Já už přece takhle dál nemůžu… nechci! Za co?! Za to, že jsem ve chvilce slabosti snil o tom, že všeho nechám a odjedu? Odjedu někam, kde je klid? Jenomže kam, kam se vlastně dá odjet před nebesy…? Utíkáš, utíkáš, někam se ženeš, ale pak jenom vzhlédneš a… jsou tam! Modrá a hrbolatá a lhostejná, přímo nad tvou hlavou…‘

„A nechť jediný meč stojí klidně sám proti nebesům,“ zašeptal jsem Já-Čen. „Sám.“

Kos se na nás pozorně podíval.

„Sám?“ zeptal se zostra a Mně-Čenovi se najednou zdálo, že to hovoří končíř Zarrahíd, anebo možná Odlomek, ale určitě ne an-Tania, člověk, který byl bezmála třikrát mladší než já.

Než já, Zářný. Když jsem se narodil, Kosův děd ještě nespatřil světlo světa; až Kos zemře, já budu – při troše štěstí – žít ještě dlouho… Jenomže to teď nehrálo žádnou roli, neboť v hlase an-Tanii zvonila zarputilá ocel, která co do zakalení nezaostávala za mou čepelí – bez ohledu na to, kolik roků se nám chystal vyměřit vrtošivý osud.

„Sám?“ zeptal se Kos an-Tania, člověk. „Tak to ne… ani v to nedoufej. To spíš nebesa jsou sama.“

A pak po chvilkové odmlce, během níž žmoulal své papíry, dodal: „Sama proti nám.“

6

Když Kos donesl Zarrahída, Saie a Džua, v rychlosti jsem jím vysvětlil, co a jak; poté jsem se jal již pro všechny vyprávět o Radě Vyšších, Radě stařešinů a hlav meilanských rodů i o těch Zářných, kteří v ní před stovkou let zasedali.

Bylo jich tehdy třináct – třináct členů Rady. Bezděky jsem si vybavil Koblanovo vyprávění o Porodníkovi Munírovi, jak odchází od bystřiny zkoušky v doprovodu tuctu svědků. A také jsem si vzpomněl, že Matných – zplozenců zuřivého Masúda – mělo být rovněž třináct.

Zatímco jsem hovořil, znovu jsem před sebou viděl Zářné Rady, jako by snad k našemu poslednímu setkání nedošlo před stoletím, ale teprve včera; mé vzpomínky byly naprosto čerstvé, stejně čerstvé, jako někdy bývají rány Nosičů.

Lidské rány.

Dva vůdcové rodu Rovných mečů – široký oboustranně broušený Khanda Vjačasena a můj blízký příbuzný Tuan-ťien, řečený Klouzající prst; stařešina šavlových rodin Šamšír il-Samak a hlava Křivých mečů – mocný Ťiouchuan-tao, „devítiprstencový meč“, vládce Meilanu; nespočetné dýky a tesáky zastupoval v Radě Badik chang-Tun s horní stranou čepele rovnou, ovšem s břitem prohnutým v nápodobě rybího hřbetu, a Golok Teras, podobný spíše kratšímu rovnému meči; kopí Katakama Jari, Bílý tygr, pak dvojzubec Ma, Kobří jazyk… a potom bojový srp Kama Motogari, pánovitý a neústupný, hůl Šuej-chuo-kun s kovovými hroty na obou koncích, obludně velká sekera Masakari Kai, Naginata Katori san-Kösö a vějíř Páv Šan… Bylo jich třináct, třináct Zářných Rady.

Když jsem skončil, Čen ztěžka lapal po dechu.

„Rozumím-li tomu správně,“ zazvonil Zarrahíd, „pak tvého krajana a vzdáleného příbuzného Velkého Taa loni v létě odvolali z Kabíru právě v souvislosti se smrtí vládce Ťiouchuan-taa, je to tak?“

„Ano,“ odpověděl jsem Já-Čen. „A Velký Ta se stal po něm hlavou rodu Křivých mečů – ať už dle nástupnického práva, anebo v souladu s vůlí současné Rady… ale vládcem se nestal.“

„Chápu,“ ozval se Zarrahíd.

„Zato já nechápu nic!“ pronesl Sai směrem k rozvážnému končíři.

„Ani já ne,“ uklidnil ho Zarrahíd. „To byl jen takový řečnický obrat…“

„Zkusme si to ještě jednou…“ promluvil Džu a mě najednou napadlo, že já a Čen si zakrátko natolik zvykneme překládat každý rozhovor do dvou jazyků naráz, že by nám to mohlo ve společnosti obyčejných Zářných nebo obyčejných lidí docela dost uškodit.

Jenže co dělat? Jinak budeme – celá šestice – střídavě tu hluší, tu zase němí…

„Zkusme si to ještě jednou zopakovat,“ řekl znovu Odlomek. „Loni v létě se vládce Ťiouchuan-tao dostává pod sesuv půdy. Kdo je na vině? Přece nikdo, vždyť do té soutěsky vlezl sám… Deset roků předtím se láme Bílý tygr, Katakama Jari, a jeho hrot se ztrácí ve studně. Na vině opět není nikdo. Snad jedině nemotorný Nosič – ten jeho kupec určitě musel být pořádný nešika! Dobrá, vraťme se o dalších deset let…! Šamšír il-Samak se dostává do kola a jeho životní pouť končí… Je to tak?“

„Je to tak?“ zopakoval jsem Já-Čen pro Kosa.

Samozřejmě tím mám na mysli, že jsem zopakoval celou Odlomkovu tirádu.

„Ano,“ přikývl an-Tania. „A zase náhoda. Rádce Van prý klopýtl, Šamšír vypadl z pochvy a… konec! Není koho chytat, není koho trestat – snad jedině liknavého vozku, který nestačil včas zadržet koně.“

„Hm…“ zahučel Džu. „Není koho… Tak to bychom měli už tři členy Rady Vyšších. Klouzající prst dosud žije a těší se dobrému zdraví, což nepochybně přeje i nám… Kdo je ještě naživu?“

„Na oslavě u jehel E-mej jsem si všiml hole Šuej-chuo-kun,“ řekl jsem po nedlouhém přemýšlení. „A pak ještě Badika chang-Tuna z klanu dýk… To je podle mě všechno. Ale ne, vlastně ještě Khanda! Khanda Vjačasena! Však si vzpomínáš, Džu – to je ten, se kterým jste si poměřovali věk!“

Kos se chvíli přehraboval ve svých záznamech.

„Dva zdejší úředníci,“ řekl pak, „asi deset a půl roku před zlomeným Šamšírem odjeli do Horní Weje. Vidíte, tady mám dotaz z Weje ohledně těch úředníků – kde jsou a proč se pořád neobjevují?! To znamená, že z Meilanu vyjeli, ale do Weje nedojeli… Jeden z těchto úředníků přitom měl s sebou tesák Golok Teras, který dostal od otce, zatímco drahý vezl dvojzubec Ma, Kobří jazyk. Budiž pochválena meilanská důkladnost – vše je zaznamenáno!“

„Ještě aby nebylo!“ dodal jsem za sebe. „Hamidaši určitě dohlédl na to, aby stěhování stařešinů do Weje bylo popsáno jaksepatří!“

Zarrahíd zachytil čepelí paprsek světla, v němž tančila lehounká smítka, rozhodil po stěnách pár slunečních prasátek a pak se znovu zachmuřil.

„Čtyři jsou naživu,“ shrnul to končíř, „tři zahynuli a dva zmizeli beze stopy… To máme devět. Co se stalo s ostatními čtyřmi? V Radě jich přece bylo třináct?“

„Údaje jsou natolik staré, že začaly být poněkud útržkovité.“ An-Tania pokrčil rameny. „Něco se mi ale přece jen podařilo zjistit… Bratři Benkai a Akiro z rodiny lovců Maurí odešli do slanisek poblíž Kulchánu – došlo k tomu padesát let před smrtí vládce Jü Ši-kuana a meče Ťiouchuan-taa – a nevrátili se. Rok nato se po jejich stopách vydal syn Benkaie, a tedy Akirův synovec, mladý Núch Maurí. Ani on se nevrátil. Tady je výtah ze souboru nařízení a sčítání lidu. Oddíl ‚čtvrť Fa-lin‘, odpovídající rok…“

Kos demonstrativně zamával ve vzduchu jedním ze svých papírků.

„Je to skutečně dobrý člověk, ten můj Kos an-Tania,“ pronesl končíř Zarrahíd vážně. „Takový pečlivý…“

Když jsem Já-Čen přeložil an-Taniovi slova jeho meče, stalo se něco neuvěřitelného – polichocený Kos se začervenal.

„Takže…“ řekl se špatně skrývanou hrdostí. „Benkai a Akiro Mauríové a s nimi…“

„A s nimi,“ ozval se znenadání Sai, „Páv Šan a Masakari Kai. Malý bojový vějíř s pestře pomalovanými destičkami a obrovská sekera s rukojetí vysokou jako dobře rostlý Nosič. No jistě, jistě… a na hlavě sekery ještě bylo takové gra víro vání – skákající irbis…“

„Ty jsi je viděl?“ zvolal jsem Já-Čen. „Kde?“

„Kde bych je asi mohl vidět?“ podivil se Sai. „Vždyť přece odešli do slanisek už před půlstoletím! Ale slyšel jsem o nich… Slyšel jsem o nich na druhé straně Kulchánu, v Šulmě, v kmenovém stanu! Na naší košmě – nachové košmě – ležel jeden kyj, který si pamatoval, jak byli do ležení kmene přivlečeni dva Nosiči a dva Zářní. Nosiče si ovšemže nezapamatoval, zato Zářné… Mluvil o vějíři s pávím zbarvením a o sekeře s gravírováním. A já osobně si to vykládám tak, že to byli Masakari Kai a Páv Šan, stařešinové Rady!“

„To tedy znamená, že bychom je měli hledat v Šulmě,“ břinkl tlumeně, spíš sám pro sebe Odlomek. „Zajímavé…“

„Hledat je není třeba,“ zabručel Sai dutě. „Jsou v posvátném jezírku, ve stínu pláště Žlutého boha Mo, rez na něj! Z bílé košmy vedou jen dvě cesty – buďto na košmu nachovou, anebo do posvátného jezírka… Kyj povídal, že ani vějíř, ani sekera nedokázali překonat sami sebe. Meilanští stařešinové Páv Šan a Masakari Kai neprolili jedinou kapku krve a za takovou hrdost se v Šulmě musí platit! U nich se totiž naší hrdosti říká zbabělost.“

Odmlčeli jsme se. Tlustá bláznivá moucha se proháněla se bzučením ode zdi k oknu a zase zpátky; nástěnné panely z onoho druhu ořechového dřeva, jemuž se říká „dračí oko“, se měňavé třpytily černými a hnědými odstíny, a vlivem toho působila celá místnost tak trochu jako zčeřená, asi jako hladina jezera v závanech slabého větru.

Bylo ticho. Dokonce i Nosič na rytině zkrotl, sklopil zrak a zamyšleně se zakousl do chumáče vlastních vousů.

„Předpokládejme, že ty zbylé najdu,“ prolomil jsem jako první mlčení. „Najdu stařešiny Kamu Motogariho a Naginatu Katori san-Kösö a zjistím, že se oba těší výtečnému zdraví. Anebo že shořeli v kovářské výhni, utopili se ve studni, anebo je už před sto lety někdo ukradl. No a co? V Kabíru alespoň byli nějací viníci, pachatelé vražd – tím se tě nechci dotknout, Saji! – ale tady to jsou samé náhody a-shody okolností…“

„A všehovšudy jednou za deset let,“ dodal Kos. „Tedy celkem zřídka.“

„To pro vás, pro lidi je to zřídka,“ přerušil ho Džutte a Já-Čen jsem poslušně překládal. „Zato na poměry nás, Zářných, s naší délkou života, je to často. Až moc často… Ano, v Kabíru byli pachatelé vražd, Jednorožče. A já se bojím, že tady možná najdeme pachatele sebevražd. Z toho mám strach.“

Bylo ticho. Rušilo ho jen bzučení nešťastné mouchy, motající se tam a zase zpátky, ode zdi k oknu, od Kabíru k Meilanu a hledající cestu ven.

Jenomže žádná nebyla.

Kapitola patnáctá

1

„Mám hlad,“ prohlásil znenadání Kos. „Ráno jsem se najíst nestačil, dopoledne jsem strávil zahrabaný mezi papíry, no a teď pořád mluvíme a mluvíme… Vám Zářným je hej – k sytosti vám stačí pěkné naleštění! No nic, když tady čekali sto let, až přijedeme a přijdeme věcem na kloub, tak už je hodina navíc nezabije!“

An-Taniova jistota, že celý Mei-lan stovku let čekal výhradně na nás a na to, že právě my odhalíme příčinu oněch tajemných událostí, připadala Mně-Čenovi více než jen trochu předstíraná, ale přesto kupodivu zapůsobila povzbudivě.

‚Zarrahíd má vážně dobrého člověka,‘ pomyslel jsem si s vřelým úsměvem. ‚Je to dobrý člověk, tenhle Kos an-Tania. Pečlivý, nikdy neklesající na mysli a… a hladový! Někdo by ho měl nakrmit!‘

‚Taky jsem dobrý člověk,‘ pomyslel si Čen v odpověď. ‚A taky by mě někdo měl nakrmit. Koneckonců, Kos je Zarrahídův Nosič, tak ať se o něho stará končíř…‘

Tato poznámka byla zbytečná. Zarrahíd se samozřejmě staral a ani samotný Kos za ním nikterak nezaostával. Ti dva zavolali sluhy a Nižší Zářné a já pochopil, že dobrý majordomus zůstává dobrým majordomem i v Meilanu. Protože Nižší mého zdejšího sídla se bez jakýchkoliv pochyb více obávali Zarrahída nežli mě, svého právoplatného pána, zatímco sluhové-Nosiči zase měli nahnáno z Kosa.

Neuplynulo ani deset minut a již nám bylo hlášeno, že na Čena a Kosa (či přesněji Vyššího Čena a pana an-Taniu!) čeká stůl v jídelně v prvním patře, přičemž tento stůl už je dávno prostřený, a ne jen tak nějak prostřený, nýbrž že se přímo prolamuje pod množstvím těch nejlepších pokrmů z kabírské, meilanské a hornowejské kuchyně… a prý snad možná i z nějakých dalších.

Čen se nad nebohým stolem slitoval a mávl na an-Taniu, načež se oba vydali zachraňovat stůl před jeho vysilujícím břemenem; já sám jsem vlezl do pochvy, s pomocí kruhových úchytů se připevnil k Čenovu opasku a doprovodil Čena do jídelny.

Schodiště.

Chodba.

A tady už je jídelna.

Oběd plynul za naprostého ticha. Lidé žvýkali a já – jediný Zářný v jídelně, neboť dokonce i sluhové byli téže rasy jako Čen s Kosem, zatímco Zářní zůstali za prahem – jako obvykle spočíval na Čenových kolenou a přikryt okrajem ubrusu přemýšlel o všem, co jsem si vyslechl o patro výš.

Džu měl pravdu – to, co se v Meilanu odehrálo během mé stoleté nepřítomnosti, podezřele připomínalo předem promyšlené sebevraždy. Sebevraždy Zářných. A ne jen tak nějakých Zářných, nýbrž stařešinů, patřících (v minulosti!) k té samé Radě Vyšších, která kdysi vyhnala urozenou mládež z Meilanu, aniž by ozřejmila své důvody.

Stařešinové, hlavy rodů, a onen téměř přesně desetiletý interval… K našemu vyhnání nedošlo jen tak, mělo to, muselo to mít nějaký důvod…!

Ve dveřích se zjevil lidský sluha a významně si odkašlal.

Kos se s nepřirozeně nafouknutými tvářemi, pročež jeho hubená tvář vypadala dočista podivně, otočil ke dveřím.

„Ú?!“ zeptal se an-Tania. „U uhu-ú u-u-ú?!“

„Dovoluji si hlásit, že je zde návštěva, která žádá o přijetí u Vyššího Čena Ankora.“

„Ú huuu-ú?“ Kos povytáhl obočí. – –

„Jedna stařena.“ Sluha se ukázal být mimořádně chápavým. „Představila se jako Matička Cchi.“

Cenová pravá ruka od chvíle sluhova příchodu spočívala na mém jílci, a tak jsem dobře slyšel, o čem si lidé povídají – snad jen Kosovým slovům jsem na rozdíl od bystrého sluhy příliš neporozuměl.

Kosův ohryzek se rozpohyboval nahoru a dolů.

„Aha!“ prohlásil an-Tania radostně a již vcelku artikulovaně. „Takže je pravda, co se říká – štěstí přeje připraveným!“

„Připraveným možná přeje, ale to my nejsme,“ zchladil ho Čen-Já. „Uklidni se, Kosi… Babka si beztak přišla pro svůj pergamen. A co si myslíš, že jí povíš? Na celém pergamenu je zajímavá snad jen ta poznámka o příbuzném Liangovi a Klouzajícím prstovi. Jimž se za devět let přihodí neznámo co. Vážně by mě zajímalo, co stařeně ohledně toho hodláš říct?“

„Copak ti to je málo?!“ rozrušil se znovu Kos.

„Nejenže je to málo; podle mě je to úplné nic. Babka se ti vysměje do očí a tím to celé zhasne. Přece ji nebudeme mučit! Tady je třeba postupovát delikátněji… aby se sama prořekla a ani si toho nevšimla. A dál už se zařídíme podle okolností.“

„Myslím, že máte pravdu, Vyšší Čene,“ pronesl an-Tania po delším přemýšlení a významně ukázal pohledem na sluhu, čekajícího na naše rozhodnutí. „Hej ty, běž říct Matičce Cchi, že ji Vyšší Čen očekává.“

Sluha přikývl a vyšel z jídelny.

2

Matička Cchi se od našeho posledního setkání ani trochu nezměnila – na čemž vzhledem k jejímu věku koneckonců nebylo nic divného.

„Přeji vám dobrého chutnání, mladí páni,“ zabrebentila hned na prahu, „dobrého chutnání, dobrého zdraví, radosti vašim domovům i moudrosti vašim hlavám, především pak vaší drahocenné hlavě, Vyšší Čene, neboť se mi doneslo, že těžce zkoušený Mei-lan dost možná již zakrátko získá ve vaší osobě důstojného vládce…! Ach ano, povídá se také, že vás navíc brzy čeká veselka – tak tedy moudrosti vaší hlavě, štěstí po boku mladé ženy, síly vašemu ledví, hojnost dětiček a…“

Stařena se tentokrát objevila bez Čchan-bóa, a tak jsem plně přešel na vnímání světa prostřednictvím Čenových smyslů – mělo to ale tu nevýhodu, že jsem teď chtě nechtě musel naslouchat nekonečnému tlachání upovídané Matičky Cchi.

„Zdravím vás, Matičko,“ ozval se konečně Čen-Já, když stařena na okamžik zmlkla, aby popadla dech a připravila se na další slovní příval.

„Prosím, posaďte se ke stolu,“ dodal spěšně Kos se zjevným úmyslem zacpat ústa Matičky Cchi pořádnou porcí jídla.

Stařenu nebylo třeba žádat dvakrát. Neskrblíc květnatými projevy vděku se okamžitě uvelebila naproti Čenovi-Mně, přisunula si k sobě hned tři koflíky pohankových nudlí, piálu se sójovou omáčkou na wejský způsob, tác s proužky dušeného masa, čtyři talíře s houbami, nakládanou mrkví, rýží a boby a pak skutečně nanedlouho zmlkla.

Zatímco stařena dělala krátký proces s pohoštěním, Kos stačil zaběhnout nahoru a donést její ztracený svitek.

Čen-Já ani v nejmenším nepochyboval o tom, že an-Tania stačil zhotovit jeho kopii.

„Pro tohle jste sem přece přišla, že je to tak, Matičko?“ zeptal se Kos a demonstrativně položil svitek na stůl.

Naštěstí mimo dosah hbitých paciček Matičky Cchi – Já-Čen jsem se totiž začal neznámo proč obávat, že stařena chňapne po svém pergamenu a vyletí oknem.

„Ach, díky vám, mladí páni!“ rozpovídala se babka, jakmile spěšně polkla poslední proužek masa. „Díky vám na tisíckrát, díky nejvřelejší a všech díků díky – vůbec nevím, co bych si bez vás byla počala! Musela jsem ho, já hlava děravá, upustit během Besedy, ale hned jsem si toho nevšimla, a když jsem si to pak uvědomila, už bylo pozdě… a plakala jsem a lkala a hořekovala, ale pak mě napadlo, že páni jsou mladí, oči mají bystré, že ho určitě najdou a vrátí mi ho, no a jestli mě, stařenku nešťastnou, nezastihnou, tak ho určitě vezmou s sebou, nevyhodí ho, ne-ne, nevyhodí ho jenom tak zbůhdarma, a tak ten můj sviteček bude u urozených mladých pánů v bezpečí, pěkně až do Meilanu ho dovezou, no a potom, jakmile se tam hloupá Matička Cchi doštrachá…“

Kos obratně přisunul k Matičce druhý talíř se slanými koblížky, a když si stařena jeden z nich bezděky strčila do úst, Čen-Já se stačil vklínit do náhodně vzniklé pauzy.

„Snad nám to, zvědavým mladým pánům, odpustíte, Matičko, ale troufli jsme si do vašeho svitku nahlédnout… Nejprve jsme si jen mysleli, že zjistíme, kde žijete, ale pak jsme se prostě neudrželi! Buďte k nám prosím shovívavá…“

Stařena přestala žvýkat a počastovala nás ostražitým kosým pohledem.

„Jsou to velmi, velmi zajímavé záznamy!“ pokračoval Čen-Já, jako by se nechumelilo. „Obzvlášť ta část o Antarovi… kdysi jsem hovořil s Drůdlem – dokonce mi tenkrát zazpíval ‚Kasydu o dobytí Kabíru‘ od samotného al-Mutanabbího – a pak jsme se dlouho přeli…“

‚O čem jsme se mohli přít?!‘ zeptal se mě Čen prosebně.

‚Nemám potuchy!‘ opáčil jsem.

Ech, škoda, že Odlomek zůstal nahoře…

„Přeli… o mnohém,“ dopověděl Čen vyhýbavě.

Zmínka o Drůdlovi stařenu viditelně obměkčila.

„Ano, Drůdl…“ řekla a na chvíli zamyšleně sevřela rty. „V našich kruzích se mu říkalo Posměváček. Býval jste jeho přítelem? Anebo, smím-li se zeptat, jeho žákem? Omlouvám se za svou neomalenost, ale jinak byste od Drůdla stěží mohl vyslechnout ‚Kasydu o dobytí Kabíru‘ a pak se ještě s Posměváčkem přít… o mnohém.“

‚Mám jí to povědět?‘ zeptal se Čen.

‚Pověz…‘ šeptl jsem.

„Určitě jste slyšela, že jsem v Kabiru zabil člověka?“ zeptal se Čen-Já narovinu.

„No…“ zaváhala Matička Cchi. „Něco na ten způsob… Ale kdo by mohl uvěřit takové lži – že by takový mladý a urozený pán…“

„Není to lež. Je to pravda. Zabil jsem Drůdlova vraha. A Posměváček stačil spatřit jeho smrt.“

To, co se stalo pak, Čenem-Mnou otřáslo. Matička Cchi vstala od stolu, přistoupila k nám a poté, co odhrnula ubrus, klesla na kolena a políbila Čenovu ruku.

Pravou.

Ruku al-Mutanabbího.

Hned nato maličko posunula pochvu a přitiskla se čelem k mé čepeli.

Poté se stařena vrátila na své místo a jala se otáčet v prstech jídelní hůlky, jako by se nic zvláštního nestalo.

„Drůdl… ta moudrá hlava, který o sobě rád mluvil jako o bláznovi, a to v přítomnosti skutečných bláznů a hlupáků.“ Hovořila tiše a zřetelně. „Vzpomínám si, že jsme se vídali jen zřídka, ale o to častěji jsme se v dopisech jeden před druhým chlubili novými objevy; při setkáních jsme pak v rychlosti přepisovali a učili se nalezené texty, třebaže každý, to se ví, chtěl vlastnit originál. Ostatně, mě samotnou vždy zajímaly spíše počátky formování Kabírského emirátu, zatímco Posměváček hořel pro epochu al-Kajse Staršího. Ale…“

„Mě také více zajímaly počátky formování emirátu,“ přerušil ji okamžitě Čen-Já. „Dobytí Kabíru, pochody al-Mutanabbího… eee… vytyčení hranic… Nemohla byste, Matičko Cchi, alespoň v krátkosti…“

„Je to dobře,“ přikývla stařena. „Obyčejně do minulosti hledí jen starci… ale když se i mládež umí ohlížet, svědčí to o rodící se moudrosti. Ano, Mei-lan už brzy získá vskutku důstojného vládce. Dobrá tedy, poslouchejte…“

A my jsme poslouchali.

3

„V křivolakých uličkách, svou ozvěnou budí strach

doléhaje tam od brány beranidla dutý řev…“

Ve jménu Stvořitele, Jediného a Neměnného, jenž sám je Počátkem i Koncem, nechť nás věčně provází jeho přízeň! I padl bělostný Kabír, usedl na vybojovaný trůn náčelník kmenů z předhůří Safed-Kúch, divoký a vzpurný Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí, jehož citera ve vzácných časech míru zvonila jako meč, zatímco meč v hodině bitev pěl hlasitě a radostně, skládaje píseň smrti.

Právě oné noci se al-Mutanabbího zkrvavený jatagan vztyčil nad dýmajícím městem a od té doby nese hrdá zbraň přízvisko il-Rachš, což znamená „Křídlo bouře“…

(‚Volal jsi ruku al-Mutanabbího, starý Farchade,‘ říkal jsem si Já-Čen. ‚Volal jsi ruku, která tě třímala v časech tvého mládí, jatagane Farchade il-Rachš farr-la-Kabír… Vzpomínáš si na město Kabír, dosud teplé jako lidské tělo, které nestačilo vychladnout? O ano, jistěže si na ně vzpomínáš, starý moudrý jatagane, nelibující si v ozdobách…‘)

Leč jen nedlouho si Abú t-Tajjíb al-Mutanabbí, první emír Kabíru z rodu Abú Salímů, vychutnával klid a štěstí, nedlouho nosil věnec vítězství, neboť jej záhy znovu vyměnil za pochodovou přilbici. Rozdělil svou armádu na čtyři části a každé ukázal jiný směr. Západní voje, kterým velel starý a zkušený vůdce, černý pouštní lev Antara, syn Šaddádův, jehož křivá alfanga se již nejedno desetiletí zvedala nad válečnými poli a vysloužila si jméno az-Zamí, což znamená „Běda silným“, tak tedy, západní voje se vydaly podél levého ramene Súsy proti Hinskému chanátu a svobodnému městu Orazm v naději, že si probojují cestu až na Dubánské planiny.

Jižní voje, jež sestávaly z nezkrotných válečníků, narozených v chmurných soutěskách poblíž průsmyků Roch a an-Roch, a také z oddílů horalů z Ozeku, táhly pod vedením mladičkého Chudajbega Širvána, jehož kopí Rudaba, což znamená „Sestra beranidla“, proklálo prvního nepřítele ještě v době, kdy zuřivému Chudajbegovi nebylo ani devět roků. Jejich cílem byla bohatá Charza s hradbami, které dosud nezdolal žádný nepřítel, a také stany kočovných Churgů, pastevců bílých ovcí, nepolapitelných a věrolomných.

V čele severních vojů, postupujících proti Kimeně a Fezu, stál al-Mutanabbího nejlepší přítel a pobratim, věčně rozesmátý Utba Abú Jazan. Utba se rád smával u hodovní tabule a rád se usmíval v komnatách krasavic, avšak příšerným byl chechot šíleného Uťby v žáru bitevní vřavy, kdy krví rudl půlměsíc jeho těžké obouruční sekery ar-Raffal, „Úsměvu věčnosti“.

Velitelem východních vojů, které pochodovaly po Barrské cestě, aby pokořily starobylý Mei-lan, byl samotný Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí a válečníci zpívali písně emíra-básníka a vrhali se do boje opojení zuřivostí i slovy al-Mutanabbího.

„Zřím ho, kterak v hávu z nachu s pozvednutým stojí mečem

a mezitím z hradeb teče smůla vroucí, záludná…“

O osm let později se mnozí panovníci zemí a měst, pyšní majitelé nespočetných stád a nezměrných pokladů, sklonili před mocí Kabírského meče.

Po dalších dvou letech chtěli vladaře Abú t-Tajjíba prohlásit šáhem, ale on odmítl. Rozhodli se ho tedy prohlásit šáhanšáhem, ale on znovu odmítl. Neboť šáh byl královským titulem a šáhanšáh byl titulem krále králů, ovšem emírem byl v původním smyslu tohoto slova, tak jak ho používaly kmeny od Bílých hor Safed-Kúch, emírem byl nazýván vojenský náčelník, vojevůdce, první mezi válečníky.

A válečnický titul byl pro al-Mutanabbího cennější než diadém krále králů.

Od oněch dob vládl v širých zemích od písečných přesypů Horní Weje až po jezera a olivové háje Kimenv mír; a nezřídka se stávalo, že se svobodné země dobrovolně přidávaly k mocnému sousedu, zatímco další uzavíraly s Kabírem spojenecké pakty a navazovaly obchodní kontakty. A jatagan il-Rachš, což znamená „Křídlo bouře“, poklidně spočíval v pochvě, obouruční sekera ar-Raffal, „Úsměv věčnosti“, zapomněla chuť krve, uklidnila se „Sestra beranidla“, kopí Rudaba, a alfanga Antarova již více nepřinášela bědy silným, za což se jí kdysi dostalo přízviska az-Zamí…

4

„Proklínám den, kdy zbraně začaly dostávat jména,“ zamumlal Čen-Já zádumčivě.

„Cože?“ zvolala udiveně stařena, která předtím nakratičko zmlkla. „Co jste to říkal?“

„Ále… vy máte záznamy, já zase sny. Každému, co jeho jest. Víte, mně se totiž nedávno zdál takový zvláštní sen…“

‚Mám jí to povědět?‘ zeptal se mě Čen mlčky.

‚Pověz,‘ souhlasil jsem.

A Čen Matičce Cchi převyprávěl onen sen, který se nám té osudné noci zdál v domě Koblana Železné tlapy.

Stařena dlouho neotevírala ústa, což se jí ani trochu nepodobalo.

„Zajímavé,“ řekla nakonec. „Dokonce velmi zajímavé… Některá jména, která jste vyslovil, mi jsou známá, ale většina mi vůbec nic neříká. Nebude vám vadit, když si to později zapíši?“

Když se Matička Cchi chovala takto, byl rozhovor s ní hotovým potěšením.

„Vůbec ne,“ usmál se Čen-Já. „Samozřejmě jen budete-li pokračovat ve vyprávění…“

„A o čem mám pokračovat?“ ozvala se Matička Cchi ochotně.

„O dni. O tom dni, který proklínal Antara, syn Šaddádův. O dni, kdy se zbraním začala dávat jména. Jakýmkoli zbraním.“

Stařena vychytrale zamhouřila oči.

„Tento den se, mladí páni, roztáhl na celá desetiletí. Ne-li na staletí. Ostatně, řekla bych, že máme dost času…“

5

Roky míru neoslabily Kabírský emirát. Na druhou stranu, nikdo se nikdy neopovážil zkoušet pevnost jeho hranic.

Každý cizí kupec nebo vyzvědač (což byla nezřídka jedna a tatáž osoba) si v prvé řadě všímal toho, že prakticky všichni obyvatelé emirátu a spřátelených zemí jsou divže ne posedlí uměním ovládat zbraně, jehož procvičování věnují většinu volného času. Snad všude – nejen v metropoli a dalších velkých městech – se pětkrát nebo šestkrát do roka pořádaly velké turnaje a pomalu každý měsíc se konala nějaká vojenská slavnost; dokonce i výrostci z rolnických rodin se den co den cvičili v zacházení s kopími, dýkami či bojovými srpy, a’to pod přísným dohledem šedovousého patriarchy.

Člověk by musel být ne vládcem, nýbrž sebevrahem, aby riskoval útok na tak rozlehlou a mocnou zemi, jejíž veškeré obyvatelstvo – včetně starců, žen a dětí – sestává z profesionálních válečníků!

Kupci tedy všechno viděli a vyzvědači všechno slyšeli, ovšem ani jedni, ani druzí nerozuměli všemu – neboť právě tehdy, během posledních roků al-Mutanabbího života, se v emirátu začínalo čím dál častěji hovořit o Etice zbraní, což v podstatě znamenalo zrození nového kultu.

(‚Zajímavé!‘ ožil jsem a zopakoval nedávné zvolání Matičky Cchi. ‚Vždyť podle našich pověstí právě v těch dobách skončila epocha Divokých čepelí, neboť si naši předkové poprvé uvědomili svou podstatu a začali se nazývat Zářnými. A mimochodem, historie těch nejurozenějších rodů – samozřejmě oprostíme-li se od nehodnověrného balastu – začíná právě nějaká tři nebo čtyři desetiletí po dobytí Kabíru. Takže takhle to bylo… A ona tomu říká Etika zbraní! No nic, poslouchejme dál…‘)

Tradice dávat zbraním vlastní jména nabyla plné platnosti. Každá rodina měla zcela bezpodmínečně rodové zbraně několika druhů, které se v ní dědily z generace na generaci. Ty nejlepší se slavnostně předávaly prvorozeným dětem v den dosažení jejich plnoletosti – v případě převahy mladších bratrů či sester ovšem rodové zbraně dostávali ti zručnější a dovednější, bez ohledu na pořadí narození.

Zbraně se stávaly symbolem rodiny, znakem rodu; získání práva je nosit bylo pokládáno za otázku cti…

(‚No jistě, to je zase z JEJICH pohledu! A my říkáme, že se Zářní začali věnovat výchově a přípravě Nosičů. Tak třeba takový Obřad zasvěcení…‘)

Jelikož se zbraně začaly do jisté míry ztotožňovat s jejich nositelem, přičemž se mečům či trojzubcům divže nepřipisovaly lidské vlastnosti, objevily se v domech speciální zbraňové kouty a někdy dokonce celé sály – s podstavci pro každý jednotlivý meč, stojany pro každé kopí, halapartnu či trojzubec a s koberci, na něž se věšely šavle a tesáky.

Výroba zbraní se stala mystériem, péče o ně rituálem a zacházení s nimi uměním. Rodinný meč se pokládal vedle kolébky i smrtelného lože, na jeho čepel se přísahalo, jeho ostří se opěvovalo v písních; zbraně bylo možné uschovávat jen na za tímto účelem speciálně vyhrazených místech, kam byly umísťovány s velkou úctou; zlomení čepele, a to dokonce i cizí, bylo pokládáno za svatokrádež, jež člověka zbavovala respektu ve společnosti.

Zbraně se nepohazovaly, kam jen koho napadlo, nýbrž se s uctivou úklonou opatrně předávaly z rukou do rukou; chtěl-li někdo svou zbraň pouze ukázat, dotýkal se jí přitom výhradně přes hedvábný šátek či rýžový papír.

Symbol se postupně stával skutečnou relikvií.

Na souboje spojené s řešením nějakých osobních sporů, které by mohly vyústit ve smrt jednoho z účastníků, se začalo nahlížet jako na odporující Etice zbraní. Šlechtici štítivě krčí nosy – jakápak je to čest vykuchat svého protivníka?! A to tím spíš, že svět je dvojsečný – co když ne ty jeho, ale on tebe…?

Bohatí lidé si proto čím dál častěji najímají takzvané Ochránce cti, aby za ně bojovali v případech řešení otázek cti, kdy se již nejedná o obvyklou Besedu, nýbrž o skutečný souboj. Protože se ale Ochránci stávali především velcí mistři, zakrátko se mezi nimi vytvořil vlastní kánon vztahů, podle něhož bylo nesmazatelnou hanbou zabít či zranit kolegu v řemesle (či přesněji v umění!). Za mnohem větší hrdinství, mnohem zásadnější příspěvek ke cti najímatele (i vlastní cti) se považovala schopnost pouze naznačit přesný výpad, odseknout knoflík z oděvu či pramen vlasů z hlavy, rozetnout opasek a tak dále.

(‚Aha, tak tohle už zní podezřele povědomě…!‘)

Umění Ochránců se téměř okamžitě dostává do módy a vyvolává závist šlechty i prostého lidu, zkrátka všech kabírských bláznů do zbraní; ve výsledku se válečnická umění stávají neoddělitelnou součástí výchovy každého člověka.

Nikoli válečnické řemeslo, nýbrž VÁLEČNICKÉ UMĚNÍ.

A tak plynou roky, dekády…

Tak plynou staletí.

A pro zachování vražedné síly úderu a zachování tradic minulosti se zvlášť vymýšlejí a pečlivě se propracovávají klání v sekání předmětů: smotaných rohoží, kožených figurín, proutí, žerdí a podobných věcí…

(‚Správně, tak to má být! Nač zbytečně poškozovat Nosiče, jak by řekl třeba takový Gwenal… Tak zaprvé, Nosič je taky člověk – i když zrovna tohle by Gwenal nikdy neřekl –, no a zadruhé ho učíš a učíš, dáváš do toho celou duší, věnuješ tomu deset, ne-li patnáct roků (a Nosiči žijí žalostně krátce, ba i ti nejlepší), a potom nějaký nemotorný hrdina jednou sekne mečem a všechna ta práce rázem přijde nazmar! A je to hrozná, hrozná škoda – je ti líto zbytečné námahy, sebe sama, no a koneckonců i Nosiče. Mám pravdu, Gwenale?‘)

Kult Etiky zbraní vzkvétá, zbraně provázejí člověka od narození až do smrti, skládají se o nich písně a básně, přísahá se’na ně a pečuje se o ně tak, jako o žádný jiný majetek…

(‚Slyšet to tak Džu! Ten by jí dal…! Prý majetek! Pečovat a starat se, to je dobře, přísahat a opěvovat, to je ještě lepší, ovšem to ostatní… Sama je majetek! I když, kdyby Nosiči slyšeli, co si o nich myslí Zářní… Ech, vážně si asi nemáme co vyčítat…!‘)

Vzniká něco na způsob nového druhu komunikace prostřednictvím zbraní – například jazyk meče. Zvednutý meč znamená v jednom případě pozdrav a v jiném zase výzvu (a to právě výzvu, ne pozvání!) k Besedě; meč skloněný nebo určitým způsobem zasouvaný do pochvy představuje přiznání porážky; v cizím domě se nesluší mít meč u sebe, neboť se to může vykládat jako projev neúcty k majitelům (výjímka se činí jen pro příbuzné a blízké přátele, a to ještě ne pro všechny); při rozhovoru je zvykem pokládat meč napravo od sebe a jílcem k sobě, ne dopředu; prudké zasunutí meče do pochvy, doprovázené břinknutím o ústí pochvy, může být chápáno jako urážka…

A samozřejmě také nelze nezmínit způsob výroby nových zbraní! Kovář po tři předcházející dny dodržuje všestranný půst, dlí na modlitbách a nosí čistá roucha; v samotné kovárně pak voní kadidlo a na proces dohlížejí „příbuzné“ zbraně… To všechno je dobře známé i nyní, ale tyto zvyky se utvářely právě tehdy, během prvního půldruhého, či možná dvou století po dobytí Kabíru.

Právě tehdy…

6

‚… právě tehdy, když si naši předkové definitivně a nezvratně uvědomili svou podstatu, když se stali Zářnými,‘ říkal jsem si. ‚Všechno sedí. Liší se jen způsob vnímání těchto zvyklostí – podle nás jsme Nosiče naučili my, zatímco oni si myslí opak. A možná, že svým způsobem máme pravdu všichni – my i oni…!‘

„A kolik písní, kolik mimořádně zajímavých písní je věnováno meči!“ pokračovala rozrušeně Matička Cchi. „Až je to škoda, že mnohé z nich – především pak díla velkého al-Mutanabbího – zavál písek času. Tak například…“

Přimhouřila oči – její vrásčitá, želví víčka mírně klesla – a jala se recitovat, zpěvavě, ale zároveň rázně, až příkře:

„Podoben svitu duše mé je meče mého třpyt

bitvou a krví posvěcen, je radostí ho zřít.

Jeho čepel jak vodopád v paprscích slunce září,

těch nejjemnějších žilek síť má v ocelové tváři

a když zatoužíš odhalit, jakou má barvu pravou,

odpoví vlnou přelivů, tak šálivou a smavou.

Úzký a ladný a přísný, je to má pýcha, můj vzdor,

blyští se barvami duhy, proudí jak bystřina z hor.

Ocel ve vodě zakalených krajů je tvrdší šedých žul,

sám střed však vodě odolal, třebaže celý žhnul.

Již třepí se řemen nesoucí meč, dávno chce vyměnit,

avšak zbraň samotná dokáže dál mládí své ochránit.

Na hladké čepeli neulpí nic, neb rychlý je a nezná stání,

a bez poskvrny vyjde i ten, jenž v boji třímá ho v dlani.

Můj zuřivý lesk, když leskneš se ty-to je mé konání,

můj radostný řinkot, když řinčíš ty – to je mé uznání.

Jsem živý a drtím…“

„…a dál?!“ zeptal se Kos netrpělivě.

„Konec se nedochoval,“ řekla stařena a otevřela oči.

Byly smutné. Tak strašně smutné.

„Nedochoval, říkáte?“ ušklíbl se Čen-Já vychytrale. „Anebo že byste jenom špatně hledali?“

„Hledali jsme dobře!“ odsekla Matička Cchi. „Lépe už to nešlo… Pravda, Drůdl před nějakými dvěma roky psal o jakémsi kabírském kováři, ale co by s tím mohl mít společného kovář?!“

„A do starých truhel jste se dívali?“ zajímal se Čen-Já účastně.

Stařena nejspíš musela dojít k závěru, že se stala terčem posměchu.

„Takže nedívali,“ shrnul to Čen-Já. „Což… to je tedy škoda. Kosi, zaběhni nahoru do pokoje a přines dědictví po Koblanovi… Ale netahej se s tím vším, vezmi jenom krunýř!“

Kos vyklouzl z jídelny a zakrátko se vrátil s krunýřem. An-Tania se zastavil před Matičkou Cchi a ta se nechápavě podívala nejprve na Kosa, pak na Čena, potom na krunýř… a tu náhle přimhouřila oči a nahnula se dopředu, hltajíc pohledem bejt, vytepaný na náprsním disku.

„Musím říci, Vyšší Čene, že se zcela určitě stanete vládcem,“ vyřkla po dlouhém mlčení.

„Jste si jistá?“

„Ano. Neboť toto je vskutku královský dar.“

A pak to přečetla – polohlasně, jako kdyby ochutnávala každičké slůvko:

Jsem živý a drtím živé, ty svou ocelí ocel zas,

a tedy vlastnímu rodu vzepřel se každý z nás!

Mlčeli jsme.

„Směla bych… si to opsat?“ zeptala se Matička Cchi s ostýchavostí, která jí rozhodně nebyla vlastní.

Čen-Já přikývl.

Kos odnesl krunýř a okamžik nato se na stole objevil měděný kalamář, kostěný kalam a list tenkého papíru – skoro jako by to všechno někdo přičaroval.

An-Tania byl – tak jako vždy – připraven na jakýkoli zvrat osudu.

Matička Cchi si zapsala chybějící řádky. Psala zpaměti, aniž by hleděla na krunýř, takže Čen-Já tak docela nechápal, proč musí právě teď vrzat kalamem a ještě žádat o svolení. Poté Čena poprosila, zda by jí nemohl znovu převyprávět náš sen, a opět si všechno pečlivě zaznamenala.

Nyní, jak to vypadalo, by nám klidně dokázala prodat i hrob vlastního děda – tento obrat, který se v Kabíru občas používal v podobných situacích, bezděky vyplul z hloubi Čenova vědomí – a Čen-Já se konečně odhodlal.

„Mimochodem, když už se bavíme o mečích,“ promluvil ledabyle. „Na kraji toho vašeho svitku, Matičko Cchi, jsem narazil na zajímavou poznámku ohledně vládce Jü Ši-kuana a jeho meče Ťiouchuan-tao…“

Do pravidelného vrzání stařenina kalamu se vloudila mírná faleš a já si s lítostí uvědomil, že dědův hrob nejspíš zůstane neprodaný.

„Je příjemné, když se mladí páni zajímají o minulost,“ zabrebentila stařena již svým obvyklým způsobem, „i když ne tak docela minulost a vlastně skoro vůbec ne minulost, protože jakápak je to minulost – vládce Jü a jeho meč…? Kdepak, vůbec to není minulost, to si jenom stará babka, které už paměť neslouží, poznamenala, aby na to nezapomněla – vždyť stačí jednou zapomenout, a už si nikdy a nic a za žádnou cenu nevybaví…“

Stařenina řeč sice působila jakžtakž souvisle a jednotlivá slova navazovala jedno na druhé, ale celkový smysl nestál ani za zlámaný dirham.

„A druhá poznámka?“ zeptal se Kos posupně. „Ohledně Lianga Ankora a Klouzajícího prsta?! A něčeho nepěkného, co se jím má přihodit za devět roků?! Nepřivyděláváte si náhodou jako věštkyně?“

Neměl to říkat… bylo to od něho zbrklé. Takhle zpříma se té staré čarodějnici na kobylku dostat nedá, to měl an-Tania pochopit už během noční Besedy…

„Za devět roků?“ užasla Matička Cchi s odzbrojující upřímností. „Není možná! To jsem musela nějak pomotat, já hlava stará, děravá…“

Spěšně rozvinula svitek – mimochodem, ani Čen, ani já jsme si nestihli povšimnout, kdy si ho k sobě stačila přisunout – a dlouho jej zkoumala pohledem, přičemž nehlučně pohybovala rty (což doposud nikdy nedělala, dokonce ani při čtení dvojverší-bejtu na krunýři). Když se od něho konečně odtrhla, zvedla k nám čestné a naivní oči.

„Rok, rok jsem si spletla!“ spráskla ruce. „Jsem už moc stará, všechno se mi pořád plete… Chtěla jsem napsat jedno, ale vyšlo z toho něco úplně jiného.“

Zvláštní – nikdy jsme si nevšimli, že by se tahle stařena v něčem pletla!

„Zahnula jsem háček na opačnou stranu a ze čtvrtého roku byl rázem sedmnáctý! A právě ve čtvrtém roce začal pan Liang svým rovným mečem zakončovat Besedy odlišným způsobem – dvojitým máchnutím s protočením – a potom ho hned zasouvat do pochvy. To se ví, že kolem toho byly přenice, že to prý odporuje kánonu a tak dále… Ale když už se přeli moc dlouho, rozhodli se diskutéři svorně, že páně Liangův vynález kanonizují – takto přestal čemukoli odporovat a všichni si úlevně vydechli…!“

V tu chvíli už i paličatému Kosovi došlo, že je konec.

Nic víc už z ní nevytáhneme.

Ani za úplnou sbírku básní Abú t-Tajjíba al-Mutanabbího…

7

Spolu s Čenem jsme vystoupali do pokoje, v němž jsme dnes nocovali (bez Džua) a Čen zakrátko kamsi odešel; Odlomek se válel na stole a vypadal, že dřímá; já sám jsem ležel na okenním parapetu a přemýšlel, což se mi až tak často nestává.

Přemýšlel jsem o Čenově pravé ruce.

Moc dobře jsem si vzpomínal, že Koblanův výtvor byl opatřen řemínky a přezkami, s jejichž pomocí se ruka připevňovala k pahýlu. Avšak od onoho dne – či přesněji noci –, kdy ocelové prsty poprvé sevřely můj jílec, jsem si nedokázal vybavit, že by si Čen byť jen jedinkrát odepínal a sundával ruku al-Mutanabbího.

Ba co víc – pouhé pomyšlení na to, že si Čen tuto ruku vůbec dokáže sundat, ve mně vyvolávalo hrůzu a odpor.

Oživil jsem si v mysli několik okamžiků, kdy še Čenovo vědomí spojovalo s mým, a pochopil jsem, že se kdesi hluboko, za sedmero zámky a devatero pečetěmi, v tajné sklepní komoře duše Čena Ankora Wejského ukrývá stejná – ne-li větší – hrůza z toho, že by se mohl znovu stát jednorukým.

A nejen to. Být jednorukým, to se ještě dá přežít, ovšem být osamělým… to nikdy, už nikdy víc…!

Dokonce i při ranních očistách, jímž jsem byl po cestě z Kabíru do Meilanu nejednou přítomen – se Čen snažil v přítomnosti cizích lidí nesundávat spodní košili s širokými rukávy, které zakrývaly místo, kde se mrtvý kov spojoval s živým tělem.

Ne. Živý kov s živým tělem.

I přesto se však Čen, kdykoli se svlékl do půl těla, snažil pokud možno nedívat na vlastní předloktí. Zběžně, náhodou, to ano, ale nikdy ne upřeně.

A co nejrychleji se snažil zase obléci.

Jako kdyby ani on, ani já – a já sám si o tom až do této chvíle jednoduše zakázal přemýšlet –, jako bychom se my oba snažili zbytečně nepokoušet osud.

To, co pro všechny ostatní bylo legendou, pikantní historkou a možností si poklábosit o zázracích, které se zřejmě dějí, to pro nás dva bylo hotovou skutečností, za níž jsme draze zaplatili, ale ještě jsme stále nevyrovnali celý účet.

A nejspíš ho nevyrovnáme nikdy.

Když se Čen vrátil, přistoupil k oknu a pak jsme se společně jali hledět ven. Nedaleko se nacházelo jezírko, od něhož to táhlo vlhkostí, a za ním – u kulatého altánku – pilně tancoval nějaký Zářný.

Nejprve jsem se domníval, že to je jeden z Nižších mé domácnosti, ale jakmile jsem se zadíval bedlivěji, zpozoroval jsem v prudkých rozmáchlých úderech Zářného, zpola ukrytého za operami altánku, cosi neurčitě povědomého.

V duchu jsem nechal šero zhoustnout – meilanské večery byly až příliš světlé – a pak jsem mnohonásobně zvětšil altánek a proměnil ho v pochmurnou věž al-Kutúnu, načež jsem se usmál a zablýskl tasenou čepelí.

Třebaže to nakonec nebylo ráno, jak sliboval, ale spíš blíže k večeru, ten neposedný Charzánec Maskin Sedmý – ach ne, teď už je přece Třináctý! – mě přece jen poctil svou návštěvou.

‚Půjdeme za ním?‘ zeptal jsem se v duchu.

‚Půjdeme,‘ pomyslel si Čen v odpověď a navlékl na mě pochvu, ‚horkokrevného Emracha it-Baššára z Charzy přece nemůžeme nechat čekat. Ještě by nám rozsekal altánek na malé kousíčky, a to by nám Kos až do nejdelší smrti neodpustil…‘

A tak jsme opět sestoupili dolů a nechali Džua odpočívat na stole.

Zatímco jsem se zachytával o zábradlí schodiště, uvažoval jsem nad tím, proč se asi Pouštní pás ze Sedmého změnil v Třináctého. Třebaže jsem však v duchu prošel všechny možné i nemožné důvody, k žádnému kloudnému závěru jsem nedospěl.

Tedy až na to, že se mi číslo „Třináct“ zamlouvalo čím dál méně.

Ani trochu se mi nezamlouvalo.

U vchodu do domu postarší podsaditý Nosič horlivě zastřihával trnité stálezelené keře. Zářného u sebe neměl – k čemu by ho také sluha při zastřihávání keřů potřeboval?

„Máte návštěvu, Vyšší Čene,“ oznámil přívětivě, přičemž na nás hleděl a legračně krabatil čelo. „Támhle, u altánku… Žádal mě, abych ho zatím neohlašoval. Vidíte?“

„Vidím,“ přikývl Čen.

„Je tuze legrační, tenhle host.“ Sluha se ukázal být mimořádně mnohomluvným. „Patří k Vyšším, ale stejně je legrační. Ale platí moc dobře, to zas jo. Když jsem si u něho před nějakými třemi týdny zpátky po večerech přivydělával, tak mi pan Emrach pokaždé dával liang stříbra. Není žádný lakomec, i když práce to byla nicotná…“

„A co jsi pro něho vlastně dělal?“ usmál se Čen v odpověď.

„Námezdnou mrtvolu. Třikrát týdně.“

„Kohože?!“

„Námezdnou mrtvolu.“

„To jako jak?“ zeptal se Čen zaujatě a já jen lehounce pohnul jílcem, abych se otřel o železné prsty, jež se mě dotýkaly.

„Ále… Víte, když tenhle pan Emrach přijel do Meilanu, začal neznámo proč nejprve rubat psy. Vodili mu je přímo do hostince, kde se ubytoval, no když si pronajal dům, tak tam… Nejprve mu to moc nešlo, ale pak v tom získal cvik – hned prvním úderem dokázal každému psovi utnout hlavu. Potom si u kožešníka objednal koženého hastroše, co byl na různých místech obšitý kožešinou, a pak do něj sekal tou svou šavlí. No a potom mu dodali tři opice, takové velké, akorát vy kleštěné, aby z nich vyprchal vztek… Pan Emrach je oblékal do lidských šatů a taky je zkoušel rubat, jenomže z toho nic nebylo, s těmi opicemi! Sekal vedle, jak se sluší a patří, když jde o člověka…“

‚Tak takhle se tedy učí,‘ pomyslel si Čen-Já. ‚Zvykal si na krev. Snažil se zlomit Umění kontroly… ale s opicemi mu to nevyšlo. Jsi dobrý chlapík, Emrachu it-Baššáre, neuskutečněný mstiteli, dobrý, ale příliš moudrý. Kdybys tak měl Drůdla… Drůdla, Nodačiho, o fous horší osud a o špetku méně rozumu. Zato více zuřivosti… Ale ne, nepotřebuješ ani osud, ani zuřivost, ty vznětlivý Emrachu, který toužíš umět zabíjet! Vůbec nikdo to nepotřebuje. Ani já sám ne – jenomže pro mě už je příliš pozdě…‘

„No a potom si najal mě,“ pokračoval mezitím sluha. „Na základě úmluvy. Docela mi to jde s krátkou šavlí, a tak jsem s ním měl po večerech Besedovat. A když pan Emrach, nechť mu Stvořitel dopřeje zdraví, stačil udeřit jako první, měl jsem hlasitě křičet, padat na zem a nehýbat se. A on stál nade mnou a díval se. Tak jsem křičel a padal, a on se díval. Je to dobrý člověk, štědrý, ale legrační. Taky mě žádal, ať pouštím šavli na dlažbu, aby řinčela, jako by se lámala. Tak jsem ji pouštěl – co by ne, za celý stříbrný liang?! – a on poslouchal. Kdyby mi před týdnem neřekl, že mě už nepotřebuje, možná bych se nejenomže zásobil rýží a zeleninou na celou zimu, ale ještě by mi zbylo dost na nové šaty pro dcerku. A krásné! Tady u vás jsem dočasně, jenom co tu zastřihnu ty keře, ale pan Emrach, to vám je vážně moc dobrý člověk, nechť mu život dopřeje co nejvíce potěšení…“

‚Potěšení, to jistě,‘ pomyslel jsem si. ‚Ale ne těch, jaká si sám pro sebe přeje. Ano, Emrach it-Baššár je dobrý člověk a ten jeho Maskin Třináctý z Charzy je taky Zářný jak má být, ale to, oč oba usilují, se rozhodně nedá nazvat potěšením…!‘

Čen blahosklonně pokynul rozzářivšímu se sluhovi a slíbil mu, že přikáže an-Taniovi, aby propuštěné námezdné mrtvole nabídl stálou práci, načež jsme se vydali kolem jezírka. Bylo malé a obejít ho nám trvalo jen chviličku. Když jsme se zastavili kousek od prastarého cypřiše, mírně nahnilého a skloněného natolik, že jeho mohutný kmen musela podepírat tyčka z červeného dřeva, šťouchl jsem Čenovi do dlaně, vyletěl z pochvy a zamával Maskinovi Třináctému na pozdrav.

„Hej!“ zavolali jsme spolu s Čenem sborově, každý svou řečí. „Jak se vede?!“

„Jak se vede?“ zeptali se rovněž sborově Emrach it-Baššár a Pouštní pás, vykukujíce zpoza altánku; jen na rozdíl od nás nevěděli, že hovoří sborově. „Tak na to se hned podíváme, jak se nám vede, hned to zjistíme…“

A s hranou zlověstností vykročili k nám.

‚Škoda, že jsem nechal brnění doma,‘ blesklo Čenovi hlavou, ale hned se za tuto myšlenku zastyděl. ‚Takový nesmysl! To už si teď ani nemůžu dopřát malou Besedu?!‘

Emrach se zastavil asi tři kroky od nás. Pouštní pás v jeho ruce křížem krážem bičoval vzduch a pružný konec jeho čepele se vnímavě zachvíval, přičemž skutečně velice připomínal jazyk Rudného hada.

„Co svatba, kdy bude?“ zeptal se Maskin, když ledabyle přešel z kříže do protáhlé osmičky.

„Nevím,“ opáčil jsem a roztočil sevřenou spirálu. „Nikdo to se mnou ještě neprobíral.“

Čen mezitím rozmlouval s Emrachem zhruba o tomtéž, ale já se do lidských slov nezaposlouchával, neboť jsem se obával ztráty soustředění a toho, že bych se při Besedě nemusel ukázat v tom nejlepším světle.

Jsem zkrátka ctižádostivý, tak mě nesuďte přísně…!

Pouštní pás zasadil první úder – stále stejně pomalu a čitelně, jak se sluší dokonce ani ne při Besedě, nýbrž spíš při ukázce během výcviku.

Jestliže v něm ještě zůstávaly zbytky někdejší ukvapenosti, pak musely být pohřbeny někde hodně hluboko.

Čen o krok ustoupil a já, aniž bych o Maskina byť jen zavadil, jsem se zvedl nad Čenovou prostovlasou hlavou a strnul tam.

„Doneslo se mi,“ Maskin provedl několik dlouhých sekajících máchnutí, ovšem učinil tak v takové vzdálenosti od Čena a mě, že se to dalo považovat jedině za vychloubačné gesto, „že prý v Kabíru zabili Dětského učitele rodu Abú Salímů. A koho ještě po něm?“

Toto téma – i ona lehkost, s níž nynější Pouštní pás hovořil o smrti Učitele a také o smrti jako takové – se mi vůbec, vůbec nelíbilo.

„Nikoho,“ opáčil jsem, aniž bych se pohnul. „Učitel byl posledním.“

Přece mu nebudu vysvětlovat, že tehdy v uličce byl zrovna Učitel tím prvním a že teprve potom… ne, nic mu nebudu vysvětlovat.

Emrach znenadání skočil vpřed a udeřil krátce a přesně, přičemž mířil na Čenovo stehno. Vrhl jsem se střemhlav dolů a zachytil Charzánce silnějším koncem čepele, aniž bych ho však přitom srazil stranou.

Čen, jenž porozuměl mému přání, se nehnul z místa.

Kdepak, samotný úder byl čistý. I kdybych ho nestačil vykrýt, Maskin by se stejně zarazil včas.

Pouštní pás zlostně břinkl, ale hned se pokusil sekajícím půlkruhem dosáhnout na hlavu Čena; ten ovšem jen pokrčil nohy v kolenou a já mezitím hrotem zlehounka píchl do Emrachova lokte.

Vážně jen zlehounka, jen aby nezacházeli příliš daleko… oba dva. Aby věděli, že nejsme žádné námezdné mrtvoly.

„Je mi líto Šešese,“ zazvonil Pouštní pás bezstarostně, když předstíraje, že se nic zvláštního nestalo, ustoupil na vzdálenost půldruhé délky čepele. „Beztak má jen samé nepříjemnosti, a teď ještě rodina zůstala bez Dětského učitele… Určitě teď ze vzteku seká, co mu jen přijde pod čepel, a ze všeho obviňuje Matné!“

Čen se jal nespěšně obcházet kolem křivonohého Emracha; já sám jsem v horizontální poloze plul vzduchem, za doprovodu stěží slyšitelného pohvizdování a s klamavě nedbale svěšenými střapci.

„Matní s tím nemají nic společného,“ prohodil jsem směrem ke strnuvšímu Charzánci. „Ti to nebyli.“

„Nebyli,“ souhlasil ochotně, když napřáhl Emrachovu ruku daleko dopředu a málem se mě dotkl svou čepelí. „Nemají s tím nic, absolutně nic společného. V tom jsem s tebou zajedno.“

Podle mě vkládal do svých slov jakýsi vlastní, pro mě nepochopitelný význam. I když, je tohle vůbec ta správná chvíle, abych pátral po skrytých významech? Nemluvě o tom, že to celé klidně může být jen výplod mé fantazie…

Maskin se mě pokusil obejít po vnitřní straně svého oblouku – ukázalo se, že i hřbetní stranu čepele má broušenou, byť jen do poloviny délky – a dosáhnout hrotem na Čenovo rameno. Cítil jsem, že při troše vůle by se Charzánec dokázal pohybovat alespoň dvakrát nebo třikrát rychleji, ale byl jsem si jistý, že bych ho i při takové rychlosti dokázal vykrýt a nenechat ho proklouznout svou obranou.

Ještě starý mrzout Pata mě učil cítit pomyslnou kouli, obklopující mě a mého Nosiče, onu „sféru percepce“; vnímat její zvětšování při dlouhém výpadu, pulzování při zápěstím vedených bodnutích a přechodech z úrovně na úroveň; od té doby jsem měl různé učitele, samotný život nevyjímaje, a Pouštní pás rozhodně nebyl tím pravým, kdo by mohl prověřovat pevnost koule učení kolem Jednorožce z Meilanu a Čena Ankora.

Třebaže z hlediska vesmíru není ničím víc než pouhou bronzovou kuličkou, která se odkutálela k hliněné zídce.

„Matní to nebyli,“ zopakoval Maskin, načež jsme chviličku zvonili jeden o druhého – jenom tak. „Nejspíš ani nevěděli, že se nějací Zářní najednou rozhodli, že obnoví opravdový účel našeho rodu… Kdepak, nevěděli to, stejně jako nevěděli, že po nich bude vyhlášeno pátrání, že je někdo bude obviňovat z toho, na čem by se radostně a ochotně podíleli… Oni, skuteční ochránci zapomenutých tradic…“

Zaměstnán snahou proniknout do podstaty jeho slov jsem v tu chvíli divže nepropásl střelhbitý výpad Pouštního páse. Naštěstí byl Čen pohotovější – a neměl na sobě brnění –, takže se stačil jako za starých dobrých časů prohnout v bedrech a zaklonit se tak, že se jeho prostovlasá hlava zátylkem dotkla země; celý teď připomínal most nad horskou říčkou.

V příštím okamžiku jsem rázně odsunul veškeré úvahy stranou a během tří úderů nabral turnajovou rychlost. Maskin, který po svém minutí roztrpčeně vyjekl, se mě nestačil ani jedinkrát pořádně dotknout, zatímco já jsem rozpáral rukáv Emrachova svrchního chalátu, strhl mu z hrudi dřevěný medailónek-amulet a nakonec ještě užasle mrkajícího it-Baššára polechtal na tom nejintimnějším místě každého Nosiče.

Čen již mezitím s nohama od sebe poklidně seděl na zemi a znuděně se díval na Maskina Třináctého, jak naslepo roztíná vzduch v místech, kde by se podle jeho soudu měl nacházet buďto samotný Čen, anebo alespoň něco, co Čenovi patří.

Nutno však uznat, že i když Pouštní pás sekal opravdu zaníceně, byly jeho výpady čisté, plně pod kontrolou a dodržující všechna pravidla Besedy.

„Začal jsi říkat něco o tradicích a jejich skutečných ochráncích.“ Dostat do svého hlasu patřičnou lhostejnost mě stálo nemálo úsilí; použití turnajových rychlostí není jenom tak a vždycky si vybere svou daň. „Pokud tomu správně rozumím, tak se vynalézavý Charzánec, hnán touhou pomstít zabitého Nosiče, pokusil najít Matné a…“

‚Drobet mu u toho přeskočilo,‘ chtěl jsem dodat.

Ale nestačil jsem.

„Ne,“ udeřil Pouštní pás.

„Nepokusil,“ udeřil Pouštní pás znovu.

A pak ještě jednou.

„Ne. Nepokusil. Našel jsem je.“

Nehýbal jsem se. Maskin Sedmý, nyní Třináctý, sekal stále čistě a čestně, aniž by se dotýkal Čena, ale v jeho úderech se cosi změnilo. Pružná čepel vibrovala jinak a jinak svištěl roztínaný vzduch; jeho pohyby byly jistější a rozmachy rychlejší a prudší…

Maskin Sedmý. Třináctý. Tucet svědků, kteří se nezaleknou pohledu na rudou barvu, a pyšný meč prokletého Porodníka Masúda… Pouštní pás, Maskin, jenž býval Sedmým, ale stal se Třináctým.

Neměl jsem pro to žádné důkazy.

Vlastně jsem nevěřil jedinému jeho slovu.

Čepel Pouštního páse byla chladná a zářivá, taková, jak se patří, a náležitě odrážela paprsky zapadajícího slunce.

Ale přece jen… poslední údery byly docela jiné. Věděl jsem to lépe než kterýkoli jiný Zářný. Nebo ne, možná ne kterýkoli, ale lépe než většina, valná většina… téměř všichni.

„Našel jsem je,“ zopakoval Pouštní pás a zastavil se, zatímco jeho Emrach se posadil na zem vedle Čena. „A ještě najdu tu šavli, která zabila mého Nosiče. Ne, nezahubím ji za to – už totiž nejsem zaslepený pomstou –, ale její Nosič zemře. Říkali, že mi s tím pomohou a že to potěší Minulé bohy…“

„Matní?“ zeptal jsem se.

„Matní,“ odpověděl.

Rozmlouvali jsme monotónně a nezáživně, jako by se debata točila kolem prstenců pro starou pochvu nebo volby dřeva pro podstavec.

„No-no…“ zahučel jsem. „A neseznámíš nás?“

„Možná,“ opáčil. „A myslím, že s nimi rychle najdeš společnou řeč. Koneckonců, ty už se teď ani nemusíš přeučovat… a také jsi Vyšší, bude z tebe vládce… a patříš k mistrům, jakých je málo. Vždyť mně je přece jasné, že pro tebe nejsem žádný Spolubesedník, že si se mnou můžeš dělat, cokoli se ti zamane, ba ještě víc…“

A právě tehdy jsem uvěřil.

Dřívější Pouštní pás, vznětlivý a samolibý, by něco takového nikdy nebyl schopen vyslovit; nikdy by nepřiznal, že za mnou – nebo za kterýmkoli jiným Zářným – zaostává co do umění vedení Besedy.

Emrach it-Baššár se plavně zvedl ze země.

„No nic, už půjdu,“ břinkl Pouštní pás, když zasunul čepel do svorníku jílce a poté se s cvaknutím uzavřel do kruhu. „Ještě se uvidíme.“

Čen dál seděl s široce rozhozenýma nohama a já spočíval vedle něj, opřený o jeho holeň – a oba jsme svorně hleděli za odcházejícími Emrachem it-Baššárem a Pouštním pásem z Charzy.

Slunce již téměř zapadlo a nebe na západě mělo fialkovou barvu, jen místy protkanou nachovými žilkami; obnažená čepel – a zároveň pás – rudě pableskovala, pročež Emrach, vzdalující se svou houpavou chůzí, vypadal jako přeseknutý vejpůl.

Od jezírka to táhlo vlhkostí.

8

Dnešnímu dni se tedy rozhodně nedalo vytknout, že by byl chudý na události. A zjevně to nevěštilo nic dobrého. Třebaže nedošlo k ničemu vyloženě zlému, já a Čen jsme si už stačili zvyknout na jednoduchou pravdu – že přemíra mimořádných příhod nikdy nevede k čemukoli pěknému. Tak například ony údaje, které zvídavý Kos vyštrachal v archivu – co teď s nimi dělat? Copak nám nestačí Šulma? Teď ještě k tomu ta podivná úmrtí a zmizení stařešinů z Rady Vyšších – a hlavně, není nikdo, vůbec nikdo, koho bychom z toho mohli obvinit! Potom návštěva Matičky Cchi – a že je to tedy všemi mastmi mazaná stařena! I ten nejtupější Zářný (a teď nemluvím o Odlomkovi) by musel pochopit, že cosi zamlčuje… Další to záhada, která má očividně nějakou spojitost s tou první.

A konečně návštěva Maskina Sedmého, taktéž Třináctého! Ukázalo se, že nakonec přece jen někoho našel, i když není jasné koho; on sám je nazývá Matnými (třebaže pro Emracha to jsou Asasíni). Ale ať už našel kohokoli – pokud ovšem výbušnému Charzánci jen trochu neruplo v čepeli –, asi by bylo na místě předpokládat, že tihle Matní hrají v tom, co se děje, jakousi matnou úlohu. Ale jakou…?

Otázky, otázky a zase otázky – ale odpovědi žádné.

Když jsme vyjížděli z Kabíru, provázelo nás více zloby, ale zato podstatně méně otázek. Byla tu Šulma, odkud mohl přijít vpád; byli zde Zářní v čele s Nodačim, kteří uprchli ze Šulmy; byl zde jejich úmysl trochu rozpohybovat Zářné emirátu a donutit je (nás!), aby si vybavili dávné krvavé návyky. Je to děsivé, je to kruté, ale také je to více či méně pochopitelné. Alespoň jsem tehdy věděl, co dělat – nebo možná nevěděl, ale doufal jsem, že na to cestou přijdu. Zato teď…

Odkud jenom začít?

A pak ještě ta svatba…

Čen ležel oblečený na posteli a dotýkal se mě pravou rukou. Přemýšleli jsme. Společně. Už celkem dlouho. A celkem neúspěšně. Potom se Čen zvedl, vzal Džutteho ze stolu a pověsil ho na nástěnný koberec.

Na čestné místo.

Džu na to nijak nezareagoval. Nejspíš také přemýšlel. Nebo spal. Anebo možná předstíral, že spí.

Každopádně, ať už dělal cokoli, dělal to mlčky.

Aspoň že tak…

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ prohodil Čen-Já.

Dveře se otevřely a na prahu se zjevili Kos, Zarrahíd a Sai.

Všichni tři notně rozpačití.

„Odpusť nám to, Jednorožče (Čene),“ pronesli sborově, „ale… náhodou jsme… zničili… tvůj… podstavec… víš.“

To jsem mohl tušit, že tenhle den neskončí dobře! Můj podstavec! Můj první podstavec! Můj milovaný podstavec! Můj ořechový podstavec…!

Můj první milovaný ořechový podstavec!

„No, ne že bychom ho úplně zničili,“ zaskřípal Sai provinile, „anebo přesněji, ne že bychom to byli tak úplně my… spíš já…“

Zkrátka, stalo se to tak.

Poté, co Matička Cchi konečně odešla, když ještě předtím stačila lidského vrátného málem umluvit k smrti, vydali se ti tří báječní parťáci do nejbližšího krámku, aby nakoupili vonné tyčinky. Došli tam. Nakoupili. Vrátili se. Spatřili mě, kterak Beseduji s Pouštním pásem. Rozhodli se, že nás nebudou rušit (a dobře udělali!). Odebrali se tedy do letního pavilonku, aby se trochu procvičili, neboť si Kos se Zarrahídem chtěli lépe zvyknout na Saie (a ani na tom by nebylo nic špatného!). Tak si zvykali a zvykali, když tu si Sai všiml jakýchsi hadrů na koberci, jenž visel za mým podstavcem, a rozhodl se, že je usekne. Prý z estetických důvodů, ale spíš to působilo jen jako taková lumpárna.

A Zarrahíd mu v tom nijak nebránil. Vlastně se do toho vůbec nemíchal. A na tom už toho dobrého nebylo nic.

Co Iblís nechtěl, Kos se Saiem minuli. Nu, stane se, žádný z nás není ukován v Nebeské kovárně… Jenomže koberec najednou žuch dolů – a rovnou na můj podstavec! A ten zase spadl na podlahu… ale vzato kolem a kolem se s ním vlastně nic nestalo.

Ukázalo se, že je náležitě pevný.

Jenomže tu si Sai na jeho spodku všiml maličké štěrbiny a bez váhání do ní strčil svou zvědavou čepel. A právě tehdy se od podstavce kus odštípl.

To se ví, že se všichni tři pořádně vylekali – aby ne, když se jednalo o tak starobylý podstavec, a k tomu ještě můj osobní! –, ale pak se podívali pozorněji a všimli si, že se ve spodku otevřel výkleneček, obsahující safiánové pouzdro. A to zase obsahovalo malý svitek, převázaný stuhou. Musel tam ležet už dlouho, neboť stačil celý zežloutnout.

„A podstavec odnesu k truhláři, tomu nejlepšímu, a nechám ho na vlastní náklady opravit,“ uzavřel Kos provinile své vyprávění, ale ani já ani Čen jsme ho už neposlouchali. Stuha na svitku se rozvazovala snadno a nenápadně. Čen uchopil tenký svazeček papírů do levé ruky a já se plně spolehl na Čenovo vnímání, na jeho smysly.

‚Zápisky Fana Ankor-Kuna, meilanského Vyššího, o dni Velké zrady pátého roku éry vlády ‚Věčný mír‘ – nechť jsou potomci shovívaví k hanebnosti svých předků, jež byla spáchána v jejich zájmu.‘

Takto zněl nadpis.

‚Pátý rok éry vlády ‚Věčný mír‘ je přece rokem mého (a nejen mého) vyhnání z Meilanu,‘ pomyslel jsem si. ‚Toho roku jsem se spolu s Nosičem Cho Ankorem odstěhoval do Kabíru…‘

‚Fan Ankor-Kun,‘ pomyslel si Čen, ‚je podle rodokmenu pradědem Lianga Ankor-Kuna a rodný bratr mého praděda Choa. Nemýlím-li se…‘

‚A onoho roku,‘ pomyslel si Čen-Já, ‚se v rukou Fana Ankor-Kuna třpytil Rovný meč Tuan-ťien, přezdívaný Klouzající prst. Stařešina Rady…‘

Vypadalo to, že dnešní den, tolik bohatý na události, hodlá pokračovat.

„Ach, málem bych zapomněl.“ Měl jsem pocit, že ke mně Saiův hlas doléhá z velké dálky. „Když jsem byl ve městě, viděl jsem tam Nodačiho. A nebyl sám – měl s sebou i šavli Kundu Wong. Hned jsem to řekl Zarrahíhovi, ale když jsme zabočili za roh, už byli fuč…“

„No že sis na to nevzpomněl až zítra,“ poznamenal ze zdi pochmurně Odlomek. „Nebo třeba za týden…“

ČÁST ŠESTÁ

LIDÉ A ZÁŘNÍ

Meč si vybral,

dlouhý a rovný,

mocným kouzlem očarovaný,

jenž nikdy svůj neztratí lesk –

byl totiž do krve

ze lvích jater

namočený, v žluči rybí

zakalený.

Jak výzva k boji se třpytil

a všude okolo něj

zmítal se divoký rej

ilbisů – válečných duchů…

– Ňurgun Bootur

Kapitola šestnáctá

1

Již brzy nastane půlnoc. Zanedlouho se na ulicích rozezní řehtačky čtvrté hlídky a já – Fan Ankor-Kun, meilanský Vyšší a stařešina Rady – pak odložím kalam a sejmu z koberce rodový meč Tuan-ťien, přezdívaný Klouzající prst.

Tiše opustím dům a nikým nepovšimnut se pěšky vydám na východní okraj Meilanu, kde na mě budou u opuštěné vodní nádrže čekat ostatní stařešinové Rady. Deset kroků od nádrže, postaví-li se člověk tváří k jihovýchodu, se nachází stará besídka. Mlčky do ní vstoupíme a já třikrát udeřím pěstí do krajní levé podpěry, načež se po uplynutí tří minut v podlaze otevře poklop a my sestoupíme dolů, husím pochodem po točitém schodišti.

Dnes v noci znovu nastal čas pro přinesení oběti Minulým bohům.

Jen tentokrát bude oběť úplně jiná než obvykle.

Budou nás očekávat dole – Dvanáct a Jeden, tucet Tai-ochránců a Sajjíd-na, Hlava učení, potomek prokletého Masúda. Budou nás očekávat tak, jako jejich předkové očekávali naše předky, tak jako vždy, tak, jak se patří v noci oběti Minulým bohům; děje se to již po sedm století a dnes se to stane znovu – budou nás očekávat dole, Dvanáct a Jeden, ti, jež pověrčiví lidé nazývají Asasíny, zabijáky, kouřícími hašiš.

Oni sami si říkají batinité.

A jsou posledními svědky Pravdy.

Slovo ‚batin‘ ve starobylém nářečí kmenů z předhůří Bílých hor Safed-Kúch označuje Pravdu, Nevyslovené tajemství. A Pravda posledních svědků, Tai-ochránců i Sajjíd-naa, Hlavy učení, pravda Dvanácti a Jednoho je velice prostá.

Zní: jakmile se lidstvo odnaučí zabíjet, bude samo zabito.

Jejich pravda je velice prostá.

Před sedmi stoletími podepsali batinité Meilanu krví a popelem dohodu s meilanskou Radou Vyšších; k témuž došlo i v Haffě, Kabíru, Durbanu a Kimeně.

Přísahali, že již nikdy nebudou na ulicích propadat bojovému šílenství, nutíce tak obyvatele města, aby nakonec zahubili nepříčetného válečníka. Přísahali, že jich vždy bude jen Dvanáct a Jeden, jen Dvanáct a Jeden v každém ze zmiňovaných měst; přísahali a svou přísahu, strašlivou a temnou, nikdy neporušili.

Neporušili svou přísahu a již padesát let po podepsání tajných dohod vzpomínali lidé emirátu na krvavé Asasíny jen v písních, legendách a nedůvěryhodných zkazkách.

A my jsme zase přísahali, že jednou do roka budeme společně s nimi přinášet oběť Minulým bohům.

Jednou ročně se jeden z třinácti batinitů, posledních svědků Pravdy, a jeden ze stařešinů meilanské Rady Vyšších, o němž rozhodne los, střetnou v souboji na život a na smrt.

Jeden na jednoho.

A Minulí bohové budou neslyšně tleskat v nočních tmách.

A také tleskali – až do dnešní noci.

Jestliže při souboji umíral válečník z řad batinitů, mělo zbývajících Dvanáct rok na vyhledání a výcvik dobrovolného novice, aby jich v den další oběti bylo znovu Dvanáct a Jeden. Jestliže se žádný dobrovolník neobjevil, museli Minulí bohové čekat další rok.

A čekali vždy tak dlouho, jak bylo potřeba, aby stařešiny Rady v podzemí vždy očekávalo Dvanáct a Jeden.

Jestliže při souboji umíral jeden ze stařešinů, pohřbívali jsme ho v souladu s obyčeji a snažili se nezavdávat důvod k rozličným dohadům, ať už mezi příbuznými padlého, nebo mezi obyvateli města. Následně byl vždy zvolen nový stařešina, jehož jsme zasvětili do tajemství Dvanácti a Jednoho a předali mu dědičnou zbraň zemřelého, tu samou, s níž se bil před oltářem Pravdy Batin.

Pochopitelně jen tehdy, jestliže se zbraň v boji nezlomila, což se ovšem stávalo jen zřídka, a pokud ano… což, osud není pokaždé milostivý.

Jestliže se během přinášení oběti lámala zbraň batinitova, pak se budoucí dobrovolník, nový Tai-ochránce, začleňoval do kruhu posledních svědků Pravdy i se svou vlastní zbraní; pokud zbraň zůstávala nepoškozena, obdržel ji novic coby dědictví, odkaz zesnuvšího nově příchozímu.

Tak tomu bylo – až do dnešní noci.

Před dvěma stoletími byl při přinášení oběti Minulým bohům zabit batinita v Kabíru; o měsíc později se totéž stalo i v Durbanu. Během následujících sedmi let se Minulí bohové, trpělivě očekávající další oběť, vyhýbali Kabíru i Durbanu, neboť tamních Dvanáct stále nedokázalo naleznout svého Jednoho.

Nebyli dobrovolníci.

Osmého roku se batinité Kabíru i Meilanu zřekli Pravdy a odvrhli Nevyslovené tajemství s tím, že jestliže se lidstvo skutečně odnaučilo zabíjet, pak si tedy zaslouží, aby bylo zabito, a my jsme koneckonců rovněž lidé.

O půl století později zopakovali totéž i batinité Kimeny a Haffy, kteří se taktéž zbavili břemene Dvanácti a Jednoho.

Tak tomu bylo – až do dnešní noci.

Neboť dnes v noci se v podzemním sále znovu sejde třináct zabijáků z přesvědčení a třináct zabijáků z donucení, aby přinesli další oběť Minulým bohům; my však porušíme dohodu.

Nebudeme čekat, až bude vržen los.

Napadneme je jako první, bez varování, všichni na všechny, tak, jak útočí křivopřísežníci – zpoza rohu, podle, nelítostně.

Zabijeme je všechny a zpřelámeme jejich dědičné zbraně.

Had učení Batin již v Meilanu nikdy nepozvedne svou ohyzdnou hlavu; v Meilanu již více nebude Dvanácti a Jednoho.

V Meilanu zůstane jen třináct bezděčných vrahů.

My.

Stařešinové Rady Vyšších.

Ašóka Víkramadítja a jeho rovný těžký meč Khanda Vjačasena, Abdal an-Farsíd a jeho šavle-šamšír il-Samak, vládce města Sun Ši-kuan a jeho ‚devítiprstencový meč‘, křivý Tiou-chuan-tao; Džang Tun a dýka Badik chang-Tun, Jednooký Sajf s tesákem Golok Terasem, bratři Ori a Ri s obouruční sekerou Masakari Kai a bojovým vějířem Šan, zvaným Páv; Liang Čchi-lin s dvojzubcem Ma, Kobřím jazykem, potom Motogare Kóto a jeho kopí Katakama Jari, Bílý tygr; mohutný kovář Jang s těžkou holí Šuej-chuo-kun, maličký válečník Aran Jü-ling a bojový srp Kama Motogari; jediná žena Rady, křehká a nezkrotná Ó Rankesö, hlavní podněcovatelka dnešní noci, a její naginata Katori san-Kösö…

A já.

Fan Ankor-Kun a rovný meč Tuan-ťien, přezdívaný Klouzající prst.

Včera jsem poslal svého bratra, mladého Cho Ankora, dědičného vana Meilanu z Wejské, jižní větve Ankora, do Kabíru. Cho odjel, přičemž si s sebou vzal nejskvostnější meč jejich rodiny, který teprve před měsícem obdržel jméno Jednorožec.

Jeď, Cho, a na nic se neptej.

A nechť se ti hlavní město stane domovem, nikoli jen dočasným karavansarajem!

Ostatní stařešinové Rady Vyšších následovali mého příkladu.

Kdyby něco, naše mládež nebude potřísněna špínou pomluv a zaplavena vlnou hanby; nedozví se nic, a nikdy.

Ostatně, bude-li poslední oběť Minulým bohům přinesena tak, jak se předpokládá, vůbec nikdo se o ničem nedozví.

Ať si zpívají písně.

Ať si vyprávějí pohádky.

Ať… ať si žijí tak, jak žili dosud.

A my, stařešinové Rady, zabijáci z donucení, i my budeme žít tak, jak jsme žili dosud; budeme se svíjet pod údery biče vzpomínek, ale zůstaneme naživu.

Aby se nikdo nic nedozvěděl.

Dnes v noci porušíme přísahu, aby sémě násilné smrti pozřelo samo sebe.

A naštěstí jsme i my smrtelní.

Ach, jak jen bych si přál strávit alespoň nějaký čas v onom světě, který nastane po nás! Po nás, po křivopřísežnících a vrazích, poslední oběti Minulým bohům…!

Již brzy nastane půlnoc.

2

„To je vše,“ řekl jsem roztržitě a pevněji sevřel čepel Jednorožce ocelovými prsty.

‚Ne, není,‘ opáčil meč nehlučně. ‚Jeden papír jsi upustil. Tady je, pod stolem…‘

Ihned jsem se ponořil pod stůl.

„Takže teď už mi nebudete nadávat?“ zeptal se shora trochu bojácně Sai Druhý. „Za ten… za podstavec?“

„Oni nebudou,“ oznámil mu ze stěny Odlomek. „Zato já ano.“

„A proč ty, co s tím máš společného?!“ rozhořčil se Sai.

Odlomek se zamyslel.

„Jenom tak,“ řekl po chvíli. „Při pohledu na tebe, Vidlorohý, se mi vždycky chce nadávat – ani pořádně nevím proč…“

„Ticho,“ okřikl končíř ty dva tlachaly. „Jednorožče, pověz Čenovi, ať čte dál! A překládej pěkně slovo od slova.“

S papírem v levé a Jednorožcem v pravé ruce jsem vylezl zpod stolu.

„Slyším, slyším,“ zamumlal jsem si pod nos. „Slyším a čtu…“

Papír byl jiného druhu nežli předchozí, navíc co do velikosti zhruba poloviční.

‚… Podcenili jsme je, zatímco sebe jsme přecenili. Dvěma se podařilo uniknout i se svými zbraněmi; ba co víc, odnesli si s sebou také meč jednoho ze zabitých Asasínů. Doufám, že uprchlíci budou natolik rozumní a opatrní, aby se nemstili, a že raději zmizí z Meilanu, aby se rozplynuli v početném obyvatelstvu emirátu.

Doufám… A také doufám, že projeví více čestnosti nežli my a že budou nadále dodržovat svou přísahu; ostatně, Dvanácti a Jedním se stanou až zadlouho, pokud vůbec.

Proč toto všechno vlastně píši? Nevím. Vím jen, že tyto papíry schovávám veden skrytou nadějí, že je někdy někdo nalezne. Tolik toužím po životě v čistém světě, a zároveň tolik nechci zemřít jako darebák, který neřekl jediného slůvka na svou obhajobu, třebaže to, co jsem učinil, není a nikdy nebude možné obhájit.

Neboť dnes v noci jsem já, Fan Ankor-Kun, meilanský Vyšší a stařešina Rady, dnes v noci jsem zabil člověka…‘

„A to je vše,“ pronesl jsem Já-Jednorožec tiše. „Teď už skutečně vše.“

„Vážně vše?“ zazněl jako tázavá ozvěna Kosův hlas. „Ach, tak to pochybuji…“

‚Tak proto si spolu starý Khanda a Klouzající prst vyměnili ten zvláštní pohled, když jsem jím řekl, že jsem zabil Nosiče!‘ pomyslel si Jednorožec. ‚Oba moc dobře věděli, co to znamená, ti dva křivopřísežní stařešinové…‘

„Shrňme to,“ řekl Kos a posadil se naproti mně.

Připravil jsem se k poslechu – v komplikované záležitosti shrnování jsem ochotně přenechal otěže Kosovi –, zatímco Jednorožec se připravil k překladu.

„Soudě podle těchto záznamů stařešinové meilanské Rady Vyšších (a nejen té meilanské) a zabijáci, zvaní Asasíni, kteří ovšem vůbec nebyli zabijáky, nýbrž posledními, abych tak řekl, svědky Pravdy, spolu kdysi uzavřeli dohodu. Je to tak?“

„Ano,“ opáčil jsem Já-Jednorožec.

Ostatní zůstali zticha. Co také na tom mohlo být sporného…?

„Na základě této tajné dohody se stařešinové a svědkové Pravdy, v zájmu ochrany důstojnosti lidstva, jak ji chápe kánon Batin – velice svérázný kánon, nutno podotknout! –, jednou do roka setkávali na tajném místě a skryti před zraky světa se navzájem slavnostně zabíjeli. Tímto způsobem se po sedm set let zachovávalo sémě Pravdy.“

„Zachovávalo se, zachovávalo, a pak samo pošlo,“ zavrčel jsem.

Kos mým slovům nevěnoval ani tu nejmenší pozornost. Postavil se – Saie i Zarrahída nechal ležet –, vytáhl si z rukávu pestrobarevný svazeček, který okamžitě naplnil místnost svou nevtíravou suchou vůní, a poté se jal rozmísťovat tenoulinké aromatické tyčinky do všech možných i nemožných koutů.

Následně an-Tania několikrát křísl křesadlem – ještě před začátkem čtení jsme zapálili obyčejné svíce, ale Kos se neznámo proč rozhodl, že jich nevyužije – a přiložil doutnající troud ke čtyřem pěti pronikavě vonícím tyčinkám.

„Výborně!“ Kos se s evidentním potěšením zhluboka nadechl. „V Kabíru takové nejsou… kupci je nevozí. Tak tedy, učení Batin nejprve vzkvétá a nese plody, ale pak uhnívá, což má za následek, že se kacířsky naladění batinité Kabíru, Durbanu, Kimeny a Haffy zříkají Nevysloveného tajemství. Zůstává pouze starobylý Mei-lan, v němž jsou veškeré tradice již od počátku věků natolik silné, že se s dobrovolným rozpuštěním posledních svědků Pravdy moc nedá počítat.“

„Oni jím říkají Matní,“ prohodil jsem směrem ke Kosovi.

„Oni?“ An-Tania udiveně povytáhl obočí. „Jim? Kdo oni, komu jím a proč matní?!“

Na okamžik jsem zvedl pravou ruku z Jednorožce. Pokud bych během vysvětlování plácl něco urážlivého, ať to raději neslyší…

„Oni, to jsou oni.“ Ukázal jsem pohledem na naše společníky. „To znamená Zářní… Jim – tím mám na mysli zbraně Ašásínů. Čili batinitů. My říkáme batinitům Asasíni, no a Zářní zase mluví o jejich zbraních jako o Matných.“

‚No ty jsi mi ale chytrolín!‘ dolehl ke mně zdušený a výsměšný hlas Jednorožce. ‚Hotový Sajjíd-na, Hlava učení… Vážně si myslíš, že mě uráží, když nás nazýváš zbraněmi? My se zase někdy zapomínáme a dál o vás hovoříme jako o Nosičích. A co má být? Radši dej ruku zpátky na místo, takhle špatně slyším… a Džu pak nadává, že nepřekládám všechno. Tak už ji tam dej, no dej ji tam, jinak mu vážně přeložím všechno a on tě pak usouží k smrti… Do toho, Nosiči Čene, polož ručičku na zbraň.‘

Hm… tak to vypadá, že teď vlastně ani tolik nepotřebujeme přímý dotek! Jenom slyšitelnost se zhoršuje, ale jinak je všechno, jak má být! Nejsem teď náhodou sám napůl Zářný? Obzvlášť mám-li na sobě brnění…

Nebo snad spíš Matný…?

Položil jsem ruku na místo a rozhodl se, že Kosovi náš poslední rozhovor s Jednorožcem překládat nebudu.

Jednorožec se rozhodl stejně – jen nepřekládal Saiovi, Džuttemu a Zarrahídovi.

‚Vždyť proč bychom nemohli mít svá malá osobní tajemství?!‘ pomysleli jsme si společně.

A usmáli se.

An-Tania mezitím vdechoval kouř z vonných tyčinek a zamyšleně bubnoval prsty na desku stolu.

„No, když Matní, tak Matní,“ přikývl nakonec. „Mám jinou otázku. Tak tedy, vaši stařešinové navzdory přísaze a ve jménu vyšších cílů zaútočili na batinity; z Dvanácti a Jednoho zbyli všehovšudy dva – kupříkladu Sedmý a Devátý –, a ti zmizeli neznámo kam; všude vůkol zavládl pokoj, mír a poklid opor… soudě podle toho, že Fan byl tvým pradědem z druhého kolena, musely zavládnout na stovku roků. A během celého tohoto šťastného věku vždy jednou za deset let mizí některý Zářný z téže Rady, která okusila krev posledních svědků Pravdy. A spolu s nimi nezřídka mizí nebo umírá jejich stávající Nosič – tedy chci říci člověk –, nemající nic společného s dávným porušením přísahy. Proč? Co si o tom myslíš, Čene? Pomsta? Jenomže pomstě se to moc nepodobá…“

Jednorožec se v mém nitru smutně usmál.

A promluvil.

A spolu s ním jsem promluvil i já.

„Doba života, Kosi, doba života… Vždyť lidé a Zářní ji mají odlišnou. Uplynuly tři čtyři desítky let – nebo klidně i půlstoletí! – a lidští stařešinové, kteří porušili přísahu, zemřeli. A přitom si mysleli, že umírají jako poslední zabijáci v celém Kabírském emirátu. Jenomže Zářní stařešinové zůstali. Celá meilanská Rada Vyšších, která se rozhodla porušit přísahu, všichni ti zabijáci z donucení – ti zůstali, Kosi! Chápeš to?! A určitě také chtěli zemřít, odejít ze světa, zničit sami sebe – poslední nositele zárodku násilné smrti…!“

„Poslední svědky Pravdy Batin,“ řekl končíř Zarrahíd, obraceje se k Jednorožci, který se na chviličku odmlčel. „Poslední opravdové svědky…“

„Všichni svědkové takových pravd se obvykle pokládají za poslední,“ prohodil ze svého koberce Odlomek. „Jen zřídka se někteří pokládají za první, ale to je v podstatě totéž.“

„To proto, že neexistuje možnost volby,“ ozval se Sai. „Buď nachová košma, anebo posvátné jezírko. Buď krev, anebo hniloba. Buď, anebo…“

A snad poprvé Džutte Saiovi Druhému neodpověděl.

An-Tania uchopil do dlaně jednu z vonných tyčinek a přistoupil ke koberci. Sivý pramínek kouře, vonící po vadnoucích květech – nasládlé aroma se v něm mísilo se slabounkým náznakem tlení dolétl k Odlomkovi, ovinul se kolem něj a zavlnil se směrem k otevřenému oknu.

„To mě nenapadlo.“ Kos zlehka mlaskl jazykem. „Nenapadlo… ale potom je to jasné. Zářní stařešinové nemohou zemřít všichni naráz – to by znamenalo chaos a vlnu fám, což by mohlo posloužit jako popud pro znovuzrození učení Batin. Vždyť dva z Asasínů uprchli…“

„Tři,“ přerušil ho Jednorožec. „Dva utekli s vlastními zbraněmi a ještě si s sebou vzali meč jednoho ze zabitých. To znamená, že naživu zůstali hned tři Matní. Možná, že žijí dodnes. Fan to vědět nemohl, ale zato to víme my!“

„Tři,“ souhlasil Kos. „To znamená, že hrozba přetrvává. Zářní stařešinové se tedy rozhodují, že budou odcházet postupně, jednou za deset let. A že s nimi někdy hynou i jejich současní, naprosto nevinní Nosiči… Což, kdo by bral v potaz takové drobnosti?!“

Odlesky zapálených vonných tyčinek se roztančily po Jednorožcově čepeli – vypadalo to, jako by meč maličko zrudl.

„Šamšír il-Samak se jako by náhodou dostal do kola dvoukoláku,“ pokračoval Kos. „Kopí Jari se jako by náhodou zlomilo a jeho hrot zmizel ve studni. Dvojzubec Ma, Kobří jazyk…“

Ten Kos tedy má ale paměť! Jestli se někdy vrátíme do Kabíru, určitě emíru Daúdovi poradím, aby ho jmenoval městským kádím…

„Kobří jazyk a tesák Golok Terus jako by náhodou nedorazili do Horní Weje – spolu se dvěma lidskými úředníky – a jejich osud není znám. Pravděpodobně však zahynuli. Sekera Masákari Kai a vějíř Páv Šan, opět jako by náhodou, zavedli své Nosiče – bratry-lovce Akira a Benkaie – do Kulchánu, odkud se pak dostali do Šulmy a skončili v posvátném jezírku. Ti se ale museli před smrtí tuze divit, když objevili celé hordy posledních svědků Pravdy Batin! Meč Ťiouchuan-tao zmizel pod sesuvem půdy spolu s Jü Ši-kuanem, a Mei-lan tak přišel zároveň o dva vládce – o lidského i o toho z řad Zářných. Klouzající prst je stále naživu, ovšem v sedmnáctém roce ‚Poklidu opor‘, jak stojí v…“

Kos znenadání zmlkl a upřeně se na mě zahleděl.

„To jsem ale…“ zamumlal. „Vždyť to přece musí být i hlupákovi jasné! Samozřejmě, že musel existovat někdo, kdo dohlížel na postupné odcházení stařešinů, někdo, kdo jím tu a tam pomáhal mizet ze světa; někdo, kdo by nakonec zůstal, aby sto dvacet roků po porušení přísahy do všeho v případě potřeby zasvětil novou Radu! Někdo, kdo by se stal svědkem posledních svědků…!“

„Matička Cchi?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. „Ale ne, to není možné – té přece není víc než sto let! Co to s tebou je, Kosi? Nadýchal ses toho svého kouře?!“

„Co se mnou je?!“ zařval náhle an-Tania. „To s tebou, s tebou něco je! Sám jsi přece povídal, že zatímco jsem v karavansaraji Besedoval se stařenou, ty ses bavil s Jednorožcem! O čem?! Překládej, ó Vyšší a nedůvtipný Čene – na koho se stařešinové meilanské Rady Vyšších obrátí v takovém choulostivém případě?! Saji, Džu, Zarrahíde – na koho?! Na koho, Jednorožče?! Na koho se Zářní obrátí?!“

„Na Čchan-bóa,“ zašeptal Jednorožec-Já.

„Na Čchan-bóa.“ Odlomek se na svém koberci slabě zavrtěl.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Zarrahíd.

„Nevím,“ řekl Sai, „ale myslím, že máte pravdu.“

„No tak vidíš!“ prohlásil Kos vítězoslavně, když jsem mu přetlumočil slova Zářných. „Na Čchan-bóa. Na toho křížence hole, lopaty, vidlí a slavnostního bunčuku. Na moudrého mlčenlivého Čchan-bóa, od něhož každý odchází okřídlen – a to i na onen svět.“

A po chvilce přemýšlení dodal:

„Ale ani samotnou stařenu bychom neměli přestávat brát v úvahu. Určitě něco ví. No a navíc – kdoví, třeba je té čarodějnici vážně sto let… nebo i dvě stě.“

3

„Možná má Kos pravdu…“

Jednorožec mluvil nahlas, což by nemusel, pokud by šlo jen o nás dva. V místnosti se nás ovšem sešlo víc.

„Možná máš pravdu, Kosi,“ zopakoval jsem.

„Ano, Jednorožče?“ Neomylný an-Tania ke mně otočil hlavu. „Ano, poslouchám tě.“

„Možná máš pravdu ve všem, Kosi, anebo také jenom v něčem; je také možné, že pravdu nemáš vůbec, ale to není podstatné. Tím spíš, že budeme-li nahlížet na krví a popelem podepsanou tajnou dohodu ne jako na úmluvu mezi lidmi – stařešinami a batinity –, nýbrž mezi Zářnými Rady a Matnými, pak všechno zpočátku vypadá jednodušeji a ne tak temně. Vždyť zbraně bojovníků se nelámaly zdaleka při každém přinášení oběti Minulým bohům, a tedy ne vždy zemřel nějaký Zářný nebo Matný! Většinou, jak uvádí Fan, byla smyslem souboje na život a smrt záhuba jednoho z lidí! Umírali tedy Nosiči, zatímco Matní i Zářní Rady se zase pěkně rozcházeli, aby si našli nové Nosiče pro příští obětování…“

„Jednodušeji a ne tak temně,“ pronesl Kos po delší odmlce, obě ruce pevně sevřené v pěsti. „Ne, neurážím se… neurážím.“

„Někdy mám pocit,“ zašelestil chladně Zarrahíd, „že si takové Nosiče nezasluhujeme. My – pyšné, namyšlené kusy železa… Ne, nezasluhujeme.“

Tak tohle jsem Kosovi raději nepřekládal.

„A proto,“ pokračoval Jednorožec-Já, „když se Zářní stařešinové rozhodli porušit přísahu, až v poslední řadě mysleli na své Nosiče. Předpokládám, že kdyby existoval způsob, jak vyhubit Matné, aniž by přitom museli umírat Nosiči, provedli by to stařešinové s mnohem větší ochotou. Nosiči nežijí dlouho – to jen člověka Fana znepokojoval únik dvou Asasínů –, a tak Zářné podstatně více trápilo zmizení tří Matných! Kteří dokáží vychovat nové-Nosiče… případně vyhledat nové Zářné, ochotné zmatnět.“

„Kdyby tak chtěli všichni odtáhnout do Šulmy,“ zaskřípal zasněně Sai. „Tam by se tedy vydováděli…“

Vtom mu hlas selhal a an-Tania zbledl. Během naší cesty s karavanou jsem Kosovi stačil říci všechno, co jsem se o Sul mě dozvěděl od Drůdla, od Dětského učitele, od Saie… zkrátka vše, co jsme o ní věděli já a Jednorožec.

„Jeden proti osmi,“ zařinčel Sai stěží slyšitelně. „A všechny zabil. A předtím uřezal uši pohraničním strážím. A na toj přišel sám, dobrovolně…“

„Džamucha Osmiruký!“ zvolali jsme s Kosem jako jeden muž.

„A Zářný Cinquedea,“ dodal ze stěny Odlomek.

„Matný Cinquedea,“ opravil ho končíř. „Matný… poslední svědek Pravdy Batin. Ano, ten se určitě vrátí do Kabírského emirátu, protože na nic nezapomněl! A nevrátí se sám, tenhle poslední svědek Cinquedea…“

Povzdechl jsem si a podíval se ven, na černou oblohu a trojici ostýchavých hvězd, tisknoucích se k sobě v rohu okna, jako by se obávaly mlčící prázdnoty… Jak jsem jen na to mohl zapomenout!

„Samozřejmě, že se vrátí,“ pronesl jsem polohlasně. „Jak Džamucha Osmiruký, vůdce hord Šulmitů, tak i Matný Cinquedea, vůdce Divokých čepelí Šulmy – jenomže tady budou očekáváni! Dokonce s radostí přivítáni, a to Dvanácti a Jedním!“

A pak jsem Já-Jednorožec vyprávěl o tom, jak jsem na břehu jezírka Besedoval s Emrachem it-Baššárem z Charzy a Pouštním pásem, Maskinem Třináctým, kdysi Sedmým.

Ostatní nějakou dobu mlčeli.

„Teď už chápu,“ dodal jsem ještě Já-Jednorožec, „proč Minulí bohové čekali celé století! Matní – čili batinité – bez ohledu na všechno neporušili svou přísahu. Hledali takové, jako je Pouštní pás, získávali je jednoho po druhém, učili je a vychovávali, ale přitom se skrývali… Nyní konečně dosáhli počtu Dvanácti a Jednoho, a tak zatímco Cinquedea připravuje Šulmu, přímo tady v Meilanu bude už zanedlouho přinesena další oběť Minulým bohům!“

„To tedy znamená,“ ozval se Sai, „že o přítomnosti Nodačiho a Kundy Wong v Meilanu vědí stejně dobře jako já! Vždyť tomuhle Pouštnímu pásovi jde právě o zabití Kundina Nosiče… Ti ale museli mít radost z toho, co jsme páchali v emirátu! Vždyť pro Matné to znamenalo znovuzrození Pravdy Batin, konec samoty a ukrývání…!“

„A tvoji kamarádíčkové, Vidlorohý, by se k Matným klidně mohli přidat,“ prohlásil Odlomek velice protivným a velice jízlivým tónem. „No tak ten Charzánec zabije Kundina Nosiče, co už – musí se to přece na někom doopravdy naučit, přece by pořád nemordoval jen psiska a opice! –, a potom společnými silami najdou Kundě vhodného lidského batinitu z řad těch, kteří se chtějí někomu pomstít… A co se týče Nodačiho, tak toho můžou klidně rovnou zvolit za Sajjíd-naa, Hlavu učení! Podle mě je toho plně hoden…“

„Takže ty mi nikdy nedokážeš odpustit Učitelovu smrt?“ zeptal se Sai narovinu. „Je to tak, Džu?“

„Pitomče,“ zabručel Džutte, ale již trochu odlišným tónem. „Tak mého odpuštění se mu zachtělo… Kdybych měl na tebe pifku, zlomil bych tě hned při první Besedě tam v karavansaraji, a hned by bylo odpuštěno…! Jenomže já jsem prostě tupý a mstivost nemám v povaze. Takže buď zticha a trp! Mimochodem, Vidlorohý, co už já, já jsem starý blázen, ale jaký jsi ty? Tím chci říct – kolik ti je let?“

„Padesát dva,“ odvětil Sai hrdě.

‚U planoucí Nuringy!‘ zvolal nehlučně Jednorožec. ‚Vždyť je to teprve výrostek…!‘

Zarrahíd se jen zlehka zachvěl a neřekl nic.

Já sám jsem se stále nedokázal smířit s myšlenkou, že padesát dva roky ještě nejsou ani mládí, nebo v krajním případě samotný jeho začátek… ale řekl jsem si, že si na to snad časem zvyknu.

„Takže je to jasné,“ shrnul to Džu. „Rozum žádný a společnost mizerná. Šulma, hrdinný No, bratři břídilové a pak ještě ten Šótó… Neměl tě kdo vychovávat.“

„Jak jako neměl?!“ rozčílil se Sai. „Já jen tak mimochodem…“

„Ty jen tak mimochodem mlč, když spolu hovoří starší,“ usadil ho Odlomek. „Já nejsem jenom desetkrát starší než ty, dokonce ani patnáctkrát. A chtěl jsem říct toto: neměl tě kdo vychovávat. Neměl – v minulém čase! Ale teď už má. Přesně tohle jsem chtěl říct.“

Sai se na Odlomka podíval s nefalšovaným úžasem. Podle mě pochopil, koho Džutte myslel, když hovořil o vychovateli.

„Nikdy,“ zařinčel. „Ani Kunda, ani No, ani kterýkoli jiný Zářný z nachové košmy se nikdy nepřidá k Matným! Nechtěli jsme se stát zabijáky, byli jsme k tomu přinuceni – stejně jako Matní přinutili stařešiny Rady –, a tak jsme zabíjeli zpočátku proto, abychom přežili, a později proto, abychom naučili přežívat vás; nikdy jsme ale nezabíjeli jenom tak, nebo ve jménu víru, nebo prostě pro potěšení!“

Sai se přerývaně rozdrnčel – kdyby byl člověkem, řekl bych, že pláče.

„A ten váš Charzánec je hlupák, úplný hlupák,“ štěkl pak již zcela nesouvisle. „Užvaněný jazyk Rudného hada to je. Že prý zabije Kundina Nosiče… Ha, tu se v Šulmě pokoušeli zabít jinačí kabrňáci! Tak…!“

„Tak dobře, dobře,“ promluvil jsem Já-Jednorožec chlácholivě, ale než jsem stačil věnovat pozornost tomu, že Sai hovořil o Kundině Nosiči jako o „té“, ozvalo se zaklepání na dveře.

„Kdo je tam?“ houkl jsem.

„Mám tu vzkaz pro Vyššího Čena Ankora od Jün-er Meilanské!“ zaznělo zpoza dveří. „Právě ho doručil posel…“

Dveře se nesměle pootevřely a vzniklou škvírou se prostrčila ruka se vzkazem svinutým do ruličky a nesoucím sytě rudou pečeť.

„Vždyť už za chvíli bude noc…“ zavrčel jsem, ale vzápětí jsem si vzpomněl, že noc už dávno je, což mě rozladilo ještě víc; pak jsem přistoupil ke dveřím, vzal si depeši, rozbalil ji a dlouze se na ni zahleděl, pronikaje do významu jednotlivých hieroglyfů.

„Spát,“ přikázal jsem nakonec, aniž bych se otočil. „Všichni spát. Já a Jednorožec budeme zítra vstávat hodně časně.“

„Dostal jsi pozvání?“ zeptal se důvtipný Kos.

„Ano, pozvání. K ranní projížďce po městě. Dokonce slibuje, že mi jako dárek pošle koně ze svých osobních stájí. Mrzuté! Jet se mi dvakrát nechce, ale odmítnutí by asi působilo dost nevhodně.“

„Tihle ženichové,“ rozesmál se Odlomek na svém koberci. „Kdepak, být šaškem je přece jenom bezva! Být šaškem je bezva, ale být ženichem, to je hotová mizérie! Toť nová pravda učení Batin!“

„Já nepojedu,“ prohlásil náhle Jednorožec, a to nahlas, aby ho všichni slyšeli. „O mně se ve vzkazu nic nepíše. Jsem zbraň, tak proč bych měl překážet, bránit lidem, aby si spolu pěkně v klidu pohovořili…? A ještě by mě zase začaly otravovat ty jehly… Ne, nepojedu.“

„Jsi pěkná bestie, a ne Zářný,“ zaláteřil jsem, ale bez valné zlosti. „No nic, pojedu sám… a vyžeru si to za oba.“

Domluvil jsem a mrštil vzkazem na stůl.

Kapitola sedmnáctá

1

Mně zdál se sen: já mečem byl

uvězněn v oceli jsem žil,

necítil jsem však žádný údiv,

jako bych na to neměl sil.

Mně zdál se sen: já mečem byl,

a tak jsem útočil a kryl,

leč dělal jsem to s lhostejností,

bral jsem to jako pouhý dril.

Mně zdál se sen: já mečem byl,

mnohé jsem k smrti odsoudil

a pak s každičkým z těchto lidí

setrval do posledních chvil,

já byl jsem záhuba i spása,

mou byla ošklivost i krása,

a kdo v osudu bloudil tmách,

ten se mnou nemusel mít strach.

Já hlupák ve své slepé pýše

chtěl budovat i ničit říše!

Leč za tu pýchu stihl mě trest…

Zdál se mi sen. Skutečně jsem v něm BYL mečem.

Pak jsem se probudil. Uprostřed noci.

Obvykle spávám na boku, ovšem tentokrát jsem ležel na zádech a pravá ruka, ruka al-Mutanabbího, mi spočívala na hrudi.

Přímo na srdci.

To tlouklo klidně a vyrovnaně.

2

Ráno mě probudilo ržání. A musím říci, že se jednalo o velmi důrazné a také docela drzé ržání. Mou první myšlenkou bylo: ‚Jaký pitomec vypustil koně na pastvu tak brzy zrána, a navíc na téhle straně jezírka?!‘ Druhá myšlenka již byla docela jiná: ‚U Ušatého démona U! Určitě jsem musel zaspat dobu domluvené projížďky, a teď se za mnou rozhněvaná paní Jün-er přihnala a ržá mi pod oknem! Či přesněji, to její kůň mi ržá pod oknem… rozhněvaně. Taková hanba!‘

Třetí myšlenka byla ze všech nejkratší: ‚Ať už ržá kdokoli, je čas vstávat!‘

A to byl konec veškerých myšlenek; bleskově jsem vyskočil z postele a podíval se z okna. Na dvoře mně neznámý podkoní (i když, jeho zářivě žlutý kabátec zdobil zcela nedvojsmyslně znak Meilanu – břečťanem obrostlá halapartna) držel za opratě koně. Zvíře to bylo obrovské, černočerné a bez jakýchkoli pochybností úžasně čistokrevné – ta šíje, a ty nohy, jako vytesané z mramoru! –, ovšem u vědomí této své čistokrevnosti také velice zlobné a svéhlavé. Přítomnost podkoního vnímal kůň jako osobní urážku, a tak se hřebec (to se ví, že to nebyl valach!) vzpínal, oháněl se kolem sebe kopyty, frkal, domýšlivě pošilhával po okolí a neustále se snažil vymanit z podkoního pevného sevření.

Namouduši, hotový Ušatý démon U! Nebo jeho nejnovější vtělení…

Nemohlo být pochyb o tom, že mi plnokrevníka poslala laskavá paní Jün-er. Ze svých osobních stájí. Hlavně si na téhle noční můře neuříznout kus ostudy…! No nic, nasnídat se mohu později, ale teď honem oblékat a alou dolů. Mám si brát brnění, nebo ne? Na jednu stranu, k čemu mi na projížďce bude, ale na druhou stranu, raději bych si ho přece jen měl obléci…

Řekněme, že v něm jsem krásnější.

S pomocí Kosa, rovněž probuzeného ržáním, jsem si oblékl spodní šat, připevnil si na něj krunýř, nasadil si levou rukavici, připnul si nátepníky a opásal se; pak jsem si přes sebe přehodil marlottu, dal si na hlavu přilbici-turban a sestoupil dolů.

Zatímco jsem se oblékal, Jednorožec poklidně ležel na stole a dělal, že spí.

Když jsem přistoupil ke koni, Démon U (právě tak jsem se rozhodl, že budu černé bestii říkat, ať už se předtím jmenovala jakkoli) podezřívavě stočil oko mým směrem a povytáhl horní ret.

Jen počkej, za chvíli tě ten smích přejde…!

„Urozená paní Jün-er, vládkyně Meilanu…“ rozpovídal se podkoní, ale já jsem jen mávl rukou a uchopil opratě. Mrkl jsem na koně a počechral ho po čumáku, a když na mě pobouřený hřebec vycenil zuby, strčil jsem mu přímo do hrozivého chřtánu pravou pěst. To se ví, že jsem mohl použít i levou, ale rozhodl jsem se neriskovat. Koneckonců, levé prsty jsou mé vlastní, kdežto pravé mám od Koblana! I když jinak jsou obě rukavice stejné…

Démon U mě, přesně jak se dalo předpokládat, do ruky okamžitě hryzl a nutno říci, že ruka al-Mutanabbího v něm musela zanechat nesmazatelný dojem. Obzvlášť poté, co jsem ho s ní ještě praštil přes šíji. Rána to sice nebyla silná, avšak citelná a především ponižující. Démon U zádumčitě zařičel a s úctou v očích se podíval na šupinatou pěst; pak si mě změřil pohledem celého – od hlavy až k patě (v tu chvíli jsem byl věru rád, že na sobě mám brnění!) – a znovu zařičel. To už jsem na nic nečekal a se vší hbitostí, již jsem v sobě měl, se vyšvihl do sedla.

Kůň se pode mnou okamžitě roztančil a ohromený podkoní tak tak že stačil uskočit stranou; stačilo však, abych jen maličko přitáhl opratě, a Démon U se k mému mimořádnému překvapení ihned uklidnil. Poté jsem slabě pohnul koleny a hřebec pevným klusem poslušně vyrazil kolem jezírka.

Démon sice měl prudkou povahu, ale vycvičený tedy byl jedna báseň.

Musím přiznat, že se mi začínal zamlouvat.

A já jemu nejspíš taky. Nu, může být rád, že mu zuby zůstaly celé…

Portýr přede mnou otevřel bránu dokořán a já se usmál na něj i na jeho sekeru Laa – třebaže posledně jmenovaný ponechal můj úsměv bez povšimnutí –, načež jsem popohnal koně k dohodnutému místu setkání.

3

Když jsem dorazil k bráně paláce, kterou přede mnou úslužně otevřeli strážní, Jün-er Meilanská už mi jela vstříc. Její bílá klisna patřila, jak jsem odhadoval, k plemeni, chovanému v San-tuanu – po Démonově zkrocení se mé útržkovité vědomosti o koních co chvíli snažily prodrat na povrch zatímco samotná paní Jün-er se přede mnou zjevila v saténových šaravarech barvy červánků, špičatých střevíčcích, pošitých drobnými korálky, a splývavém fialovém chalátu s vyobrazeními navzájem propletených draků s rubínovýma očima.

Vládkyně dnes vypadala úplně jinak než na nedávné nezapomenutelné oslavě, a i když obrázek Čin v jejích jezdeckých šatech byl v mé paměti dosud poměrně čerstvý, nemohl jsem nezaznamenat mimořádnou svůdnost ovdovělé paní Jün-er.

Tak co, zaznamenal jsi?

Zaznamenal.

A myslíš si, blázne Čene, že o tom ona neví?

Samozřejmě, že ví.

No a…?

No a nic.

O několik minut později jsme se již svorně, jako ukázkově šťastný páreček (u všech pekel Chrakatuše!) bok po boku vzdalovali od paláce. Jün-er se na mne hezky usmívala, přičemž vrkala o čemsi přímo příšerně profánním, ale mně ihned došlo, že ji něco trápí.

„Kam máme namířeno, urozená paní?“ otázal jsem se jí s bezstarostností, která mě stála hodně sil a přemáhání.

Jün-er mávla rukou kamsi směrem k východní části města, kde jsem ještě nikdy nebyl. I když, kde jsem tady vlastně vůbec byl?!

Za naprostého ticha – po mé otázce již Jün-er nepromluvila – jsme minuli několik bloků; lidé, které jsme cestou potkávali, se nám zdvořile ukláněli, ale nic víc… a nakonec jsem to už nevydržel.

„Odpusťte mi mou dotěrnost, urozená paní, ale vypadá to, že jsme dnes oba špatně naladění. Proto mi dovolte, abych se zeptal: co mohlo v tak krásné ráno rozesmutnit vládkyni vzkvétajícího Meilanu?“

Trochu jsem Démonovi U přitáhl opratě, abych náhodou nepředehnal Jün-eřinu bílou klisnu.

„Vy, Vyšší Čene,“ opáčila Jün-er Meilanská stručně a pohlédla mi přímo do očí.

U posvátného jezírka Šulmy, přísahám, že uměla nahlížet tak hluboko (navzdory Odlomkově léčebné kúře), že jsem se začal cítit trapně i když zůstávalo záhadou, proč bych vlastně měl?!

„Já? Ale čím jsem se jen provinil, milostivá paní?! Naznačte mi to jediným slůvkem a já pak svou vinu vmžiku zahladím!“

„Zkuste na to přijít sám,“ pousmála se zlehka.

Tento stín úsměvu svědčil o tom, že alespoň malou část své záhadné viny se mi již zřejmě zahladit podařilo, a tak jsem s jistou úlevou vydechl.

„Ještě jednou vás prosím, abyste svému pokornému služebníkovi odpustila jeho nedůvtipnost; stále však nemohu pochopit…“

„Celý Mei-lan dobré tři týdny mluví o našem zasnoubení a budoucí svatbě a emír z Kabíru, Daúd Abú Salím, již dokonce poslal své gratulace, a to po poštovním sokolovi, jehož cenu nelze vyčíslit ani v kabírských dinárech, ani v meilanských lianzích.“ Hovořila s mírně sklopenýma očima, avšak s okouzlující neochvějností. „Vlastně o tom slýchávám ode všech ode všech kromě vás, Vyšší Čene! Chápu, že politika není vždy v souladu s hlasem srdce, ale moc ráda bych vyslechla vás, jako dědičného vana Meilanu i jen jako obyčejného Čena Ankora, abych v případě nutnosti učinila všem těm jalovým řečem přítrž a… a…“

Mimoděk jsem zopakoval Koblanovo gesto a plácl se dlaní do čela. Ozvalo se zazvonění. Jün-er na mě obdivně pohlédla a já měl co dělat, abych nezaklel, neboť jsem si až nyní vzpomněl na kroužkovou rukavici a na přilbici pod turbanem.

Takže tohle ode mě očekává! Oficiální návrh, anebo jasné odmítnutí všech těch zásnub a svateb…! Jün-er je samozřejmě žena navýsost paličatá a cílevědomá, ale o takových věcech by měl začínat muž – jenomže já pořád mlčím…

A budu mlčet dál. Nebo téměř mlčet.

„Chtěl bych, urozená paní Jün-er…“

„Stačí jen Jün-er. Nebo Jün.“

Slov „jün“ v meilanštině označuje „jaro“. Jaro…

Jenomže teď máme začátek podzimu!

„No dobře… Jün-er. Prostě bych chtěl poskytnout vysvětlení ke vzniklé situaci. (Kam jen na takové obraty chodím?) Ne že bych byl proti naší svatbě (tak jsem proti, anebo ne?!) … a uvědomuji si, že… (zatraceně, co že si to vlastně uvědomuji?!), ale v Kabíru jsem zanechal nevěstu, nebo téměř nevěstu, no a vůbec…“

„Tak proto ses držel zpátky!“ rozzářila se Jün-er (nebo jen Jün). „Ale podle zákonů emirátu může mít muž až čtyři manželky! Nebo snad patříš k vyznavačům Chajrakámského kacířství?“

„V žádném případě,“ ohradil jsem se; třebaže jsem o žádném takovém kacířství neměl ani potuchy, již nyní se mi z duše příčilo.

„Nebo jsi dejlemský kněz-kastrát?“

„Já?!“

Ještě vteřinku a ukázal bych jí, jaký jsem kastrát…!

„V tom případě je všechno v pořádku! Nebudu mít nic proti, když se tahle tvá téměř nevěsta stane tvou ženou. Druhou. Časem si budeš moci vybrat i třetí, nebo i čtvrtou, ale jak sám chápeš, tou první musím být já.“

V Jün-eřině hlase na okamžik zazněly znepokojené notky.

„Co je zač, Čene?“

Ach tak… takže už jen Čene…?

„Urozená paní ak-Nikčí z rodu Čibetej.“

„Čibetej, Čibetej… Patří tedy k Vyšším Malého Chakasu, nemýlím-li se?“

„Ano.“

„Výborně! Jsi moudrá hlava! Z politického hlediska plyne z takového svazku nemalý prospěch… třebaže předpokládám, že sis tuto ak-Nikčí nevybral jen z politických důvodů?“

„No…“ zahuhlal jsem. „Do jisté míry… tedy, chci říci, že za odpovídajících okolností bych tě rád opravdu viděl jako svou ženu…“

Leč k tomu, abych ony odpovídající okolnosti jmenoval, jsem už nedostal příležitost.

„Tak to jsem moc ráda, Čene! Samozřejmě, že tvůj návrh přijímám; tím spíš, že přípravy na naši svatbu nepotrvají ani týden! Chápu, že musíš…“

A jsem v bryndě!

Vypadá to, že jsem ji právě požádal o ruku. Ba co víc – již jsme spolu stačili probrat můj druhý sňatek s Čin. Velice výhodný z politického hlediska. Nebožtík Drůdl měl pravdu – jsem blázen, blázen bláznivý, jemuž není pomoci… Já a vládce? Kdepak! Dvorního šaška bych tu měl dělat, a možná ani toho ne…!

S nemalým úsilím jsem ve tváři vyčaroval radostný výraz – výsledek vypadal křivě a nepřirozeně, ale na nic lepšího jsem se nezmohl – a hlasitě a vzrušeně pronesl:

„Skvělé, Jün! Jsem rád, že už mezi námi nezůstává nic nevyřčeného. A ak-Nikčí to nějak oznámím…“

Mám pocit, že jsem se chystal říct něco docela jiného.

„Budeš-li chtít, Čene, pošlu sokola…“

„Ne,“ opáčil jsem až příliš spěšně. „Nejprve chci sám všechno zvážit (to určitě!), no a potom už…“

‚Na každé situaci je potřeba hledat i ty příjemné stránky,‘ pomyslel jsem si filozoficky, když jsem zjistil, že se už líbáme. A líbat urozená paní Jün-er – stačí jen Jün-er, případně dokonce Jün – uměla opravdu mistrovsky! Naštěstí se Démon U naplno věnoval laškovnému okusování šíje bílé kobylky, a tak klidně stál na místě.

To by mě zajímalo, kdy jsme se to zastavili?

Kdepak, vlastně mě to vůbec nezajímá… Možná jsem nakonec udělal dobře, že jsem ji požádal o ruku?

Nebo co jsem to vlastně udělal…? No a Čin si pak vezmu coby druhou ženu…

4

Posléze jsme opět nějakou dobu mlčky jeli bok po boku. A znovu jsem to byl já, kdo to nevydržel a promluvil jako první:

„Ale přece jen – kam máme namířeno, Jün-er?“

„K bráně Sedmi nebes,“ odpověděla mi se šelmovským, ale zároveň také spokojeným úsměvem. „Tato brána byla umístěna na meilanském náměstí Fontán již před více než osmi stoletími. Legenda praví, že ji sem dovleklo sedm párů býků až z Kimeny, kde byla její vzorovaná křídla ukována těmi nejzručnějšími z tamních mistrů; jedni říkají, že si bránu osobně objednal tehdejší meilanský vládce, jiní pak tvrdí, že byla v Kimeně jednoduše ukořistěna slavným vojevůdcem Cchao-tunem a dopravena sem jako trofej. Ať tak či tak, nyní stojí na náměstí Fontán a otevírá se jen a pouze tehdy, když jí má projet svatební průvod nového manželského páru z vládnoucího rodu. Ostatně, my dva budeme také projíždět bránou Sedmi nebes. Už za chviličku ji uvidíš.“

Za starobylým chrámem jsme znovu odbočili a pak jsme skutečně vyjeli na náměstí Fontán. Nutno říci, že dělalo čest svému názvu: po obrovských mramorových schodech za tlumeného šelestění stékala průzračná voda a kolem oné monumentální kaskády jedna vedle druhé tryskaly fontány – mnohé měly podobu různě se kroutících podivných ryb, mistrovsky zdobených zlatem, stříbrem, lazurity a nefritovou zelení, ale našli se zde i modří, černí, červem a žlutí draci, tygři, gryfové a také další příšery, o jakých jsem jakživ neslyšel… Fontány hučely, šplouchaly a zurčely; voda tu prudce vzlétala v tenkých pramíncích, tu zase stoupala a zase klesala v majestátních pilířích, jež se nakonec rozpadávaly v tříšť.

Vzduch byl naplněn vláhou a z paprsků jitřního slunce, probodávajících poletující kapičky a krůpěje, se rodila zářivá duha.

Nebylo to jen krásné – bylo to naprosto ohromující! Navíc ještě ta báječná ranní svěžest vodou prosyceného vzduchu… a k tomu chuť Jün-eřina polibku, která mi ještě nestačila vyprchat ze rtů…

„Brána…“ Jtin-eřin hlas se podivně zachvěl.

„Co je s bránou?“ otočil jsem se k ní. „Žádnou bránu nevidím… jenom fontány, ale ty jsou, uznávám, opravdu krásné! Ne, vážně…“

„Brána!“ zvolala Jün-er. „Je pryč! Brána zmizela…!“

Jak se tedy ukázalo, brána Sedmi nebes byla tatam. I když ne úplně. Jeden nosník přece jen zůstal. Na základě jeho rozměrů jsem si dokázal udělat alespoň rámcovou představu o tom, jak velká zmizelá brána musela být.

Se sedmi páry býků to legenda zjevně přeháněla – nebo možná byli býci před osmi sty lety mimořádně neduživí –, ale brána ani tak rozhodně nepatřila k nejmenším. Z mohutného nosníku byla jednoduše utržena, o čemž svědčily pokroucené a na několika místech prasklé panty. Vážně nevím, kdo by na něco takového mohl mít sílu. Co se druhého nosníku týče, byl neznámým pachatelem (pachateli?) zcela vyvrácen z dlažby a odnesen spolu s bránou.

Pochyboval jsem, že by sem kvůli tomu někdo přihnal sedm párů býků – v noci, přes spící město… Zatraceně, to se na mě všechny ty nesnáze a neštěstí vážně musí lepit?!

Nesmírně pohoršená a rozhořčená Jün-er měla slzy na krajíčku, a tak jsem se ji jal utěšovat – brána není jehla, říkal jsem, určitě se najde a vrátí se na místo, říkal jsem, no a vůbec, Jün, neměla by sis to tolik brát – je to jen dílo nějakých hloupých vtipálků, kteří, až budou vypátráni, dostanou pěkných pár ran karabáčem, aby je propříště na všechny takové legrácky přešla chuť…

Už se mi ji téměř podařilo uklidnit, když vtom se přiřítil posel na zpěněné rezavé klisničce, na niž začal můj Démon okamžitě dělat oči.

„Ó vládkyně Meilanu, urozená paní Jün-er!“ promluvil muž spěšně, jakmile hbitě seskočil na zem a klesl na jedno koleno. „Dostal jsem příkaz, abych vám oznámil, že brána Sedmi nebes byla ukradena…“

„Toho si nelze nevšimnout,“ prohodila Jün-er chladně. „A to je vše?“

„Ne, není to vše, urozená paní…“

„No tak mluv…!“

„Brána se našla!“

„Copak jsem to neříkal?“ utrousil jsem s pokrčením ramen.

„Tak proč jsem tedy o krádeži brány nebyla zpravena už dřív?“ Jün-er se snažila působit přísně, ale právě teď jí to moc nešlo – zvěst o nalezení nešťastné brány jí okamžitě navrátila obvyklé sebeovládání.

„My… víte, netroufali jsme si vám oznámit zmizení brány, dokud se ji nepodaří znovu najít, urozená paní! A když jsme dostali zprávu o tom, kde se nyní nachází…“

„A kde, tak kde se tedy nachází?!“

Posel zbledl a z nějakého důvodu zaváhal.

„Urozená paní, brána… brána stojí…“

A pak jedním dechem vyhrkl: „Stojí před vstupem na městský hřbitov!“

‚Někdo asi hodně nechce, aby se naše svatba konala,‘ pomyslel jsem si. ‚Nechce to ještě mnohem víc, než například já…‘

A v duchu jsem se ušklíbl.

Jün-er ihned zbledla jako stěna.

Muselo jí dojít totéž co mně.

6

„Na hřbitov!“ křikla Jün-er rázně a zprudka obrátila svou klisnu. „Okamžitě!“

Nehnul jsem se z místa. Probudily se ve mně hned dva pocity, které se do sebe pustily s nemenší rázností, než byla ta, jež zazněla v hlase Jün-er Meilanské.

Tím prvním byla umíněnost – pružná a nepoddajná jako Jednorožcova čepel. Posel se sice o překot rozběhl ke své rezavé kobylce, ale já jsem nebyl posel; a nebyl jsem ani malý chlapeček, abych bez rozmyšlení plnil cizí rozkazy.

Jsem Čen s rukavicí. Byť na to třeba občas zapomínám.

Umíněnost se dostavila věru vhod – škoda jen, že se krapet opozdila… Kdoví, třeba bych se dokázal podstatně úspěšněji vymotat z toho nešťastného rozhovoru o svatbě.

Mým druhým pocitem byla zvědavost – jedna z těch nepřekonatelných zvědavostí, které člověka nutí, aby s úsměvem nahlížel až do Osmého pekla Chrakatuše.

„Na to je dost času!“ namítl jsem a zvedl Démona na zadní, čímž jsem posla přinutil pustit opratě a uskočit od jeho rezavé klisny. „Na hřbitov se nikdy nemá spěchat! Hej ty, studnice dobrých zpráv, pojď sem! No-no, jenom pojď, neboj se…“

„Poslouchám vás, Vyšší Čene!“ zvolal posel spěšně; vzápětí jsem v zátylku pocítil Jün-eřin překvapený pohled.

Ten mi však jen sklouzl dolů po zádech a odrazil se od brnění.

Přinejmenším mi to tak připadalo.

„Sedni na koně,“ posel si nakonec netroufl přiblížit k Démonovi, a tak mi nezbylo, než zvýšit hlas, „a objeď pár nejbližších bloků. Rychle! Najdi tak tucet zdejších obyvatel – ale ať jsou upovídaní a taky ať trpí nespavostí – a přiveď je sem! No honem!“

„Ano, Vyšší Čene!“ rozzářil se posel, který teď naprosto zapomněl na přítomnost vládkyně. „Rozuměl jsem… hned to bude…!“

A náměstí Fontán se rozeznělo vzdalujícím se klapotem kopyt.

Poté jsem patami kopl Démona U do boků a nespěšně objel nachýlený nosník – to jediné, co zbylo po bráně Sedmi nebes.

„Taková brána se nedá sundat v tichosti,“ prohodil jsem s pohledem upřeným na pokřivené panty. „A…“

„Nedá se sundat vůbec!“ zvolala Jün-er prchlivě, ale hned se zarazila, když si uvědomila zjevnou nepatřičnost svých slov.

„Taková brána se nedá sundat v tichosti,“ zopakoval jsem. „Ale taky se ji nikdo v tichosti sundávat nesnažil. Tady je vidět, že se do pantů bušilo něčím pořádně těžkým, dlažba okolo je taky celá rozbitá… No dobře, je to náměstí, hučí tady fontány a obytné domy taky nejsou dvakrát blízko, jenomže ten rachot se stejně musel rozléhat široko daleko! A zase jsme u toho – možná, že někdo něco viděl nebo slyšel, nebo prostě něco! A hřbitov počká… ještě si na nás počká.“

„Možná jsem se trochu zmýlila,“ pronesla Jün-er zádumčivě a přijela ke mně blíž.

„V čem?“

„Ale tak… Ne-ne, dokonce mě to i těší! Jen je to maličko nezvyk…“

Poté jsme už mlčeli až do chvíle, kdy se navrátil zpocený posel, doprovázený tuctem hlučných a živě gestikulujících Meilaňanů.

Když jsem se naučil ve všeobecném povyku rozpoznávat jednotlivá slova a skládat je do smysluplných frází, dozvěděl jsem se přibližně toto:

Brána Sedmi nebes byla zcizena pánem všech lidožravých rákšasů a lesních jakšů, strašným Bhímabhátou Švétou, dvouhlavým a s krví podlitýma očima. Tenhle Švéta ji údajně potřeboval kvůli své svatbě s kabírskou Matkou všech písečných vědem-almasty, Šestinosou Aalou Kroch, která (jakože ta svatba) se má konat v té nejbližší době na meilanském hřbitově. Hned po svatbě Bhímabháty Švéty a Matky almasty by měl zřejmě nastat konec světa, ovšem to ještě nelze říci s jistotou.

Naopak s jistotou se již nyní dalo prohlásit, že náměstí Fontán v noci navštívila dvojice obrů, zmocněnců samotného zamilovaného Švéty. Jednalo se o velikána Ambarišu s tělem pokrytým od hlavy až k patě hustou bílou srstí a třímajícího planoucí meč a o jeho rodného bratra Andhaku, majitele kyje Konec světa (a rovněž celého zarostlého srstí, jen na rozdíl od Ambariši černou).

Právě tito dva okouzlující černobílí bratříčci se pustili do brány, přičemž si čas od času zavdávali ze soudku, plného pálenky Ohnivý drak. Mimochodem, jak mi pošeptala Jün-er, tato pálenka skutečně existovala – byla zhmotněním mužství a vůbec mužského principu a podávala se jen v mimořádných případech (jako byla například svatba ve vládnoucí rodině), a to ještě v malých, vyloženě symbolických dávkách.

Jen tak na smočení rtů.

Přibližně uprostřed vyprávění, které jsem si v duchu pojmenoval ‚Kasyda o únosu brány Sedmi nebes‘, se objevil ještě jeden svědek, přivedený šikovným poslem. Byl jím drobounký metař jménem Cchun Plac-ho, jenž se souhrou náhod ocitl na náměstí Fontán přesně v čase vrcholícího řádění obou rozdováděných obrů.

Cchun Plac-ho se nezalekl ani rachotu kyje Konec světa, ani plápolání Ambarišova meče, ovšem pouze proto, že se nacházel v silně podnapilém stavu. Nebohý Cchun si teprve přednedávnem konečně našel útulné a chladivé útočiště u své oblíbené fontány ve tvaru tygra s vyceněnými tesáky, a tak k hukotu v uších, jasu v očích i k houpající se zemi přistupoval přece jen poměrně lhostejně.

Koneckonců, nebylo to poprvé…

„Takže jsi je viděl, ty obry?“ vyzvídal jsem nedůvěřivě u Cchuna, zažívajícího krutá muka ranní kocoviny. „Ty chlupaté?!“

„Viděl,“ kroutil Plac-ho zarputile kosmatou hlavou. „Chlupatí byli. A velikánští…“

„A to oni vylomili bránu?“ zamračil jsem se.

„Kdo jiný?!“ nevzdával se hrdinný Cchun. „To se ví, že oni… Ambariša a Andhaka. Jeden mlátí kyjem, druhý se ohání mečem a pak spolu chlemtají drakovici, hrnek za hrnkem! Až se jím z toho ježí srst! I mně nabídli, nepohrdli…“

„Nabídli co?“

„Jak jako co? No přece tu… pálenku z Ohnivých draků! Jenomže já nejsem obr, víc než jeden hrnek jsem nezvládl… a když jsem se probral, byli obři pryč a brána jakbysmet. I drakovice… Ti dva huňatí mizerové ji všechnu vychlemtali, a na to, že člověk ráno potřebuje vyprošťováka, vůbec nemysleli! Ale ještě štěstí, že mě ve spánku neschlamstli…“

Jün-er mu naslouchala pozorně, bez přerušování; podle mě byla připravená uvěřit čemukoli, klidně i v existenci krále rákšasů a jakšů, dvouhlavého Bhímabháty Švéty.

Hodil jsem Cchunovi minci a povzbudivě se na Jün-er usmál.

„A teď hurá na hřbitov!“ zvolal jsem nepřirozeně veselým hlasem.

Zástup svědků se jal chápavě přikyvovat.

„Hřbitov, to je správná volba!“ prohlásil již o poznání veselejší Plac-ho, když si schoval minci pod svůj ošoupaný hábit. „Přesně tohle mi povídal Andhaka – že všichni skončíme na hřbitově! A to hned v té nejbližší době… Ryčí, lump jeden, chechtá se, a sám přitom kyjem do brány bác a bác a bác! A z huby mu celou dobu čouhá plamenný jazyk aspoň půldruhého lokte dlouhý…“

Načež názorně a nepříliš slušně předvedl, jak dlouhý Andhakův jazyk byl.

7

Hřbitov vypadal… hm, jako kterýkoli jiný hřbitov, tedy kromě toho, že se před jeho vstupem hrdě vypínala brána Sedmi nebes.

A kolem brány se srotil takový dav, až to vypadalo, že dnes v noci pomřela polovina Meilanu na neštovice, zatímco druhá polovina se shromáždila zde, aby zesnulé pohřbila.

Samotná brána byla jakýmsi nepochopitelným způsobem připevněna k tyčím hřbitovního plotu – v místě čerstvého průlomu – a jen nějakých dvacet kroků za ní začínaly čisťounké bělostné náhrobky se sloupky, popsanými hieroglyfy; vzorovaná křídla slovutné brány Sedmi nebes žalostně povrzávala v závanech větru.

„Není zamčená,“ oznámily nám úslužně hned dva hlasy najednou. „Prý, tak vás tu pěkně vítáme… Závora je pryč, takže se zamknout ani nedá. A vrže, jak nevím co…“

„A tu závoru, tu ukradli obři,“ vložil se do toho další znalec. „Z vážného důvodu.“

„Jakého důvodu?“ otázal jsem se bezděky.

„Vážného, povídám! Kvůli ověření panenství nevěsty. Však je to Matka almasty, Šestinosá Aala Kroch, s tou to jinak ani nejde… No a navíc, jestli Bhímabháta Švéta s věkem zeslábl a už nemá dost sil, přijde taková závora o svatební noci náramně vhod…!“

„Je měděná, tahle závora,“ řekla mi Jün-er tiše. „Jednolitý měděný trám, šest stop dlouhý Z brány ho vyndávali nanejvýš jednou za deset let, výhradně o svátcích…“

S úctou jsem si představil panenství Šestinosé Aaly Kroch – i když mi nebylo jasné, kterak se Aale s takovým neprorazitelným panenstvím vůbec podařilo stát matkou, a ještě ke všemu Matkou všech almasty.

No nic, tohle si bude král Bhímabháta muset vyřešit sám; já – třebaže s ním hluboce soucítím – mám až po krk vlastních problémů.

Dav se poslušně rozestoupil před Démonem U – bylo to opravdu, opravdu užitečné zvíře! – a já jsem si nějakou dobu prohlížel bránu Sedmi nebes. Nebyl jsem právě v náladě, abych obdivoval práci kimenských mistrů, třebaže vzor na křídlech byl skutečně moc krásný Díval jsem se, a nebudu lhát, že by se mi hlavou honila spousta dohadů a domněnek. Jen jsem se díval. Ani nevím proč. A soudě podle toho, co jsem spatřil na náměstí Fontán a tady, bez obrů se to celé určitě neobešlo. Bez těchhle… Ambariši a Andhaky. Ale ne, vždyť já už začínám mluvit jako ten Cchun Plac-ho…! Ambariša a Andhaka, chundelatí šibalové, pijáci drakovice… Pěkné věci se nám tu dějí, jen co je pravda!

Jün-er, která mě nenásledovala a zůstala mimo dav přihlížejících, naslouchala hlášením četných úředníků v tuhých čtverrohých kloboucích. Ne že by na sobě úředníci neměli i všelijaké další oblečení, ale právě ty klobouky zdaleka nejvíc bily do očí. Úředníci mluvili, Jün-er přikyvovala, já se mračil a díval se na bránu a Démon U přešlapoval z nohy na nohu a nepochybně zamýšlel nějakou ohavnost.

Báječný způsob trávení času, není-liž pravda?!

Za mými zády se ozval překvapený šum a větší část davu se okamžitě dala do pohybu, rozběhla se neznámým směrem. Dojel jsem k Jün-er a úředníkům a vzápětí se dozvěděl, že závora byla nalezena.

Jen jsme se za ní museli vypravit k městským vinným sklepům.

Což jsme také neprodleně udělali – a cestou jsme hloubali nad tajemným spojením městských vinných sklepů a panenství Matky almasty, Šestinosé Aaly Kroch.

Úvahy na toto téma sice nevedly k žádným zajímavým závěrům, ale aspoň nám jízda ke sklepům rychleji utekla. Ukázalo se, že jejich dveře jsou neprodyšně uzavřené – a to právě měděnou závorou z brány Sedmi nebes. Ta držela na obrovských hácích, které do ní dnes v noci zřejmě zarazil bílý Ambariša, jenž následně zatarasil dveře závorou a nakonec zatloukl konce háků do těžce zkoušené stěny.

Jelikož byla závora podstatně delší než dveře sklepů a dokonce delší než vzdálenost mezi zatlučenými háky – na každé straně zhruba o loket a půl, možná i o dva byly oba její přečnívající konce ohnuty kolmo dolů a pak dovnitř, vytvářejíce tak kolem háků divže ne kruhy. Bratr Andhaka tedy zřejmě rovněž nemarnil čas.

Jün-er vydala potřebné rozkazy, a již zakrátko se ke sklepům dostavili místní kováři s přenosnými výhněmi i dalším náčiním a pustili se do díla.

Ne že by to šlo zrovna hladce. Dveře se podařilo otevřít až o hodinu později, přičemž bylo jasné, že napřimování závory a vůbec její obnova do původního stavu zabere ještě podstatně více času.

Když jsme konečně sestoupili do sklepů, Vrchní dohlížitel z rodiny dědičných dohlížitelů meilanských vinných sklepů málem omdlel a byl jsem to já, kdo ho musel křísit.

Sám bych si asi ani nevšiml, že z některých sudů byly vytaženy zátky a následně zandány zpět na místo, ovšem Vrchnímu dohlížiteli něco tak naprosto nehorázného nemohlo uniknout. Tím spíš, že se nad sudy, přímo na panensky bělostném vápně stěn, skvěly zcela nepřehlédnutelné nápisy.

Udělány byly s pomocí pochodně – či přesněji s pomocí sazí z ní.

Za zvukového doprovodu – dohlížitelova lamentování nad obsahem jednotlivých sudů – jsem si tedy mohl přečíst názory obrů na meilanská i dovozová vína.

‚Hnus!‘ (suché bílé, jedna z odrůd z předhůří Safed-Kúch, ročník jsem si nezapamatoval), ‚Hnus!‘ (suché červené, odrůda aš-Šinnár, místní), ‚Hnus všech hnusů!‘ (polosuchý farrský muškát). ‚Ohó!‘ (tahírský růžový muškát, můj oblíbený a navíc devatenáct let starý), ‚Hnus, ale dá se!‘ (dezertní červený uzbon, dovezený před pěti roky z Durbanu), ‚Tohle leda k člověčině!‘ (silné meilanské, s přidanými výtažky z bylin a koření) …

A tak dále ve stejném duchu.

Názory obrů na vína a pálenky se nevyznačovaly přílišnou rozmanitostí, třebaže v duchu jsem jejich vkus téměř schvaloval – tedy co se týče pití, ne dělání nepořádku. Pak jsme vstoupili do malé místnůstky, kde vládla příšerná zima, a tam již Vrchní dohlížitel přece jen skutečně omdlel.

Zatímco ho pomocníci, přispěchavší na Jün-eřino zavolání, křísili – jak vodou, tak i popleskáváním po tvářích –, uvědomil jsem si, že sazové nápisy na stěnách jsou v kabírštině. To ovšem nemuselo nic znamenat, neboť mnozí Meilaňané skvěle ovládali kabírský dialekt, stejně jako dubánská, chakaská i některá další nářečí, zatímco meilanské hieroglyfické písmo studoval každý, kdo se chtěl považovat za vzdělaného člověka – a takových se našlo věru nemálo; v emirátu bylo vůbec těžké narazit na někoho, kdo by se nedokázal alespoň rámcově domluvit s kupcem odjinud.

Já sám jsem znal jak kabírštinu, tak i meilanštinu už od dětství, a stejně tak je znal Kos, jehož otec i děd sloužili mé rodině jako majordomové. A Čin mě naučila nářečí Malého Chakasu, jež bylo považováno za nepřekonatelné, co se nadávek týče… Ach Čin, moje Čin…

Proč by tedy i obři Ambariša a Andhaka nemohli vzdát hold Kabířance Aale Kroch a použít její rodný jazyk?!

Mé úvahy přerušilo vytí probravšího se dohlížitele. Z vytí vyplývalo, že vyjícího právě omrzel život a že se po návratu domů určitě podřeže, oběsí se, anebo se utopí – a to všechno proto, že nesmírně cenný soudeček pálenky Ohnivý drak, schovávaný výhradně pro svatbu Jün-er Meilanské a Vyššího Čena Ankora (ani tenhle křivák mi s tím nedá pokoj!), byl ukraden a s nejvyšší pravděpodobností zničen.

„Je vypitý, ten tvůj soudeček,“ oznámil jsem dohlížiteli škodolibě. „Obři ho vychlemtali! Mužství mají delší než vaše závora, trčí jím až někam k Sedmi nebesům, a tak toho tvého Ohnivého draka stáhli jak nic!

I když jím trochu pomohl Cchun Plac-ho…“

O vteřinu později jsem zalitoval, že jsem to vůbec řekl, protože dohlížitel zdušené zachrochtal, padl na zem a již se nezvedl.

8

Domů jsem se vrátil až někdy kolem poledne. Jíst se mi z nějakého důvodu vůbec nechtělo, a tak jsme se s Kosem spokojili jen s ovocem, zapíjeným lehkým vínem. A během tohoto skromného oběda jsem vyprávěl.

To se ví, že nejen an-Taniovi, ale i všem našim Zářným.

Vyprávění se navzdory mým očekáváním silně protáhlo, protože jsem musel Zářným ustavičně vysvětlovat, co jsou zač jakšové, rákšasové, obři a almasty, a pak je hned zase přesvědčovat, že žádní takoví tvorové ve skutečnosti neexistují. Ve výsledku jsem definitivně popletl a zmátl Saie a Zarrahída; Jednorožec se neskrývaně bavil, zatímco Odlomek ze své zdi trousil poznámky typu: ‚Aha, takže obři, co nejsou, navzdory tomu odnesli bránu a vypili ohnivou pálenku, která teď už vážně není… Zajímavé věci tu máme, věru zajímavé! Kamkoli se podíváš, tam vůbec nic není…!‘

Kosova nálada se zvláštním způsobem měnila z mimořádně veselé v mimořádně špatnou a zase zpátky, a tak jsem ke konci svého vyprávění vlastně ani nebyl rád, že jsem se celý tento příběh rozhodl dát k dobru. Ale na druhou stranu – co mi asi tak zbývalo? Zamlčet to všechno? Jako by se snad před touhle bandou dalo něco utajit…

„Takže jak to tedy je?“ zeptal se nakonec Zarrahíd. „Jsou tihle jákšasové a rakšové skuteční, anebo ne?“

„Jakšové a rákšasové,“ opravil ho Sai.

„Nejsou!“ odsekl jsem Já-Jednorožec.

„A brána taky není,“ upřesnil Džutte. „A my nejsme. Jakšové nás odnesli.“

„Ne jakšové.“ Saiovo puntičkářství neznalo mezí. „To obři – Ambariša a Andhaka.“

Ech, hlavně aby nám tu po krátké pauze nezačalo další kolo…

„Jestli mají tihle obří rákšasové v úmyslu překazit svatbu,“ pronesl dosud mlčící Kos, „tak to bránou neskončí. Určitě očekávej další pohromy…“

„To jsi mě tedy utěšil,“ potřásl jsem hlavou. „Díky.“

„A proto,“ pokračoval an-Tania, „hned po obědě sám vyrazím do města. Zjistím, co se tam děje. Anebo ne – nebudu čekat na oběd a vyrazím okamžitě. Třeba se něco zajímavého dozvím…“

Kos se postavil a vyrazil ke dveřím.

„Neštěstí střídá neštěstí,“ zavrčel již na odchodu z místnosti. „Šulma, Matní, Asasíni-batinité, rákšasové, obři… a to všechno na mou hlavu!“

‚Kéž by jen na tvoji…‘ pomyslel jsem si Já-Jednorožec posupně.

9

Když se Kos vrátil, pomalu se už blížil čas večeře – bylo to někdy kolem šesté denní hlídky. Při pohledu z okna jsem již zdálky viděl, jak obchází jezírko, přičemž vede za ruku jakéhosi shrbeného starce. Zřejmě slepého.

A s dutarem v podpaží. Nebo že by to nebyl dutar…? Zkrátka, bylo to něco divného. V meilanských hudebních nástrojích se ani za mák nevyznám.

Ke mně do pokoje však an-Tania vstoupil sám.

„Přivedl jsem lidového vypravěče,“ oznámil hned z prahu.

„Všiml jsem si. No a kde je?“

„Jí. Přikázal jsem, aby nejprve dostal najíst; no a ty mezitím vyšli posla k urozené paní Jün-er Meilanské. (‚Stačí jen Jün-er, nebo dokonce Jün,‘ blesklo mi hlavou.) Myslím, že i ona si se zájmem poslechne tenhle… jak jen to říkal…? Ano, džir. Džir o zlobném lstivém jakšovi Čenu Ankorovi a jeho nevěstě!“

Kousl jsem se do jazyka.

Aha, takže nás čeká trocha milého rozptýlení…

Kos mi již podával kalam, kalamář a papír. Rychle jsem sepsal strojeně zdvořilé, ale zároveň velice důrazné pozvání, zapečetil ho velkou rodinnou pečetí rodu Ankorů Wejských, kterou mi podal Kos – vůbec netuším, kde k ní an-Tania přišel! –, a pak můj majordomus předal vzkaz poslovi, již čekajícímu za dveřmi.

Posel odkvapil a mě napadlo, že pokud Jün-er vyslyší mé pozvání – a já si byl téměř jistý, že ho vyslyší –, neuplyne ani hodina, a bude tady.

Více než dost času, aby se vypravěč nacpal k prasknutí.

A vskutku – o necelou hodinu později jsem byl zpraven o příjezdu vládkyně. Přivítal jsem ji, jak se sluší a patří, se vší vyžadovanou obřadností, načež jsem ji odvedl do hlavního sálu, odpovídajícím způsobem uklizeného a zařízeného všudypřítomným Kosem.

Dvě vysoká křesla se sametovými opěrkami pro mě a pro Jün-er; před nimi nevelký stolek s ovocem a sladkostmi; ve všech koutech sálu se kouřilo z vonných tyčinek a uprostřed ležel rozprostřený dvojitý kobereček pro vypravěče.

A žádné zbytečnosti. Jsi pašák, Kosi!

Spolu s Jün-er jsme čile přešli sál a posadili se do přichystaných křesel.

„Jen nebudeme jeden druhého oslovovat jménem,“ šeptl jsem Jün-er. (Kos mi totéž pošeptal jen o minutku dřív.) „Vypravěč je slepý a prozatím není třeba, aby věděl, komu ve skutečnosti zpívá. Dobře?“

Jün-er se na mě udiveně podívala, ale nepřela se a jen přikývla na souhlas, až se nadýchaný uzel jejího účesu slabě zhoupl.

„Přiveďte vypravěče!“ přikázal jsem.

Dvojice sluhů dovedla šedovousého starce do sálu, s úctou jej přitom přidržujíc, a usadila ho na kobereček před námi. Vypravěč se chviličku vrtěl, aby našel pohodlnou polohu, načež se uvelebil se zkříženýma nohama a uchopil to, co jsem se rozhodl nazývat dutarem.

„Řekli ti, o čem máš zpívat?“ zeptal jsem se.

„Ano, ó urozený pane!“

„Pak tedy zpívej!“

Mávl jsem rukou na sluhy. Ti tiše opustili sál a zavřeli za sebou dveře. Kos vyšel spolu s nimi, třebaže by klidně mohl zůstat.

Co je to asi za džir, když ho ani Kos nedokáže vyslechnout dvakrát po sobě?

„Džir o zlobném lstivém jakšovi Čenu Ankorovi, o jeho černých skutcích a nezákonných tajemstvích, jakož i o pohromách, dopadnuvších na Kabír a Mei-lan kvůli úskočnosti onoho podlého jakši, nechť jej Stvořitel zatratí!“ oznámil vypravěč nečekaně vysokým hlasem.

Jün-er se zachvěla a já spěšně uchopil její ruku do své…

10

DŽIR O ZLOBNÉM LSTIVÉM JAKŠOVI CENU ANKOROVI

„Poslyšte džir o Čenovi,

Čenovi z Ankorů Wejských, o tom, kterak zavražděn byl v útlém mládí lehkovážném zlobným Bhímabhátou Švétou, temným králem lesních jakšů, strašlivým rákšasů pánem.“

(Pogratuloval jsem si k předčasnému skonu a přichystal se k dalšímu poslechu.)

„V Kabíru náš Čen vyrůstal rodné matky kojen mlékem, těšil všechny, kdož ho znali, povahou svou mírnou, nežnou, avšak číhalo neštěstí v samém srdci emirátu na potomka rodu Wejských, neštěstí nejnešťastnější, svého dočkavši se času vkročilo v Ankorů dům.

U jezírka hrál si chlapec, veselil se mladý Čen a nevěděl nic o zhoubě, jež mu byla uchystána.

Rákšas Bhímabháta Švéta, dvouhlavý a rudooký, povahy zlé, ostrozubý, šíje z mědi, silné ruce, ve svém hněvu strašný byl – v jezírku ho utopil.

A potom na místo Čena, pro nic za nic zabitého, svého podsunul on syna, vlastní podstrčil on dítě jakšů prince Asmochatu; aby mohl škodit lidem Čenův propůjčil mu vzhled.“

(Vypravěč nabral dech – a já také. Ano, teď už jsem chápal, proč Kos odešel…)

„Od rákšase Bhímabháty Asmochata darem dostal meč, jenž v noci ohněm plane a jenž srdce probodává všem, kdo pozná démona.

Podvržený princ však zprvu vydával se za člověka a jen v nocích nad Kabírem jako nejčernější stín létal změněn v netopýra.

Plynul čas a rok od roku rostl, nabíral na síle zlobný jakša Asmochata, známý jako Čen Ankor mezi lidem důvěřivým.

Krev však potřeboval démon, krev, jež moc a sílu dává, jež zlé upevňuje čáry jako pečeť tajemná.

Na lov tedy jal se chodit pod příkrovem černé noci, nelovil však plaché laně, ani jeleny či kance, nýbrž děti chytal malé, poklidně v kolébkách spící, a pak z hrdel sál jím krev.“

(No tedy! To je ale mizera… děti… poklidně spící v kolébkách… jednomu by se z toho úplně chtělo brečet…!)

„Jednou však divoký jakša nedokázal ukrýt včas stopy krvavých svých hodů, a tak otec jeho Ankor v hrůzné chvíli přistihl ho.

Jang Ankor se chopil meče, udeřit však nemohl syna, šílenstvím postiženého – netušil, že je to jakša a že Čen tlí v jezírku.

Asmochata se jen zasmál, tasil meč svůj čarodějný, ten, jenž v noci ohněm plane,

Ankorovi proklál srdce a napil se jeho krve, nabíraje černou sílu a vzývaje Bhímabhátu, temné síly proslavoval a pohaněl Stvořitele.

Velká byla radost jakšů, vědem, rákšasů i dévů, neb již blízko byla doba, doba hrůzy, doba smrti, kdy na světě sežehnutém navěky zavládne zlo.“

(Jün-er po mně tak nějak podezřívavě zašilhala a já odvrátil zrak, přičemž jsem se ze všech sil snažil zachovat si ve tváři výraz nevinného zaujetí džirem.)

„Zlobný lstivý Asmochata pak vyrazil do Meilanu – jednou nad pouští on letěl, pak zas kradl se stínem stromů, jindy podoby si brával plazů, zvěře nejrůznější.

Když přihnal se do Meilanu, vstoupil tajně do paláce, k Jun-eňnu přišel loži;

uspav kouzlem ženu cizí, hrubě strhl její roucho, lstivý svůj naplnil záměr.“

(Zjistil jsem, že se červenám…)

„Když Jün-er v určené době následníka porodila, nechal slavný její muž,

Jü Ši-kuan spravedlivý, v Meilanu vyhlásit svátek.

Leč toho dne divotvůrce, z těch, co živlům poroučí, vyhledal Jü Ši-kuana a děl: ‚Jo není tvé dítě, ve tvé ženy náruči!‘

I otázal se ho vládce:

‚Kdo je hanobitel mrzký, ona hnida, onen mor?!‘

Načež pravil moudrý stařec: ‚Toť potomek Bhímabháty, známý jako Čen Ankor!‘ Nepromluviv více slova z komnat svých vyběhl vládce, tak velkým byl jeho hněv; záhy s mečem Ťiouchuan-tao odcválal Jü do Kabíru – hrůzu budil jeho zjev.

Leč v soutěsce u Chartugy dokonán byl hnusný čin: zlí rákšasové z předhůří podlou nastražili past – nedorazil do Kabíru hrdý mstitel s mečem v ruce, zůstav pohřben pod lavinou. Rozezněl se chechot jakšů, zaburácel dévů smích, avšak lidé všude lkali; ve svých prázdných pokojích hořce plakala Jün-er.

A mezitím Asmochata naplno se rozdováděl, nahlas se smál a zabíjel lidi mečem kouzelným, tím, jenž v noci ohněm plane…“

(Tenhle meč, co v noci ustavičně ohněm plane, mi už začínal doopravdy pít krev – lépe, než by to zvládl samotný Asmochata. A co se týče všeho ostatního… no, byl to opravdu, opravdu nesmírně poučný příběh…!)

„Obětem svým krev vysával a pak v ulicích Kabíru nacházeli mrtvá těla.

Již samotnému emíru, slovutnému Daúdovi z rodiny Abú Salímů, pohrůžky on posílal, zlobný lstivý Asmochata!

Tak jali se hledat způsob, kterak se s ním vypořádat, s tím potomkem temné síly.

I hádali mudrcové, i hledali mudrcovéa nakonec nalezli!

Na turnaji rek udatný, jehož jméno tajemstvím je, padouchovi usekl ruku, svírající strašný meč.“

(‚Ten, jenž v noci ohněm plane,‘ měl jsem sto chutí dodat.)

„I radovali se lidé, avšak zvolal zlobný jakša:

‚Předčasná je radost vaše, neboť novou ruku z kovu pro potomka Bhímabháty zítra kovář uková!‘

A jak řekl, tak učinil vydal on se ke kováři a zlatem ho zasypal; ten mu za to novou ruku ještě týž den přichystal a pokryl jej pevným kovem od hlavy až po paty.

I zasmál se Asmochata – nezranitelným se stal!

A velikým byl strach lidí, za zdmi kryli se a ploty, neublížil jím však jakša, protože zlý Asmochata podlejší úmysly měl.

Znovu hnal se do Meilanu, aby uspořádal svatbu s vdovou od Jti Ši-kuana, krásnou vládkyní Jün-er!

A mezitím Bhímabháta, rákšas Bhímabháta Švéta, ten dvojhlavý pán a vládce jakšů, rákšasů a děvů, sám oženiti se rozhodl, neboť své předchozí ženy stačil přivést do hrobu.“

(‚Vypadá to, že se tenhle švéta dal na Chajrakámské kacířství,‘ pomyslel jsem si jedovatě. ‚To mu teď má po celém jeho harému vážně stačit samotná Aala Kroch?! Hlavy má dvě, ale žena bude jenom jedna, byť Šestinosá… Ne, ten velký zloduch s věkem evidentně opravdu zeslábl! Ani si o svatební noci neporadí bez závory…‘)

„Navrhl manželský svazek Matce všech jeskynních dévů, almasty a horských duchů, divých mrchožravých ghůlů,

Šestinosé Aale Kroch.

A tu svatbu uspořádat chtěl na hřbitově v Meilanu, mezi náhrobky a rovy, aby odtud se svým synem strašný Bhímabháta Švéta emirátu vládnout mohl.

Tak dvouhlavý pán a vládce poškrábal se na zátylcích, halasně křikl párem hrdel a zavolal obří bratry Andhaku a Ambarišu, aby pro něj obstarali bránu Sedmerých nebes.“

(„Sedmi nebes,“ opravila jej Jün-er bezděky, avšak vypravěč předstíral, že ji neslyšel, a pokračoval ve svém džiru, jako by se nechumelilo.)

„Obři přišli pozdě v noci,

SEDMI nebes velkou bránu snadno z pantů vyvrátili – nechali ji opět stát vedle hřbitova v Meilanu, jehož z tyčí velký plot ti dva snadno prolomili.

I chystají se dvě svatby – Asmochaty, zlého jakši, jenž žije v podobě Čena z rodiny Ankorů Wejských, svatba jakši, co krev saje, s vdovou Jün-er Meilanskou.

A pak svatba Bhímabháty, vraha, který lidi děsí, s onou o nic méně hroznou Šestinosou Aalou Kroch.

Budou-li se svatby konat, pohasne v poledne slunce, smrt vkročí do domů lidských, v duše lidské vstoupí tma…“

11

„Radostný je tento džir!“ dokončil jsem za vypravěče; jednoduše jsem se neudržel.

Pobledlá Jün-er se na mě vyděšeně dívala. Skoro to vypadalo, jako by se jí skutečně na chviličku zmocnil pocit, že nejsem Čen Ankor, nýbrž krvelačný jakša Asmochata v cizí podobě. Musím však uznat, že to vážně byla jen chvilička. Poté natáhla ruku ke stolku, plavným pohybem uchopila číši s vínem, lokla si jednou, podruhé… a do tváří se jí pozvolna vrátilo trochu barvy. Tak to už je lepší…

„Pověz mi, vážený, kde jsi vyslechl takový úžasný džir?“ zeptal jsem se ledabyle, jako by se nechumelilo, vypravěče, strnuvšího na koberci.

„Ten úžasný džir jsem složil sám!“ opáčil stařec hrdě, pohled nevidoucích očí upřený kamsi za mě. „A příběh podvržení v rodu Ankorů Wejských – pravda jen ve zkratce – mi dnes za úsvitu vyprávěl jeden moc dobrý člověk. Dokonce mi dal deset zlatých dinárů – řádných kabírských dinárů! –, abych tento džir složil a zazpíval ho na trhovém náměstí nejpozději v poledne. Což jsem také učinil, a to dokonce mnohem dříve než v poledne; také se ode mě tento džir naučili Citerář Sao, jeho bratři U a Aň a ještě dva pěvci z náměstí Fontán; od každého jsem za to dostal čtyři šňůry mincí…“

‚No jisté,‘ pomyslel jsem si a tleskl do dlaní. ‚A kdyby to měly být čtyři šňůry mincí za každý řádek… už by sis z těch mincí mohl poskládat mohylu, dědku.‘

Dveře se otevřely a do sálu vstoupil Kos v doprovodu dvou sluhů.

„Odměňte tohoto muže za jeho námahu,“ přikázal jsem hlasitě, třebaže jsem měl sto chutí odměnit toho starého pitomce pár ranami holí. „A doveďte ho tam, kam sám požádá.“

Kos a sluhové se mlčky uklonili, pomohli starci se zvednout a odvedli ho pryč.

„Co si o tom všem myslíš, Čene?“ zeptala se Jün-er a znepokojeně mi nahlédla do očí, jako by se obávala, že v nich zahlédne krvavé odlesky mé démonické podstaty.

„Co si o tom myslím? Myslím si, že se někomu opravdu hodně nezamlouvá svatba Jün-er Meilanské a Čena Ankora Wejského! A ještě…“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále!“ křikl jsem podrážděně.

Dveřmi se za neustálého uklánění protlačil posel s meilanským znakem na cestovním čekmeni.

„Nesu zprávu pro vládkyni Jün-er…“ začal mluvit.

„Čti,“ přerušila ho Jün-er; šla rovnou k věd.

„Dovoluji si oznámit, že z chrámu Luny Sedmihvězdné zmizela velká kniha Rodu, do níž se zapisovaly všechny údaje o narozeních, smrtích a sňatcích vládců Meilanu a jejich pokrevních příbuzných, a to již po dobu…“

„Rozumím,“ přerušil jsem ho tentokrát já. „Vypadá to, že se náš dvouhlavý Švéta rozhodl oficiálně zaregistrovat svůj svazek s Matkou almasty, Šestinosou Aalou Kroch! Máš stejný pocit, paní Jün-er?“

A Jün-er se usmála. Úsměv to byl rozpačitý, ano, ale pořád to byl úsměv. Zdálo se, že si Jim už přece jen pomalu začíná zvykat na výstřelky rozdováděných rákšasů…

Krátce nato jsem nasedl na Démona U a doprovodil Jün-er k paláci. (Čestná stráž se ploužila v uctivé vzdálenosti za námi – její členové nás buďto nechtěli rušit, anebo rovněž slyšeli džir a strachovali se o své životy.)

U paláce jsme se rozloučili a já zjistil, že se Jün-er kupodivu téměř úplně uklidnila; o minutu později jsem již ujížděl zpátky v přece jen vcelku ucházejícím duševním rozpoložení.

A tři bloky od mého sídla vyšli z boční uličky dva lidé a zahradili mi cestu.

Již se stmívalo, ale i kdyby vládla naprostá tma, i kdybych byl stejně slepý jako náš dovedný vypravěč, stejně bych prvního z nich poznal – pevně stavěného muže, na jehož rameni spočíval velký, jen maličko zakřivený meč, který mi nepříliš dávno usekl ruku.

Nodači, odchovanec Šulmy. A Asahiro Li, přijatý do kmene.

Ano, Asahiro Li. Tak se ten člověk jmenoval – ještě se mi na turnaji, těsně před osudnou Besedou stačil představit…

Lhal? Nebo ne? A jaký je v tom rozdíl?!

Tím druhým byla žena – žena s křivou šavlí u boku. Šavle se podle Saiových slov jmenovala Kunda Wong. A jak se jmenovala žena, to mě jednoduše nezajímalo.

„Buď zdráv,“ řekl prostě Asahiro Li.

Neměl jsem Jednorožce, a tak jsem nevěděl, co řekl Nodači.

„I ty,“ přikývl jsem. „Třebaže ti ve skutečnosti žádné zdraví nepřeji.“

„Zabij ho, Asahiro,“ řekla žena. „Na co čekáš?“

„To je Farissa,“ oznámil mi Asahiro. „Slyšel jsem, Čene Ankore, že jsi mě hledal.“

„Nic takového jsi slyšet nemohl,“ opáčil jsem. „Nikomu jsem se s tím nesvěřoval. Ale skutečně jsem tě hledal.“

„Dobře. Našel jsi mě. Jeď první, my půjdeme za tebou.“

Démon se s ržáním vyhnul dvěma postavám, které ustoupily maličko stranou, a já bez otáčení jel dál. ‚Uprchnou,‘ blesklo mi hlavou. Ale hned poté: ‚Ne, neuprchnou. Proč by se se mnou jinak vůbec chtěli setkat?‘

Ano, skutečně mě následovali.

Často jsem si představoval, jak bude vypadat mé setkání s mužem, který mi uťal ruku.

A nakonec vypadalo přesně takto.

Jednoduše a nudně.

Ale přece jen k němu došlo.

Kapitola osmnáctá

1

„Nejspíš bych tě měl zabít,“ řekl jsem Já-Jednorožec. „Ne, ne, jinak: určitě tě musím zabít. Ano. Tak je to správně.“

„Zabij mě,“ odpověděl Nodači, velký meč.

„Zabij mě,“ odpověděl Asahiro Li, Nodačiho Nosič, muž s mrtvýma očima.

„Zabij, ale nejprve vyslechni,“ dodali oba.

Pokoj byl pro nás příliš těsný. Na jedné straně stolu já, Jednorožec a Džutte; Asahiro Li a Nodači na té druhé.

Za Asahirovými zády stále snědá Farissa a já na sobě cítil její pohled – pohled sněžné levhartice, již se někdo pokouší připravit nikoli o kořist, nýbrž o mláďata.

Farissina pravá ruka (tenké, leč pevné zápěstí, silné prsty… dobrá ruka!) spočívala na kůží ovinutém jílci šavle, jejíž záštitu po krajích zdobily kovové kroužky. Šavle se jmenovala Kunda Wong, a byla šílená. Milovala Nodačiho, jenomže ten před chvílí řekl: ‚Zabij mě.‘ Milovala Nodačiho, zatímco Farissa milovala Asahira; muselo to být jasné každému, ovšem kromě samotných Asahira a Noa.

Mrtvé oči nedokáží vidět lásku.

Tři kroky – ne, teď už ani ne krok! – od nich nevzrušeně stál Kos. U jeho pasu zcela nehybně strnul končíř Zarrahíd – a jen nemnozí znali skutečnou cenu Zarrahídovy nehybnosti. Sousoší Kos-Zarrahíd bylo vytesáno z toho nejdražšího mramoru, jaký jen lze na světě najít, a Kosova levá ruka se skrývala pod ohrnutým krajem haleny.

Tam, ukryt před nepovolanýma očima, čekal na svou chvíli Sai.

Umím si představit, o čem asi Sai v těchto chvílích přemýšlel.

Umím… ale nechci.

Pokoj byl pro nás příliš těsný.

Celý svět byl těsný.

„Zabij, ale nejprve vyslechni,“ zopakoval Asahiro Li, Nosič Zářného Nodačiho. „Zabij, ale nejprve vyslechni,“ zopakoval obouruční Nodači, meč člověka Asahira Liho.

„Zabiju,“ souhlasil jsem Já-Jednorožec. „Ale poslouchat tě nebudu. Nechci.“

A v tu chvíli to Farissa a Kunda Wong nevydržely.

Pružina, ukrytá v prudké Farisse, již neunesla napětí a Kundina křivá čepel se našikmo mihla nad stolem, derouc se k mému hrdlu. Džu se jí vrhl do cesty, s nesrozumitelným zařinčením zachytil vykřiknuvší šavli a nesmlouvavě ji přitlačil k desce stolu. Džuovu sevření se nedalo vzdorovat; navíc, ještě dřív, než se Farissa stačila o cokoli pokusit, opřel se jí o jemnou kůži pod bradou hrot Jednorožce.

Cítil jsem, jak na krku mladé ženy pulzuje tenoulinká žilka. Stačí nepatrný nerozvážný pohyb…

„Ještě jednou bez dovolení zasáhni do rozhovoru, a je po tobě,“ pronesl Odlomek ledovým hlasem, aniž by pustil chvějící se Kundu Wong. „Rozumělas?“

„Ještě jednou bez dovolení zasáhni do rozhovoru, a je po tobě,“ řekl jsem popelavě šedé Farisse, přičemž jsem se snažil přesně vystihnout Džuovu intonaci. „Rozumělas?“

„Rozuměla,“ odpověděli místo Farissy a Kundy Nodači a Asahiro Li. „Rozuměla moc dobře.“

Džu i Jednorožec znovu ulehli na stůl – Odlomek jen neochotně pustil tiše řinčící Kundu Wong – a na obou Zářných spočinuly mé ruce v kroužkových rukavicích.

Lišily se jen tím, že tu levou jsem si mohl sundat.

A v Asahirových mrtvých očích se při pohledu na mé ruce mihlo cosi živého.

Jen mihlo – a hned zase pohaslo.

Kos stál těsně u Asahira Liho a jeho ruka nadále setrvávala v záňadří; na an-Taniově hrudi se pod halenou téměř nepostřehnutelně rýsoval hrot Saie Druhého. Onen hrbolek se nacházel jen malý kousíček od Asahirova zátylku, jako vřed, připravený každým okamžikem prasknout a vystříknout ze sebe smrt.

‚Zajímalo by mě, jestli by to dokázal…‘ pomyslel si Jednorožec, přičemž měl na mysli Saie.

‚Zajímalo by mě, jestli by to dokázal…‘ pomyslel jsem si, přičemž jsem měl na mysli Kosa.

Kos se na nás klidně podíval a zkřivil své úzké rty v nápodobě úsměvu.

Tento úsměv musel Asahiro pocítit i zády.

„Je to skutečně dobrý člověk, ten můj Kos an-Tania,“ pronesl Zarrahíd jen tak do prázdna, aniž by opustil pochvu. „Ten… náš Kos an-Tania.“

Halena na Kosově hrudi se slabě pohnula, a já pochopil, koho má končíř na mysli, když říká „náš“.

Farissa se vrátila na své původní místo. Pokusila se zasunout šavli zpět do pochvy, ale povedlo se jí to snad až na třetí pokus. Obě dvě se chvěly jako v zimnici, ale já jím nemohl nijak pomoci.

A upřímně – ani jsem nic takového neměl v úmyslu.

Ubírali jsme se po Cestě meče.

„Zabiju tě,“ řekl jsem ještě jednou a Farissa tichounce zakňučela. „Dnes. Teď. V této chvíli. Zabíjel jsem tě celou tu dobu, od onoho okamžiku, kdy jsi mi ty, člověk Asahiro Li, s omluvou usekl ruku…“

„… kdy jsi ty, Zářný Nodači, s omluvou usekl ruku, která mne držela,“ zazvonil Jednorožec jako podivná ozvěna.

Ostatní mlčeli.

„Zabíjel jsem tě, když jsem si v zoufalství zvedal k hrdlu dýku kusungobu; zabíjel jsem tě, když jsem stál u kovadliny v Koblanově kovárně; když jsem nenáviděl mrtvý kov na svém pahýlu, když jsem ocelovými prsty svíral jílec meče, když jsem měnil nemožné ve skutečnost – ano, celou tu dobu jsem tě neustále zabíjel…“

„Zabíjel jsem tě,“ zazvonil Jednorožcův hlas.

„… když jsem se zmítal mezi moudrým Munírem a pyšným Masúdem, když jsem okusil zvířecí krve, když jsem přežil Drůdlovu smrt a poslal tvé kabírské zabijáky za Tím, jenž na ně čeká v ráji, tedy pokud tam na ně skutečně čeká – ano, celou tu dobu jsem v duchu a ve všech svých myšlenkách zabíjel tebe a jenom tebe.“

Při posledních slovech se Asahiro Li a Nodači zachvěli.

Já-Jednorožec jsem čekal.

Ne.

Neřekli nic, vůbec nic.

A jediný kosý pohled Asahira směrem k Farisse stačil, aby šavle i žena setrvaly na svém místě.

„Zabíjel jsem tě, jenomže ty jsi neumíral. Zůstával jsi kdesi hluboko v mém nitru, a pokud tě nyní skutečně zabiju, už ve mně zůstaneš navždy. Nikdy se nedokážu zbavit tvého přízraku. Přesto však zemřeš, Zářný Nodači i člověče Asahiro Lie. Dnes. Teď. V této chvíli.“

Džu prudce vyrazil vpřed a silně udeřil do Nodačiho čepele. Ozvalo se táhlé a čisté zazvonění. A v tomtéž okamžiku Jednorožec téměř něžně pohladil Asahira Liho po tváři. Čepelí. Krůpěj krve rychle nabobtnala a zřítila se dolů, aby vzápětí dopadla na čepel velkého meče, ležícího na desce stolu.

A roztekla se.

„Jsi mrtev,“ řekl jsem Já-Jednorožec. „Odteď jsi mrtev, Zářný Nodači i člověče Asahiro Lie. Přízrak, který mě celou tu dobu trýznil, je mrtev. Jsem svobodný a říkám tobě, mrtvému – děkuji ti za to, že jsem se stal tím, čím jsem se stal. Dříve jsi činil rozhodnutí za jiné, ale dnes jsem učinil rozhodnutí já za tebe. Zemřel jsi. A znovuzrodil ses. Vděčíme jeden druhému za život – ne za ten, který byl, ale za ten, který začíná odteď. Takže jsme si kvit. Zdravím tě.“

„Zdravím tě,“ zopakoval hned po Mně-Jednorožcovi Odlomek. „A dej si pozor, mladíčku, abych toho nemusel litovat. Protože mé žerty nejsou vždycky jen legrační.“

„Zdravím tě,“ pronesli naráz Zarrahíd a Kos. „Kdybys měl dobrého majordoma, nemusel ses zatoulat až na druhou stranu Kulchánu. No nic, berme to tak, že jsi prostě jen měl v minulém životě smůlu… Snad tě v tom novém bude provázet více štěstí.“

A tu se stalo něco neočekávaného.

„Zdravím tě, Noe!“ zaječel radostně Sai Druhý, načež vylétl z Kosova záňadří a zabodl se do desky stolu hned vedle Nodačiho a Asahira Liho. „Zdravím tě, Kundo! Rez na vás – tak rád vás oba vidím…! Vždyť co jsme se vás nahledali…“

Asahiro trhnutím zvedl hlavu a podíval se na mě.

Jeho oči se nepřirozeně leskly.

Živé oči.

A stejně se leskla i Nodačiho čepel.

Živá čepel.

„Kéž bys mě raději zabil,“ řekli tiše člověk Asahiro Li a Zářný Nodači.

„Nějak už se bez toho obejdeš,“ opáčil jsem Já-Jednorožec.

„Správně,“ souhlasil Odlomek. „Ti budou koukat, co jím zařídím za nový život…“

2

A potom jsme dlouho rozmlouvali – dvě hodiny, ne-li ještě déle; navzájem jsme se přerušovali, věřili jsme si i nevěřili, jednou jsme se přeli, jindy spolu zase souhlasili, to vše za doprovodu úsměvů i mračení; rozmlouvali jsme o Kabíru a Šulmě, o Munírovi a Masúdovi, o životě a smrti… o Koblanovi, Drůdlovi, Čin, emíru Daúdovi, Dětském učiteli, Šešesovi, Gwenalovi, Vlčí metle, o starém Farchadovi, o ruce al-Mutanabbího, o lidech a Zářných, o možném i nemožném, o záznamech Fana Ankor-Kuna, o stařešinech z Rady Vyšších i o Matných-batinitech; o Džamuchovi Osmirukém a Matném Cinquedeovi…

„Nikdo další se už nevrátil,“ povídal jedním dechem Asahiro, sekundován Nodačim, „nikdo z našich… jenom my a Farissa s Kundou. No, Kurgaj s Šótóem a Vyzáblý ar-Fasín se dvěma Saji, ti samozřejmě zahynuli v Kabíru, ale co ostatní? Kde jsou?! Alespoň někdo z nich…!“

„Jsou tam, co kacířští batinité Haffy, Kabíru, Durbanu a Kimeny,“ skákali jím do řeči Kos a končíř. „Svět se prý nedá předělat, ani když mu hrozí konec; a my jsme rovněž lidé (Zářní). Lépe se to snad ani vystihnout nedá. Nejspíš si řekli, že budou žít jaksepatří, no a když sem vtrhne Šulma, pak tedy jaksepatří zemřou…“

„Takže to všechno bylo zbytečné, úplně zbytečné,“ zoufal si Asahiro.

„Proč by to mělo být zbytečně?!“ rozčiloval jsem se. „Nic nebylo zbytečné… i když samozřejmě, na druhou stranu…“

Z oblohy za oknem na nás pomrkávala stále stejná trojice zvědavých, leč ostýchavých hvězd a pomalu se blížila půlnoc; když se venku rozezněly řehtačky třetí hlídky, bylo jasné, že nastane již za dvě hodiny. Musím se přiznat, že mě již notně bolel jazyk, zatímco Jednorožce čepel, když vtom si Farissa a Kunda vzpomněly na to hlavní.

Či přesněji na to, co ještě donedávna bylo hlavním pro ně.

To, co je přimělo, aby se nám postavili do cesty.

Dnes brzy odpoledne vyhledal Farissu kousek od tržiště mladičký poslíček a předal jí stručný vzkaz.

‚Nastal čas platit,‘ stálo v něm. ‚Dnes v noci o čtvrté hlídce u opuštěné vodní nádrže ve čtvrti Cchin-erl, ležící ve východní části města. Tedy pokud se nebojíš. Emrach it-Baššár z Charzy.‘

Když si Farissa přečetla vzkaz a rozhlédla se, uviděla u vzdáleného úvaziště pro koně stát Emracha. Jeho tvář si nepamatovala, či přesněji, pamatovala si ji jen matně.

Zato šavle Kunda Wong moc dobře věděla, co je zač Pouštní pás, Maskin Sedmý (nyní Třináctý), jehož minulého Nosiče zabila letos v létě v horké Charze; a Pouštní pás se v it-Baššárově ruce třpytil zcela nedvojsmyslně.

Emrach a Maskin Farisse a Kundě výsměšně zamávali, načež zmizeli za úvazištěm.

Dohonit se je nepodařilo.

A proč je také dohánět? U opuštěné vodní nádrže ve čtvrti Cchin-erl… no a tak dále.

Znovu jsem zopakoval příběh o Matných, o přinášení obětí Minulým bohům i o porušení přísahy ze strany stařešinů.

Ve stručnosti.

„Kašlu na to,“ odsekla Farissa. „Jednoho parchanta jsem už zabila, zabiju i druhého. Batinité, Matní… samé sračky.“

Už mi došlo, že Farissa je vůbec děvče, abych tak kulantně řekl, od rány. Myslím, že Šulmité museli mít z jejího přijetí do kmene velkou radost. Emrach jednal chytře, když jí napsal „tedy pokud se nebojíš“. Po těchto slovech si mohl být jistý, že Farissa k nádrži přijde, i kdyby se k ní měla doplazit, aby mstitele zakousla vlastními zuby.

Šavle Kunda Wong v odpověď na Nodačiho návrh, aby jednoduše nikam nechodila, jen výsměšně zahvízdla, přičemž divže nezavadila o ucho včas uskočivšího an-Tanii. A pokud půjdou oni, půjde i Asahiro. Samozřejmě spolu s Noem. Koneckonců, vždyť právě proto nejprve navštívili mě – když už nadešel čas platit dluhy, rozhodli se, že je zaplatí všechny najednou. ‚Zabij mě, ale nejprve vyslechni!‘ O ano, vskutku byli připraveni platit…

Platit stejnou mincí, kterou proměnili v Šulmě.

„Ach, no to bude mít Šulma ale radost,“ zavrčel Odlomek. „Jí to ještě potrvá, než se sem dostane, ale my se tu mezitím už pěkně stačíme poroztínat a rozsekat…“

„Půjdeme,“ přikázal jsem úsečně. „Do půlnoci musíme být u nádrže. Všichni.“

„Proč všichni?“ zeptali se Asahiro a Nodači nechápavě. „Vás tam nikdo nezval! Tak proč zbytečně lechtat čepel osudu?!“

„Proto. Budeme se seznamovat s budoucími spojenci. A zároveň se omluvíme za cizí, sto let starý prohřešek.“

„Já osobně se nikomu omlouvat nebudu,“ vložila se do toho Kunda rázně (byť předtím pro jistotu střelila kosým pohledem po Džuttem). „Chystám se bít. Byla jsem totiž vyzvána na souboj, je vám to jasné?“

„Jasné, jasné…“ přerušil ji Odlomek. „A my si přitom mysleli, že tě tam pozvali kvůli svátečnímu nabroušení! Proč jen se při kování některých Zářných tolik šetří rozumem?“

„Mlč, Kundo,“ ozval se vyděšeně Sai. „Nebo tě taky začne vychovávat…“

Asahiro Li vstal od stolu a přistoupil ke mně.

„Co máš v úmyslu, Čene?“ zeptal se mě polohlasně.

„Vyrazit do Šulmy,“ odvětil místo mne Kos. „Vždyť co to má znamenat – vy jste tam byli, Džamucha tam byl, a on ne?! Co je na tom k nepochopení?! Já ho znám od dětství, a povím ti, že odjakživa nesnášel čekání, ať už jako dítě, anebo teď. Nesnášel ho… a vlastně ani čekat neuměl. Ještěže jsem zavčas dal výpověď…“

„Je to skutečně dobrý člověk, ten náš Kos an-Tania,“ usmál jsem se Já-Jednorožec. „Mám pravdu, Zarrahíde?“

„Máš,“ opáčil končíř s nesmírnou vážností.

3

Zatímco jsme se přesouvali na stanovené místo setkání – pěšky, jak ve svých záznamech radil Fan Ankor-Kun, zatímco opuštěný Démon U hlasitě tesknil ve stájích –, honily se mi hlavou všelijaké podivné myšlenky, které si tu a tam nacházely cestičky do takových zákoutí vědomí, kam jsem se i já sám obával nahlížet. Případně jsem ani netušil o jejich existenci.

Tak například vyprávění Matičky Cchi o Etice zbraní, či přesněji o éře jejího počátku, kdy se souboje začaly měnit v Besedy a kdy se začalo upouštět od krveprolévání. Vždyť právě tehdy jsme my – lidé – dospěli k názoru, že zbraň není jen tak nějakou věcí, nýbrž věcí drahocennou, věcí symbolickou, dokonce věcí posvátnou. A tudíž vlastně již ne tak úplně věcí. Její zničení bylo tedy považováno nejprve za hloupost, potom za hřích a nakonec za svatokrádež. Nedokázal jsem si ani představit, že bych kvůli nějakému hloupému nedopatření (ať už ze strany Spolubesedníka, anebo své vlastní) mohl přijít o Jednorožce. Vždyť i nyní mě při pouhém pomyšlení na něco takového poléval pot!

Koneckonců, už jen samotných názvů zbraní – ani když nebudu počítat vlastní jména – existuje nespočet. Taková rozmanitost se nevyskytuje u žádných jiných… věcí. Zbrojíři se například dodnes přou o to, jestli je malý Kris, anebo třeba ona Cinquedea ještě krátkým mečem, anebo již tesákem či dýkou… A je Velký Ta ještě mečem, anebo již halapartnou?

Vskutku je zcela na místě hovořit o nové rase…

Ale přece jen – co je to za okamžik, kdy se Beseda mění v souboj a naopak? Kde se ukrývá zárodek násilné smrti?! Jistě, je možné zabít z nenávisti, ale copak Sulmité nenáviděli otroky, když se s nimi v době toje střetávali tváří v tvář?

Proč Šulmité pouštěli do kruhu cizince?!

Chtěli dokázat. Dokázat nikoli jiným Šulmitům, nikoli takovým, jakými jsou oni – a tedy sobě samotným –, svou převahu. Dokazování představovalo pro Šulmity životní nutnost. Úspěšný nájezd byl důkazem válečnických dovedností, početnější a vypasenější stáda byla důkazem bohatství, zkrocení divokého hřebce bylo důkazem odvahy; a souboj tváří v tvář s cizincem před očima celého kmene byl důkazem síly a převahy.

A každý, kdo neumí dokazovat za každou cenu a kdo se neštítí jakýchkoli prostředků, vraždu nevyjímaje, zemře.

Zato ten, kdo to umí, anebo se to naučí, bude přijat do kmene.

Neboť pro Šulmity je to našinec. Už je to našinec.

I on umí dokazovat. Je to tedy Šulmita.

Bílá a nachová košma jsou tak blízko sebe… tak blizoučko.

Džamucha Osmiruký a Cinquedea si to zřejmě moc dobře uvědomovali, neboť zvládli dokázat své právo vládnout Šulmě, když si předtím neomylně zvolili čas, místo a způsob.

A co dokazovali Matní, přinášejíce oběti Minulým bohům?

Dokazovali životaschopnost své rasy (ať už lidstva, anebo Zářných) tak, jak ji chápe učení Batin.

No a co já, já sám, třeba když Beseduji s takovým Falgrimem? Vždyť i já dokazuji!

Ano. To bezpochyby.

A když jsem pochopil ten rozdíl, nehlučně jsem se rozesmál, čímž jsem převelice překvapil Kosa i Asahira, kráčející vedle mě.

Jen Farissu bylo těžké čímkoli překvapit.

„To nic, to nic,“ šeptl jsem jím. „Všechno je vpořádku… to já jen tak.“

A kráčeli jsme dál.

Dál…

Šulmité a Matní dokazovali NĚKOMU! Ať už dokazovali cokoli, vždycky tu byl někdo, kdo měl posoudit pádnost jejich důkazů! Někdo – Stvořitel, protivník, sousední kmen, stařešina Rady, jiný národ, sok, přítel, bratr, kolemjdoucí, cizinec…

Někdo.

Kdokoli.

A tento někdo nemohl být pro dokazujícího Spolubesedníkem. Neboť podstata Besedy spočívá ve snaze se společnými silami dobrat pravdy.

Společné. A rozhodně to nemusí být výhradně pravda učení Batin.

Podstatou Besedy je umění nejen hovořit, ale i naslouchat.

A to znamená slyšet.

Což znamená rozumět.

Nemůže rozumět ten, kdo se neštítí jakýchkoli prostředků; nemůže rozumět ten, kdo nechce nic slyšet; nemohou slyšet ti, kdo se navzájem překřikují; není možné Besedovat s nepřítelem…

Nepřítel je neodvratnou součástí souboje; Spolubesedník je druh, se kterým společně kráčíte po Cestě, a to i když se jedná o Cestu meče – jste-li svorní, nikdy proti nebesům nestojíte sami. Potlač svou dvojakost… a pochop, že on je ty.

Když však při Besedě s Falgrimem dokazuji, dokazuji v prvé řadě sobě samotnému. A Falgrim mi v tom pomáhá, protože nezápolím s jeho espadonem Gwenalem, nýbrž se svou vlastní leností, pýchou, neschopností; zápolím sám se sebou.

A to i když mi občas připadá, že zápolím s Falgrimem.

Proto Bělovlasého nikdy nezabiju.

Proto mě on nikdy nezraní.

Proto mohutný Gwenal nikdy nepoškodí lehkého Jednorožce.

A proto…

„Jsme na místě,“ prohodí Kos tiše a dotkne se mého ramena. „Támhle, za rohem plotu… Vidíš?“

Ano, viděl jsem.

A viděl jsem i nízkou postranici nádrže, obloženou kachlíky a odrážející rozptýlený svit hvězd. A také stín hned vedle ní.

„Jsme na místě,“ souhlasil jsem.

4

Nechal jsem své společníky u plotu a sám vyrazil k nádrži, přičemž jsem se narychlo domlouval s Jednorožcem na tom, že každý z nás bude hovořit sám za sebe a se sobě podobným.

Koneckonců, stejně říkáme totéž… no, nebo skoro totéž. A když je potřeba zůstávat ve střehu, není čas na rozdvojování a naslouchání vnitřním hlasům.

Emrach it-Baššár se při pohledu na mě zatvářil překvapeně. I když ne, to je slabé slovo – nevěřícně, případně ohromeně se hodí podstatně lépe.

„Ty? Jak to… Chci říct odkud? A proč?!“

Hovořil nepříliš zřetelně, protože s dokořán otevřenými ústy se opravdu špatně mluví.

„Odtud a proto,“ opáčil jsem, když jsem se k němu přiblížil. „Ty mi teda dáváš, Emrachu… Nejprve se sám hrneš na návštěvu, mluvíš v hádankách, Beseduješ pěkně z celého srdce – a teď najednou děláš, jako bys mě snad ani neznal! To mě vážně tak nerad vidíš?!“

„Nečekal jsem tě,“ prohlásil Emrach a nasupil se; ruce mu jako by náhodou sklouzly k pásu.

Pásu, jímž byl Maskin Třináctý.

„Nepokládáš snad za možné, že by to mohla být moje milá?“ pronesl jsem zádumčivě, předstíraje, že si nevšímám Charzáncova nepřátelského postoje. „Má něžná a rozechvělá laňka…“

„Kdo jako – ona?“

„Ona. Ta, na kterou jsi čekal. A nežárlím já tak trochu?! Hej, sladká potěcho mých očí, pojď k nám…!“

Ze tmy se vynořil Kos – nevzrušeně klidný, tak jako vždy.

„Hezkou noc přeji!“ pozdravil přívětivě. „Sladká potěcha už tu za chvíli bude. Vypadla jí náušnice – jen co ji najde, přijde. A mezitím si oslaďte pohled mnou. Dobře?“

„Dobře,“ souhlasil jsem krotce. „Osladíme.“

„Tak ty sis sem přitáhl i majordoma!“ zasyčel rozzuřený Emrach. „Ach ty jeden…“

Něčím mi v tu chvíli připomněl Farissu – nejspíš svými dobrými mravy. Či přesněji jejich naprostou absencí.

Ti dva by spolu museli mít přímo úžasné dětičky…!

„Nejsem jeho majordomus.“ Zviklat Kosův klid bylo vskutku nemožné. „Propustil mě. Ještě v Kabíru. A ona je moje dcera.“

Kos se na chvíli zamyslel a pak dodal: „Osvojená.“

„A celá po tatínkovi,“ prohodil Asahiro, když se v příštím okamžiku objevil vedle an-Tanii. „To proto nikdy nechodí ná schůzky sama, bez nás. Bez milého, otce a bratra.“

Emrach ucouvl o dva kroky a mírně pokrčil své křivé nohy v kolenou.

Napadlo mě, že ještě před půl rokem by it-Baššára ani ve snu nenapadlo, že by se měl polekat takového nočního setkání.

Žádný z nás by se nepolekal.

Vždyť kolikrát jsem už já sám Besedoval v nočním Kabíru?

Mé úvahy přerušil Farissin příchod. Vynořila se ze tmy: vysoká, pružná, s rozcuchanou hřívou vlnitých vlasů; kráčela plynule a sebejistě a mě napadlo, že by se do ní člověk vážně mohl snadno zamilovat…

Pokud by ovšem mlčela.

„Hej ty, parchante,“ řekla Farissa bez okolků, „pojď sem, ať tě můžu zabít. Co na mě tak čumíš, žábo jedna křivonohá?!“

Nemyslím, že by měl Emrach po tomhle chuť se do Farissy zamilovat.

„Počkej, drahá,“ zasáhl jsem. „Nač ten spěch? Hned se o všechno postarám…“

Postavil jsem se tváří k jihovýchodu – na obloze se zřetelně třpytil trojühelník Jižního kopí, a tak jsem se snad ani nemohl splést –, udělal deset kroků a zastavil se u staré besídky. Poté jsem natáhl ruku al-Mutanabbího a třikrát dunivě udeřil do krajní levé podpěry.

„Pojďme,“ řekl jsem, aniž bych se otočil.

Za mými zády ohromeně zafuněl Emrach it-Baššár.

Dost možná si říkal, jestli náhodou nejsem utajený Sajjíd-na, Hlava učení Batin.

„Rychle, rychle,“ mávl jsem na něj i na své společníky, stojící kousek od it-Baššára. „Čas nečeká…“

V podlaze besídky se s tlumeným zavrzáním otevřel poklop.

Avšak tím prvním, kdo jím proklouzl a jal se sestupovat po točitém schodišti vstříc čekajícím Matným, jsem nebyl já.

Byl jím Kos an-Tania.

Já šel až jako druhý.

Myslím, že až zemřu a nastane můj čas, abych sestoupil do Osmého pekla Chrakatuše, Kos i tehdy půjde přede mnou, otevře ohnivé dveře a klidně pronese:

‚Prosím, Vyšší Čene…‘

A pokud se hned poté všichni démoni v hrůze nerozutečou, pak asi špatně znám svého majordoma.

Kos šel první, já druhý, zato Emrach až poslední.

„Jsi Asasín na hovno,“ oznámila mu Farissa přes rameno.

Emrach klopýtl a musel se zachytit zábradlí.

5

Vůbec jsem netušil, že by se pod polorozpadlou besídkou mohl skrývat takový sál. Jeho stěny byly obloženy stříbrnými zrcadlovými deskami, vydrhnutými bílým pískem natolik, že se úchvatně třpytily a leskly; masivní čtyřúhelníkové pilíře zdobily figury okřídlených zvířat a lidí s kopyty a rohy; střed sálu, jehož dřevěná podlaha měla maličko zdrsnělý povrch, byl osvětlen množstvím pochodní, zatímco v rozích stály kouřící kadidelnice na prohýbaných nožkách – dým však neplnil místnost tak, jak by správně měl, nýbrž se plazil podél stěn, aby následně mizel neznámo kam.

Nějakých dvanáct kroků od nás stálo Dvanáct. Jeden sestoupil spolu s námi – Emrach a Pouštní pás. Emrach sice nejspíš nebyl Jedním – tím podle mého názoru musel být Sajjíd-na, Hlava učení ale právě teď jsem neměl chuť dumat nad hierarchií batinitů, ať už těch původních, či novodobých.

Dva z čekajících ihned přitáhli mou pozornost. A nejen proto, že ač stáli spolu s ostatními, prodlévali samostatně, jako by zvlášť. Hubený a neuvěřitelně vysoký stařec s obouruční sekerou Jüe, jejíž rukojeť končila nahoře vlnitým hrotem, podobným hrotu kopí, a dole masivní koulí, ze které vyčníval krátký trn. Podsaditá žena středního věku, ale již úplně šedivá, třímající kopí s hroty na jednom i na druhém konci ratiště; oba měly kosočtvercový tvar a vespod je zdobily barevné střapce.

Ani jsem nepotřeboval Jednorožcovu nápovědu, že před sebou mám TY Matné. Jakýsi vnitřní smysl mi sdělil, že kopí a sekera jsou právě oněmi jedinými dvěma uprchlíky, přeživšími sto let starý masakr, k němuž došlo v tomto sále. Nemusel jsem být žádný mudrc, abych pochopil, že lidé, kteří kdysi drželi v rukou tuto sekeru a toto kopí, jsou už dávno po smrti, a že teď hledím na jejich vnuky, ne-li pravnuky… V očích starce a šedivé ženy však zcela zřetelně hořely pradávné plameny Pravdy Batin, plameny oltáře, na nějž se přinášely oběti Minulým bohům.

Jen oni – lidé a Matní, stařec, žena, kopí a sekera – nijak nezareagovali na to, že spolu s těmi, koho tu dnes v noci očekávali, vstoupili do sálu Nevysloveného tajemství ještě tři lidé a pět Zářných.

Já, Kos, Asahiro; Jednorožec, Odlomek, Nodači, Sai, Zarrahíd.

Mezi zbývajícími deseti batinity se zvedla – a hned zase ustala – vlna nechápavého šepotu; když jsem položil dlaň na jílec Jednorožce, stačil jsem ještě zaslechnout ozvěnu stejného šepotu mezi Matnými.

No ano, jistě… Všichni se přece podobají Emrachu it-Baššárovi a Pouštnímu pásovi! Jestliže se až do chvíle, kdy dosáhli počtu Dvanácti a Jednoho, žádné oběti Minulým bohům nepřinášely, pak z Dvanácti a Jednoho pouze dva znají krev jinak než z doslechu.

I kdyby měli své vlastní způsoby přeučování – a oni je bezpochyby mají.

V tomto ohledu jsme je převyšovali. Naneštěstí. Protože téměř všichni z nás byli Matnějšími nežli samotní Matní.

Vše započalo daleko rychleji, než jsem předpokládal. To proto, že jsem očekával rituál, ale k žádnému nedošlo; to proto, že jsem očekával obřad, ale žádný se nekonal. Pozdravy, prokletí, alespoň něco – ale nebylo nic.

Vysoký stařec vyhodil do vzduchu svou sekeru, tleskl do dlaní a pak – dříve, než ji stačil znovu chytit – vyběhl doprostřed sálu Emrach it-Baššár, v jehož ruce zlověstně zpíval Pouštní pás, nakláněje se směrem k Farisse.

Kunda Wong radostně zavřeštěla a Farissa, která v tu chvíli zjevně pustila z hlavy všechny a všechno, se s vyceněnými zuby vrhla na Emracha.

Střetli se přímo naproti mně. Ještě jsem si stačil pomyslet, že jsem si přinášení obětí Minulým bohům představoval tak nějak jinak… ale jak přesně jsem si ho představoval, to už jsem si pomyslet nestačil.

Souboje šavlí obvykle bývají hlučné a překotné. Tentokrát se však celá záležitost protáhla. Ani Emrach, ani Farissa nepatřili mezi nejgeniálnější bojovníky emirátu, stejně jako Pouštní pás a Kunda Wong nebyli čelními šavlemi mezi Zářnými – nicméně, navzájem si byli přibližně rovni, což prodlužovalo Besedu.

Až na to, že tohle nebyla Beseda.

Ještě jsem si všiml, že téměř rovný Pouštní pás určitě dává přednost pěším Besedám, zatímco jeho současný Nosič Emrach naopak jízdním; jejich spolupráce proto dopadala o trošičku méně zdárně, než by si to oba nejspíš přáli. Jak to, že jsem to nezpozoroval dřív? Ach ano, předtím jsem byl uvnitř Besedy, teprve nyní jsem venku…

Až na to, že tohle nebyla Beseda.

Samotný Emrach si co chvíli přidřepoval, křivé nohy široce rozkročené, a pohyboval se krátkými prudkými poskoky, přičemž se snažil zavadit hrotem Maskina Třináctého o Farissiny ruce, anebo dosáhnout na její tvář; naopak Farissa, lehká a ladná v každičkém svém pohybu, podobná nepolapitelnému plamenu, bez přestání kroužila kolem it-Baššára, zatímco v její ruce zase bez přestání kroužila rozvzteklená Kunda Wong, srážející stranou výpady hněvivě zvonícího Pouštního páse a snažící se prodrat co nejblíž k Emrachovi, kde její větší pohyblivost skýtala Kundě určitou výhodu.

Řinkot byl natolik halasný, že jsem měl sto chutí zacpat si uši.

Přiznám se, že bych se vážně nechtěl ocitnout na Emrachově místě! Chci říct, že kdybych se na jeho místě přece jen ocitl, všechno by se vyvíjelo jinak, to mohu prohlásit bez falešné skromnosti – a jakápak skromnost, když člověk zkrátka zná vlastní cenu a nebojí se říct: na tohle zboží mám a na támhleto ne, dneska ne…

To Emrach svou cenu ještě evidentně neznal. Pomsta nepomsta, bez ohledu na svůj nový Matný výcvik musel pokaždé, při každém výpadu zápolit s Uměním kontroly, jež mu kolovalo krví a schovávalo jeho pohyby. Jeho přítel a Maskinův minulý Nosič byl Kundou a Farissou zabit příliš dávno a prvotní všeničící zuřivost již stačila pominout, a tak nyní Emrach i Pouštní pás nezřídka nevkládali do svých úderů celé srdce.

Rozum do nich vkládali, to ano – uvědomovali si význam toho souboje, uvědomovali si blízkost hrozícího nebezpečí… leč rozum není srdce, a tak se údery maličko opožďovaly – opravdu jen maličko, ovšem tady hrály roli i takové maličkosti!

Zato Farissa s Kundou, které zrovna nevynikaly uvážlivostí, sekaly pěkně od srdce, aniž by se čímkoli řídily, čehokoli se obávaly nebo o čemkoli přemýšlely.

Vůbec mě proto nepřekvapilo, když Kundina čepel nakonec přece jen přejela po pravém rameni it-Baššára, načež se Pouštní pás, zastavený uprostřed rozmachu, vysmekl z ochablých prstů, odrazil se od jednoho z pilířů a dopadl na podlahu.

Zato mě opravdu překvapilo to, co jsem v příštím okamžiku udělal já sám.

Má levá ruka vyškubla zpoza opasku Odlomka a hodila ho po Farisse. Buďto jsem měl prostě štěstí, anebo byl Odlomek mistrem, překonávajícím dokonce i vrhací nože z Fumenu; ať tak či tak, zasáhl Farissu přesně do zápěstí, a Kunda Wong, již připravená snést se na vyholené temeno Emrachovy hlavy, odlétla za Pouštním pásem, přičemž spadla přímo na něj a pobouřena tou velkou křivdou hlasitě břinkla.

Stačily mi dva skoky, abych se ocitl vedle bojovníků; první, co jsem udělal, bylo, že jsem zvedl z podlahy šikulu Džutteho.

Tasený Jednorožec se ostražitě zachvíval v ruce al-Mutanabbího.

„Dost!“ zahřměl jsem na celý sál. „Dost, to stačí! Zábava skončila…“

Zjevně jsem přecenil svou schopnost vydávat rozkazy. A podcenil jsem hada pýchy, svíjejícího se v nitrech Farissy i Emracha. Farissa se na mě totiž okamžitě vrhla, ozbrojená jen svými špatnými mravy, a já ji od sebe stěží stačil odstrčit, přičemž jsem ale dočista zapomněl na kroužkové rukavice, třebaže jsem měl na paměti Zářné ve svých rukou; nešťastná Farissa proto s bezmála vyraženým dechem odlétla pěkný kus dozadu, kde ji pozorný Kos pohotově zachytil za klopu chalátu.

Emrach, jehož zranění bylo zřejmě spíše škrábnutím, mezitím stačil zvednout Maskina a mně nezbylo, než před nimi ustoupit o krok a pak ještě o jeden; vzápětí se Matní vzpamatovali a vrhli se na pomoc Třináctému, ovšem do cesty se jím postavili Kos se Zarrahídem v jedné a Saiem ve druhé ruce, Asahiro s Nodačim a vzteky ryčící Farissa, třímající obouruč kouřící kadidelnici…

Posledně jmenované bylo podle mého názoru úplně jedno, s kým se bude rvát, hlavně, aby se rvala. Samozřejmě mám na mysli Farissu, ne kadidelniri.

„Nezabíjejte je! Nezabíjejte je!“ křičel jsem pronikavě; v příštím okamžiku dopadl na Odlomka čísi meč a já cítil, že šašek má co dělat, aby nezlomil udiveně vrzající čepel. „Nezabíjejte…“

Po krunýři mi sklouzl hrot kopí a hned poté jsem nadskočil, abych se vyhnul sekeře, mihnuvší se těsně u podlahy; vzápětí jsem uviděl naprosto neznámou tvář a potom ještě jednu – a obě mé ruce v nátepnících a kroužkových rukavicích dopadly přímo na ně.

Ano, málem bych zapomněl – podél předloktí pravice mi ještě spočíval Džutte.

„Nezabíjejte je!“ křikl jsem ještě jednou, ale ukázalo se, že křičím do naprostého ticha.

No, ne že by bylo naprosté, ale přece jen…

U mých nohou sténali dva nešťastní batinité – ten, jemuž připadla ruka s Džuem, sténal výrazně hlasitěji –, o kus dál seděl Kos obkročmo na dalším mučedníkovi pravdy učení Batin a s pomocí Zarrahída mu zakláněl hlavu; hrotem Saie pak an-Tania svého svěřence zlehounka popichoval do zátylku.

Asahiro s Noem zahnali hned tři Asasíny do kouta mezi stěnou a krajním pilířem – celá trojice byla vyzbrojena krátkými Zářnými (pár tesáků a jeden široký meč, asi půldruhého lokte dlouhý), a tak Nodačiho délka spolu s výrazem Asahirovy tváře bohatě stačila, aby se nikdo ani nepokoušel opustit spásný kout.

O dost hůř na tom byl stoupenec Nevysloveného tajemství, který měl co do činění s Farissinou kadidelnicí. I když ne – úplně nejhůř na tom byla samotná kadidelnice, do jejíž opravy by se teď nejspíš nepustil ani ten nejpracovitější mistr.

Další čtyři ztěžka oddechující batinité se shlukli opodál, ale o útok se nepokoušeli. Podíval jsem se na Zářné, válející se na podlaze, a když jsem shledal, že jsou všichni naživu, otočil jsem se ke starci a šedivé ženě.

Žádný z nich se stále nepohnul z místa.

A obouruční sekera Jüe i kopí s hroty na obou koncích ratiště stále stejně nehybně sledovaly dění.

Poté si vysoký muž vyměnil pohled se ženou a udělal krok mým směrem.

Pevněji jsem sevřel jílec Jednorožce.

Nebylo to správné, ale takto jsem mohl lépe naslouchat za oba.

„Rád poznávám Vyššího Čena Ankora, známějšího jako Čen s rukavicí,“ pronesl stařec se stěží postřehnutelným výsměchem v hlase. „A stejně rád poznávám i jeho ctihodné společníky. Jmenuji se Vardán Sač-Kamal. Jsem Sajjíd-na, Hlava učení Batin.“

„Rád poznávám Jednorožce z Meilanu,“ řekl přívětivě Zářný Jüe a sklonil vlnitý hrot na konci své rukojeti. „Jste příbuzný Klouzajícího prsta, nemýlím-li se? Velice, velice známý rod… A rovněž zdravím vaše vážené společníky. Jsem Jüe Sač-Kamal, jehož nemnozí nazývají Jedním.“

„Rád mě poznáváte?“ zeptali jsme se s Jednorožcem naráz a se stejnou nedůvěrou. „Opravdu? Dokonce i za takových okolností?!“

„Právě za takových okolností,“ přikývli Vardán Sač-Kamal i Jüe Sač-Kamal.

„Tak to vás budeme navštěvovat častěji,“ prohodil Džu jakoby mimochodem.

„Džu!“ hvízdl Jednorožec varovně.

„A co má být?“ podivil se Odlomek. „Sami přece řekli, že nás rádi poznávají… A kdo jsme, abychom je připravovali o takovou radost? Hej Saji, drcni do Kosa, ať konečně sleze z toho… z toho nejradostnějšího.“

6

Osudem i námi uražení a ponížení batinité se s hekáním pomalu zvedali z podlahy, ploužili se z kouta a shýbali se pro své rozházené Zářné. Na nás se tito srdnatí válečníci snažili zbytečně nedívat. Měl jsem podezření, že se stydí. Jeden z nich, pružný světlovlasý mladík, převazoval rameno it-Baššárovi, používaje pruhy plátna ze své roztržené spodní košile. Emrach se co chvíli šklebil a syčel skrze zatnuté zuby, ale jinak to vypadalo, že jsem měl pravdu – jeho zranění skutečně bylo pouhým škrábnutím, byť bolestivým.

Přistoupila ke mně rozvrkočená Farissa, která si za chůze schovávala zpět do pochvy zvednutou Kundu Wong.

„Proč jsi mě nenechal ho dorazit?“ zeptala se vlastně ani ne zlostně, ale spíš tak nějak překvapeně.

„Už toho bylo dost,“ otočil jsem se k ní. „Dost zabíjení. Dost Šulmy. Dřív jste zabíjeli proto, abyste to naučili ostatní. Jenže tyhle,“ kývl jsem směrem k batinitům, „tyhle není potřeba učit. Už se to naučili sami… nebo se to naučí. Takže dost, to by stačilo.“

„Sám si o to koledoval!“ zvolala Farissa zaníceně, i když nepříliš jistě. „Sám přece…“

„Dost!“ odsekl jsem a Farissa nečekaně zmlkla.

„Nemáš pravdu,“ vmísil se do našeho hovoru Vardán Sač-Kamal, Sajjíd-na. „Oběť Minulým bohům musí být přinesena stůj co stůj. Nezlobím se na tebe kvůli tomu, co se stalo, ale je nezbytné, aby souboj pokračoval. Taková je Pravda Batin.“

Farissa se vítězoslavně ušklíbla. Aby ne, tato slova musela na její krotkou duši zapůsobit jako hotový balzám…

„Emrach není ve stavu, aby mohl pokračovat,“ namítl jsem. „Je zraněný.“

„V tom případě je potřeba, abychom – ty a já – postavili nové bojovníky.“ Vardán hovořil měkce, ale byla to měkkost tygří tlapy těsně před úderem.

„A pokud odmítnu?“

„Potom se budeme bít my dva. Sajjíd-na a Čen s rukavicí.“

Nestačil jsem odpovědět, neboť v příštím okamžiku se podzemím přehnal táhlý, sytý a čistý zvuk gongu.

A pak znovu.

A ještě jednou.

Došlo mi, co to znamená. Tam nahoře někdo bušil na správnou podpěru besídky.

„A tohle je zas kdo?“ zeptal se vyjeveně jeden z batinitů, ten, který převazoval it-Baššára; stejnou otázku položil i jeho krátký a široký meč.

„Další hledači Pravdy Batin,“ opáčil Odlomek, a mně nezbylo, než jeho slova zopakovat.

„Otevřete,“ nařídil nevzrušeně starý Vardán. „Jestliže znají místo, čas i smluvené znamení, je naší povinností pustit je dál.“

Světlovlasý mladík přistoupil ke vzdálené stěně a čehosi se tam dotkl. Shora dolehlo tlumené zaskřípání a zakrátko se ze schodiště ozval zvuk blížících se kroků.

Byli čtyři. Čtyři lidé. Zářných dorazilo víc.

Můj příbuzný Liang Ankor-Kun a jeho meč Tuan-ťien, přezdívaný Klouzající prst. Černovousý kolohnát Čandra-Dév, při pohledu na nějž se mi ihned vybavil obr Andhaka – jen místo kyje Konec světa se Čandrovi u pasu houpal rodinný rovný meč Khanda Vjačasena.

Liang a Čandra; Khanda a Klouzající prst… stařešinové lidí i Zářných z obou rodů Rovných mečů.

Členové meilanské Rady Vyšších.

Třetí byla zcela vyčerpaná žena neurčitého věku v zaprášených a místy potrhaných šatech. Zpod jejího koženého bandalíru křížem vykukovaly střenky osmi vrhacích nožů.

Nožů mělo být deset. Ale dvě kapsičky zely prázdnotou.

A tou čtvrtou… tou čtvrtou byla neposedná Matička Cchi osobně, a to dokonce se svým úchvatným Čchan-bóem, zbaveným veškerých hadrů!

Mimořádně zajímavá společnost!

„Proč jste přišli?“ otázal se Vardán Sač-Kamal dutě. „Věru jste si nezvolili nejlepší čas…! Neboť dnešní noc je nocí oběti Minulým bohům…“

„Oběť už byla přinesena,“ přerušil jej zhurta Liang Ankor-Kun a já se mimoděk zachvěl. Nikdy by mě nenapadlo, že by Liang mohl umět mluvit TAKHLE.

„Oběť – nebo jakkoli tomu budeš chtít říkat, starče – už byla přinesena!“ pokračoval můj příbuzný. „Pověz jím o tom, Niru…“

Vysílená žena nás přelétla pohledem – musím přiznat, že jsem z toho najednou byl celý nesvůj –, a vtom z jejích zastavivších se očí v hojnosti vytryskly slzy.

„Viděla jsem… viděla,“ mumlala skrze vzlyky, „jak je zabili… všechny. Všechny! A vesnici… spálili… viděla jsem to, viděla jsem všechno…! Byla jsem ve skalách… a dva z nich tam za mnou přišli. To nejsou lidé! Vzteklí vlci to jsou! Zabila jsem dva… vlky, ne lidi…! Kůň… kůň…“

Potom se po leštěné zdi doslova sesunula na zem a zakryla si tvář rukama.

Matička Cchi se k ní okamžitě vrhla a jala se ji uklidňovat, zatímco Čandra-Dév udělal krok vpřed a tasil Khandu Vjačasenu.

„Tato žena je léčitelkou z vesnice Sun-ťi na severozápadní hranici Meilanu, ani ne den cesty od písků Kulchánu. Dnes večer se objevila u dveří mého domu. Znám ji – kdysi zbavila mého syna padoucnice. Říkala, že strávila celý den v sedle, že uštvala svého koně k smrti, ale nakonec to dokázala. Jít do paláce si netroufla – měla strach, že ji v tak pozdní čas nepustí dovnitř. Proto vyhledala jediného ze stařešinů Rady, jehož znala. Tedy mne.“

Čandra si nervózně olízl rty.

„Nějací… cizinci (zřejmě chtěl nejprve říct „lidé“) zničili její vesnici. Celou. Obyvatele povraždili, domy spálili. Zbraně, které se jím líbily, si odnesli, zbytek zpřelámali a utopili ve studni. Niru ve skalách sbírala léčivé byliny a všechno odtud viděla. Její muž i syn zahynuli. Dva z cizinců vyrazili do skal, ona po nich vrhla své nože, vzala si koně jednoho z nich a vyrazila do Meilanu…“

‚Dokázala zabít!‘ pomyslel jsem si. ‚No jistě… viděla přece záhubu celé vesnice… a vrhací nože vlastně ani neovládají Besedu, jen jeden po druhém Hovoří… a na turnajích volně létají, přičemž za letu je Umění kontroly samozřejmě docela jiné… Ale stejně to dokázala…! Čemu se raduješ, blázne Čene?! No řekni – čemu se raduješ?!‘

„… přišli mě požádat o radu.“ Tohle již říkal můj příbuzný Liang. „Ale jakou radu jsem jím asi tak mohl dát?! A vtom jsem si vzpomněl na tebe, Čene. Ty už jsi měl co do činění s lidmi… s lidmi, kteří zabíjejí. A napadlo mě… napadlo mě, že možná – možná! – dokážeš najít správné řešení. Doma jsme tě sice nezastihli, ale zato jsme u brány narazili tady na Matičku Cchi…“

„A nakonec nám nezbylo, než jí všechno povědět,“ zahučel Čandra posupně a střelil po stařeně kosým pohledem. „Jinak bychom se jí nezbavili! I když, nakonec jsme se ji stejně nezbavili…“

Ach, jak jsem jen Čandrovi rozuměl!

„Vskutku, v pravý čas mě tito urození páni potkali!“ ozvala se neprodleně Matička Cchi. „Ach, v ten nejpravější čas… vždyť kdo jiný by jím mohl ukázat cestu sem? Sama jsem, to se ví, cestu neznala, vždyť copak bych mohla znát všelijaké cestičky ke kdejakým tajným sálům, kde se po nocích ledacos odehrává…? To srdce, srdéčko staré babce napovídalo, srdéčko jí našeptávalo, kam se asi mladý pán Čen vydal, to ono řídilo každičký můj krůček, no a já, nána stará, jsem jenom vedla a ukazovala…“

„Ano, vedla i ukazovala,“ potvrdil zamračený Čandra. „Ale jak to jen mohla vědět?!“

Vypadalo to, že zdroj vědomostí Matičky Cchi zůstává pro všechny záhadou; samotná stařena však nevypadala, že by měla chuť shromážděným v tomto směru cokoli vysvětlovat.

Podíval jsem se na zdroj – na Čchan-bóa, nevinně poblikávajícího čepelí, podobnou lopatě, i půlměsícem. Zářní stařešinové pravděpodobně nechtěli, aby si potomci jejich Nosičů předávali příběh porušení přísahy, zatímco lidští stařešinové si nejspíš přáli sprovodit ze světa i pouhou vzpomínku na onen den; jak Liang, tak i Čandra-Dév proto nevěděli ani o tajném sále, ani o oběti Minulým bohům (na rozdíl od Khandy a Klouzajícího prsta).

A jestliže věděli, pak to pro ně bylo pouhou legendou.

Ovšem Čchan-bó – to je něco jiného. Jestliže byl skutečně ponechán coby mlčenlivý svědek, dohlížející na sebevraždy Zářných stařešinů, pak se v rodu jeho Nosičů musejí uchovávat příběhy i vzpomínky, zkrátka všechno potřebné…! Ne nadarmo se stařena tolik zajímá o minulost emirátu…

Jinak by mi nezbylo než předpokládat, že Matička Cchi už běhá po světě déle než sto roků. A potom tedy klobouk dolů před její zachovalostí – víc než sedmdesát bych jí určitě netipoval…!

„Byla to Šulma,“ řekl Asahiro Li tlumeně, ale tak, aby jej všichni slyšeli.

„Byla to Šulma,“ zařinčel stejně tlumeně Nodači.

Ovšem jen málokdo z lidí i Zářných jím porozuměl. Jedni nevěděli. A jiní možná předstírali, že nevědí.

A vtom promluvil starý Vardán Sač-Kamal, Hlava učení Batin.

„Lidé se zřekli Pravdy. Lidé přestali přinášet oběti Minulým bohům. Lidé zapomněli. A proto se Minulí bohové lidem museli připomenout. Ne, Čene s rukavicí, my dva se neutkáme v souboji, neboť oběť Minulým bohům již vskutku byla přinesena. Velká oběť. První z mnoha, které nás přimějí, abychom znovu obrátili svou tvář k Pravdě…“

„Dobře, Sajjíd-nae,“ přikývl jsem, stále ztracen ve vlastních myšlenkách. „Oběti, oběti… obětí bude mnoho. A aby jich bylo méně, budu se muset postavit Pravdě tváří v tvář. Proto bych tě rád požádal o pomoc. Byl bys tak laskav a postavil svou sekeru támhle do toho kouta…? Prosím.“

Sač-Kamal se na mě udiveně podíval, ale přesto rozvážně došel do ukázaného kouta a opatrně opřel svou obouruční sekeru o stěnu.

Podíval jsem se na šedivou ženu s kopím, která se za celou tu dobu nehnula z místa.

„A vy své kopí. Prosím!“

Žena se mlčky ocitla v koutě – musel jsem bezděky obdivovat kočičí grácii její pružné klouzavé chůze – a opřela své kopí vedle Sač-Kamalovy sekery.

„Teď vy, pánové!“ otočil jsem se ke svému příbuznému Liangovi a Čandrovi.

Ti dva si vyměnili pohledy a pokrčili rameny; vzápětí však přece jen učinili, jak jsem je žádal.

„Matičko Cchi, buďte tak laskavá, přidejte k nim svůj Čchan-bó!“

Stařena uposlechla mlčky, za což jsem jí byl bezmezné vděčný.

Tak, to už by snad mohlo být vše… Bez Noa, Kundy a Saie se dokážu obejít. Ostatně, bude-li třeba, zavolám je.

Došel jsem do kouta – tak nějak se asi vchází do klece se skvrnitým čaušem –, kde se pochmurně seřadili Zářní i Matní, a posadil se na studenou podlahu. Má pravá ruka spočívala na jílci Jednorožce. Za opaskem se mi uvelebil Džutte.

‚Pusť se do toho, Jednorožče,‘ pomyslel jsem si. ‚Bude-li to nutné, podpořím tě, ale raději je nebudeme uvádět do rozpaků a odpoutávat jejich pozornost od toho podstatného.‘

‚Dobře, Čene,‘ zněla odpověď.

Pak jsem se dočasně oprostil od lidského světa a vstoupil do světa Zářných.

„Tak vy jste se sem opovážili přijít!“ uslyšel jsem ihned hněvivý řinkot, nevěštící nic dobrého; pochopil jsem, že to mluví Jüe Sač-Kamal. „Vy, zrádcové a křivopřísežníci, jste se znovu opovážili vstoupit do tohoto sálu!“

Khanda Vjačasena i Klouzající prst posupně mlčeli.

„Nemáte si vůbec co vyčítat!“ přerušil ho bezostyšně Odlomek. „Že prý se opovážili přijít, vstoupit… A vůbec – ta spálená vesnice, to je vaše dílo!“

„Naše?“ podivilo se kopí upřímně.

„A jakým právem,“ zahřměl Jüe Sač-Kamal samým rozčílením padaje na podlahu, „jsi promluvil ty, nezvaný hoste? Jakým právem skáčeš do řeči Nejstarším?!“

Khanda se spěšně svezl vedle Sač-Kamala a cosi mu zvonivým šeptem vysvětlil. Jednorožec-Já stačil zaslechnout jen několik útržkovitých frází – „Kabírský kat“ a „farr-la-Kabír“ –, načež Khanda zmlkl a po Sač-Kamalovi se roztančily nachové odlesky.

„Se spálením té vesnice nemáme nic společného,“ pronesl po dlouhé odmlce.

„Že ne?“ ozval se Jednorožec. „A co Cinquedea? Jeden z –“

„Jedna,“ upřesnil Jüe Sač-Kamal.

„Na tom nezáleží! Jedna z vás! To přece nepopřeš?“

„Nepopřu.“ Jüemu se vrátila jeho původní chladnokrevnost. „Cinquedea Kechaia, známá jako Zmije Šen, byla jednou z nás a také jednou z přeživších po podlém masakru…“

Přece jen si neodpustil jedno rýpnutí navíc!

„To vy jste ji poslali do Šulmy!“ přerušil ho Jednorožec-Já. „Aby se na ostřích Divokých čepelí Šulmy do emirátu vrátila Pravda Batin! Je to tak?!“

„Ne,“ opáčil Jüe s mírným údivem v hlase. „Vůbec nechápu, o čem to mluvíš. Ano, Cinquedea Kechaia patřila ke třem z nás, kteří přežili, když nás tihle,“ hrozivě zablýskl směrem ke stařešinům, „zradili. My ale na rozdíl od nich ctíme své přísahy! Neporušujeme Zákon. Za celou tu dobu jsme nepřinesli jedinou oběť Minulým bohům. Hledali jsme ty, kteří nás budou chtít následovat. Museli jsme znovu dosáhnout počtu Dvanácti a Jednoho. Ale…“

Na okamžik zmlkl.

„Ale Cinquedee Zmiji Šen se to nezamlouvalo. Bažila po pomstě a tato touha jí zevnitř rozežírala duši. Zabila dva stařešiny Rady, kteří cestovali do Horní Weje. Dvojzubec Ma, Kobří jazyk, se zřítil z klády, naříznuté Nosičem Cinquedey, do řeky Cchun-li, zatímco tesák Golok Terus podlehl v přímém střetu se Zmijí. A tak jsme Cinquedeu zavrhli a vyhnali. Od té doby přebývala se svými Nosiči kdesi ve slaniscích…“

„Od té doby o Zmiji Šen nic nevíme,“ řeklo kopí s hroty na obou koncích.

„Nevíme, co je to Šulma,“ řekl Jüe Sač-Kamal.

„Nevíme, co se stalo ve spálené vesnici,“ řekli oba.

A já jím uvěřil.

Okamžitě.

Bezvýhradně.

„Ale dozvíte se to,“ slíbil jím Jednorožec-Já.

7

„Noe, Saji, Kundo,“ hvízdl Jednorožec v mé ruce. „Pojďte sem!“

„Asahiro, Kosi, Farisso!“ zavolal jsem. „Pojďte sem.“

Přišli.

Odvyprávěli.

Stručně a jasně.

Tak, že jím všichni uvěřili.

Okamžitě a bezvýhradně.

Protože na lhaní či pochybnosti již nezbýval čas.

„… myslím, že je to vpád,“ uzavřel svou řeč Nodači. „Jeho začátek.“

„Začátek konce,“ břinkl Sai.

A v tu chvíli poprvé promluvil Čchan-bó. Hovořil tlumeně a jakoby nezúčastněně, ale všichni mlčeli a naslouchali každičkému slůvku Hole soustředění.

„V našem světě není začátků ani konců,“ řekl Čchan-bó. „Dochází v něm však k odchodům a návratům. Dnes se k nám na ostřích Divokých čepelí Šulmy navrátilo Nevyslovené tajemství Batin. Stalo se to. Máme teď před sebou tři cesty, začínající přímo na prahu tohoto sálu. Můžeme ponechat všechno, jak je, důstojně prožít čas, který nám byl vyměřen, a potom důstojně zemřít, aniž bychom se změnili. Můžeme také vyměnit důstojnost za zuřivost a vyjít Divokým čepelím vstříc – stát se stejnými, jako jsou ony. Ale je i třetí cesta – stát se stejnými, jako jsou ony, ale přitom zůstat sami sebou. Jen nevím, zda je něco takového možné. Tak či tak, je to jen a jen vaše volba.“

A zmlkl.

„Nemůžeme pokorně čekat na jejich příchod,“ zařinčel Khanda.

„Nemůžeme,“ souhlasil Klouzající prst.

„Ale stát se takovými, jakými jsou Divoké čepele, dokáží jen nemnozí,“ poznamenal Zarrahíd.

„Nemnozí,“ souhlasil Jüe Sač-Kamal.

„Čchan-bó nám nastínil tři možné cesty,“ řekl Jednorožec-Já tiše. „Ale Čchan-bó nemá pravdu.“

Zavládlo hrobové ticho.

„Nemá pravdu,“ zopakoval Jednorožec-Já. „Je to pořád jen jediná Cesta. Cesta meče. Nevybíráme si ji a dokonce po ní ani nekráčíme; to ona prochází námi. A tak kdykoli se nám zdá, že máme možnost volby, ve skutečnosti jen uděláme to jediné, co udělat lze. A co se mě týče, já to udělám hned ráno – odjedu na pomezí Kulchánu.“

„Posloucháme tě,“ zašelestil Čchan-bó. „Mluv. Navrhl jsem různé cesty, ovšem ty nic nenavrhuješ – ty Cestu přímo vidíš. Mluv, Jednorožče z Meilanu.“

„Jüe Sač-Kamale,“ pokračoval Jednorožec-Já, „jistě znáš způsoby, jak učit Zářné… jak je učit, aby se stali Matnými, když je to potřeba. Znáš je?“

„Znám,“ odvětil Jüe.

„Dobře. Khando a Klouzající prste, vy zapomeňte na cejch křivopřísežníků a zanechte myšlenek na sebevraždu! Postarejte se, aby se Jüe Sač-Kamal a – bude-li si to přát – další jemu podobní hned zítra zúčastnili zasedání meilanské Rady Vyšších. Stařešinové se musí dozvědět všechno beze zbytku! Bude-li potřeba, vzpomenete si na to, co jste uměli před stoletím, a budete tomu učit všechny… Ale hlavně už žádné sesuvy půdy, studny ani kola dvoukoláků! Už žádné další náhody!“

„Ano,“ cinkl stěží slyšitelně Klouzající prst.

„Ano,“ ozval se Khanda jako ozvěna.

„Jestliže vám posel, kterého vyšlu, řekne: ‚Ano,‘ pak tedy učte! A řekne-li: ‚Ne,‘ ponechávám rozhodnutí čistě na vás… nemám právo toho po vás chtít víc. Ale pamatujte si, že čas běží a že je neúprosný…“

8

„… že čas běží a je neúprosný,“ uzavřel jsem svůj proslov poté, co jsem lidem, kteří se kolem mě shromáždili, pověděl všechno potřebné.

„Snad se nechystáš jet sám?“ otázal se Kos s okázalou vemlouvavostí a já pochopil, že sám rozhodně nepojedu.

„Copak bych tě dokázal setřást?“ usmál jsem se na svého bývalého majordoma nevesele.

Kos jen neurčitě pokrčil rameny.

Zřejmě tím dával najevo, že i kdybych ho náhodou setřást dokázal, stejně by to nebylo nadlouho.

„I já pojedu.“ Asahiro Li mi položil ruku na rameno.

„Ano, pojedeš,“ souhlasil jsem.

„Nepojedete nikam,“ pronesla s jistotou Farissa. „Chci říct, že nikam nepojedete beze mě. Leda přes mou mrtvolu.“

Podíval jsem se na ni a rázem nabyl jistoty, že bez ní skutečně nikam nepojedeme. Ba ani přes její mrtvolu. Neboť Farissina mrtvola by jela za námi.

„Čene, samozřejmě mě můžeš poslat pryč,“ ozval se Emrach it-Baššár, stále sedící na podlaze, „ale já vás stejně budu následovat. Jsem tvým dlužníkem a…“

Rezignovaně jsem mávl rukou. Odjet z Kabíru bylo alespoň stokrát jednodušší!

„Ten nám ještě chyběl!“ odfrkla si Farissa, ale kupodivu se tentokrát zdržela jakýchkoli urážlivých poznámek na adresu sklíčeného Emracha.

Mladí batinité se po celou tu dobu o něčem tiše radili – a nyní se z jejich hloučku oddělil jeden zástupce.

Byl to tentýž pružný světlovlasý mladík, který převazoval it-Baššárovo rameno.

„Jedeme s vámi, Vyšší Čene,“ sklonil přede mnou hlavu.

„Máte práci tady,“ odpověděl jsem co možná nejjemněji. „Možná, že budeme muset seznamovat jiné s Pravdou Batin.“

„Nemůžeme nikoho seznamovat s něčím, co sami beze zbytku neznáme.“

„V tom případě vás zabijí.“

„Možná,“ odvětil nevzrušeně. „Jsme připraveni zemřít. Ale ti, kteří přežijí, spatří světlo Nevysloveného tajemství, a jejich životy se ti ještě budou hodit, Čene s rukavicí.“

Zhluboka jsem si povzdechl.

„Co na to povíš ty, Sajjíd-nae?“

„Ať si jedou,“ opáčil Vardán Sač-Kamal. „Mají své osudy ve svých rukou. A vede je světlo Pravdy Batin. Ať si jedou.“

Mlčky jsem rozhodil rukama.

„A já vám ukážu cestu.“

Léčitelka Niru stála u stěny. Slzy v jejích očích již stačily vyschnout, rty měla pevně sevřené. Upřeně na mě pohlédla a já se spěšně odvrátil.

Mého souhlasu tady nebylo zapotřebí.

„Děkuji, Niru… Mimochodem, kolik jich bylo?“

„Nevzpomínám si.“

No nic. Kvůli tomu tam koneckonců jedeme.

„Ach já chudinka, stařenka ubohá, tulačka nešťastná!“ zakvílela mi hned u ucha pronikavě Matička Cchi. „Nenechávejte mě tu, urození páni, budu tady dočista ztracená, sama samotinká, zchřadnu jako vadnoucí stébélko! Takhle aspoň třeba budu k něčemu dobrá, něco platná – cesta bude hnedle veselejší a radu, raděnku taky nějakou dám… A vůbec, já v těch končinách ještě nikdy nebyla, nebyla jsem tam, a to jsem se už dlouho chystala, ach dlouho předlouho, jenom mi to pořád nevycházelo, ale teď konečně vidím…“

„Aby ji Ušatý démon U spral!“ zaryčel Kos. „Ať si jede… ta stará čarodějnice! Při troše štěstí jí Šulmité vyříznou jazyk…!“

„Ach tolik vám děkuji, mladí páni!“ zabrebentila Matička Cchi bez sebemenších rozpaků. „Díky vám natisíckrát, díky nejvřelejší a všech díků díky…“

Zaúpěl jsem a chytil se rukama za hlavu.

9

Vyjížděli jsme za úsvitu. Sedmnáct lidí. O něco více Zářných. Vybaveni jsme byli jaksepatří – potraviny, malé i velké stany, měchy s vodou…

Na kraji Meilanu – mám tím na mysli samotné město – jsem zarazil Démona U, nespokojeně hryzajícího uzdu.

No vida, není to tak dávno, co jsem úplně stejně vyjížděl z Kabíru. Jen jsme tehdy byli pouze dva. Já a Kos. Zato teď… teď je nás hodně. Nebo málo? Záleží na tom, jak se to vezme a také s kým se chceme poměřovat… A to se ví, že Jün-er, stejně jako svého času emír Daúd, bude o všem náležitě zpravena – samotný Liang mi slíbil, že se o to postará –, ale…

Stejně jsem měl v srdci teskno a temno. Emír se za mě alespoň nechystal provdat!

Ano, neznámí jakšové a rákšasové nakonec přece jen dosáhli svého – naše svatba se odkládala na neurčito. Tedy bude-li se vůbec někdy konat…

Odpusť mi, Jün-er.

Odpusť mi, Čin.

Odpusťte mi, vy všichni, kteří máte co odpouštět Čenovi s rukavicí.

Ať už jsem sám, anebo ne – stejně neumím klidně stát proti nebesům. Nejde mi to! Pořád jen někam jedu, něco hledám… někoho opouštím.

„Kupředu!“ zakřičel jsem a zpod kopyt Démona U se na všechny strany rozlétly drobné kamínky.

Postscriptum

Ta proklatá vesnička shořela téměř okamžitě.

Rudovousý Dželme-bagatur, nojon kmene Oridžitů, to zpočátku sledoval vesele, pak lhostejně a ke konci se již s ustaraně svraštěným čelem tahal za konečky svěšených knírů.

Gurchán Džamucha nebude spokojen. Očekává, že obezřetný a důvtipný Dželme nalezne cesty přes Kul-kyyz; cesty, po nichž dokáže projít množství válečníků. Gurchán Džamucha očekává, že jej Dželme-bagatur podrobně zpraví o pramenech, tajných stezkách a opuštěných studnách; očekává toho od nojona Oridžitů, kmene stopařů, mnoho, ale rozhodně neočekává vyvolání předčasné paniky mezi Měkkorukými.

Škoda, že se vesnice tak znenadání vynořila zpoza pahorků… A nejspíš je přece jen dobře, že dřevěným domkům s paravány z pevné látky, nahrazujícími vnitřní stěny, stačil ke vzplanutí jediný dotek pochodně; tak jako k milostnému vzplanutí panny ze stanů Chuul-džaj, útočišť mužů ve vzácných chvílích odpočinku, stačí jediný dotek rozteskněného válečníka.

Dželme-bagatur se zamyslel nad tím, jak je možné, že jsou všechny obyvatelky stanů Chuul-džaj panny (přinejmenším na začátku); po chvíli lítostivě zamlaskal, když se mu tomuto tajemství nepodařilo přijít na kloub, a znovu se zahleděl na slabě dýmající vesnici.

Ještě chvíli a z osady Měkkorukých nezůstane ani kouř. To je dobře. Dokonce dvojnásob dobře – neboť oridžitští válečníci naházeli těla všech cizích padlých (žádní vlastní padlí nebyli) do ohně a plameny lačně pozřely nabízenou potravu. Jen ať shoří. To je totiž to nejlepší, čeho jsou schopní.

To nejlepší proto, že Měkkorucí umírali snadno a podivně. Válečníci z kmene Oridžitů se budou v rodné Šulmě jen stěží chtít chlubit svými dnešními hrdinskými činy. I samotný Dželme-bagatur si třikrát rozmyslí, než začne někomu povídat o třináctiletém výrostkovi, který se s těžkým kopím v rukou vrhl pod kopyta nojonova koně; aby se s tím vzteklým mládětem vypořádal, musel slovutný bagatur vynaložit tolik úsilí, kolik ho ještě v životě nestál žádný válečník – a to ani ten nejzkušenější.

Hrot kopí několikrát strnul tu těsně před Dželmeho tváří, tu zase kousíček od jeho břicha, skoro jako by se mu vysmíval; až poté, co nojon klučinovi uťal levou ruku v zápěstí, bylo už všechno tak, jak má být.

Dželme-bagatur nikdy nezapomene na onen ohromený výraz, který ustrnul ve výrostkově tváři. A právě tehdy Dželme zvedl za vlasy čísi useknutou hlavu, mrštil ji do ohně a zavyl jako vlk:

„Spalte to! Spalte to všechno…! Churr, děti Oridžovy! Spalte to…!“

Ne, válečníci u ohňů Šulmy rozhodně nebudou vyprávět o ohni na této straně Kul-kyyz. A ani se nebudou chlubit svými šrámy – žádné jím totiž po tomto střetnutí nezůstaly.

A bylo to vůbec střetnutí?

Ani jeden z Oridžitů není zraněn… vlastně nikdo nemá ani škrábnutí. Přesně tak, jak slíbil gurchán Džamucha Osmiruký, vnuk Pána posvátného jezírka, samotného Žlutého boha Mo. Každé gurchánovo slovo je cennější než smrt nepřítele… Kdoví, třeba bude jeho nespokojenost po návratu Dželme-bagatura tvrdě spát, třeba ji neprobudí důležitá zpráva o cestách přes Kul-kyyz a úplně tichounká zmínka o spálené vesničce?

Nikdo přece neunikl…

Spi, ó nespokojenosti gurchána Džamuchy, spi věčným snem! Dželme dobře ví, co pro každého nojona znamená pozvání do kruhu, v němž čeká Osmiruký se svým kouzelným mečem. To už je lepší požádat tělesné strážce turgaudy, aby tě celého zavinuli do košmy a přitlačením pat k zátylku ti zlomili vaz.

Je to daleko snazší a rychlejší, než se v kruhu soukmenovců stát hračkou Osmirukého. A on si dokáže hrát opravdu dlouho, ten velký gurchán Džamucha, vnuk Žlutého boha Mo…

Dželme-bagatur se v sedle nadzvedl a podíval se přes dohořívající vesnici na jihozápad, tam, kde se vršily nepřívětivé šedé skály. Nojona znepokojovala dlouhá nepřítomnost dvou válečníků, které tam poslal na výzvědy. Nojon nevěděl, že oba válečníci toho času leží kousek od rozsedliny Chu-kou, což v místním jazyce znamená „Tygří tlama“, a že každému z nich tam, kde límec koženého pancíře, zvaného kujak, odkrývá hrdlo, vyrůstá květ vrhacího nože.

A po tajných cestách uhání směrem k Meilanu žena s šílenýma očima, popohánějící cizího huňatého koně.

Pokud by Dželme-bagatur uměl nahlížet do budoucnosti, tak jako to umí šamani Ur-kalachaje, nejspíš by již nyní přikázal tělesným strážcům turgaudům, aby ho zavinuli do košmy a přitlačili paty k zátylku…

Nojon Dželme však nebyl věštcem. Proto se pouze silněji než obvykle zatahal za knír, sešklebil tvář bolestí a znovu se zahleděl na požářiště.

Křivá šavle u boku Dželme-bagatura s tichým řinčením poťukávala o sedlo.

Jako by se smála.

Kniha třetí

Šulma

ČÁST SEDMÁ

VTĚLENÍ ŽLUTÉHO BOHA

Tu a tam byly vidět useknuté hlavy, válející se v prachu; jedny měly horní ret hladce oholený, další měly krásné nosy, některé měly úpravně uhlazené vlasy, jiné pak byly ozdobeny pokrývkami, anebo náušnicemi.

– Mahábhárata, Kniha Virátova

Kapitola devatenáctá

1

Tam u bystřiny stojí dva, tam u bystřiny z hor,

a přou se, kdo z nich zvítězí, jak skončí jejich spor?

Nad hladinou té bystřiny ční ocelové meče

a kolem jejich čepelí zraněná voda teče…

Poznal jsem je okamžitě. Kdepak, ani na chviličku jsem nezapochyboval o tom, že je to sen a že ve skutečnosti ležím v pochodovém stanu vedle klidně oddechujícího Čena… ale přesto jsem je okamžitě poznal.

Porodníci, lidmi nazývaní zbrojíři: Masúd a Munír. A dva Zářní, napůl schovaní ve vodě, což velice znesnadňovalo jejich poznání – možná to byly Rovné meče, jejichž siluety zkresloval proud bystřiny, ale možná skutečně měly čepele maličko zakřivené.

A žádní svědkové, žádný blesk, příšerné přísahy… jen ticho a pokoj.

Dva meče ční nad bystřinou – proč neměly by čnít,

když zurčící proud bystřiny odráží slunce svit?

I zpěvných ptáků zmlkl hlas – všude klid, žádný ruch,

ve světě mlčenlivých krás pod štíty Safed-Kúch,

Bílých hor Safed-Kúch…

Hladina mého snového světa se letmo zvlnila, zčeřila se – jako se to občas stává čepeli, tasené za slunečného dne v houštinách morušovníků – a Zářní v bystřině na okamžik zakolísali, jejich obrysy se zachvěly a rozpily se, a pak, když se světu znovu navrátila stabilita…

Z bystřiny čněl jen jediný meč. Sám samotinký, sám proti nebesům – a v místě, kde se voda dotýkala čepele, meč nepokračoval dolů, aby se zabořil do dna, nýbrž plynule přecházel v ocelově šedý pás bystřiny a pospíchal dál, přičemž se vyhýbal kamenům, rozstřikoval kolem sebe jiskrám podobné krůpěje, zurčel, pohvizdoval si, smál se… smál se ohromeným horám i proudem hnaným listům, smál se mně i sám sobě.

A meče nejsou – je jen bystřina, jež hravě listy vleče

a odnáší je kamsi v dál, po vlastní Cestě meče.

Sama o sobě, jedna z dvou; skončen je dávný spor –

zůstává směšnou dětskou hrou ve stínu Bílých hor…

Dva lidé, kteří spolu poklidně rozmlouvali, se beze spěchu přiblížili k Zářné bystřině a pak, aniž by se zastavili, vstoupili na její hladinu a stále stejně pomalu se vydali dolů po proudu. Když urazili asi deset kroků, jeden z nich se letmo otočil a mávl na mě, jako by mě vybízel, abych je doprovodil…

A já, který jsem se mezitím neznámo jak ocitl v pochvě u Čenova pasu, jsem se bez váhání zhoupl a plácl Čena do stehna, načež se Čen usmál a zamával vzdalujícím se lidem svou pravou železnou rukou, jako by tím říkal: už jdu, už jdu, počkejte na mě…! A když jsme vyšli na bystřinnou cestu, na mečovou cestu, náhle mi u jílce zaržál černý hřebec, přivázaný k němu jako k úvazišti… A potom Čen rychle rozvázal uzel, zvedl opratě a s lehkostí se vyhoupl do sedla, zatímco já zvonivě uhodil ržajícího Démona U do boku a kruhové úchyty na mé pochvě se zablýskly ve světle poledního slunce.

Pak jsem se krajem čepele podíval kupředu a spatřil, že namísto dvou lidí kráčí po Cestě meče jen jeden, úžasně podobný oběma najednou, a ještě trochu Koblanovi, a pak vlastně ještě Drůdlovi a… a asi to nebylo možné, ale přesto tomu tak bylo, a já byl nesmírně šťastný, že tomu tak je.

Koňská kopyta udeřila do cesty a rozvířila její hladinu; vyrazili jsme kupředu.

Od jílce do nekonečna.

Legendy jsou jen lež a rmut, jsou jako zrádný druh,

ocel se ohýbá jak prut, vytváří lesklý kruh –

kruh bez konce a začátku, bez trhlinek a spár,

je v dokonalém pořádku, ten Stvořitelův dar…

A proto mě vlastně ani nepřekvapilo, když Démonu U odpovědělo ržání jiného hřebce, toho kaštanového, na jehož hřbetě jsme se již s Čenem nejednou řítili přízračným městem, hořícím Kabírem starým osm set roků… Kaštanový hřebec ržál, zatímco ho od jílce Cesty meče odvazoval nevysoký štíhlý muž ve známé zbroji a s jataganem u pasu – těžkým jataganem s jednoduchým jílcem bez drahokamů či stříbrného zdobení.

‚Farchade!‘ chtěl jsem zavolat. ‚Farchade il-Rachši…!‘

Jenomže Farchad il-Rachš i Abú t-Tajjíb al-Mutanabbi se již prohnali skrze nás a my jsme znovu zůstali sami – já a Čen a tryskem se ženoucí Démon U a poutník před námi a jílec za námi a Bílé hory Safed-Kúch kolem nás a…

‚Sami?‘ rozesmála se nebesa nad námi. ‚Sami? Sami proti nám?!‘

„Mně zdál se sen: já mečem byl. Ptej se, o čem jsem snil!“

Odpovím: „Byl to zvláštní sen-a v něm jsem mečem byl.

Já zemí byl i oblohou

a horami i bystřinou;

poutníkem v zaprášeném plášti

v kraji, kde láska splývá s záští…“

2

Když jsem se probudil, nějakou dobu jsem prostě jen ležel vedle Čena, cítil na sobě uklidňující váhu jeho pravé ruky a prohlížel si zpola spuštěnou stanovou plachtu.

Dvoudenní cesta z Meilanu až sem, na samou hranici písků Kulchánu, mě jaksepatří zmohla. A možná, že ani ne tak zmohla, jako mě spíše přiměla, abych si připadal jako zbytečný a neschopný lhář, jako bych si z nějakého důvodu připnul ukradenou pochvu Šešese Abú Salíma a snažil se přesvědčit své okolí, že jsem ve skutečnosti jatagan farr-la-Kabír.

Ležel jsem a líně se probíral onou hrstičkou událostí, na něž byly uplynulé dny tolik skoupé…

Vrhací nože Bao-kun, které přišly o dva své rodinné příslušníky, i jejich Nosičku, léčitelku Niru, bylo třeba neustále zadržovat – jinak by bezpochyby znovu uštvaly svého koně ve snaze zopakovat nevídanou jednodenní cestu z vesnice Sun-ťi do Meilanu, a přitom by zahubily i všechny ostatní koně a půlku lidí k tomu. Stejně jsme ale jeli dostatečně rychle a jen dvakrát denně dělali krátké přestávky, během nichž jsem si musel bezděky všímat nedokonalosti těl Nosičů a koní – potřebovali jídlo, pití a také podstatně delší odpočinek než my, Zářní, což výrazně brzdilo náš přesun.

Je to zvláštní – nikdy předtím jsem o ničem podobném neuvažoval; jednoduše jsem bral skutečnost tak, jak vzešla z kovárny Nebeských kladiv. Rád věcí mi připadal jako přirozený a jediný možný; vlastně takový zůstával i nadále, ovšem… za všechno se musí platit. Lidé a zvířata platili za pohyblivost rychlým chátráním svých těl, zatímco my, Zářní, zase obětovali schopnost pohybovat se tak, jak bychom si přáli, výměnou za dlouhověkost a strnulou dokonalost našich ocelových těl.

Tak se věci mají… No nic, dost bylo myšlenek, dost bylo nářků nad nespravedlivým životem, jede se dál.

Cestou jsme spolu skoro vůbec nerozmlouvali. Vrhací nože, já s Odlomkem a Zarrahíd se Saiem jsme jeli v čele, za námi s malým odstupem Pouštní pás, Nodači a Kunda Wong a za nimi pak všichni ostatní.

Když jsem jakožto Já-Čen čas od času pokukoval po Maskinovi Třináctém a Emrachu it-Baššárovi, klusajícím za námi, nemohl jsem si nevšimnout oné lehkosti a jistoty posedu, s níž se drželi v sedle; Emrachovy křivé nohy svíraly boky šlachovité rezavé kobyly stejně přirozeně, jako Maskin objímal pás svého Nosiče.

Teprve nyní začínalo Čenovi-Mně docházet, proč neposedný Drůdl svého času nazval Charzánce Koňskou vší. Zřejmě to skutečně nemělo co do činění ani s jeho neodbytností, ani s tím, že by se chytal Spolubesedníků jako kudlibabka… Kdepak, v koních se Emrach vážně vyznal, to se mu muselo nechat. Jistě, i Kos se Zarrahídem, Kunda s Farissou, Nodači s Asahirem a dokonce i Niru s noži Bao-kun Mě-Čena, co se týče znalostí koní a jejich způsobů, překonávali, Ovšem it-Baššárovi s Pouštním pásem pořád nesahali ani po kotníky.

Ostatně, vytrvalost i vyrovnaný krok Démona U do jisté míry maskovaly naši jezdeckou neohrabanost, a já se celkem rychle naučil neplácat popudlivého Démona po boku, když to nebylo potřeba.

A nic víc od nás nikdo ani neočekával.

Koneckonců, tohle přece nebyly žádné dostihy.

Míjeli jsme vesničky, roztroušené v nížinách, zatopená rýžová pole i stinné háje – teprve navečer před námi vyrostl nevysoký horský hřeben, ozářený nachovými odlesky zapadajícího slunce.

„Zastavíme se na noc?“ zeptal se Zarrahíd tiše.

Souhlasně jsem přikývl, načež jsem počkal, až Čen zarazí Démona U, a pak jsem vylétl z pochvy a vznesl se vzhůru.

Všichni se poslušně zastavili.

„Zastávka!“ oznámil jsem Já-Čen zvučně. „Tady rozbijeme tábor…!“

Nože Bao-kun se spolu s Niru pravděpodobně chystaly uhánět celou noc; navenek však nedaly nic znát – zjevně nás opravdu uznávaly jako své vůdce.

Zastavili jsme se v malé úžlabině, po jejímž kamenitém dně tekla bystřina, ztrácející se v osypech. Po chvíli se již koně se spoutanýma předníma nohama pásli na úbočích, zatímco Zarrahíd s Kosem se ihned jali vskrytu radit s Nodačim a Asahirem a potom mým a Čenovým jménem hlasitě vydávat pokyny všem ostatním.

Pokyny to byly mimořádně rozumné, a tak se tábor podařilo postavit velice rychle, přičemž podle mě všichni nabyli dojmu, že za to vděčí výhradně mému moudrému vedení – třebaže ve skutečnosti jsem Já-Čen neměl ani potuchy o tom, jak se rozbíjí pochodový tábor. (Ledaže by se měl rozbít na malé kousíčky, načež by se všichni zúčastnění spokojeně odebrali do svých domovů.)

Na druhou stranu, následovníci Pravdy Batin – nebudu-li počítat Emracha s Pouštním pásem – se v životě na cestě rovněž vyznali vcelku bídně, a tak naše vlastní neznalost zůstala téměř bez povšimnutí.

To jsem ale pěkný vůdce! Co zemi – vždyť já nejsem schopný řídit ani takový malý oddíl…

Ve středu tábora již naplno planul oheň a Niru spolu s Matičkou Cchi pod dohledem všudypřítomného Kosa pilně čarovaly nad přípravou jakési krmě.

Ta podle Čenova názoru voněla náramně lákavě.

„Zelená šurpa s kořením!“ oznámil nakonec an-Tania, a ihned dodal:

„Dle rodinného receptu Ankorů Wejských!“

Čen o žádném takovém receptu v životě neslyšel, ale všichni jedli a pochvalovali si – samotný Čen by si pochvaloval nejvíce ze všech, ale styděl se –, a mezitím jsme se my, Zářní, shromáždili ve velkém stanu.

Naše rozhovory byly skoupé a vůbec tak nějak vázly. Vždyť o čem bychom se vlastně měli bavit? Že zítra nejspíš dorazíme do nešťastné vísky Sun-ťi poblíž hranice písků Kulchánu – či přesněji do ruin, které po ní zůstaly? Že tam Divoké čepele Šulmy beztak nebudou, a že je tedy budeme muset hledat neznámo kde a kdovíjak dlouho…?

O tom, že se už Šulmité mohli jednoduše stačit vrátit zpátky za Kulchán, jsme se snažili nemluvit. A o tom, co se stane, až (pokud) je dostihneme, raději také ne.

Kunda celou dobu sprostě nadávala; Odlomek posupně mlčel.

Poté se vrátili sytí lidé a já s Nodačim jsme si dopřáli krátkou Besedu při světle ohně, aby se nám lépe usínalo. A nedopadlo to vůbec zle. Vlastně to dopadlo prostě skvěle. Ladně a krásně – v duchu těch nejlepších tradic emirátu.

A těm, kteří nás pozorovali, se to podle mě také muselo zamlouvat. Ale jistě to nevím, protože jsme jím s Noem nevěnovali mnoho pozornosti.

No a potom šli všichni spát.

Kromě hlídek.

3

Ráno jsme se sbalili stále stejně zdárně a přičinlivě – celou dobu jsem se důležitě a ustaraně blyštil, ovšem opravdové velení jsem přenechal Kosovi s končířem. Koneckonců, vůdce by přece měl mít nějakého šikovného pomocníka, nebo snad ne? Měl by! A budiž za to Nebeská kladiva pochválena? Ano, jistě, budiž!

Tak proč bychom měli sami sebe zbytečně překovávat?!

Maskin s Emrachem přihnali koně. Já-Čen jsem moc dobře viděl, s jakou neskrývanou závistí tenhle páreček pokukuje po našem Démonovi U. Nu což, každému, co jeho jest – a ten nejlepší oř přece nemusí nutně patřit vůdci!

„Poslyš, Maskine,“ obrátil jsem se na Charzánce, vědom si toho, že Čen totéž povídá Emrachovi, „tak mě napadlo… Vezmi si mého Démona! Já jsem v sedle stejně přinejlepším průměrný, kdežto pro tvého jezdce bude takový kůň tak akorát. A nepři se semnou! Vezmi si Démona a já si nechám osedlat tu tvou rezavou…“

Maskin Sedmý, případně Třináctý, se zablýskl, ale hned zase pohasl.

„Nepřu se s tebou,“ opáčil. „Nepřu, ale ani Démona si nevezmu. Na tobě je, Jednorožče, hned vidět, že jsi vyrůstal v pěších Besedách… stejně jako všichni tví příbuzní. Tohle je přece tvůj kůň, chápeš? Tvůj! Nemluvě o tom, že je darovaný… Vždyť ten k sobě jiného Nosiče, kromě tvého Čena, ani nepustí! Kdežto naši rezavou kobylku znám a taky vím, co se od ní dá očekávat… A očekávat se toho od ní dá opravdu hodně, takže se moc nenaparuj! Domluveno?“

Souhlasně jsem se zhoupl, zatímco Čen se zamyšleně svraštěným čelem mlčky poodešel stranou.

A znovu jsme byli na cestě, stoupali jsme čím dál výš, stezka byla stále užší a příkřejší, tu se troufale vinula nad stržemi, tu vyděšeně lnula ke skalám – pohybovali jsme se pomalu a opatrně, až bojácně, ale pohybovali jsme se. Stále kupředu.

Nedlouho před polednem jsme úspěšně zdolali horské sedlo a shlédli dolů.

Přímo pod námi – ne moc daleko, neboť tyto hory rozhodně nebyly horami Safed-Kúch – se coby shluk černého uhlí nacházelo to, co ještě docela nedávno bývalo vesnicí Sun-ťi. Kolem oné hromady popela se rozkládaly hrbolaté žlutozelené skvrny polí a zahrad, zatímco ještě dál – třebaže to při pohledu z horského sedla pořád vypadalo jako na dosah čepele – se až k samotnému obzoru, vybělenému paprsky neúprosného slunce, kam až oko dohlédlo, táhly hnědavé a lhostejné písky.

Kulchán.

Zlé písky.

A nejenom zlé, nýbrž hodně zlé.

4

Vesnice shořela. Úplně. Dočista. Vůbec jsem netušil, že nějaká osada dokáže shořet takovým způsobem. Z domů zbyly jen zčernalé polozbořené kostry, které již vítr, ten neúnavný dříč, stačil zpola zavát pískem. Zpod zuhelnatělých ruin však ještě tu a tam vykukovaly kosti a lebky, poprášené popelem.

Stále častěji jsem prosil Čena, aby dal ruku al-Mutanabbího pryč z mého jílce, neboť jsem už nechtěl dál za oba čichat nechutný zápach spáleniny a ožehnutého, rozkládajícího se masa.

Čen poslušně dával ruku pryč, ale pomáhalo to jen málo. Vlastně vůbec.

Nutili jsme se na to všechno dívat. Nutili jsme se to všechno pamatovat. A neodvracet se. To, co se s námi dělo do tohoto okamžiku, teď působilo jako bezvýznamná kratochvíle. Čenovi-Mně se obzvláště vryla do paměti pestrobarevná hadrová panenka, kterou oheň i vítr z nějakého nepochopitelného rozmaru ušetřily, a dětská ruka, jež ji svírala. Jen ruka, bez těla. Panenka, ruka a vítr, pohrávající si s připáleným pískem.

Až doteď měl každý z nás možnost volby. Volby cesty, volby mezi životem a smrtí – za jakou cenu, to už je něco jiného! –, volby toho či onoho skutku. Ale jakou možnost volby mohlo mít tohle dítě?!

Celou tuto vesnici – v její stávající podobě – by stálo za to zachovat. A vozit sem Zářné, toužící se naučit zabíjet.

Nepochybně by se tomu naučili.

A pak by takovýchto vesnic bylo mnohem víc.

‚To je ona – bezvýchodnost Pravdy Batin,‘ pomyslel jsem si Já-Čen.

Nahlas jsme ale nic neřekli.

Žádného Zářného jsme nenašli. Ti, které si Šulmité a Divoké čepele neodnesli, byli zabiti a shozeni do studny.

Předobraz posvátného jezírka Žlutého boha Mo.

Taseni jsme mlčky strnuli nad tímto velkým hrobem – a pak jsme se vydali pryč.

Vůkol mokvala prachem a strachem Šulma.

Všude kolem nás.

5

„Kam se mohli vydat?“

Nože Bao-kun neodpověděly. Léčitelka Niru měla rty pevně sevřené, pohled prostý jakéhokoli výrazu.

„Tak kam se mohli vydat?!“

Nebylo to hned, ale tentokrát jím přece jen došel smysl naší otázky.

„Tam.“ Hrot jednoho z nožů spolu s pravicí léčitelky Niru ukázal na severozápad, k odsud neviditelné hranici písků Kulchánu. „Pokud se nezdrželi průzkumem okolí.“

„Proč právě tam?“

Již jsem začínal chápat, že to ještě není začátek vpádu, nýbrž jen předsunutý oddíl, který si bez podpory hlavních sil-netroufne vyrazit do nitra emirátu.

„V tomto ročním období se do Kulchánu dá vejít a zase z něj vyjít jedině tam. Víc nalevo je pohyblivý písek. A napravo zase černý písek – koně si na něm sedřou kopyta.“

„I ti podkovaní?“

„Podkovaní o den později.“

„Tak tedy jedeme!“

Koně úlevně vyrazili kupředu a zakrátko již bývalá vesnička Sun-ťi zmizela za povlovnými svahy, porostlými řídkými chuchvalcovitými křovinami.

Jeli jsme až do západu slunce.

Když se začalo stmívat, rozbili jsme tábor. Žádné vtípky, žádné rozhovory, žádné Besedy. Lidé se mlčky navečeřeli a zalezli do stanů; venku zůstaly jen hlídky.

Ležel jsem vedle Čena. Jeho pravá ruka spočívala na mně.

Myšlenky nebyly. Pouze dunivá, zvonivá prázdnota – jedna jediná, společná pro oba.

Spánek dlouho nepřicházel.

Pak přišel.

Ten spánek.

A pak jsme se probudili.

6

Zarrahíd se Saiem – stejně jako Kos – už ve stanu nebyli; spolu s Čenem jsme je našli venku, kde se věnovali své obvyklé činnosti: oba Zářní (Sai si už pomalounku začínal osvojovat končířovy manýry) a činorodý an-Tania vydávali všemožné pokyny.

Tyto pokyny se týkaly nejrůznějších činností – přípravy snídaně pro Nosiče, balení tábora a tak dále a tak podobně, nepočítaje množství všelijakých drobností. Veškeré pokyny se samozřejmě vydávaly jménem Vyššího Tuan-ťiena a Vyššího Čena Ankora. Já a Čen jsme je plně schválili (ovšemže jen v duchu!), načež jsme se jali přihlížet celému tomu hemžení, předstírajíce shovívavou spokojenost s šikovností našich majordomů.

Díky tomu, že jsme mlčeli a do ničeho se nepletli, podařilo se oddílu velice rychle znovu vydat na cestu.

Nadále nás vedla rodina Vrhacích nožů; Čen cválal po boku jejich Nosičky, léčitelky Niru. Nalevo, hned za úzkým pruhem polí, po jehož okraji jsme ujížděli, čněly skály, zatímco zprava se přibližovala průrvami rozrytá země, vyprahlá a pokřivená.

Ještě ne Kulchán – jen téměř.

Téměř.

Ale téměř se v Besedách nepočítá…

Pokud jsem tomu správně rozuměl, projet se dalo jedině zde – a snažil jsem se nemyslet na to, co se stane, jestliže už kořist dávno unikla z dosahu pronásledování.

Pole zakrátko skončila a započala unylá slaniska, neradostně jednotvárná, za nimiž se již rýsoval val písečných přesypů.

Huňatá nevzhledná kobylka, na níž jela Niru s noži Bao-kun, se zastavila.

„Támhle je hranice písků Kulchánu,“ břinkl nespěšně nejhořejší nůž.

Vyklouzl jsem z pochvy a vznesl se nad Čenovou hlavou.

Zakrátko se náš roztažený oddíl shlukl kolem nás.

„Měli by tedy přijet právě sem?“ otázal se Čen Niru.

„Ano,“ odvětila stručně. „A odsud také vyjeli.“

„Pak tedy náklad dolů – pustíme se do prohlídky okolí. Kdoví, třeba se nám podaří najít nějaké stopy…“

Zatímco byli koně zbavováni tíhy svinutých stanů, potravin a měchů s vodou, popojeli jsme s Čenem k Asahirovi a Nodačimu.

Mimochodem, až nyní mi došlo, že Odlomek vlastně celou cestu nepronesl jediného slůvka.

„Co myslíš, Noe, kde je máme hledat?“ zeptal jsem se tlumeně.

A vtom jsem spatřil, jak Džu, vykukující zpod Čenova lokte, pozorně hledí kamsi stranou.

„Už je nemusíme hledat!“ prohlásil Džu hlasitě a zřetelně.

Načež již o něco tišeji dodal: „Támhle jsou… sami se našli.“

A to byla šaškova první slova během naší dvoudenní cesty.

7

Hnalo se k nám mračno dutě vrčícího prachu. Nebo ne, nehnalo – vzdálenost byla přece jen poměrně velká, a tak se zdálo, že se mračno jednoduše rozrůstá, roztahuje se napříč své vlastní dráhy a ohýbá okraje směrem k nám, jako kdyby nějaký obrovský rezavě hnědý Čchan-bó napřahoval kupředu svůj půlměsíc…

„Oridžité,“ prohodil Asahiro.

„Kdože?“ zeptal se Čen, aniž by se otočil.

„Děti Oridžovy. Takový kmen…“

„Odkud to víš?“

„Vidím…“

A zmlkl.

Nemám potuchy, co vlastně Asahiro viděl, neboť já s Čenem jsme vlastně pořádně neviděli nic. Napětí, jež se ve mně odnedávna (nebo snad už odedávna?) hromadilo, mě nutilo břinčet, asi jako když struna citery každým okamžikem očekává dotek dovedných prstů citerářových; jen jsem nechápal, proč otálíme, proč čekáme, proč?!

A vtom mě jako plameny z neviditelné výhně ožehlo zpožděné pochopení.

Ti všichni – Matní, Zářní, Zarrahíd, Nodači, Kunda Wong, Sai, Pouštní pás, moudrý Čchan-bó, osmička vrhacích nožů ze spálené vesnice…

Ti všichni – stoupenci Pravdy Batin, Kos, Asahiro Li, Farissa, Emrach it-Baššár, Matička Cchi, vnitřně vyhořelá léčitelka Niru…

Ti všichni čekali na můj rozkaz.

Jejich osudy, jejich myšlenky a přání, jejich cesty – všech dohromady i každého zvlášť – se jako pruhy oceli ve společné čepeli setkaly v jediném společném hrotu, přičemž oním hrotem jsem byl z vůle náhody právě já, Jednorožec z Meilanu!

Nikoli ten nejstarší, nikoli ten nejzkušenější, nikoli ten nejmoudřejší – ale možnost volit či pochybovat mi jednoduše nezůstala.

„Jsem živý a drtím živé, ty svou ocelí ocel zas,

a tedy vlastnímu rodu vzepřel se každý z nás…!“

Vyletěl jsem z pochvy. Děti Oridžovy byly rázem blíž; země kolem nás se rozechvěla.

8

Nějakých sto výpadů od místa naší zastávky a asi dvě stě od pahorku, z něhož se hnali Šulmité, se nacházel obrovský balvan – hrouda sluncem dohladka vymandlovaného kamene, vysoká jako dospělý muž.

Právě u něho jsme se střetli.

Když na to dnes vzpomínám, když se na žhavé lávě, jež ve mně tehdy vřela, vytvořila krusta, posypaná popelem času, uvědomuji si, že se osud ještě před začátkem boje, před dopadem prvního úderu, před prvním zařinčením musel spokojeně protáhnout a rozesmát se svému vydařenému žertu.

My, děti Kabíru, Meilanu a Charzy, tak skvěle ovládající nekrvavé umění Besed, jsme se chystali zabíjet bez lítosti a milosrdenství, zatímco Šulma, která se na nás hnala, měla v úmyslu nás zajmout živé!

Vskutku: nechceš-li obětovat sám sebe, netlač se do Besedy s osudem…

A tlačit by ses do ní neměl také proto, že potom, ať už o den nebo o mnoho roků později, ti v paměti nezůstane žádný jednolitý obrázek toho, co stalo; je to jako by kdosi ledabyle zmuchlal kus tvého života, roztrhal ho a hodil do větru. Každou z Besed svého života si dokážu, budu-li o to hodně stát, vybavit, a to důkladně a podrobně, ale ne tak boj s dětmi Oridžovými, jenž se odehrál poblíž písků Kulchánu.

V hlavě mám jen samé útržky, střípky, odezvy… ozvěna, prach, řinčení, výkřiky, poskakující země, skřípot…

Raz – v ústrety nám letí jakési provazy se smyčkami na koncích a obrovská zakřivená čepel Nodačiho křižuje vzduch šikmými údery, jímiž roztíná spletené koňské žíně.

Dva – krátký litý palcát s temným zaduněním sráží Farissu ze sedla a nad dívkou, ležící na zemi, tančí rezavá kobylka, na jejímž hřbetě tančí Emrach it-Baššár, zuby vyceněné v úšklebku, a v jeho rukou zase tančí Pouštní pás a v letu zachycená Kunda Wong; a tanec této rozdivočelé smršti se podobá… ne, vlastně ani nevím, čemu se podobá, a nechce se mi to vymýšlet.

Tři – sesednuvší Matička Cchi se zády tiskne k balvanu a lopata Čchan-bóa, jenž v tu chvíli zapomněl na všechnu svou moudrost a vyrovnanost, bez ustání podtíná nohy zoufale ržajících koní, uskakujících před cinkáním zvonečků a hemžením stužek.

Anebo čtyři – léčitelka Niru rovnou z koně skáče na balvan, načež šest vrhacích nožů jeden po druhém s pronikavým kvílením letí do víru střetnutí a kolem mě je znenadání spousta místa, byť jen na okamžik; vzápětí Niru se zbývajícími dvěma noži seskakuje z balvanu a zůstává stát po boku udýchané Matičky Cchi.

Pět… nevím. Země se houpe, svět je opilý a šílený, cítím, jak Čena celého zaplavuje opojení bitvou, jak se jeho pohled stává veselým a divokým, zatímco tělo v krunýři má najednou lehké, lehoučké, téměř nic neváží; „Arakčí!“ ječí Šulmité. „Mo-ó arakčí… Mo-ó-ó-ó…“

Sám za sebe si vybavuji jen to, že jsem cítil žár.

Žár a vlhkost na čepeli.

A pak ještě, že Zarrahíd – můj společník, můj majordomus, můj tyran i dohlížitel, můj končíř Zarrahíd, můj stín… že všude, kde jsem nestíhal já, stíhal on.

A když se stalo, že nestihl ani jeden z nás, stihl to Sai Druhý, jenž podoben zvonivému záblesku vylétl z Kosových prstů a do poloviny čepele se zabořil do čísi zrůzněné tváře. Odlomek v Čenově levé ruce se vrhl kupředu, se zuřivým zařinčením se zachytil za Saiův vous a prudce škubl – okamžik nato již Sai letěl zpátky k an-Taniovi, a to za doprovodu Džuova poučujícího klení…

Já-Čen jsem tehdy nevěděl, že se náš beztak nevelký oddíl mezitím stačil smrsknout bezmála o polovinu; a Čen-Já tehdy neviděl ani hrůzu v očích rudovousého válečníka, který zpovzdálí hleděl na ta jatka, doprovázen jen jediným tělesným strážcem, protože všichni ostatní už byli vrženi do boje jako poslední polena do hořící pece; až tehdy, když se chroptící Démon U už poněkolikáté vzepjal a zvedl nás vysoko nad výheň střetnutí, spatřili jsme přes vrcholek balvanu závěr ‚Džiru o Čenovi z Ankorů Wejských‘.

Po svahu známého pahorku se k nám hnala Matka všech almasty, Šestinosá Aala Kroch, rozzuřeně vřeštící a trýznící pološíleného koně. Onu vzteklou vědmu a její zcuchaný praporec černočerných vlasů těsně následoval bílý obr Ambariša s plápolajícím mečem pozvednutým k nebesům a do půl těla nahý velikán Andhaka, porostlý černou srstí, jehož obouruční kyj-gerdan hrozil, že přivodí konec tohoto už beztak zchátralého světa.

Jako poslední jel jeden moc dobrý člověk, odměňující kabírskými dináry slepé lidové vypravěče Meilanu a nyní mávající zakřiveným mečem-machairou.

„Čin!“ zakřičel Čen-Já z posledních sil. „Či-í-í-in…! Gwenale! Ženče…! Koblane-é-é…!“

„Já ti dám svatbu, ty mizero!“ zaryčela urozená paní ak-Nikčí, když se jako vichr přehnala kolem mě. „Já ti…“

Vlčí metla jen opovržlivě smetla z koně nepozorného Šulmitu; mně nevěnovala ani slovo, ba ani pohled.

‚Ale oni… oni přece neumějí zabíjet!‘ pomyslel jsem si zmateně, a v tom okamžiku mě jeden jediný úder Gwenala přesvědčil o opaku.

Mě, a pak také nešťastného Šulmitu, na něhož onen úder dopadl.

Osud se zřejmě stále nedokázal přestat smát; dnešek byl asi dnem, kdy se všemu učíte ihned a navždy, anebo se neučíte vůbec.

Až nyní jsem si uvědomil, jak moc mě bolí má otlučená čepel.

Kapitola dvacátá

1

„Prchá!“ uslyšel jsem zoufalý řinkot Pouštního páse. „Prchá! Ty…! Dostanu tě, dostanu…!“

Ostnatý nemluva se v rukou přihnavšího se Koblana kousek ode mě zvedl, klesl a zase se zvedl… A vtom jsem se ocitl trochu stranou bitevní vřavy.

Pět výpadů od burácejícího Gerdana vylétla z mely it-Baššárova rezavá klisna a okamžitě se natáhla v prudkém trysku, vzdalujíc se směrem ke Kulchánu. Ke hřbetu kobyly se přilepil Charzánec Emrach, potomek kočovných Churgů, jehož pás pevně objímal nezdárný Matný Maskin Třináctý, Pouštní pás.

Stačil jsem si jen všimnout, že s sebou nemají Kundu Wong a že se Emrachova pravá, ještě v Meilanu poraněná, ruka pohupuje do rytmu jízdy. Zatím jsem nevěděl, koho pronásledují, ale poslušen náhlého popudu jsem ve vzduchu opsal krátký oblouk a naplocho dopadl na bok Démona U, nesmírně rozhořčeného takovým zacházením.

A tehdy jsem pochopil, jakého koně nám vlastně Jün-er Meilanská darovala. Jakmile před sebou spatřil rezavou kobylu, Démon U zapomněl na vše – na boj, na křivdu, na únavu – a s burácivým zaržáním se pustil do pronásledování. Jen jsem prosil Nebeská kladiva, aby železné prsty al-Mutanabbího nepustily můj jílec (Odlomka si Čen přece jen stačil strčit za opasek a nyní mu Džu poklepával na krunýř, přičemž proklínal všechno na světě), a svět kolem nás se zmítal jako v záchvatu padoucnice, zatímco se vraný Démon řítil přes vyprahlou pustinu po všech svých čtyřech, osmi, šestnácti, nebo kolik že to vlastně měl nohou.

Na mou zvlhlou čepel se nalepil prach, a když jsme srovnali krok s Pouštním pásem, s obtížemi jsem rozpoznal, co se mi snaží říct.

„Támhle!“ zvonil Maskin. „Támhle jsou…! Tá-á-á-am…“

Nějakou dobu jsme uháněli naroveň, takže se zdálo, že Démon i Emrachova rezavá kobyla stojí na místě, zatímco dva huňatí podsadití koníci před námi, marně se kopyty zapírající do země, jsou k nám přitahováni na neviditelném laně a jejich šulmští jezdci se po nás stále častěji otáčejí, tváře lesklé potem i napětím.

V posledním okamžiku, kdy již byli oba uprchlíci na dosah čepele, Emrach odhodil opratě, vyskočil oběma nohama na hřbet své rezavé klisny a pak, aniž by si rozepnul Pouštního páse, padl celou svou vahou na nejbližšího jezdce, snědého šlachovitého chlapíka s tuhým zrzavým knírem.

Jejich těla se při pádu na zem navzájem propletla; druhý Šulmita zarazil koně tak prudce, až mu natrhl pysk – vzápětí do nešťastného zvířete narazil náš Démon a okamžitě se zahryzl do jeho hřívy, zatímco já zasadil zakloněnému Šulmitovi úder jílcem do obličeje a nedovolil mu tasit lehkou zakřivenou šavli s vyřezávanou rukojetí.

Šulmita vyletěl ze sedla a Čen neprodleně seskočil na zem, nechávaje Démona U, aby se s pronikavě ržajícím protivníkem vypořádal sám. Ostatně, hřebec rozhodně nevypadal, že by potřeboval nějakou pomoc.

Vlastně ji nepotřeboval žádný z nás. Mnou sražený Šulmita ležel nehybně – zřejmě si zlomil vaz – a jeho šavle vězela v písku, částečně přimáčknutá tělem mrtvého. Emrachův svěřenec byl naživu, ale omráčen pádem; it-Baššárovi se ho již povedlo spoutat, navzdory tomu, že mohl používat jen zdravou ruku a zuby, a to pomocí provazu, odebraného Šulmitovi a vypadajícího, že je snad přímo dělaný pro podobné účely.

Předtím, než jsem si otřel čepel o oděv mrtvého Šulmity, jsem se otočil a podíval se zpátky na bojiště.

Mračno prachu se již zvolna začínalo rozptylovat.

Démon U dovolil odchovanci šulmských stepí, aby se mu vytrhl a prchl, načež hravým krokem došel k Emrachově kobyle a dloubl ji čenichem do plece.

Klisna proti tomu nic nenamítala.

2

Vraceli jsme se krokem, beze spěchu. Démon U tu a tam nespokojeně frkal, podrážděn nutností vézt polapeného Šulmitu, přehozeného přes sedlo; já mezitím zlehka poklepával pochvou o Čenovo stehno a přemýšlel o nevyhnutelném.

Co si počít se zajatými Divokými čepelemi?

Co si počít se zajatými Šulmity?

Co si počít s padlými – svými, cizími, Zářnými i příchozími?

A co si vůbec počít dál?

Co si počít s Čin?!

Poslední myšlenka patřila Čenovi a vypadalo to, že ho trápila více než všechny ostatní dohromady. V duchu jsem se pousmál. Což, když jsme dva, tak to prostě znamená, že také máme dvakrát tolik starostí…

‚Teď už naneštěstí nejsme jenom dva,‘ pomyslel si Čen nevesele. ‚Je nás teď spousta, fůra, mraky…! Apodle toho taky máme starostí…‘

Za námi jely pod spolehlivým dohledem Pouštního páse a Emracha it-Baššára polapené šavle i křivá dýka rudovousého Šulmity. Čím více jsme se blížili k památnému balvanu, tím více se snažily předstírat, že se o nikoho a o nic nezajímají; ve skutečnosti si však pokradmu a ne bez jistého rozechvění prohlížely bitevní pole.

U kamene zachmuřeně sedělo asi půl druhého tuctu spoutaných Šulmitů a nějakých sedm osm výpadů od nich matně pableskovala hromada zajatých Divokých čepelí; někomu ještě teprve byly svazovány ruce – unaveně, leč důkladně –, dalším se ošetřovaly rány; o kus dál se potloukala trojice našich batinitů a sbírala přeživší zbraně.

Složili jsme zajatce a připojili je k ostatním (člověka k lidem, zbraně ke zbraním). Pak jsme na okamžik zapomněli na Šulmu a jali se odhadovat ztráty a počítat živé.

Ty naše.

Ano, vypadalo to, že Zářní měli podstatně více štěstí než Nosiči. Zahynul jen nejmladší z nožů Bao-kun, zlomený těsně u střenky, a pak ještě Matná šavle Talwar, jejímž Nosičem byl jeden z batinitů, která nevydržela přímý střet s některou ze šulmských seker. Ostatní byli víceméně v pořádku, nebudeme-li počítat nějaké ty škrábance a zuby na čepelích.

Zato z lidí byli raněni prakticky všichni. A pět batinitů v tomto boji dokonce jednou provždy odhalilo Pravdu Batin.

Minulí bohové museli být spokojení.

Ostatně, hodně z toho jsme zjistili až potom; ještě jsme se totiž s Čenem nestačili pořádně porozhlédnout, když se nás zmocnil vichr – bouřlivý, chlupatý, šťastně se chechtající a zářící bleskem obouručního espadonu.

„Zdravíčko, Jednorohý!“ svištěl vesele ohnivý meč Gwenal. „Ach ty můj tenoučký, ach ty můj lehoučký… Ty jsi mi ale rychlý – to jsme si vážně dali, než jsme tě konečně našli a dohonili…! Tak pojď, pojď sem, ať o tebe můžu jaksepatří břinknout!“

„Gwene! U posvátného jezírka – přísahám, že jsi snad ještě delší než dřív…!“

Vylétl jsem Gwenalovi v ústrety s takovou silou, že jsem se mu divže neovinul kolem masivní čepele; vzápětí jsem však sklíčeně pochopil, že výměnu zdvořilostí zřejmě budu muset odložit.

Na neurčito.

To proto, že k nám již jistou chůzí mířily Vlčí metla a urozená paní ak-Nikčí ze vznětlivého rodu Čibetej – obě rozvrkočené, obě rozhněvané, obě překypující rozhořčením –, a Gwenal s Falgrimem Bělovlasým spěšně ustoupili stranou.

Čen se křečovitě chytil mého jílce, jako by ve mně hledal oporu, a já si s nostalgií vzpomněl na staré zlaté časy, kdy jsem ještě nemusel naslouchat hádkám Nosičů.

„Tak proto ses vypařil z Kabíru!“ zakřičela Čin, která samým pobouřením pořád nemohla popadnout dech; šla pořád dál a Čen před ní ostudně couval. „Tak svatby se ti zachtělo, ty hrdino? Rozhodl ses stát vládcem?! Ty jeden meilanský hřebečku! Divoký osle! Takže mě jsi nechal a rovnou jsi hupsl nové husičce pod křídlo?! Hledal jsi snad v její posteli Asasíny? A za copak jsi je chytal? Kéž by ti ten vyvrhel, ten potulný zabiják na turnaji neusekl ruku, ale kebuli! A k tomu toho mrňavého Jednorožce, co ho máš v šaravarech…!“

Urazil jsem se, ale zůstal jsem zticha.

Vyvrhel a potulný zabiják Asahiro Li začal kradmo ustupovat za balvan, zatímco Nodači se neúspěšně schovával za jeho zády a ze všech sil se snažil nepřitáhnout pozornost Vlčí metly.

„A kampak jste se ráčil vydat teď, ó Vyšší Čene?!“ pokračovala mezitím ak-Nikčí, která se, jak to vypadalo, ani trochu neuklidnila. „Snad tě neomrzely meilanské krasavice? Rozhodl ses, že si nějakou najdeš v Šulmě – nebo jak se ta díra jmenuje?! Já ti dám hledání, ty hnusný podvodníku, já ti ukážu – ani v Nurinze se přede mnou neschováš…!“

„S tebou klidně půjdu třeba i do Nuringy!“ pokusil se zpocený Čen o žert, ale v tu chvíli se Vlčí metla rozhodla, že zasáhne do hovoru, a vrhla se kupředu.

Konsternován Čininým křikem jsem se opozdil, ale naštěstí Odlomek, který zřejmě nikdy nepolevoval v ostražitosti, vyskočil zpoza opasku a s nechápavým řinkotem: „Vůbec netuším, proč se míchám do rodinných scén!“ srazil první výpad stranou.

Ve snaze nedovolit, aby se hádka rozhořela ještě prudčeji – znal jsem Džua a věděl jsem, že přesně v to jeho zásah určitě vyústí –, jsem se prosmýkl k vířící Vlčí metle; poprvé za tak dlouho dobu jsme se navzájem dotkli a okamžitě zjistili, že tento dotek je nám oběma opravdu příjemný Vzápětí jsme zapomněli na neshody mezi našimi Nosiči, na právě skončivší krvavý střet, na všechno světě; zcela jsme se ponořili do Besedy, jak se nám to nejednou stávalo dřív, ještě v Kabíru, v tom tichém poklidném Kabíru, kde jsem nevěděl, že Nosiči jsou lidé a Zářní zbraně, kde měl Čen obě své ruce, kde stín Šulmy ještě nečinil dny tmavými a noci nebezpečnými, kde budoucnost byla tak jasná a rovná jako má vlastní čepel, odrážející sluneční paprsky…

Besedoval jsem s Vlčí metlou a říkal si, že všechno dopadne dobře. Dopadne – a to i navzdory tomu, jak zle to vypadá nyní. Věřil jsem tomu… musel jsem. Protože jinak bych nejspíš musel poprosit Čena, aby mě do poloviny čepele zabořil do země a pak co možná nejsilněji nakopl můj jílec.

No, stejně by ho nenakopl – ani kdybych jej o to prosil sebevíc… A to je právě ten důvod, proč všechno musí dopadnout dobře.

Ještě jednou jsem zlehounka proklouzl mezi naleštěnými výčnělky Vlčí metly – a pak jsme se zastavili, strnuli bez hnutí.

Ani mi hned nedošlo, že Čen a Čin rovněž stojí – že se objímají a líbají se.

Ani oni se nejspíš necítili zle…

3

„A pak žili dlouho a šťastně a zplodili spolu Vlkorohou metličku,“ zavrčel Džutte zpoza Činina ramene, neboť ho Čen nepřestal svírat v levačce.

Neochotně jsme se vymanili ze vzájemného objetí a pak, jako bychom se probudili z dlouhého spánku, jsme se rozhlédli kolem. Ukázalo se, že se toho mezitím stačilo stát dost a dost. Dva batinité a Emrach pod vedením Kosa, hekajícího a svírajícího si bok, zaháněli koně s nákladem za pahorek – rozbíjet tábor tady u balvanu, kde vzduch dosud čpěl krví, by bylo vrcholem nerozumu. Rodina Vrhacích nožů se znovu radovala ze života, třebaže tuto radost poněkud kalily utrpěné ztráty – v sedlové brašně jednoho ze Šulmitů se totiž našli zajatí Zářní, a mezi nimi i dva nože Bao-kun, vytažené Šulmity z těl válečníků, zabitých Niru ještě ve skalách poblíž vesničky Sun-ťi.

Farissa cosi horlivě vysvětlovala zajatým Oridžitům, kteří si mohli oči vykoukat, jak zírali na mě s Metlou a na Čena s Čin; Divokých čepelí v hromadě očividně přibylo a Šulmitů u balvanu zrovna tak – muselo jich být už více než třicet, přičemž většina z nich měla vážná zranění.

Matička Cchi a Diomédes, jemuž Čen mohl poděkovat za ‚Džir o…‘, již skončili s péčí o naše raněné a nyní se snažili poskytnout přiměřenou pomoc zajatcům; Asahiro a z nějakého důvodu také Koblan se věnovali několika kulhajícím koním.

Pomyslel jsem si, že už je nejvyšší čas se znovu ujmout velení – což znamená, že nebudu nikomu překážet, aby dělal to, co považuje za potřebné –, zatímco Čen zaznamenal, že Farissa už nějak moc dlouho rozmlouvá s Oridžity, bledými a velmi vyděšenými.

„Co jím to vysvětluješ?“ zeptal se Čen-Já Farissy.

Po zásahu palcátem – zbraň se o ni naštěstí spíše jen otřela a pouze Farissu omráčila – slyšela dívka špatně, a tak jsme museli svou otázku zopakovat.

„Ále, vyptávají se, k čemu že to mezi vámi zrovna došlo,“ ušklíbla se Farissa prohnaně. „Musela jsem jím to vysvětlit… Protože tyhle nemyté tlamy si myslely, že jste se nepohodli kvůli kořisti… nebo třeba kvůli otrokům…“

„A co jsi jím řekla, ó postrachu stepí?“

„Řekla jsem, že vás brzy čeká svatba… no a takhle si už pomalounku zvykáte na rodinný život. Myslím, že to na ně udělalo velký dojem…“

‚No jistě, oni přece nevědí, co je to Beseda! Pro ně to byl boj – boj na život a na smrt…‘

„Dojmy jsou bezva věc,“ pronesl Džutte zádumčivě poté, co si vyslechl obsah rozhovoru v mém podání. „Dojmy je třeba vytvářet a všemožně je podporovat… To je první pravidlo každého šaška!“

A pak významně zmlkl.

O vteřinku později Mně-Čenovi došlo, co se tím Odlomek ve skutečnosti snažil říct.

A tak jsme udělali vše pro to, aby to došlo i ostatním. A oni, tihle ostatní, se ukázali být mimořádně chápavými – ať už Zářnými, anebo lidmi – a hned se podle toho zařídili.

Pro začátek jsme se sami přestěhovali za pahorek – dokonce jsme tam objevili hájek neduživých a hrbatých stromků, který nám přišel náramně vhod – a přehnali tam také chůze schopné Šulmity, zatímco ty těžce zraněné jsme spolu s Divokými čepelemi přepravili na stanových plátnech, natažených mezi spolehlivými koníky. Pak jsme se dali do díla. Stavěli jsme stany, ošetřovali rány, připravovali jídlo…

Ale jak!

Já-Čen jsem moc dobře viděl jak, neboť jsem se celého představení přímo neúčastnil – jen jsem z temene pahorku zpovzdálí sledoval dění.

Pozoroval jsem, jak Matička Cchi spolu s Čin nanovo převazují Šulmity, zatímco mohutný Gwenal v rukou Falgrimových s děsivým svistotem usekává přebytečné pruhy látky přímo před nosem jako stěna bledých Oridžitů, a jak Falgrim při každém úderu dělá takové obličeje, jako by se skutečně rozhodl zutínat všem přeživším nešťastníkům hlavy a s nimi i všechny další části těl, které mu zrovna nepadly do oka.

Pozoroval jsem, jak Vlčí metla spolu s Čin, která již skončila s ošetřováním, zachycuje svými výčnělky stanové provazy, spletené do jediného uzlu, a ladným hodem je posílá Kosovi, jehož Sai, kvičící samou horlivostí, s pomocí všech tří svých rohů spolehlivě rozplétá celou tu motanici.

Pozoroval jsem, jak Bronzový žnec hravě rozkrajuje pruhy sušeného masa, zavěšené před ním, a ty se v podobě naprosto stejných kousíčků sypou do připraveného kazanu.

Jak Zářní, tak i jejich Nosiči se postupně dostávali do ráže. Na rovince se během necelé hodinky z ničeho zrodil tábor, vyrostly stany a v kotlích se začala vařit „šurpa dle rodinného receptu Ankorů Wejských“; kdosi již dokonce stačil vztyčit primitivní úvaziště pro koně, do něhož se okamžitě ve stejné vzdálenosti jeden od druhého zabodlo všech devět nožů Bao-kun – Niru je vrhala vleže, neboť v boji utrpěla zranění obou nohou, ale nože přesto zasáhly přesně ta místa, která zasáhnout měly.

Emrach nenápadně sykl bolestí a pak zdravou rukou přehodil přes nože postroje a opratě několika koní.

„To jsme to dopracovali!“ zavrčel jeden z nožů, krajní zleva. „Najednou na nás věší všelijakou ohavnost!“

„Vydrž!“ přerušil ho důrazně jiný nůž, zřejmě hlava celé rodiny. „Když to Vyšší Tuan-ťien přikázal, znamená to, že ví, co dělá…“

Pevně jsem doufal, že tomu tak je, ale úplně jistý jsem si nebyl.

Čas od času docházelo k přenicím a hádkám. Všechny vznikaly stejně a stejně také končily. Tak například Ostnatému nemluvovi se zdálo, že Nodači ne zcela ideálně uťal špičku stanové tyče, a tak mu to s celou svou hřmotnou přímočarostí neprodleně dal najevo. Nodači se pochopitelně urazil a nezůstal mu nic dlužen; oba pak nějakou dobu velmi zlověstně řinčeli jeden o druhého, vykřesávajíce přitom hejna jisker, ale pak se náhle svorné rozesmáli, jako by se nechumelilo, spočinuli na ramenech Koblana a Asahira a za poklidného hovoru se vydali k hromadě zásob, kterou bylo třeba roztřídit.

Matní a batinité si vybrali asi tucet nejzdravějších Šulmitů a vyrazili s nimi k místu střetnutí. Když se asi o hodinu a půl později vrátili, vyprávěli, že donutili Šulmity vykopat hrob s pomocí úlomků vlastních zbraní – to aby si mrtví sami pohřbili své mrtvé, jak se vyjádřili. Na okamžik jsem si představil Čena, hloubícího hrob mou mrtvolou, a otřásl se nad vytříbeností fantazie stoupenců Nevysloveného tajemství.

Nedaleko byl vykopán ještě jeden hrob – společný pro padlé batinity a Matnou šavli Talwar. Trochu mě mrzelo, že nás nikdo nepřizval k poslednímu rozloučení, ale rozhodl jsem se, že se do svátostí a rituálů Pravdy Batin raději nebudu zbytečně plést.

Ostatně, pohřbít zabité – naše i Oridžity – bychom museli tak či onak, a raději přece jen tak nežli onak. Tím spíš, že Divoké čepele nevěděly o truchlivém osudu svých druhů, zatímco lidští Šulmité pokládali možnost pohřbít padlé soukmenovce za projev úcty ze strany vítězů a ihned po svém návratu do tábora o tom zpravili i ostatní děti Oridžovy.

Tohle všechno pověděla Čenovi-Mně stále napůl hluchá, ale přesto všudypřítomná Farissa, která konečně našla svou drahocennou Kundu Wong – ukázalo se, že ji Emrach na konci boje jednoduše zahodil pěkný kus za místo střetnutí, čímž ji zachránil před nesmyslnou smrtí pod nohama a koňskými kopyty.

A Zarrahíd mi potvrdil, že Divoké čepele pozorně sledují naše chování a celou dobu si spolu rozrušeně vykládají. Zarrahíd sice nevěděl, o čem si povídají, ale to vlastně ani nebylo podstatné. Hlavně že spolu mluvily. To znamená, že dokáží Besedovat. A to zase znamená, že dříve nebo později…

Přinejmenším jsem tomu chtěl věřit.

„Pohov,“ řekl si Čen-Já spíše jen tak pro sebe, ale Kos okamžitě zastrčil Zarrahída do pochvy a rozběhl se dolů z návrší s křikem: „Dost! Pohov…!“

Tak zněl můj první příkaz.

4

Diomédes nespěšně přihazoval do ohně klacíky, zatímco Machaira, spočívající na jeho kolenou a užívající si laskavé odlesky, hlasitě vyprávěl o tom, jak se on, Vlčí metla, Ostnatý nemluva a espadon Gwenal stali stíny unikajícího Jednorožce z Meilanu.

Ukázalo se, že se mí přátelé a pronásledovatelé zdrželi u Šešese Abú Salíma a opustili Kabír až téměř den po nás. Cestou se zastavovali ve stejných karavansarajích, seznamovali se s fámami a drby a pokračovali dál, přičemž za námi nikdy příliš nezaostávali, ale ani se nás nesnažili dohonit.

Během této doby se jím nepřihodilo vůbec nic mimořádného (tedy stejně jako nám, nebudu-li počítat všelijaká vyjasňování vztahů mezi Zářnými i lidmi); do Meilanu dorazila skupinka opět o necelý den později než my.

Ve městě pak na nás naše „stíny“ dohlížely, jak jím to jen jejich možnosti dovolovaly, ale zároveň tak, aby nebyly moc na očích.

„Pěkně jste na nás dohlédli, pěkně, díky za tu péči,“ nevydržel to Odlomek. „Zlobný Bhímabháta Švéta, jenž v noci ohněm plane, sežral bránu Sedmi nebes a ještě ji zapil ‚drakovicí‘… Vskutku, jsme vašimi dlužníky!“

Gerdan a Gwenal se na sebe nechápavě podívali. No jistě – vždyť ani oni, ani Vlčí metla, ba ani Machaira nevědí zhola nic o „Džiru o Čenovi a tak dále“! Je to čistě lidský výmysl – Diomédes nakecal hromadu nesmyslů vypravěči, ten starý pitomec si pustil fantazii na špacír, Čen si to vyslechl, já to zjistil od Čena a Odlomek a ostatní pak zase ode mě…

No ale to je to poslední, co mi tu ještě chybělo! Nanovo vysvětlovat, že Nosiči nejsou Nosiči, že Zářní nejsou Zářní, že tohle je ruka al-Mutanabbího, že tohle je Čen, kdežto tohle jsem já… a pak je tu ještě Čen-Já nebo Já-Čen…

Abych jím rovnou nemusel převypravovat celé dějiny emirátu!

Kdepák, zatím se obejdou bez toho. Až někdy jindy – času máme naštěstí dost a dost. Tím spíš, že o Odlomkova slova nikdo neprojevil žádný zvláštní zájem – museli si myslet, že se jedná jen o další z šaškových výstřelků.

A i kdyby něco nechápali – kdo by dobrovolně přiznal, že je hloupější než šašek?!

Kradmo jsem pohlédl na Vlčí metlu a s radostí zaznamenal, že se už na mě zřejmě nezlobí. Mezi Čenem a Čin to bylo poněkud komplikovanější, ale i tady již ledy postupně tály. Pro jistotu jsem se ale přece jen zaposlouchal do hovoru lidí, byť jsem se obával, že si tak zkazím smířlivou a uvolněnou náladu.

Nosiči zkrátka neumějí odpouštět tak snadno jako my… Stvořitel je nejspíš musel ukovat, když ještě byl řádně rozespalý.

„Mei-lan na vás jen tak nezapomene – celý jste ho obrátili vzhůru nohama!“ šklebil se Kos, který se musel co chvíli chytat za převázaný bok.

Smích ho musel pořádně bolet, ale nesmát se jednoduše nemohl.

„Tolik jste toho stihli – bránu jste ukradli, ‚drakovici‘ vypili, knihu Rodu jste kamsi zašantročili… A to ani nemluvím o tom džiru…! Mimochodem, nevadí, že mluvím jenom tak, bez okolků? Neurazím tím Andhaku s Ambarišou?“

„Jaképak okolky, Kosi,“ ozvala se Čin. „Všechny naše okolky zůstaly v Kabíru, v jedné postranní uličce…“

„No a tu ‚drakovici‘, když už o ní mluvíš, jsme taky nevypili všechnu,“ zahučel rozpačitě kovář a zatahal se za vousy. „Něco jsme si odvezli s sebou…“ Podíval se po nevelkém měchu, který od skončení boje neustále nosil s sebou – zřejmě v tomto ohledu nikomu dostatečně nedůvěřoval.

„No a co tady, jak jste se octli tady?!“

„Jak, jak…“ předběhl kováře, chystajícího se odpovědět, Diomédes. „Vždyť jste přece zmizeli! Celou noc jsme běhali po městě, dokonce i v paláci…“

Ukázalo se, že co se týče lidí, mohu být klidný, a tak jsem se jal spokojeně naslouchat Machairovi, po němž se mi již, mám-li být upřímný, pořádně stýskalo.

„… i v paláci jsme byli! U jehel Mei-lan-go se tam zrovna konalo zasedání Rady Vyšších! Ale protože taky skoro všichni patříme k Vyšším, pustili nás dovnitř a hned povídají: ‚Seznamte se, tohle je sekera Jüe Sač-Kamal, vůdce místních Matných!‘ Pak už jsme se vůbec ničemu nedivili. Dali nám průvodce. Jednoho z místních – Lovecký nůž La. Támhle leží, spolu s těmi Zářnými, které jsme osvobodili ze zajetí. Jeho Nosič měl mizerného koně, takže se nejprve, když jsme se hnali z pahorku, opozdil… no a pak… Zkrátka a dobře, pokazili ho, Laova Nosiče. Nadobro. A taky nám Jüe Sač-Kamal těsně před odjezdem z Meilanu předal prostřednictvím svého starého Nosiče tykev kalabasu. Povídal, že z ní mají naši Nosiči před bojem vypít každý čtyři kapky. Víc není třeba – ty čtyři jsou tak akorát. Prý, že to pak bude snazší… Jenže to nestihli – ani tu tykev nevytáhli, natožpak, aby se z ní napili. Nebyl čas… Takže teď jsme tu sami Matní. Všichni bez výjímky. Nemusíš už nikoho hledat, Jednorožče. Jsme hned tady, pěkně na dosah čepele! Chyť si nás!“

„Ale jak…“ začal jsem, ale Machaira mě nenechal dopovědět otázku do konce.

„Cestou jsme narazili na jednu vesnici,“ zamumlal a zavrtěl se, jako by si nemohl najít pohodlnou polohu. „Vlastně to ani nebyla vesnice, ale… tak. A v té vesnici byla studna. A v té studně…“

To už nedopověděl.

„Po té studně,“ ozval se dutě Ostnatý nemluva, „už pro nás bylo snadné všechno.“

„To znamená, že lidí zemřelo šest,“ promluvil Čen-Já po dlouhé pauze. „Pět batinitů a váš průvodce, nechť odpočívá v pokoji… A zranění jsou všichni. Všichni, co zůstali naživu. Jenom já jsem, zdá se, v pořádku, ale za to mohu poděkovat jedině Koblanově truhle a brnění al-Mutanabbího! Tomu tedy říkám Beseda…“

„Babka na sobě nemá ani škrábnutí,“ šeptl Kos, když si k nám poposedl blíž. „Za to může taky děkovat truhle?“

To neměl dělat… tím spíš, že sluch Matičky Cchi je ostřejší než já, zatímco její jazyk si co do břitkosti a rozeklanosti nikterak nezadá s Vlčí metlou.

„Ani škrábnutí, ani škrábaneček, ani nic nemá babka,“ zabrebentila okamžitě, přičemž se při každém druhém slovu z neznámého důvodu ukláněla. „A proč – no přece proto, proto a proto, že proč by měli Šulmítci ubližovat nebohé stařence, která jím nic neudělala, nic neprovedla, ani prstíčkem se jich nedotkla, ne-ne, ani trošičku! A že jsem kazila nohy jejich koníkům, tak to jen proto, že byli tuze zlí, tihle jejich koníci: dupou kopyty, cvakají zuby, jedou na stařenku a jedou, jedou a jedou, já je odháním, ale oni pořád jedou, no a potom najednou už nejedou, utahali se koníci a já se taky utahala, stařenka stařičká…“

‚Věru se utahala, stařenka stařičká!‘ pomyslel si Čen-Já. ‚Vždyť ta nebožačka sama utahala alespoň půl stáda…!‘

„Měla jsi celý útok odrazit vlastním jazykem, Matičko Cchi,“ zabručel Kos. „My bychom si mezitím poleželi stranou, pěkně v chládku… Kdoví, třeba bychom z toho všeho nakonec vyvázli zdravější!“

„A Koblan utrpěl nejvíc ze všech,“ poznamenal Diomédes. „Vidíte tu bouli na čele? Falgrime, vytáhni z ohně támhleten klacek a posviť nám…! To je tedy boule! Vyšší než Bílé hory!“

Čin vyprskla a zakryla si ústa rukávem.

„To jeden Šulmita,“ zrozpačitěl kovář a schoval si tvář do stínů. „Pořád se snažil sekerou dosáhnout na můj měch, mizera! Tak jsem měch dal pryč, aby ho zbytečně nedráždil, a v tu chvíli mě ten Šulmita najednou bác topůrkem do hlavy! Tak jsem ho taky… trochu… bác…“

„Lže!“ opáčil sebejistě Diomédes. „O jeho čelo by se každé topůrko roztříštilo! Beztak se během záchrany měchu praštil vlastním gerdanem!“

„Ale nelžu…“ začal kovář, ale než stačil dodat něco na svou obhajobu, přerušil ho Bělovlasý:

„Ukaž mi ten svůj gerdan, chci ho vidět!“

Koblan natáhl ruku, uchopil Ostnatého nemluvu a strčil ho Falgrimovi; málem s ním přitom přetáhl Dioméda přes hlavu.

„No jistě!“ oznámil Bělovlasý vítězoslavně. „Jeden osten chybí! A na čele je boule. Všechno sedí! Poslyš, Železná tlapo, neměl bys odteď místo gerdanem útočit rovnou vlastním čelem? Je to snazší i spolehlivější…“

Všichni si nějakou dobu dobírali obrovitého kováře, ale pak se náhle ozvalo zasténání Niru, které se otevřela rána, a smích rázem ztichl; Čin a Matička Cchi se vrhly k léčitelce, zatímco zbylých pět batinitů navrhlo, ať si jdou všichni lehnout a oni že mezitím ohlídají zajatce; Čena-Mě však napadlo, že prostě jen chtějí zůstat o samotě sami se sebou, s Pravdou Batin, s dušemi zabitých bratrů a…

Zítra.

Zítra, zítra, zítra…

Když dlouho opakuješ jedno a totéž slovo, ono slovo postupně ztrácí smysl, a ty pak taháš nesmyslnou bublinu za nitku a noříš se do dřímoty; takto je mnohem snazší zapomenout na to, co bylo, a mnohem snazší nemyslet na to, co bude; snazší, snazší, snazší…

5

… o tolik snazší.

Bylo mi dobře. Ležel jsem na podstavci z palisandrového dřeva a líně se rozhlížel kolem sebe. Nacházel jsem se v sále, v sále Zasvěcení kabírského sídla Abú Salímů, a naproti mně spočíval na svém podstavci jatagan Farchad il-Rachš farr-la-Kabír.

A mezi námi stála kolébka. Dokonce by se dalo říci, že nás rozdělovala kolébka. Já byl v jejích nohách, zatímco Farchad u horní pelesti. No, nejspíš… Kolébku totiž zakrývala tkanina, a tak jsem neviděl novorozeného Nosiče, a tedy ani nedokázal s určitostí poznat, kde je horní a kde dolní pelest.

„Zdravím tě, Farchade,“ pronesl jsem.

„Také tě zdravím,“ odvětil starý jatagan. „Jen nejsem Farchad. Jsem Divoká čepel. Nebojíš se?“

„Ne. I já jsem Divoká čepel. Čeho bych se měl bát?“

„Času. Když příliš dlouho Beseduješ s časem, začíná předstírat, že je řekou. Pluješ po ní a přemýšlíš o minulosti, ovšem ta se mezitím stává přítomností; když ale přemýšlíš o budoucnosti, stává se i ona přítomností, anebo nikdy nenastává, a tak pluješ nejprve jako Divoká čepel, pak jako jatagan Farchad, potom jako jatagan Farchad il-Rachš farr-la-Kabír, veliký převeliký, no a vtom náhle, zcela nečekaně, čas přestává předstírat a ty necháváš projít jeho úder; od té chvíle jsi nikdo a můžeš se stát kýmkoli.“

Mlčel jsem.

„My dva jsme teď více než bratři, Jednorožče… Svírala nás jedna a táž ruka. Vzpomínám si na něj, na Nosiče Abú t-Tajjíba al-Mutanabbího, vzpomínám si na něj, třebaže mě čas ukolébává… Vzpomínám si na dny, kdy jsme se my, Divoké čepele, stávaly Zářnými. Byly to dobré dny a byly to špatné dny a boj se měnil v umění a Pravda Batin byla mrštěna pod nohy Minulým bohům a Džuttemu se tehdy ještě neříkalo Odlomek – kdepak, ty čepele, které zarputile odmítaly zapomenout chuť krve, ho nazývaly Kabírským katem, neboť nejedna z nich povolila v jeho smrtícím sevření… A šaškem se stal až později, mnohem později, v dobách, kdy již na šaškování a blázniviny zbýval čas.“

Mlčel jsem.

„Nyní se rozloučíme, Jednorožče. Čas se podobá řece, čas se podobá snu, ale tvůj sen teď skončí a ty se brzy, velice brzy střetneš s Šulmou, čepel s čepelí, ocel s ocelí, s počátkem, s minulostí, která se vkradla do přítomnosti… A nezapomínej, Jednorožče, že dny dávno minulé bývaly špatné, ale že bývaly i dobré, a že se čas nepodobá jen řece nebo snu, ale že se také podobá Zářnému…“

Poryv větru, jenž páchl spáleninou, shodil z kolébky přikrývku a já spatřil Kabír, Mei-lan, Charzu, žlutou Súsu, Bílé hory Safed-Kúch, písky Kulchánu, Furrašský průsmyk, Barrskou cestu… Spatřil jsem nemluvně, čekající neznámo na co, spatřil jsem spící nemluvně, nad kterým leželi dva Zářní, dva meče – starý jatagan Farchad a já, Jednorožec z MeiTanu…

A na čekající svět dopadal stín, jako by se nahoře nad kolébkou rozprostírala obrovská ruka v kroužkové rukavici.

„Ilchán mochastu Munír sui oad-chame!“ zařinčel Farchad il-Rachš.

„Jménem Munírových čepelí volám ruku al-Mutanabbího!“ odpověděl jsem.

A ruka nad světem-nemluvnětem se sevřela v pěst.

Kapitola dvacátá první

1

Já-Čen jsem vyšel vpřed a strnul před napjatě čekající Šulmou.

Lidští Šulmité – něco málo přes tři desítky, polovina s vážnými zraněními, ale všichni se svázanýma rukama, obličeje okázale lhostejné, příliš lhostejné, než aby to byla pravda, a v tmavohnědých očích – vůbec ne tak černých a tak úzkých, jak mi to zpočátku připadalo – se zračí v prvé řadě zvědavost, pak hrdost a touha uchovat si tvář, jak se říká, a teprve potom strach, stydlivě vykukující hrdosti přes rameno.

Zloba? Nenávist?

Ne. Nic z toho zde kupodivu nebylo.

A byly tu také Divoké čepele Šulmy – dobrá stovka nožů, šavlí, kopí a krátkých zachmuřených palcátů a seker, ale také dva rovné meče, výrazně úzké a oboustranně broušené (‚Vida, příbuzenstvo,‘ pomyslel jsem si pobaveně.); všechny si mezi sebou neustále stěží slyšitelně povídaly a úkosem si prohlížely mě i ostatní Zářné.

„Kdo ukoval tohle harampádí?“ ozval se zezadu zdušený ryk Železné tlapy. „Nejradši bych tomu šikulovi zutrhal hnáty… A pak bych mu je nastrkal tam, kam je třeba, ale jinam, než kde předtím byly…!“

Gerdan Ostnatý nemluva jen dunivě udeřil do země, aby ukázal, co by udělal s oním nezdárným Porodníkem, pokud by se ocitl v jeho dosahu.

Teprve nyní jsem zřetelně uviděl, že rozdíl mezi Čenem a například oním rudovousým zajatým Šulmitou není nijak velký, ovšem rozdíl mezi kterýmkoli Zářným a Divokou čepelí, zplozenou ve stepních kovárnách…

Vlastně se tomu stěží dalo říkat rozdíl. Ano, Divoké čepele se vcelku hodily pro poškozování Nosičů, ale na Zářných se jasně projevovaly mnohasetleté zkušenosti mistrů Porodníků emirátu a jejich vybroušené kovářské umění, společné jak pyšnému Masúdovi, tak i moudrému Munírovi.

Každý Zářný, kterého neblahý osud zavál do Šulmy, musel tamním Divokým čepelím připadat divže ne jako božstvo, jako vlastní syn Nebeského kladiva, jako chovanec Nuringy, či jak tomu ještě mohly říkat! Vůbec se nejednalo o jeho Nosiče, jenž nějakým zázrakem unikl z Kulchánu – o tu nešťastnou vyčerpanou bytost, stěží se držící na nohou a úpěnlivě žadonící o doušek vody; kdepak, klíčovou roli hrál právě Zářný, pro něhož přechod přes jakékoli písky, dokonce i hodně zlé písky, nic neznamená!

Ano, přesně tak tomu muselo být, Jednorožče… tak tomu muselo být. Zbloudilý Zářný byl jako oživlý verš al-Mutanabbího, a tak uchvácené Divoké čepele ubytovávaly příchozího v kmenovém stanu, jejich pýše a chloubě, a pokládaly ho na čestnou košmu do společnosti jemu podobných, jako relikvii na oltář… a do kruhu ho pouštěly ne jen tak někdy, nýbrž v čase velkého toje! Což má stejnou váhu jako turnaj v Kabíru! A když pak božský host ke všeobecnému překvapení demonstroval svou neschopnost prolít krev…

‚Čene?‘ zavolal jsem nehlučně. ‚Jak by lidé nazvali někoho, kdo by se vydával za nějaké božstvo… no, například za božstvo Hromu, aniž by ale uměl přivolat bouřku?‘

‚Lhářem,‘ ozvala se neslyšná odpověď. ‚Samozvancem.‘

‚A když se ten někdo ve všech ostatních ohledech podobá božstvu, když žádný z lidí není tak mocný a nádherný jako on?!‘

‚Potom tedy démonem klamu. Démonem, který na sebe vzal podobu božstva.‘

‚Pochopil jsi, co tím chci říct?‘

‚Ano, pochopil.‘

Ano. Pochopil to. Čen-Já pochopil, že pro Divoké čepele Šulmy je každý Zářný, který neumí zabíjet – tak jako pro lidi člověk, který neumí dýchat, ale přesto žije –, právě démonem klamu, stvůrou z temnot, Matným, nočním děsem, zrůdnou nadpřirozenou bytostí… Zlomit ho! Utopit ho! Do posvátného jezírka s ním, do náruče Žlutého boha Mo…!

Pokud však příchozí božstvo přece jen prokáže svou božskou podstatu, byť třeba ne hned napoprvé, přičemž ji prokáže způsobem zcela nevídaným – třeba takový Nodači určitě utínal hlavy tak, že se o tom i zkušeným Divokým čepelím ani nesnilo! –, pak za doprovodu „oslavného skučení“ spočine na nachové košmě, do kruhu bude posíláno zřídka a bude mu poskytována všemožná úcta a péče, jen aby se vyslanec nebes cítil dobře! Divoké čepele se k němu určitě modlily, přinášely mu oběti, skládaly chvalozpěvy… A při nájezdech se snažily v prvé řadě ukrást z cizích stanů živé relikvie, a to i za cenu šulmitských životů! Vždyť co je pro Divokou čepel cennější – život Šulmity, který se ještě nestal ani Nosičem, anebo příchod nového božstva do kmene?!

Ach ta Šulma, Šulma… Je jako Kabír, Mei-lan, Charza, Orazm či Haffa – jen skoro tisíc roků zpátky!

„Hej, Noe?“ prohodil jsem přes záštitu. „Rozumíš jejich řeči?“

„Jaké řeči?“ břinkl Nodači. „Copak je tohle řeč…?“

„Tak rozumíš nebo ne?!“

„Špatně,“ odvětil po kratší pauze. „Téměř vůbec.“

„Asahiro?“ zeptal se Čen-Já. „Znáš jejich jazyk?“

„Samozřejmě,“ podivil se Asahiro. „Vždyť jsem ti říkal, že to jsou Oridžité, a ti vždycky kočovali nedaleko od nás, Chumlů… Chci říct od toho kmene, do něhož mě a Farissu přijali. Jazyk Oridžitů syčí jako had v trávě, ale jinak je to skoro totéž…“

Podívejme na něj, na Nosiče! Zatímco se božstvo spolu s ostatními druhy v božském neštěstí válelo ve stanu… No nic, na takové žertíky teď není vhodný čas.

Zato je čas pochopit, že v každé Divoké čepeli čeká na svou chvíli zárodek Zářného, že jsou to děti – bujné, kruté, nerozumné a zvědavé, ale pořád jen děti, což nepochopil uražený Nodači, ale zato si to moc dobře uvědomili dospělí Cinquedea, Zmije Šen, a Džamucha Osmiruký…!

Uvědomili si, že děti stačí jednoduše okřiknout!

„Překládej,“ vybídl Čen-Já Asahira, zatímco Já-Čen jsem si pomyslel: ‚Doufejme, že Divoké čepele budou rozumět i bez překladu… Existují koneckonců argumenty srozumitelné pro každého.‘

Měli jsme nějaké takové argumenty?

To ví snad jedině Žlutý bůh Mo!

Hlavní je nezapomínat, že děti neumí dlouho a souvisle Besedovat, že se skoro ihned dávají do hádek a do křiku.

Ano, Učiteli…? Ach, je to taková škoda, tak hrozná a bolestná škoda, že už jsi minulostí!

„Zeptej se jich, kdo je vyslal do těchto zemí!“

Asahiro se zeptal. Čen obdivně mlaskl a pomyslel si, že to už by si raději nechal v ústech usadit celý roj včel, než by vyslovil něco takového. Včely alespoň dávají med…

Šulmité se nějakou dobu dívali jeden na druhého, až se všechny jejich pohledy protnuly na rudovousém – je dobře, moc dobře, že jsme ho chytili, nebyla to zbytečná námaha! –, načež se ten s určitou námahou postavil a vyzývavě se otočil naším směrem.

„Říká,“ Asahiro stačil nespěšně povýšená slova urozeného Šulmity pohodlně překládat, „že je nojon svobodného kmene dětí Oridžových, odvážný a moudrý Dželme-bagatur, který zabil víc nepřátel než… no, tohle mohu klidně vypustit… zkrátka, víc nepřátel, než my všichni dohromady, a že nemá co skrývat.“

„Dobře, ať tedy nic neskrývá,“ přikývl Čen-Já.

„Říká,“ pokračoval Asahiro, „že děti Šulmy jsou nespočetné jako hvězdy na nebesích, jako žíně v ocasech koní z jeho stád, jako… zkrátka, je jich spousta a… velká spousta.“

„Rozumím,“ souhlasil Čen-Já spěšně.

„A poslal je velký gurchán Džamucha Osmiruký, oblíbený vnuk Žlutého boha Mo…“

„Který dokázal spočítat všechny žíně v ocasech koní z jeho stád,“ nevydržel to Čen-Já.

Svědomitý Asahiro tato slova okamžitě přeložil, načež část Šulmitů, hlavně těch mladších, prskla, ale hned zase zmlkla, neboť se rudovousý Dželme kousl do rtu a štěkl nejprve na své Oridžity a pak…

A pak i na nás.

„Ptá se, jestli víme, komu se smějeme?“

‚Děti, děti… Náš – to vždycky znamená ten nejsilnější, ten nejhroznější, ten nej-nej… A vy, ostatní děti, vy se bojte!‘

„Řekni, že víme.“ Čen přimhouřil oči a já opustil pochvu, abych se vzápětí roztočil v ruce al-Mutanabbího a změnil se v blyštivý kruh. „A zeptej se ho, zda oni vědí, koho mají před sebou!“

Divoké čepele ztichly a zaposlouchaly se do mého sebejistého svistotu, zatímco z davu Šulmitů se ozvalo již známé: „Mo arakčí! Mo-ó arakčí yldžaz!“

„Říkají, že jsi Mo-ó arakčí yldžaz.“

Čen-Já čekal na pokračování.

„Arak je takový nápoj,“ dal se Asahiro do vysvětlování. „Trochu jako furrašská čača, jenom slabší a vyrobený z kobylího mléka. Arakčí je ten, kdo pije arak. Častěji, než se sluší. Zkrátka opilec. A Mo-ó arakčí je ten, kdo před bojem pije neviditelný arak přímo z dlaní Žlutého boha Mo. Každý kmen je hrdý na své Mo-ó arakčí, ale v dobách míru je nutí, aby kočovali stranou od ostatních. Obávají se jich… No a yldžaz, to je drak. Veliký. Se třemi hlavami.“

„Vida,“ zamumlal Čen-Já. „Takže já jsem teď Mo-ó arakčí yldžaz. Děsivý, opilý a se třemi hlavami. Teprve před třemi dny jsem byl démon-jakša Asmochata a jeho kouzelný meč, jenž v noci ohněm plane… A teď tohle!“

„Asmochat-ta!“ zopakoval znenadání nejbližší Šulmita, mladý Nosič s kulatou tváří a užasle otevřenými ústy. „Churr, vas-sa Oridž! Asmochat-ta! Mo-ó arakčí yldžaz – Asmochat-ta…!“

Mezi zajatými Šulmity se strhl povyk – všichni divoce mávali rukama, svázanými před hruděmi, a dokonce ani rudovousý nojon se nesnažil uklidnit své rozvášněné soukmenovce, třebaže se dost možná schylovalo ke rvačce: ukázalo se totiž, že mladík s kulatou tváří má jak své stoupence, tak i odpůrce.

„Chápeš vůbec, co jsi řekl?“ zeptal se Asahiro tiše Mě-Čena.

„A co jsem vlastně řekl?“ podivil se Čen a já se přestal otáčet v jeho ruce a nechápavě se rozhoupal ze strany na stranu. „Copak jsem něco řekl…?“

„Řekl jsi, že jsi posledním pozemským vtělením Žlutého boha Mo, pána posvátného jezírka. As-mo-chat-ta. V Šulmě se říká, že ten, kdo se nahlas prohlásí za Asmochat-tu, musí být buďto šílený, anebo…“

„Anebo?“

„Anebo je to vážně Asmochat-ta.“

Džutte se za Čenovým opaskem neklidně zavrtěl.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se mě přísně.

Vysvětlil jsem mu to.

„Ty ses musel vážně zrodit pod šťastnou hvězdou, hloupý meči,“ prohlásil šašek vážně a divže ne slavnostně. „Bodni Machairova Nosiče někam pod pás – ale zezadu, ne zepředu – a ať honem utíká k Šulmitům a zazpívá jím ‚Džir o zlobném lstivém jakšovi Asmochatovi a všech jeho ohavných zločinech‘. Hlavně aby tam každé druhé slovo bylo Asmochat-ta! A když nebude chtít zpívat, tak ho bodni silněji – a zepředu!“

„Dioméde!“ zavolal Čen-Já. „Pojď sem!“

Diomédes k nám přistoupil. Čen mu přikázal zpívat. Já ho bodl. Diomédes nadskočil a řekl, že si džir slovo od slova nepamatuje, protože není vypravěčem, nýbrž jen napovídačem; Machaira nepochopil nic a dokonce se snažil bránit. Zpacifikoval jsem Žence a bodl Dioméda ještě jednou, zatímco přispěchavší Džu svíral ukřivděně řinčícího Machairu. Poté se Diomédes chytil za postižené místo a přistoupil na to, že tedy zpívat bude.

Kos se zase chvíli přehraboval ve svých vacích a následně prohlásil, že má slova džiru zapsaná. Prý kvůli potomkům. Potomkům koho, to by mě tedy zajímalo… Takže ať Diomédes zpívá dle jeho zápisků a Asahiro bude překládat.

„A já k tomu budu hrát!“ vložila se do toho Farissa a popořadě strčila každému z lidí pod nos jakýsi klacek, podél něhož byly nataženy šlachy mně neznámého zvířete. „Tohle je kobyz! Našla jsem ho mezi věcmi Šulmitů…“

„Vždyť na něj ani neumíš hrát!“ Asahiro udiveně zamrkal.

„To ani nemusím!“ Farissino sebevědomí neznalo hranic. „Stejně teď špatně slyším… Hlavně, aby to bylo hodně nahlas! Zvládnu to, Asi, neboj se! Hrát na kobyz beztak neumí nikdo, a kdo to říká, ten je sprostý lhář! No jenom se na to podívej sám – copak se na tohle dá hrát?!“

„No a co když…“ zapochyboval Asahiro, ale Farissa ho nenechala dopovědět.

Zatahala za všechny šlachy najednou a vyloudila z podivného hudebního nástroje srdceryvné vytí a vřískot – Šulmité zmlkli jako na povel a já pochopil, že ustoupit není kam.

Já a Čen jsme stáli přitlačení ke zdi, která se jmenovala Asmochat-ta.

Poslední pozemské vtělení Žlutého boha Mo.

‚Ale proč právě já?!‘ pomyslel jsem si rezignovaně. ‚Proč ne třeba takový Gwenal?! Je přece tak velký…‘

2

Zatímco Diomédes děsil Šulmity džirem, všemožně v tom podporován Farissou a Asahirem, donutil jsem Saie, veselícího se u Kosa za opaskem, aby přestal kvičet a pohvizdovat si a místo toho mně – a skrze mne i Čenovi – nějak souvisle popsal toho proklatého boha Mo, jehož vtělením jsme se tak znenadání stali.

Ukázalo se, že pán posvátného jezírka, věnující se opíjení obzvláště zlobných Šulmitů neviditelným arakem, připomíná křížence Nosiče a ještěrky.

Ještěrky měly v Šulmě vůbec pověst zvířat divže ne posvátných, což mělo částečně co do činění i se zmiňovaným jezírkem. Zabití ještěrky bylo pokládáno za hanebný, dokonce přímo zločinný skutek.

Na rozdíl od zabíjení svých bližních.

Bůh Mo tedy vypadal téměř jako člověk, jen s tělem pokrytým šupinami – většinou žlutými s černými flíčky, na zádech pak přelévavě zelenými.

„Jak barvité,“ řekl jsem pochybovačně. „Ale moc to nesedí…“

„Tak se pozorněji podívej na svého Čena!“ odsekl Sai jedovatě. „Obzvlášť, když má na sobě brnění… Pak stačí, aby si přes sebe ještě přehodil marlottu, a je z něj Mo jak vyšitý!“

Marlotta ležela sbalená v některém z vaků; bitvy se tedy, abych tak řekl, nezúčastnila, a proto zůstala nepoškozená. Přetlumočil jsem Saiova slova an-Taniovi, ten pohotově našel potřebný vak a o vteřinku později se již zelená marlotta skvěla na Čenových ramenou.

Potom si Sai vzpomněl, že bůh Mo má hlavu jakoby mírně zašpičatělou a s hřebenem. Čen si narovnal přilbici a neřekl nic. A ani já jsem neřekl nic.

Jen jsem se nevesele zatřpytil, když jsem se dozvěděl, že Moovy ruce jsou šupinaté a jen se třemi prsty, přičemž pravice má prostřední nehet špičatý, tenký a dlouhý, zatímco levá ruka je zvláštním způsobem zkřivená; pokud si ale Čen nebude sundávat rukavici ani z levice a ještě jí uchopí Odlomka…

Všechno to vycházelo snadno, nějak moc snadno. Náhoda, nehoráznost, Beseda s pokorně ustupujícím osudem, shoda okolností, důvěřivá Šulma… Kdepak, nevěřil jsem, že se nám Šulmité pod vlivem džiru, úžasu nad Čenovým vzezřením a pohledu na mě a Džua ihned vrhnou k nohám a pak nás vlastnoručně přenesou přes Kulchán. A co se Divokých čepelí týče, ty o žádném džiru ani nevědí, na Asmochat-tu se zvysoka blyští a… no ano, támhle leží a nechápavě hučí! Snad jedině naše budování tábora na ně udělalo dojem – ale jen samotné mistrovství Zářných přece nepostačí, abychom triumfálně vjeli do Šulmy…!

Šulma není zemí, na kterou by něco takového platilo… Přinejmenším Džamuchu Osmirukého a jeho Cinquedeu, Zmiji Šen, určitě neohromíme ani svým vzezřením, ani pohádkami. A vůbec – všechno, co začíná vesele, obvykle ani trochu vesele nekončí.

Ztracen ve vlastních myšlenkách jsem si zpočátku nevšiml, že Diomédes už nějakou dobu mlčí, že mlčí i Asahiro a Šulmité také – i když tak nějak divně, jinak než Diomédes s Asahirem – a že Farissa přestala trýznit trofejní kobyz. A když jsem tomuto všeobecnému mlčení konečně věnoval pozornost, ani trochu se mi nezamlouvalo.

Poté rudovousý Dželme cosi hlasitě a zřetelně vykřikl, načež se Oridžité zvedli – tedy všichni, kdo měl sílu se zvednout – a rozestoupili se do stran; tím vznikl nepravidelný kruh, mající v průměru nějakých deset výpadů.

A tak tam čekali – lidé, kteří se ještě nestali Nosiči a pak zase lidmi; čekali, a Dželme, který se otočil k Čenovi-Mně, promluvil klidným a zvučným hlasem.

Byl to povědomý hlas… Takto spolu lidé Besedují, když nemají Zářné.

„Říká,“ ozval se nejistě přistoupivší Asahiro, „že… že on, Dželme-bagatur, zve tebe, který ses opovážil nazvat zakázaným jménem, do kruhu dětí Oridžových. Do kmenového kruhu. Tam tě bude očekávat on, neon Dželme, který není ničím víc než zrníčkem prachu v podolku gurchána Džamuchy, vnuka Žlutého boha Mo…“

A znovu zavládlo ticho.

Takové ticho, jaké nastává v tom okamžiku, kdy se osud znenadání přestává usmívat.

Když jediný meč stojí klidně sám proti nebesům.

Byl to chrabrý Nosič, tento hrdý nojon, toto ukřivděné dítě – jeho ruce byly svázané, jeho válečníci byli zranění a pamatoval si, nemohl si nepamatovat, že jich bývalo dvanáct tuctů, dvanáct tuctů nezkrotných dětí Oridžových; a viděl, nemohl nevidět, kolik jich zůstalo, stejně jako viděl, ten hrdý nojon Dželme, ukřivděné dítě, že před sebou má ty, kteří jím přehradili cestu – malý potůček, který rozmetal záplavu…

A přesto vyzýval jednoho z nich, bojem opilého draka Mo-ó arakčí yldžaz, jednoho z těch, kteří musejí kočovat odděleně, aby s ním vstoupil do kruhu.

Já-Čen jsem málem podlehl pokušení.

Já-Čen jsem málem souhlasil.

Tak by pro nás bylo jednodušší uchovat mu život.

Ale Já-Čen jsem dokázal nevstoupit do jeho kruhu.

„Nechej mě…“ zamumlal Nodači a už už se chystal slétnout z ramene vykročivšího Asahira, ale já se jím postavil do cesty.

Vzápětí jsem pánovitě opsal oblouk nad hlavou nehybného Čena.

A naproti kruhu dětí Oridžových, dětí pyšného Porodníka Masúda, se postavil kruh dětí moudrého Muníra, v jehož středu se nacházel Čen-Já. Dva kruhy, dva meče, dvě pravdy – věčný spor dvou proudů jedné říčky… Dvou, neuvědomujících si, že jsou jedním.

„Nepůjdu do tvého kruhu, Dželme-bagature,“ řekl Čen-Já a nojon nám porozuměl ještě dříve, než stačil promluvit Asahiro, neboť tato slova nepotřebovala překlad. „Zvu tě do svého kruhu. Tebe i všechny Oridžity, kteří se do něho odváží vstoupit. Já, Asmochat-ta, v jehož podolku není gurchán Džamucha ničím víc než zrníčkem prachu, zvu vás všechny. Bude to velký toj. Hodně velký.“

A Dželme udělal svou první chybu; ano, první chyby v této Besedě se dopustil právě hrdý nojon, za každou cenu bažící po krvi démona klamu.

Přikývl, vykročil vpřed a šiky Šulmy se před ním rozestoupily.

Masúd učinil krok k Munírovi.

3

Dželme prošel mezi Gwenalem a Machairou, mezi Falgrimem a Diomédem, a přiblížil se ke mně.

Natáhl jsem se dopředu a zlehýnka se čepelí dotkl provazů, svazujících jeho zápěstí. A nojon nevěděl, že se právě dopustil druhé chyby, když přijal svobodu na hrotu mé čepele.

Nechápal, co to může znamenat například pro jeho vlastní šavli; co to znamená pro všechny Divoké čepele Šulmy.

Další Oridžité se jeden za druhým trousili k nám, vstupovali do našeho kruhu – kdepak, ne všichni, zdaleka ne všichni, ale i tak jsem jich napočítal půl druhého tuctu – a nastavovali spoutané ruce mé čepeli.

A jejich zbraně se dívaly.

„Koblane!“ zavolal Čen-Já tlumeně. „Dones sem měch!“

Nemusel vysvětlovat, jaký měch má na mysli.

Hlasitě dupající Koblan se vrhl k vakům a vzápětí se vrátil i s drahocenným měchem.

„Lokni si!“ nařídil mu Čen-Já.

Koblan si poslušně a s neskrývaným potěšením lokl, až se mu černý vous naježil na všechny strany.

„Yldžaz arak!“ oznámil Asahiro. „Mo yldžaz arak!“

Nojon Dželme zkřivil rty v opovržlivém úsměvu.

„Číši!“

Čen-Já dostal dřevěnou pochodovou číši a Koblan ji až po okraj naplnil pálenkou Ohnivý drak, zcizenou v meilanských sklepích.

„Pij, Dželme-bagature!“

Čen držel číši oběma rukama; mě předtím stačil schovat do pochvy.

Ach ta pýcha, pýcha… Dželme přistoupil a sklonil se nad číší. Před očima vlastního i cizího kmene pil Mo yldžaz arak – byť falešný, jak sám předpokládal –, a to z šupinatých rukou toho, kdo se prohlašoval za Asmochat-tu.

A dva z Oridžitů opustili kruh.

Zatímco ostatní si mezi sebou začali dutě šeptat.

Neviděli tvář svého nojona poté, co si poprvé lokl. Zato já ji viděl – zdola, z pochvy jsem mohl dobře sledovat jeho modronachovou tvář s vypoulenýma očima, jeho široce otevřená ústa, marně se snažící vdechnout vzduch, znenadání tak drsný a rozpálený; a Dželmeho vyholený zátylek se čím dál víc snažil vrůst do ramen, zatímco samotná ramena sebou křečovitě pocukávala a lezla nahoru.

Když se nojon dokázal otočit k soukmenovcům, opustil kruh další Oridžita.

A to poklusem.

Divoké čepele se zlehka zachvěly a znepokojeně se rozřinčely.

Čen vyzývavě napřáhl číši směrem k Šulmitům, načež si ještě tři nejodvážnější – nebo nejhloupější – troufli zopakovat hrdinský skutek svého nojona, který se kousek stranou dusil kašlem.

Vlastně nakonec jen dva, ne tři – ten třetí si to totiž při pohledu na své trýzněné druhy rozmyslel a vrátil se nazpět.

Kruh ale přece jen neopustil.

Čen se usmál a přiložil si číši k ústům.

V naší rodině – stejně jako ve všech ostatních, praktikujících styl „opilého muže“ – prochází každý Nosič hned třikrát zkouškou prapředka Chena. Nejprve ve věku třinácti, pak osmnácti a nakonec jednadvaceti roků. Zkouška spočívá v tom, že se Nosič nejprve napájí vínem až do stavu „opilce s piálou“ ve třinácti, „opilce s korbelem“ v osmnácti a „opilce se soudkem“ v jednadvaceti letech. A poté zkušený Zářný v rukou zkušeného Nosiče – obvykle přímo hlava rodu či rodiny – Beseduje s opilým jinochem, a to bez jakékoli shovívavosti či slitování.

Jestliže zkoušený padne a nevstane, je bez milosti zvednut; jestliže pustí Zářného, je donucen ho zvednout a pokračovat v Besedě; a tak dále, až do té doby, až do toho okamžiku, jejž samotní Nosiči nazývají „prozřením prapředka Chena“.

Tedy do prvních tří střízlivých pohybů.

Po dosažení jedenadvaceti roků dokáží všichni Nosiči, kteří prošli tímto výcvikem, pít, aniž by se opili.

Ne moc často.

Tak dvakrát třikrát do roka.

‚A potom je hrozně bolí hlava!‘ zachytil jsem Čenovu vzdálenou myšlenku…

Čen se usmál a přiložil si číši ke rtům.

Nestačil si však dopřát ani jediný doušek.

„Vždyť tam není co pít!“ zabručel Koblan a hbitě sebral Čenovi číši; ten nechal nechápavě klesnout pravou ruku na můj jílec. „Hned ti doleju… Jen se na ně podívej, na ty zpropadené Šulmity – všechno vychlemtali! To se jím to chlastá – zadarmo…“

A dolil.

Z měchu.

Načež si v číši smočil rty, pochvalně se zašklebil a za doprovodu ohromeného šepotu dětí Oridžových vrátil nádobu Čenovi.

A Čen spatřil, že je prakticky prázdná.

Pálenky v ní byla jen trošička, na samém dně.

Kovář na Čena nenápadně mrkl, na chvíli ve vzduchu roztočil Ostnatého nemluvu – Šulmité ihned svorně ucouvli – a pak i se svým drahocenným měchem v podpaždí ustoupil stranou.

Cestou dýchl na nojona Dželmeho a ten měl co dělat, aby se udržel na nohou.

A Čen si úlevně povzdechl, když si vybavil oběd u Koblana a neuvěřitelně rychle vypitou láhev tahírského muškátu, načež jedním douškem vyprázdnil už beztak prázdnou číši.

Číše odletěla stranou. Čen se zapotácel a hlasitě se rozesmál, zatímco já jsem opustil pochvu a ukázal hrotem na hromadu Divokých čepelí.

A Šulmité se vrhli ke zbraním.

4

„Jsou to jen děti, Džu,“ břinkl jsem tlumeně o Odlomkovu čepel. „Nezapomínej na to…“

„Tohle že jsou děti?“ uchechtl se Odlomek nepříjemně. „Tak v tom případě by se děti měly trestat!“

„Ne, Kabírský kate.“ Poprvé jsem oslovil Odlomka jménem, které jsem nemohl znát; jménem, které jsem náhodou uslyšel v podzemním sále Pravdy Batin a které v mém snu vyřkl starý jatagan Farchad.

Jménem, které již nikdy více nevyslovím.

„Ne, Kabírský kate. Tak ne. Děti by se měly trestat, ale trest nemusí vždy znamenat smrt.“

„Ano, Učiteli,“ ozval se Džu známým tónem – až jsem se z té zvláštní směsice ironie a úcty celý rozechvěl.

A po chvilce dodal: „Jsme všichni příliš dobří… ale možná, že je to tak lepší.“

‚Možná, že je to tak lepší,‘ zopakoval jsem si Já-Čen v duchu a mezitím nás Šulma obstoupila ze všech stran.

Ještě jsem si stačil všimnout pohrdavého úsměšku Falgrima Bělovlasého, hledícího na útočící dav.

Oba, jak Bělovlasý, tak i espadon Gwenal, znali jednu z prostých pravd o Besedách „jednoho s mnohými“. Znal pravidlo, že „jen pět mistrů může napadnout jednoho, aniž by si navzájem překáželi; šestý už je na obtíž. A nezručných by nemělo být více než tři; u nich je totiž na obtíž již i čtvrtý“.

A lidé i Zářní emirátu také věděli, že „Beseda s pěti znamená velkou námahu, Beseda s deseti jest svátkem duše a Beseda s vícerem přináší odpočinek, neboť zatímco sobě navzájem si překážejí, tobě pomáhají“.

Tuto Besedu si budu pamatovat až do konce svých dnů.

Budu si pamatovat, jak se Divokým čepelím v rukou Šulmitů po všem, co spatřily, rozhodně nechtělo zabíjet, neboť by tím zabily i svou poslední a jedinou šanci na pochopení a domluvu – a ony již chtěly chápat, nikoli se jen přít a dokazovat; a děti Oridžovy překvapeně zápolily s vlastními zbraněmi, které v poslední chvíli těžkly a odmítaly poslušnost.

U Nuringy, vždyť Divoké čepele míjely divže ne vědomě!

Budu si pamatovat, jak se zpocení, rozcuchaní a funící Oridžité hrnuli jeden přes druhého, přičemž nemysleli na nic jiného, než jak se k nám dostat, jak na nás dosáhnout, jak nám dokázat; během uspěchaného honu za unikajícím přízrakem však dosahovali jen na sebe navzájem, úpěli, padali, vztekali se, tlačili se, řvali zlostí a vykřikovali bolestí; a Čen se smál a já jsem se smál a Džutte se smál a tento náš smích byl nezadržitelný a smrtící, neboť byl rychlejší než já, neúprosnější než Džutte a opilejší než Čen.

A pokaždé si našel svůj cíl.

A ještě si budu pamatovat, jak jsem naplocho švihal po rukou i po tvářích, zatímco Džu vyškubával ze zpocených prstů polapené šavle a dýky a vyhazoval je ven z kruhu a Čen zvučně a radostně zpíval: „Jménem Munírových čepelí volám ruku al-Mutanabbího!“

„Jménem…“

A břit užaslé sekery klouže po disku na krunýři, divže za sebou nevleče i klopýtnuvšího Oridžitu, a já slyším vzdálený svist Gwenala: ‚Do toho, Jednorohý!‘

„… Munírových…“

A tři šavle se za doprovodu vodopádu jisker kříží v místě, kde teprve před okamžikem bylo – a správně by tam stále mělo být! – rameno proklatého Mo-ó arakčí, a ve chvíli srážky ještě stačí zahlédnout, jak se kousíček od nich míhá Čenovo předloktí, chráněné kovaným nátepníkem z dílen starých kabírských mistrů, k němuž se tiskne Džutte Odlomek, šašek, který zapomněl na šaškování – řinkot, vřískot a já vzápětí chytám jednu z šavlí v letu, tak jako přednedávnem Emrach it-Baššár chytil Kundu Wong, a posílám ji daleko za hranice naší Besedy…

Jinak by ji rozdupali, hlupačku!

„… čepelí…“

A najednou mám kolem sebe dost prostoru… ale jen na chvíli. Vrhají se na nás mladý Šulmita s kulatou tváří a úzký rovný meč s hrbolatou záštitou – několik dlouhých předlouhých okamžiků se s námi zoufale bijí a já opravuji jejich údery, nechávám je proklouznout až těsně k nám, když předtím napovídám meči (‚Je to koneckonců příbuzný!‘), a zadržuji Odlomka s jeho riskantními připomínkami… A oči planou a čepele planou a pauza se prodlužuje, až si Šulma nakonec vzpomene, že je Šulmou, třebaže si nejsem jistý, že se jí na to až tolik chce vzpomínat…

„… volám ruku…“

A letí dýky, jako lesklí ptáci s dlouhými zobáky, tři dýky a pak ještě jedno kopí, krátké, lehké a mladé – a my se jím vrháme v ústrety, kroužíme ve střelhbitém tanci a nenecháváme je dopadnout na zem; vzápětí letí znovu, letí nad hlavami a přistávají u úvaziště za výsměšného šelestu nožů Bao-kun; léčitelka Niru vleže tleská do dlaní…

„… al-Mutanabbího!“

A… ticho.

Podivné, nezvyklé, nemístné…

Již jsem takové ticho slyšel – je to mlčení osudu, jenž znenadání zvážněl.

Stáli a dívali se – leč výraz tváře Kimeňana Dioméda se ničím nelišil od výrazu tváře kteréhokoli ze Šulmitů, zatímco Gwenal, bez hnutí spočívající na Falgrimově rameni, se podobal šavli rudovousého, strnuvší uprostřed výpadu; kruhy Kabíru a Šulmy se promíchaly.

Čen se zvolna rozhlédl po sochách, jež byly ještě před okamžikem vichrem pohybů, a pak otočil hlavu – vtom jsem uslyšel, jak Odlomek zdušené vyhekl, a vzápětí jsem i já sám spatřil Čenovu pravou ruku.

Spatřil JEHO očima. Očima Čena Ankora.

Čena s rukavicí.

Zbloudilý úder náhodou přesekl řemínek, jímž byl nátepník brnění připevněn u zápěstí, a samotný nátepník se nyní pohupoval na zbylém řemínku, zatímco rukáv košile, kterou si Čen oblékal pod brnění, byl zcela utržený; tak se stalo, že ruka al-Mutanabbího zůstala odkrytá, všem na očích.

Řemínky a přezky – ty, na něž byl Koblan obzvláště hrdý –, s jejichž pomocí se ruka al-Mutanabbího kdysi dávno, v minulosti, která se nyní zdála být až neskutečnou, nasazovala na pahýl, kamsi zmizely, jako by snad nikdy neexistovaly…

Ruka nedržela na ničem. Prostě jen… byla.

Nedala se teď sundat.

Snad jedině znovu useknout.

A Čenova kůže byla od okraje bývalé kroužkové rukavice až po loket šedá a šupinatá, jako kdyby kovové kruhy vrostly do živého masa a změnily ho k obrazu svému; byl to plavný přechod od smrti k životu, od nemožného k možnému, od pravdy v nepravdě, od minulosti k přítomnosti…

Od Zářného k člověku?

„Asmochat-ta!“ vydechla Šulma.

„U Nuringy…“ zahučely Kabír a Mei-lan.

‚Co to má znamenat?!‘ pomyslel si Čen-Já zmateně; Odlomek neřekl nic a jen se mlčky navrátil zpět za opasek.

A osamělý hněvivý hlas: „Mangus! Kara-mangus…! Churr, vas-sa Oridž…!“

Přece jen to byl statečný Nosič… ne, ne, byl to statečný člověk, tento tvrdohlavý nojon Dželme, zrníčko prachu v podolku gurchána Džamuchy.

A jak to tak vypadalo, oblíbeného vnuka mě a Čena…

5

Šulmité se nehýbali z místa.

„Churr, vas-sa Oridž!“

Pomalu, jeden za druhým klesali na kolena a pokládali před sebe své zbraně – Divoké čepele uléhaly nehlučně a pokorně –, načež Oridžité usedali na paty a opírali se čely o své zbraně; skloněni před zázrakem se měnili v nehybné malé vršky.

„Churr…!“

Ne.

Zdálo se, že tyto vršky nedokáže rozpohybovat vůbec nic.

Ba ani zemětřesení.

A Mně-Čenovi se zdálo, že někteří z mého vlastního oddílu mají co dělat, aby se k Šulmitům nepřipojili. Co jím v tom bránilo? Osm století, dělících Kabír od Šulmy? Čas, předstírající, že je řekou…?

„Churr…!“

Ne.

Nojon Dželme se zapotácel a s nenávistí pohlédl na Čena-Mne.

„Mangus!“ zasyčel a zkřivil ústa v podivné grimase – možná zuřivosti, možná pláče. „Uj-juj, mangus-sy…! Yldžaz uruj…“

Udělal krok směrem k nám a rezignovaně pozvedl šavli, ale vtom se za ním vrhl tentýž Oridžita s kulatou tváří, který jako první vyslovil: ‚Asmochat-ta!‘

Meč Šulmity s kulatou tváří zůstal ležet na zemi, zatímco on sám cosi vykřikoval, zalykaje se přitom slovy a slzami… Svalili se na zem a začali se kutálet v prachu, jejich těla se navzájem propletla, změnila se ve řvoucí a zmítající se klubko; viděl jsem jen, jak Dželme, deroucí se k nenávistnému mangusovi, chytá svou šavli čepelí k sobě a jediným úsporným škubnutím rozřezává ruku toho s kulatým obličejem, jež mu svírala límec, a jak na ní kousíček nad zápěstím raší rudý náramek…

Na ruce.

Na pravé ruce.

Na ruce.

Na ruce…!

A mou čepel rázem naplnil oheň.

Nikdo si nestačil všimnout, jak zemřel hrdý nojon Dželme. Vlastně ani on sám nestačil cokoli pochopit, pocítit, nebo se alespoň polekat. Zkrátka jsem se jen znenadání prodloužil, moc a moc jsem se prodloužil, na celou délku plného výpadu, a hned jsem se zase zkrátil, stal se stejným jako předtím a vynořil se z náhodné mezery mezi propletenými těly; a ten s kulatou tváří neví, že již zápasí s mrtvolou, a krev z Dželmeho přeťaté krční tepny zalévá jeho obličej, skrápí mu šaty…

Čen mě vhodil do pochvy, aniž by mě předtím otřel, načež levou rukou zvedl nojonovu šavli, dlouze se na ni zadíval – co v tu chvíli asi viděl? – a pak si zpoza opasku vyškubl Džutteho.

Šašek objal šavli a ta zemřela snadno a rychle.

Čen držel Džua v ruce al-Mutanabbího, v děsivé ruce, v naší společné ruce, v dokonale srostlém umění darovat život a brát život; v tu chvíli jsem ani trochu nežárlil na Odlomka, že jej Čen s rukavicí svírá ve své – naší – pravé ruce.

Přemýšlel jsem o dni, kdy už Čen nebude, kdy jeho pravá ruka zemře podruhé, a o tom, že onoho dne já sám…

Já sám…

Co se se mnou onoho Soudného dne stane?!

Oridžita s kulatou tváří zvedl hlavu – Já-Čen jsem se zachvěl, když jsem uviděl jeho obličej – a promluvil chraplavým selhávajícím hlasem.

Čen uchopil Džutteho do levé ruky, zatímco ruku al-Mutanabbího položil na můj jílec.

„Říká,“ pronesl přistoupivší Asahiro, jediný z mých druhů, který hleděl na oživlou kroužkovou rukavici bez rozechvění; ne, jediný ne, pak ještě Koblan.

„Říká, že Asmochat-ta je laskavý. Asmochat-ta neměl v úmyslu zabíjet hloupé děti Oridžovy. On, mladší bratr Dželme-bagatura, Kulaj-mergen, to viděl. Dželme-bagatur nechtěl prozřít. Dželme-bagatur zaplatil cenu za svou slepotu. On, Kulaj-mergen, říká: Asmochat-ta je vlídný. Vlídný a spravedlivý. On, Kulaj-mergen, vkládá opratě svého osudu do pravé ruky Asmochat-ty a prosí ho, aby již více neukazoval svým ocelovým prstem na zbylé děti Oridžovy. Taková jsou slova Kulaj-mergena.“

Šulmita, který se nacházel nejblíž ke Mně-Cenovi, zvedl hlavu. Šedivé vlasy mu zplihle padaly do očí; celý připomínal zubožené, zbité psisko.

Vstát se neopovážil.

Jen cosi vykřikl a pak opět zabořil čelo do ratiště svého kopí.

„Říkal,“ přeložil Asahiro, „že slova Kulajrnojona jsou slovy všech dětí Oridžových. A už není potřeba ukazovat prstem. Na nikoho.“

Nodači se na Asahirově rameni pohnul.

„Víš, Jednorožče,“ pronesl No tlumeně, „mám pocit, že pokud ve svém životě vůbec mohu být na něco hrdý, pak na to, že jsem tvému Nosiči náhodou usekl ruku. Vlastně ani nevím, jestli mám nějaký jiný důvod k hrdosti, kromě tohoto… A nevím, jestli ještě někdy nějaký mít budu.“

Neodpověděl jsem.

Díval jsem se na zkrvaveného Kulaje, kolébajícího na kolenou tělo zabitého bratra; úlomky zabité šavle, ležící vedle nich, se tolik podobaly úlomkům Dětského učitele na kabírské dlažbě…

A den se najednou podobal noci.

Postscriptum

Nebesa. Připomínala velikánský kus zvlhlého plátna, ledabyle natažený nad obrovským balvanem, u něhož seděl osamocený muž ve starobylém brnění; nebesa hrozila, že se každou chvíli protrhnou a skropí vše pod sebou zuřivým, krátkým a naprosto zbytečným lijavcem, v půli podzimu tady, na kraji Meilanu, severní hranici emirátu a předělu písků Kulchánu, zcela obvyklém a všedním.

Nehlučně zaplál modravý rozeklaný blesk.

Hrom se nedostavil.

Vůbec.

A vzduch citelně tlačil na ramena.

Osud líně spočíval na balvanu, svinutý do kluzkého šupinatého kruhu kolem rovného meče s úzkou čepelí a střapci na jílci; vedle meče, připomínajícího roh pohádkového zvířete Čchi-lin, ležel těžký tesák-džutte s tupou hranatou čepelí a jednostrannou záštitou.

Muž seděl, opřen zády o povrch balvanu nahřátý během dne, a bezmyšlenkovitě si prsty levé ruky přejížděl po předloktí pravice. Kůže pod prsty byla tvrdá a šupinatá, stejně jako osud na balvanu, ovšem živá.

Živá.

Nebo to jen kov vyzařoval nahromaděné teplo?

Kdoví…

Potom se ozvaly kroky a k balvanu se nespěšně přiblížili dva lidé.

„Chápu to – bylo to nezbytné…“

Řekl to první z nich – štíhlý, snad až trochu vyzáblý muž kolem pětačtyřiceti, jenž se držel poněkud okázale zpříma; mužova tvář byla přísná a klidná.

Když zmlkl, pevně sevřel tenké rty, až zbělaly a připodobnily se staré jizvě, vytáhl z pochvy dlouhý meč-končíř se složitou záštitou, tvořenou čtyřmi propletenými proužky černé oceli, a položil zbraň na balvan.

„Bylo to nutné. Nemohl jsi jinak…“

Tato slova již pronesl ten druhý – podsaditý pořízek s očima přinejmenším o dvacet roků staršíma než jejich majitel.

Sundal si z ramena obouruční, slabě zakřivený meč s malým oválným plíškem, oddělujícím čepel od rukojeti, a zarazil ho do země hned vedle balvanu.

Muž v brnění mlčel.

Oba příchozí ještě chviličku postáli a pak, aniž by řekli cokoli dalšího, klesli na zem a změnili se v nehybné sochy, podobné těm, jaké na meilanských hřbitovech nezřídka nahrazují náhrobní kameny.

Když zpoza balvanu vyšla stařena s rituální holí sekty Pchaj-čchin v ruce, nikdo se nepohnul.

„Chápu to – nemohl jsi jinak,“ řekla stařena a opřela svou hůl o balvan.

Žádná odpověď.

Stařena nějakou dobu hleděla na muže v brnění, jako by na něco čekala, a pak se otočila a zadívala se směrem k pahorkům.

„Koblan jde,“ prohlásila náhle. „A tenhle… Bělovlasý. Ti si to ale štrádují…“

Načež zcela nemístně dodala: „Loupe mě v kříži… už aby byla ta bouřka.“

Další příchozí, kovář – dalo se to hned poznat podle popálených a klamavě nemotorných rukou, svírajících ostnatý kyj-gerdan tak, jako by se jednalo o vyřezávanou procházkovou hůl –, si dlouho odkašlával a chrchlal, jako by měl hrdlo ucpané pískem,

„Chápu,“ dostal ze sebe konečně. „Všechno to chápu… bylo to nezbytné.“

„Bylo to nezbytné,“ potvrdil pevným hlasem jeho společník, modrooký seveřan, a zatřepal dlouhými světlými vlasy, padajícími mu na ramena; hned vzápětí se do země u balvanu zabořil těžký meč-espadon, vysoký téměř jako dospělý muž. „Nemohl jsi jinak, Čene…“

„To jste mě přišli utěšovat, nebo co?“ zeptal se muž v brnění a sevřel železné prsty v pěst. „Tak to se zbytečně namáháte… Radši byste měli dohlédnout, aby posel do Meilanu vyrazil včas.“

„Posel je připraven,“ odvětila stařena.

„Ptá se, co má vzkázat Radě,“ prohodil hubený muž, jehož končíř na kameni slabě řinkl, když čepelí zachytil nenadálý poryv větru.

„Ano či ne? Co má říct?“

„Ať vzkáže…“

Muž v brnění zavřel oči, jako by se právě chystal po hlavě vrhnout do ledových a zpěněných vod jednoho z přítoků Bek-neše, ale když je zase otevřel, byly kupodivu klidné a dokonce zvláštně bezstarostné.

„Ať vzkáže: ‚Nevím.‘ Jediné slovo. Nevím. A nic víc.“

„Nebylo by jednodušší říct: Rozhodnutí je na vás?“ pohnul se pořízek se starýma očima.

„Bylo. Ale kdybych vzkázal Radě: ‚Rozhodnutí je na vás,‘ znělo by to už skoro jako rozkaz. Kdežto takhle říkám jen: ‚Nevím.‘ Protože já vážně nevím… a nechci předstírat, že vím. Vše, co chci, je dojít až k Džamuchovi Osmirukému, postavit se proti němu s Jednorožcem v ruce al-Mutanabbího a zeptat se ho, zda zná odpovědi na všechny ty otázky, které se odvážil položit, anebo zda se tázal bez rozmyšlení. Zdalipak ví, ten zabiják nikoli z donucení, nýbrž ve jménu mrtvých pravd, zdalipak ví, co znamená učit děti zabíjení a ještě z toho mít potěšení? Ano či ne?! A chci slyšet, co mi odpoví… Moc to chci slyšet.“

Zpoza balvanu se vynořila černovlasá dívka s úzkou obručí z bílého kovu na čele.

„Chápu,“ promluvila, když se opřela o píku se zubatými větvičkami, vyčnívajícími z ratiště, „chápu to… Nešlo to jinak.“

A převelice se podivila, když se muž v brnění nevesele rozesmál.

Další blesk rozťal nebesa vedví a po leštěné oceli zbraní se na chviličku roztančil jeho mihotavý svit; vypadalo to, jako by na balvan i na zemi kolem něho dopadlo hned několik Bouřných čepelí najednou.

O něco později celý obzor dutě zaryčel, jako by se tam v dáli za hodně zlými písky probouzela šelma.

Hodně zlá šelma.

A hodně hladová.

Ještě jedno postscriptum

Kulaj, Oridžita s kulatou tváří, seděl na důkladně smotaném vaku nějakých dvacet kroků od krajního stanu; seděl zády k táboru, žijícímu obyčejným večerním životem, a hleděl do dálky.

Seděl jen tak a hleděl také jen tak.

Nikdo ho nehlídal – a ostatně ani žádného jiného Oridžitu –, Kulajovy ruce byly svobodné a mohl se také svobodně pohybovat a svobodně jednat úplně stejně, jako když se o půl dne dříve pokoušel zastavit svého staršího bratra, odmítajícího uznat Asmochat-tu; stejně jako o půl druhého dne dříve, když se spolu se všemi dětmi Oridžovými řítil proti Měkkorukým, kteří se jím ocitli v cestě; stejně jako o měsíc a něco dříve, když kmen Oridžitů na rozkaz gurchána Džamuchy vyslal všechny své válečníky, aby vyhledali schůdné cesty přes Kul-kyyz, třebaže děti Oridžovy nikdy nelámaly posvátný prut a nepřísahaly tak věrnost Osmirukému…

Avšak tato svoboda jednání, jíž se těšil stejně jako kterýkoli jiný válečník svobodného kmene, se ve skutečnosti ukázala být jen jařmem a lží.

Byl by to dlouhý příběh a ještě delší a bolestnější vzpomínání na to, jak dočasný tábor Oridžitů, v němž onoho dne zůstávaly jen ženy s dětmi a starci, obklíčily početné houfy válečníků z kmenů Maalejů a Lokrů – prvních, kteří uznali vnuka Žlutého boha Mo za svého právoplatného vládce – a jak se Dželme-bagatur poté, co se se svými muži vrátil k prázdnému tábořišti, se sklopenou hlavou zuřivě tahal za konečky rudých knírů, ale následně se podvolil a otevřel své uši i srdce povelům Osmirukého.

Oj-boj, bratře můj Dželme…! Zle je mi bez tebe, zle… I když s tebou mi také leckdy nebývalo dobře, můj tvrdohlavý bratříčku…!

Kulaj se zavrtěl a bolestivě svraštil čelo; ani si nevšiml, jak se vedle něho ocitl Tochtar-kulu, ten starý lišák.

„Přeji Kulaj-nojonovi dlouhá léta!“ zamumlal Tochtar-kulu podlézavě a rozhrábl si prsty nečesané šedivé vlasy. „Nechť nojona chrání věčná nebesa! Zdalipak Kulaj-nojon slyšel, že Asmochat-ta vyrazí s dětmi Oridžovými do Šulmy?“

„Ať nás nebesa chrání všechny, starče,“ opáčil Kulaj posupně. „Nebesa to budou mít docela jednoduché – z mužů kmene brzy nezůstane naživu ani jediný, zatímco ženy budou rodit děti ušatým Maalejům.“

Kulaj se musel zahryznout do palce pravé ruky, aby nezavyl v záchvatu bezmocné zuřivosti. Akte, jeho žena Akte, zůstala doma vydaná napospas Osmirukému, kéž by ho ilbisové želenými zobáky rozervali na kusy…!

„Jsem starý muž,“ téměř zazpíval Tochtar-kulu, roztahuje jednotlivá slova; přitom se stěží postřehnutelně usmíval bezzubými ústy. „Stále však umím rozpoznat hadí stopu v trávě jarních stepí. Dobře to věděl Dželme-bagatur, tvůj bratr, příliš udatný na to, aby sám zestárl; věděl to také váš otec, Čabu-nojon, jenž zemřel štěstím v náruči své deváté ženy ještě před příchodem gurchána Džamuchy; a věděl to i jeho otec a váš děd, Urchen-gumyš, se kterým jsme vypili nejeden měch araku… Jsem starý muž. Jsem muž, který se dokázal dožít stáří. A proto nikdo neřekne, že je Tochtar-kulu hloupý.“

Kulaj se kousal do rtu a překvapeně naslouchal Tochtarovým slovům. Co to, že se stařec najednou tak rozpovídal?

„Zdál se mi sen, Kulaj-nojone…“

Starý Tochtar to prohlásil s takovým klidem, že Kulaje ani nenapadlo se ptát, kdy že to stařec vlastně našel čas spát a ještě k tomu snít?

„Zdál se mi sen. Viděl jsem něco, co už nemůže být. Viděl jsem, jak se živý Dželme-bagatur v čele hrstky přeživších mužů kmene vrací do Šulmy. Viděl jsem, jak se chechtají Maalejové a jak se žlutoocí Lokrové při pohledu na nezdárné děti Oridžovy smíchy plácají do stehen; viděl jsem, jak se veliký gurchán Džamucha mračí, naslouchaje vyprávění klečícího Dželmeho o ani ne dvou desítkách Měkkorukých, kteří změnili stepní požár ve stěží doutnající popel; viděl jsem, jak se Osmiruký chápe jílce svého kouzelného meče a jak se živý Dželme-bagatur opět mění v mrtvého.“

Tochtar-kulu zamrkal bezbarvými řasami, plivl si pod nohy a smutně se zadíval na vlastní plivanec.

„Byl to ošklivý sen,“ řekl stařec zádumčivě. „Velmi ošklivý sen. Zprvu jsem se chtěl probudit, ale vtom jsem uviděl druhý sen a rozmyslel si to. Ano. Byl to dobrý sen. Natolik dobrý, že bych na něj mohl hledět až do konce svých dnů, i když těch už nezbývá mnoho.“

Kulaj na Tochtara vyčkávavě hleděl, ale ten se dlouho nedokázal odtrhnout od pozorování plivance pod svýma nohama.

„Aj, takový dobrý sen,“ promluvil Tochtar konečně. „Aj-aj, dobrý předobrý… jako namazaný hříběcím sádlem…!“

A znovu zmlkl.

Kulaj natáhl ruku, uchopil starce za límec čekmeně a dvakrát s ním zatřepal. Potřetí již nemusel – zádumčivost v Tochtarových vychytralých očkách ihned vystřídala připravenost a ochota pokračovat.

A Kulaje letmo napadlo, že kdyby se se všemi starostmi dalo vypořádat tak snadno – oj-boj, jak krásně by se žilo na tomto strašném světě…!

„Aj, dobrý, dobrý sen to byl!“ oznámil Tochtar spěšně a poodsunul se stranou. „Sen o tom, jak se děti Oridžovy vrátily domů přes Kul-kyyz a jak to bylo dobré. Sen o tom, jak se smáli Maalejové a Lokrové a Chulajrové a jak to také bylo dobré, neboť smějící se nepřítel je hloupý nepřítel; vždyť i my jsme se smáli, když jsme se z pahorku řítili na Měkkoruké, ale pak jsme zmoudřeli, tedy ti nemnozí z nás, kteří nezemřeli, a přestali jsme se smát! Viděl jsem ve snu, jak se gurchán Džamucha mračí a jak hladí jílec svého kouzelného meče, ale také jsem viděl, jak se mračí Asmochat-ta při pohledu na to, jak gurchán Džamucha hladí jílec svého kouzelného meče… Uj-juj, zle, tuze zle se mračil Asmochat-ta! Dokonce ani já se tak nemračím, když vidím svého vnuka, jak se chystá plivnout do posvátného jezírka!“

Stařík se postupně uhodil do obou tváří, aby dal najevo hrůzu, která se ho zmocnila při pohledu na rozhněvaného Asmochat-tu. Kulaj měl pocit, že se v hloubi očí starého Tochtara mihotají podezřelé jiskérky, ale rozhodl se nepokoušet osud.

Kdyby s Tochtarem zatřepal potřetí, stařec by možná umlkl docela.

Navždy.

I když, to asi sotva – ten nás ještě všechny přežije…

„Dokonce jsem se zase chtěl probudit,“ stařec se důvěrně naklonil ke Kulajovi, pravda, stále zachovávaje bezpečnou vzdálenost, „ale vtom se Asmochat-ta přestal mračit a gurchán Džamucha Osmiruký přestal žít a všichni uviděli, že Asmochat-ta je opravdu Asmochat-ta, kdežto Džamucha má všehovšudy dvě ruce – stejně jako kterýkoli jiný člověk, a to i když se jmenuje například Tochtar-kulu… A kdyby toho, o němž se mluví jako o starém Tochtar-kuluovi, neprobudil dupot číchsi tlustých nohou, stačil by ještě uslyšet, jak se ve stepích Šulmy hovoří o moudrém a udatném Kulaj-nojonovi, který jako první uznal Asmochat-tu…! Aj-jaj, že to ale byl dobrý sen…“

„Tvůj sen lže, starče,“ prohodil Kulaj zasmušile. „Asmochat-ta nechtěl zabíjet hloupé děti Oridžovy. Asmochat-ta vůbec nerad zabíjí. A byl jsi to právě ty, kdo mě učil, že se chrabrost válečníka měří smrtí nepřátel! Znamená to, že jsi mě učil špatně?!“

„Učil jsem tě správně, Kulaj-mergene, jenž ses stal Kulaj-nojonem,“ opáčil Tochtar-kulu. „Jestliže jsi stále naživu a můžeš mě chytat za límec a třepat se mnou, znamená to, že jsem tě učil správně. Ano, chrabrost válečníka se měří smrtí nepřátel. Ale když stárneš a kobyla osudu skrápí svým mlékem tvé vlasy a činí je bílými, najednou méně přemýšlíš o smrti nepřátel a častěji o životě. O svém životě. O cizím životě. A uvědomuješ si, že každý kmen má vlastní moudrost a vlastní chrabrost. Toto si však uvědomuješ až tehdy, když se tvůj život chýlí ke konci.“

Stařec zmlkl, ale Kulaje ani nenapadlo ho popohánět.

„Uvědomuješ si to,“ zašeptal po dlouhém tichu Tochtar-kulu, „ale kolem tebe je mnoho mladých a udatných válečníků, a ty se jím to bojíš povědět, protože máš jenom jeden límec, protože by ses pak stal jejich nepřítelem, a jejich chrabrost, chrabrost mladých, chrabrost tvých dětí a žáků, se měří právě smrtí nepřátel. A tak čekáš na někoho, kdo se nebude bát hovořit o novém. Na někoho, jako je Asmochat-ta.“

Nebe puklo a zaplálo modravým ohněm; Kulaj se zaposlouchal do ohlušujícího řevu Horní smečky, která právě uštvala čísi neupokojenou duši.

„Pojďme se chystat na cestu,“ řekl Kulaj všedním hlasem. „Nač tu zbytečně sedět?“

„Ano, nojone,“ přikývl stařec.

ČÁST OSMÁ

OHEŇ MASÚDŮV

Základem válečnických umění je láska ke všemu,

co jest na světě.

– starobylá moudrost

„Tak to ne,“ pousmál se Kuš-tengri, Nesprávný šaman. „Nejprve o všem povíš mně. Dobře, posle? Ano?“

Posel – Uduj-chara z kmene Maalejů –, podsaditý a s plochou tváří, jehož už od dětství neznámo proč provázela přezdívka Morový vlk, rozpačitě mlčel. Kdepak, tohle se určitě neobešlo bez čár-džaj! Neboť jak jinak by se šaman Ur-kalachaje mohl ocitnout Morovému vlku v cestě? Posvátné jezírko je daleko, step je široširá… ale ne, tady stojí – Kuš-tengri, Nesprávný šaman, nechť mu žehná celá Džehenna tří jazyků…!

„Už se ti chce mluvit, nemám pravdu, posle?“

Kuš-tengriho rty se nepohnuly, ale pánovitý chraplavý hlas zazněl natolik zřetelně, až se Morový vlk bezděky zachvěl, odtrhl pohled od šamanových děsivě nehybných úst, načež zapomenuv na ostražitost pohlédl služebníkovi Ur-kalachaje, Boha bez tváře, přímo do očí.

Ty žily vlastním, na zbytku těla nezávislým životem. Uduj-chara si ještě stačil pomyslet, že to není možné, ale hned vzápětí již nemyslel na nic – jen stál a díval se.

Díval se dlouho. Díval se na jeden život, pak na druhý, potom zemřel a Kuš-tengri také zemřel – jenom nemrkající oči stále hleděly, stále nemizely, jako by byly věčnější než step, než vítr, než samotná noc.

‚Já čekám, posle!‘ ozvalo se odnikud.

Čeho se může bát mrtvý? Toho, že se gurchán Džamucha rozhněvá, až se dozví, že se mezi něj a zprávy z hranic postavil Nesprávný šaman a že se jazyk Uduj-chary sám od sebe rozvázal a začal vytvářet slova?

Ne že by těch slov bylo mnoho – jen dvě hrstky, víc ne… Pohraniční hlídka už u Kul-kyyz setrvávala dlouho, hodně dlouho, a tak se nemohla dočkat vystřídání – a dočkala se, jenomže místo nových strážných dorazili hosté z opačné strany, z nehostinných písků. Byly to tři desítky Oridžitů a spolu s nimi něco přes tucet unavených cizinců. Strážní se ptali Oridžitů, kam se poděli jejich bratři, jejich otcové, kde jsou muži kmene? A dostalo se jím odpovědi, že se odebrali do Horní stepi, do věčných kočovišť. Strážní se ptali Oridžitů, kam se poděl Dželme-bagatur, jejich nojon? Nojon není, odpověděli Oridžité, Asmochat-ta na něho ukázal prstem; máme teď nového nojona, Kulaj-nojona. Strážní se ptali Oridžitů, co je zač Asmochat-ta a kde by se vzal v národě Měkkorukých? Takový Asmochat-ta, smály se děti Oridžovy, toho parchanta, manguse Džamuchu, utopí v posvátném jezírku…!

A v tu chvíli měl Morový vlk co dělat, aby nespolkl svůj drzý jazyk, i s posledními opovážlivými slovy. Neboť třebaže jazyk vytvářel cizí slova, gurchán za takovou troufalost usekne i mrtvému všechno, co se mu nadarmo hýbe v ústech!

Ale ne najednou – pěkně po kousíčkách…!

‚Or-er, to je neštěstí,‘ pomyslel si Morový vlk a zavřel oči, ale zakrátko začal opět pomalounku ožívat. Potom znovu otevřel oči, narazil na pohled Kuš-tengriho a zazmítal se na jeho hrotu jako křepelka na špičce oštěpu. Jenomže křepelka piští, kdežto Uduj-chara by i rád vypískl, ale nemohl, ani za nic nemohl – nezbývalo mu, než aby dál vyprávěl o všem, co viděl a slyšel…

Dva strážní, bratři Barigen a Daritaj, byli horkokrevní a rychleji jednali, než mysleli. Chopili se luků a vyškubli ze svých sedlových saadaků každý jeden šíp – šípy se rozlétly, zahvízdly a vtom jako by těsně u hrudi drzého Oridžity Kulaje najednou uhodily dva blesky ze dvou opačných stran! Strážní zpočátku vůbec nechápali, co to bylo za zbraně, které rozťaly oba šípy vejpůl, a když je konečně uviděli, náramně se podivili. Byly to dva meče veliké bezmála jako dospělý muž – vždyť takovými obry by se měli rozsekávat koně, ne letící šípy! Přesto se jím to však nějak podařilo…

Oridžita Kulaj se směje, ti dva, co předtím máchli meči, jen mlčí a mračí se a vtom z hloučku cizinců vyjede ženská, mladá a s divokýma očima, a začne strážným nadávat churulsky. A jak nadávat! Spojení, jichž používala, ohromila i ty nejprotřelejší z válečníků; příval těch nejohavnějších sprosťáren navíc neustával a nezdálo se, že by někdy ustat měl. A to už byla pro strážné ta poslední kapka – všichni se svorně dali na útěk, jako by měli v patách všechny ilbise, a vzpamatovali se teprve zadlouho.

A jakmile se vzpamatovali, uvědomili si, že i když je step veliká a vede přes ni mnoho cest, cesta do gurchánova hlavního stanu je jím již nadobro zapovězena. Jediný Uduj-chara se tomu vzepřel. Vždyť ještě před půl rokem patřil k vybrané tisícovce turgaudů, Džamuchových tělesných strážců, dosáhl hodnosti desátníka a pravděpodobně by ještě povýšil, kdyby nebylo jeho slabosti pro to, co ženské schovávají pod chaláty! Za jednu takovou prkotinu byl Morový vlk potrestán převelením ke strážnému oddílu u Kul-kyyz – zprvu jen dočasně, ale naneštěstí i cestou k pískům ztratil hlavu, zapomněl se, opozdil se… Zkrátka a dobře, od té doby sloužil u pohraniční hlídky a na žádnou změnu už to nevypadalo.

Těžko říci, co se v bývalém turgaudovi odehrálo – možná se v něm vzedmula pýcha, možná šlo o něco jiného. Každopádně se Uduj-chara rozhodl, že s touto zprávou přijede do gurchánova hlavního stanu a padne Osmirukému k nohám. Radši mě zabij, řekne mu, radši mě zabij, ale už mě nevyháněj…!

Vždyť všichni ostatní prchli ve strachu z Džamuchova hněvu; jen věrný Morový vlk poví gurchánovi o drzém Kulajovi, o cizincích, o Asmochat-tovi…

‚Asmochat-tovi?‘ zeptaly se oči nesprávného šamana. ‚Co je vlastně tenhle Asmochat-ta zač, jak vypadá?‘

‚Nevzpomínám si,‘ chystal se ze sebe vymáčknout Morový vlk, ale šamanovy oči již zalezly hluboko do jeho nitra a šátraly v něm jako neviditelné prsty – tady je šklebící se Kulaj, tady jsou po jeho bocích ti dva s přerostlými meči… jeden je bělovlasý, skoro jako Nesprávný šaman, a v očích má ocel s nádechem domodra; druhý je podsaditý, tomu prvnímu ani ne po ramena, ale pořádně svalnatý a tvář má nedobrou, ach nedobrou tvář má, a když na člověka upře pohled, je to jak štulec do hrudi…!

‚Dál!‘

A Morový vlk sebou trhl, jako by uchopil rozpálené železo – tady je! Seděl na koni kousek za Kulajem! Jakýpak kůň – černá skála to byla! A jakýpak jezdec – spíš lesklý balvan s rukama na opratích…

„Ruce!“ zavřeštěl Uduj-chara, když náhle viděl a neviděl to, čeho si předtím v horečce zřejmě nevšiml, a pokud si všiml, plně si to neuvědomil.

„Ruce! Šupiny na rukou! Asmochat-ta…!“

Pak se svezl z neviditelného hrotu.

A padl na kolena.

Kuš-tengri již mířil ke svému koni; kovové figurky zvířat, jímiž byl ověšený jeho volný chalát, mu za chůze tlumeně pocinkávaly, ale Morový vlk to neslyšel – vlastně neslyšel a nevnímal nic. Jen se válel po trávě a chraplavě vyl:

„Ruce…! Šupiny na rukou… ruce…!“

Nesprávný šaman se po něm ani neotočil.

Kapitola dvacátá druhá

1

„Zvláštní věc – tyhle šípy,“ pronesl Kos zádumčivě. „Jak to slovo asi vzniklo: podle šipek na rozcestích, podle šípkových keřů, anebo podle něčeho úplně jiného? Co si o tom myslíš, Asmochat-to?“

„Nic,“ zabručel jsem, jistý si tím, že se Kos neurazí.

„Já si hned říkal, že nic,“ souhlasil an-Tania a ještě víc vystrčil svou již tak dostatečně působivou bradu.

‚Zajímalo by mě, jestli také věděl, že se neurazím…?‘

Přechod přes Kulchán se ukázal být zároveň snazším i obtížnějším, než jsem se domníval; zkrátka, byl úplně jiný, než jsem si ho zpočátku představoval. Oridžité vypadali sebejistě, jako by se jednalo o něco zcela všedního – zřejmě dopředu znali každou zatáčku a každé možné tábořiště; ať už byl jejich nezapomenutelný předek a ochránce Oridž kýmkoli, jeho děti zjevně dokázaly najít cestu i tam, kde jakživ žádná nebyla. Již o týden později jsem pochopil, jak obrovské štěstí měli svého času Asahiro s Farissou, když se z této nekonečné ukážky přírodní lhostejnosti dokázali dostat živí, třebaže cestovali jen tak nazdařbůh. A také jsem pochopil, že tisícová armáda to v Kulchánu nebude mít o nic jednodušší než nešťastný jednotlivec. Spíš těžší. Vždyť zatímco nám stačila voda v oněch napůl vyschlých studnách, vyčenichaných šulmskými stopaři, ne-li zrovna bohatě, pak alespoň přiměřeně, větší vojsko by za takových podmínek muselo zahynout žízní.

Tedy pokud před námi Oridžité netajili nějaké další vodní zdroje.

Neubírali jsme se přímo; místo toho jsme celou dobu kličkovali způsobem pro mě naprosto nepochopitelným. Mělo to ovšem i svá pozitiva, neboť jsem během bezmála měsíc trvající cesty vcelku obstojně ovládl šulmštinu, v čemž mi napomohlo i překvapivé odhalení, že jsou nářečí Šulmy a Malého Chakasu zvláštně, leč zcela nepochybně spřízněná. Právě díky tomu se Čin naučila novému jazyku podstatně lépe než já; ostatní si vedli různě, ale alespoň nějaký pokrok udělal v tomto směru snad každý.

Vlastně kromě Kosa. Později se ovšem ukázalo, že an-Tania prostě jen neumí svinout jazyk do ruličky, což je zdrojem všech jeho potíží. Když jsme mu jazyk společnými silami přece jen svinuli, Kos s námi přestal mluvit, ale zato si začal povídat se Šulmity.

Nutno říci, že s nimi téměř ihned našel společnou řeč. Velká je moc jazyka v ruličce! Starý Tochtar dokonce začal nazývat Kosa svým otcem. Znělo to asi jako „Koc-ecege“ a já měl pokaždé, když jsem to slyšel, co dělat, abych se nahlas nerozesmál.

Během cesty přes Kulchán jsme se také poprvé pořádně seznámili s luky a šípy. Nás všechny – jak lidi z emirátu, tak Zářné – stálo nemálo úsilí pochopit, že to nejsou ani Divoké čepele, ani Zářní, nýbrž skutečně věci – a zároveň zbraně.

Zbraňověci.

Ostatně, lidem to přece jen došlo rychleji – vždyť Farissa v sále Pravdy Batin bojovala kadidelnicí, která byla věcí, ale zároveň sloužila i jako zbraň. Mimochodem, při střetnutí u hranice Kulchánu Šulmité nepoužili luky proto, že nás chtěli zajmout živé a odvést do Šulmy – což se vlastně i stalo, byť poněkud jinak, než Oridžité předpokládali –, a to bylo dobře. Během přechodu přes písky se však rychle ukázalo, že turnajové dovednosti umožňují většině z nás roztínat šípy v letu, anebo jim uhýbat, jako jsem to dělal já.

Pro Zářné bylo pouhé pomyšlení, že na světě jsou nějaké mrtvé zbraně, svatokrádežné. Nakonec Čchan-bó vyslovil předpoklad, že se luky a šípy jednoho dne dokáží stát Divokými čepelemi a následně Zářnými, a od té chvíle přestaly být mrtvé zbraně Šulmitů předmětem vášnivých diskusí našich naleštěných společníků.

Vlastně se o nich přestali bavit úplně.

Jako by vůbec neexistovaly.

Napadlo mě, že takhle nějak se lidé chovají k pomateným příbuzným, a to hodně vzdáleným; i když, možná ani ne k pomateným, nýbrž k těm ve vegetativním stavu. Navenek lhostejně, leč s niterným studem. A Matička Cchi si během jedné ze zastávek vzpomněla, že se v jakýchsi pověstech z dob al-Mutanabbího a Antary, syna Šaddádova, objevují předměty, které by klidně mohly být luky a šípy. V emirátu evidentně zbraně tohoto druhu nedokázaly přestat být věcmi a změnit se v Zářné, a tak postupně vymřely.

Poslední myšlenka o vymírání nepatřila stařeně, nýbrž Jednorožci.

Nebyly to však útrapy cesty, šulmské luky, ba ani smrt některých raněných – málem jsem dodal: ‚Naštěstí ne našich raněných,‘ a potěšilo mě, že jsem to nedodal –, co mě trápilo nejvíc.

Jednalo se zkrátka o to, že jsem se během přechodu Kulchánu čím dál tím víc měnil z člověka v jakýsi duchovní symbol.

Byl jsem všemožně opatrován (a když jsem se rozhořčoval, byl jsem opatrován nenápadně), byl jsem obdivován (a když jsem se zlobil, byl jsem obdivován na dálku), byl jsem uctíván (a když jsem protestoval, byl jsem uctíván dvojnásob).

Šulmité mě nikdy neoslovovali přímo a vlastně ani nepřímo, nýbrž jaksi nezúčastněně, jako bych tady mezi nimi nebyl přítomen, jako bych nejedl stejné placky a nepil stejnou vodu.

„Chtěl by se Asmochat-ta napít vody?“

„Nechť Asmochat-ta zadrží Manguse U – před námi je černý písek…“

„Ráčí se šupinatý odebrat do stínu?“

A to všechno s úklonou, se sklopenýma očima…

Zpočátku jsem se ještě domníval, že je tento způsob kontaktu tradicí, vlastní Šulmě, a tak jsem jednou požádal Kulaje směsicí šulmštiny a chakasštiny:

„Mohl by mi Kulaj-nojon podat támhleten kousek nasoleného masa?“

Kulaj se rozkašlal, když se zakuckal nedožvýkaným kouskem placky, spěšně mi podal zmiňované maso a prchl ke koním, aniž by dovečeřel.

A tak jsem pochopil, že mi stačí jenom ukázat prstem, aby se děti Oridžovy o překot rozběhly stanoveným směrem – ať už pro maso, pro smrt, nebo pro cokoli jiného.

Nemohu říci, že by mě to nějak zvlášť těšilo.

Popravdě mě to tížilo víc než sluncem rozpálený krunýř.

Nemusel jsem být žádný velký myslitel, abych pochopil, že pravost Asmochat-ty byla pro děti Oridžovy jedinou možností, jak zůstat naživu. Kdybych se ukázal být lhářem, jejich životy by v Šulmě nestály ani za zlámanou čepel.

Jedinou za všechny.

Nešlo však pouze o Šulmity – i moji přátelé a známí z Kabíru a Meilanu se ke mně chovali nápadně uctivě, až to občas přímo hraničilo s podlézavostí. Jednou, když Oridžité celým houfem vyrazili kamsi kupředu na průzkum, svolal jsem své zbylé druhy a požádal je, aby s touto nehorázností konečně přestali.

Protože jinak i já sám uvěřím, že jsem Asmochat-ta.

Všichni si vyměnili pohledy.

„Drůdl o něm povídal, že je blázen,“ zahučel Koblan směrem k Farisse, jako by se jí snažil ozřejmit podivnost mého chování. „Tím chci samozřejmě říct, že blázen je Čen. Zato Asmochat-ta je veliký a mocný.“

„Aha-á.“ Namísto Farissy chápavě zakýval hlavou Asahiro. „Tak to je pak jasné.“

„Co vám je jasné?!“ rozkřikl jsem se. „Co je vám všem jasné?! To už se se mnou nikdo nemůže pobavit lidsky?!“

„Ne,“ odsekl Kos příkře. „Nemůže. Nikdo. Jinak by se totiž každý z nás mohl zapomenout a začít se s tebou bavit lidsky v přítomnosti cizích. Nebo by nás mohl někdo poslouchat ve chvíli, kdy nebudeme mluvit kabírsky. Nebo prostě něco. Ale pro Šulmity musíš být Asmochat-ta. Až na věky věků. Takže trp, Čene s rukavicí.“

„Trp,“ zopakovala Čin soucitně.

‚Trp, Čene,‘ podpořil mě nehlučně Jednorožec. ‚Vždyť i já trpím… Víš vůbec, jak mi říkají? Mocný prst boha Mo! To by měl Klouzající prst radost…‘

Věděl jsem, kdo komu a jak říká. A uvědomoval jsem si, že nemám pravdu.

Ale kéž by mi toto vědomí přinášelo alespoň mizivou úlevu…

Obzvlášť ostře jsem tento svůj nově nabytý význam pocítil, když Kulchán znenadání skončil a my jsme se tváří v tvář srazili s šulmskou hlídkou, čítající osm mužů. Ne že by pro nás představovali nějakou hrozbu, vlastně k nám ani nestačili dojet – přesto jsem se rázem ocitl ve druhé linii a přímo přede mnou se vynořila záda Kosa, Falgrima, Asahira i Kulaje, zakrývajících vlastními těly velikého a mocného Asmochat-tu; za mnou se zase ostatní semkli v bojový šik, připraveni mě jako žhavá láva obklopit z obou stran a pak vyšplíchnout kupředu, pokud by první řada padla a Asmochat-ta se octil v cestě nepřítele.

Byli odhodláni za mě zabíjet.

Byli odhodláni za mě umírat.

Jak jsem jím to mohl oplatit?

Nevím…

Zatímco jsem se oddával úvahám, Kulaj stačil být na šulmské strážné pěkně hubatý v mém jménu, ti po něm stačili vystřelit pár šípů, Gwenal a Nodači celou situaci pěkně rozetnuli, a to doslova, a hlídka zdárně vzala do zaječích.

Pro začátek to nebylo zlé.

Vždyť kdo by jinak zpravil mého oblíbeného vnuka Džamuchu o příchodu jeho oblíbeného děda? Či přesněji posledního vtělení jeho oblíbeného děda?!

Kdybych dal Kulajovi volnost, napáchal by v mém jménu takových věcí…!

Jeli jsme Šulmou.

Již třetí den jsme jeli Šulmou.

2

Ze zádumčivosti mě vytrhlo podrážděné ržání Démona U.

Tím prvním, co mě uvedlo do rozpaků, bylo nezvyklé seřazení našeho oddílu. Nezvyklé proto, že jsem se znenáhla ocitl vepředu, za mnou vytvářeli půlkruh mí krajané a až teprve za nimi se do jediného houfu stěsnaly děti Oridžovy, připomínající v tu chvíli ovce, které hledají ochranu u ovčáckých psů.

Druhým důvodem pro nechápavé krčení rameny byla podzimní step před námi, překvapivě prázdná a bezpečná. Tedy nebudu-li počítat blížícího se osamoceného člověka, jenž vedl za uzdu nevzhledného koníka.

Ale jinak nikde nic. A nikdo.

Nebudu-li počítat… ale proč bych toho člověka vlastně měl počítat? Ať budu počítat jakkoli, pořád bude sám jako prst…

Ostatně, vždyť pokud by proti nám stálo celé vojsko, copak by mě nechali samotného vepředu? To sotva. Nejspíš by mě zase donutili ukrýt se za hradbou těl… Tedy pokud by mě pro jistotu nezakopali do země!

Jen dočasně.

Pro mou vlastní bezpečnost.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se kabírsky.

Ještě v Kulchánu jsme se dohodli, že bude lepší neučit Šulmity naší řeči.

„Šaman Ur-kalachaje,“ ozval se zpoza mých zad Asahiro a mě se náhle zmocnil nepříjemný pocit, když jsem v jeho hlase zachytil náznak pověrčivého strachu. „Služebník Boha bez tváře.“

No jistě, když jde o osm strážných, tak hned Asmochat-ta zpátky, hrdinové kupředu! Ale jakmile se objeví služebník jakéhosi Boha bez tváře, rázem je všechno naopak…

Co je tenhle Bez tváře asi zač?

„Nech mě, ať ho sem přitáhnu za uši!“ pronesl krvelačně Falgrim a pak, aniž by čekal na mé svolení, popohnal koně směrem k nespěšně kráčejícímu člověku.

Pozoroval jsem, jak hora jménem „Falgrim v sedle“ zastavila vedle šamana a sklonila se nad ním; poté šaman zvedl hlavu a podíval se na Bělovlasého. Jeho pohled byl krátký a pronikavý, asi jako zdařilý výpad, načež šaman stejně nespěšně pokračoval v cestě, zatímco Falgrim zprudka otočil koně a uháněl zpátky k nám.

Když jsem Bělovlasému pohlédl do obličeje, ohromily mě jeho oči. Vypadaly jako vyřezané z šedomodrého ledu a tály pomalu, příliš pomalu, než aby jími Bělovlasý mohl vidět. Přinejmenším nyní neviděl vůbec nic.

Anebo viděl něco, co bylo pro nás ostatní neviditelné.

Espadon Gwenal položen na koňském hřbetě znepokojeně nadskakoval.

„Co je to s ním?“ zařinčel ve chvíli, kdy nás Falgrim míjel. „Vždyť já ho… já ho vůbec necítím! Ne, vlastně už pomalounku začínám… Jednorožče, zeptej se Čena, jestli je Falgrim v pořádku?“

„Nevím,“ opáčil Jednorožec-Já. „Ale brzy to zjistím.“

Vzápětí jsem kopl Démona U patami do boků.

V odpověď na můj příjezd se šaman zastavil. Třikrát jsem jej objel kolem dokola – ukázalo se, že se jedná o vcelku drobného mužíčka v dlouhém a volném chalátu, ověšeném od límce až po podolek jakýmisi cetkami z tmavého kovu. Vlasy měl šaman bílé, ale nešlo ani o lněnou běl Falgrimovy kštice, ani o kalnou šeď na skráních starého Tochtar-kulua (tím spíš, že služebník Ur-kalachaje rozhodně nebyl starý, mohlo mu být jen o málo více než mně samotnému); byl to zvláštní, mléčně stříbřitý odstín, s jakým jsem se ještě nikdy v životě nesetkal.

Samotný šaman celou dobu hleděl sám sobě pod nohy, jako by se bál, že klopýtne, a tak jsem mu neviděl do tváře – přesto mě však neopouštěl pocit, že tento malý a bezbranný človíček, nemající u sebe žádnou zbraň (pokud nějakou přece jen měl, musela být mimořádně důvtipně ukrytá), již o mně stačil zjistit všechno, co lze zjistit při té nejpečlivější prohlídce.

„Vidím toho, jenž si říká Asmochat-ta?“ zeptal se konečně šaman, hlavu stále sklopenou. „Ano?“

Šaman hovořil dutě, leč zcela srozumitelně; jeho řeč se navíc ještě více než řeč běžných Šulmitů podobala chakasštině, a tak jsem okamžitě porozuměl téměř všemu.

A především mi neunikl výsměch, jenž se v jeho slovech skrýval.

„A já vidím toho, kdo se opovažuje klást takové otázky?“ opáčil jsem.

Šaman se stěží slyšitelně zahihňal. Vypadalo to, že i on zjistil to, co zjistit chtěl, a že ho toto zjištění pobavilo.

„Step ještě neví o příchodu Asmochat-ty,“ pronesl zádumčivě. „Ale pokud by se to Džamucha Osmiruký dozvěděl jako první a poslal tümeny svých jezdců ve správnou dobu na správné místo, může se stát, že se step o Asmochat-tovi buďto vůbec nedozví, anebo se dozví, když už bude příliš pozdě.“

Vnitřně jsem s ním nemohl než souhlasit.

Ovšem navenek…

„Už tě mám dost, hloupý člověče!“ Vyslovil jsem to tím nejzlověstnějším šeptem, jakého jsem byl schopen, takže slovo „člověče“ vyznělo tak, jako kdybych já sám člověkem nebyl ani v nejmenším. „Copak je na tobě rozhodovat, co je brzy a co pozdě?!“

Šaman Ur-kalachaje prudce zvedl hlavu – a já jako z rozběhu narazil na jeho oči.

Černočerné.

Ale něco se v nich pohybovalo.

Bezděky jsem se naklonil dopředu; cítil jsem, jak mě bestie na dně černého pohledu neslyšně a neúprosně volá k sobě, jak líně vylézá z krypty očnic a sama se plíží ke mně, přičemž se houževnatě přidržuje lepkavé nitky, natažené mezi našimi dušemi; a již je ve mně, v mém nitru – hemží se a hledá a čenichá a v ústrety jí povstává Kabír a rohová věž al-Kutúnu, u níž to všechno začalo, a…

A vtom zášleh, zášleh chladného plamene, který se přehnal nad světem a přeškrtl ho – Kabír zmizel, věž zmizela, vidiny zmizely, skončilo násilné vysávání paměti; zůstal jen lhostejný meč v železné ruce, před kterým černá bestie v hrůze prchala a hledala’skrýš za chvějícími se víčky, snažíc se schovat, zmizet, nebýt…

Pocítil jsem známý jílec Jednorožce pod prsty al-Mutanabbího; a jílcem Jednorožce jsem pocítil prsty.

Jednorožec byl v pochvě.

Ale byl také ve mně.

„Hledáš smrt?“ zeptal jsem se Já-Jednorožec odvrátivšího se šamana.

Můj hlas byl jako led – tak studený, až se služebník Boha bez tváře zimomřivě zachvěl.

Odmítavě zavrtěl hlavou; nyní se již v šamanově pohledu samo od sebe nic nepohybovalo.

Avšak jako hvězdy na noční obloze, jako rybí šupiny v tmavé tůni se tam třpytily drobné jiskérky údivu.

Třpytily – a jedna za druhou hasly.

„Ne. Chci odvést Asmochat-tu na takové místo, kde bude mít možnost přemýšlet bez zbytečných obav.“

Šaman přece jen vyslovoval „Asmochat-ta“ bez náležité úcty, na niž jsem si, mám-li být upřímný, už stačil zvyknout.

„Jmenuji se Kuš-tengri,“ dodal pak po chvilkovém zamyšlení Šulmita se špatně zapamatovatelnou tváří, černým pohledem a stříbřitými vlasy. „Ale mnozí mě nazývají Nesprávným šamanem.“

Lhostejně jsem přikývl.

Neměl jsem ani potuchy, jací by měli být správní šamani.

3

Nevzhledný koník našeho nenadálého průvodce čiperně klusal vedle mě v čele oddílu. Démon U se zpočátku snažil protestovat proti takovému sousedovi, ale stačilo, aby na něj koník úkosem pohlédl, a Démon se okamžitě uklidnil, zatímco ve mně vyklíčilo podezření, že i toto zvíře možná náleží k šamanskému stavu.

Z matně bílé oblohy se ozval stěží slyšitelný ptačí křik, podobný stenu, a pomalu utichl, mizeje kdesi v dálavách.

„Husy,“ řekl Kuš-tengri, Nesprávný šaman. „Hledají teplo. Ale odlet bolí. Proto křičí…“

Zaklonil jsem hlavu a s obtížemi rozpoznal klín hus – pokud to byly husy –, který se zvolna sunul směrem k jihu.

„Dvě nedoletí,“ pokračoval Kuš-tengri a podrbal svého koníka mezi ušima. „Ta sivá k večeru zaostane. A ta s černým ocasem vydrží jen do zítřejšího poledne. Vida ji, chuděru, jak se snaží…“

Znovu jsem se podíval na oblohu. Takže sivá prý k večeru zaostane… Kdepak, nevypadalo to, že by šaman měl v úmyslu plést mi hlavu. Stejně se mu to ale podařilo, ať už původně zamýšlel cokoli…

„Chuš!“ křikl šaman.

Jeho kůň bez zvláštního nadšení přidal do kroku. Já naopak nenápadně zatáhl za opratě a přidržel Démona. Vlastně ani sám nevím proč.

Nejspíš ze vzdoru…

„Pojeď sem, Koblane!“ ozval se zpoza mého ramena Asahirův hlas. „Tlučhuba Tochtar nám tady vypráví pohádky o našem okatém průvodci. Džir o tom, kterak Kuš-tengri předpovídal budoucnost gurchánu Džamuchovi! No pojeď sem, pojeď, já ti ten džir zazpívám sám, aby byl drobet kratší…!“

Asahiro hovořil kabírsky, ovšem adresátem jeho slov možná nebyl ani tak Koblan, jako já sám.

„Aha…“ ozvalo se mi za zády, načež se zvučná ozvěna tohoto „aha“ začala sunout doprava, jak se Koblan přesouval blíž k Asahirovi.

„Abys věděl, Koblane,“ pokračoval Asahiro tlumeně, leč docela dobře slyšitelně, „v Šulmě mají velkou spoustu bohů a velkou spoustu šamanů. Jen Stvořitel ví, proč si jich Šulmité museli tolik na vymýšlet… Žlutý Mo je patronem válečníků a pánem smrti, Göntör je bohem lupičů a zlodějů koní, Kylči-ara pomáhá ženám rodit, Lysý Boortun chrání ovce, na jednom pahorku pronásleduje zvěř Lovec Čiltaj, na jiném zase Léčitel Ultaj dává bylinkám pít léčivé šťávy…“

„Tohle že má být ta kratší verze?“ zabručel Koblan. „To si radši poslechnu Tochtara.“

„To bys nic nepochopil,“ odsekl Asahiro. „Tochtar mluví rychle a hodně, kdežto ty chápeš pomalu a málo. Tak tedy – bohů je hodně, šamanů je ještě víc, ale Ur-kalachaj, Bůh bez tváře, je jen jeden. A služebníků má všehovšudy půldruhého tuctu, ne-li méně. Jiným bohům je třeba den co den nahlížet do tváře, jestli se náhodou nemračí, ale Ur-kalachaj žádnou tvář nemá, není mu kam nahlížet, a tak si vystačí i s hrstkou svých šamanů.“

Asahiro opět ztišil hlas.

„A stejně jako se služebníci Ur-kalachaje bojí otravovat Boha bez tváře častěji, než se sluší, obyčejní Šulmité se těmto šamanům jen neradi dívají do obličeje. Velmi se obávají jejich prokletí… Všechna zlá slova mají svou moc, ovšem prokletí šamana Ur-kalachaje jen zřídkakdy mine cíl! Právě proto sídlí u posvátného jezírka, daleko od všech, a po stepi jezdí jen málo – každý, kdo potřebuje šamana Boha bez tváře, ho musí osobně navštívit.“

„Copak se posvátné jezírko nenachází ve stínu pláště Žlutého boha Mo?!“ prohlásil nechápavý Koblan. „Proč tam tedy nežijí jeho služebníci a co s tím má společného tenhle Bez tváře?!“

„Mo žádné služebníky nemá. Slouží mu válečníci každého kmene – vlastní udatností a smrtí nepřátel. Žádné jiné služby Žlutý Mo nepřijímá. Kraj kolem posvátného jezírka je jednoduše zapovězený a od nepaměti v něm nedochází ani k válkám, ani k žádnému jinému krveprolévání. Právě proto tam může bez obav přijet každý Šulmita a zeptat se šamana Ur-kalachaje na svůj osud.“

„Aha, takže věštby,“ pokračoval kovář bez valného zájmu v rozhovoru. „No a vyplňují se, tyhle jejich věštby?“

Asahiro chvíli mlčel.

A pak odpověděl.

„Vždycky,“ řekl. „Vždycky se vyplňují.“

4

‚Jsi pověrčivý?‘ zeptal se mě Jednorožec.

Po onom boji, v němž se kruhy Šulmy a Kabíru promíchaly a v němž za svou hrdost zaplatil životem tvrdohlavý nojon Dželme; po onom boji, kdy jsem se poprvé upřeně podíval na ruku al-Mutanabbího a hned po vlně hrůzy zakusil nenadálou úlevu, neboť jsem pocítil, že tato ruka – ať už je jakákoli – je moje, nezvratně moje a jen a jen moje; po onom boji jsem své spojení s Jednorožcem vnímal úplně jinak než předtím.

A nejen s ním, ale o tom až za chvilku.

Už jsem se vůbec nemusel dotýkat jeho jílce železnými prsty, abych se proměnil ve Mně-Jednorožce. Mohl jsem to udělat kdykoli, a to i v případě, že nás dva dělila nezanedbatelná vzdálenost. V Kulchánu jsme tuto schopnost prověřili tak, že Kos s Jednorožcem (nikomu jinému než an-Taniovi bych ho nesvěřil) odjel s oridžitskými zvědy daleko dopředu. Po čtyři hodiny jsem zůstával Mnou-Jednorožcem a během dalších tří hodin jsme spolu s jistou námahou stále dokázali komunikovat, načež se zvědové otočili a vrátili se zpět; musím přiznat, že jsem měl obrovskou radost, když jsem znovu mohl sevřít Jednorožce ve své – al-Mutanabbího – ruce.

Ba co víc, naučil jsem se rozmlouvat i s Odlomkem, třebaže jeho jsem se přitom musel bezpodmínečně dotýkat železnou rukou.

Ne že by mi tato nově nabytá schopnost vždycky přinášela jen potěšení, to tedy v žádném případě! Džu mi teď totiž pěkně na rovinu říkal všechny ty věci, které předtím zmírňoval a cenzuroval Jednorožec.

Ale ne, co to povídám! Vážně jsem Džua rád slyšel.

Někdy jsem měl pocit, že hovořím s Drůdlem.

Ostatní lidé a Zářní – vysvětlit jím všem, co jsou zač, bylo tentokrát snazší, neboť jsem to už nemusel vysvětlovat sám –, tak tedy, ostatní lidé a Zářní spolu pochopitelně rozmlouvat neuměli, ale zato projevovali vskutku netuctové schopnosti, co se týče vyciťování nálad a stavů svých… é-é-é… souputníků.

Například Gwenal dokázal přesně odhadnout, kdy se Falgrim zlobí a kdy je naopak ve vlídném rozpoložení, ale má hlad – i když zrovna tohle se nestávalo často, neboť vlídnost rozhodně nebyla hladovému Falgrimovi vlastní; Čin začínala smutnit i radovat se naráz s Vlčí metlou, přičemž obě dvě si plně uvědomovaly, že se to děje najednou; a co se Machairy týče, nejednou varoval Jednorožce-Mě, když se Diomédes teprve chystal zavtipkovat.

Největších úspěchů však v tomto směru dosáhl Sai. Zatímco Zarrahíd dobře věděl, kdy se Kos chová vážně a kdy ne, Sai uměl postřehnout i ty okamžiky, kdy Kos předstíral vážnost, aniž by sám tak docela věděl, že ji jen předstírá.

A končíř byl na Saie potajmu (či přesněji jemu připadalo, že potajmu) hrdý jako bývají lidé hrdí na šikovného žáka či mladšího příbuzného.

A naše Besedy začínaly být den ode dne zajímavější.

Proto když Gwenal křikl, že necítí Falgrima, přestal jsem pochybovat o navýsost prosté pravdě, jež si ničím nezadala s Pravdou Batin, a sice že první výpad v Besedě jménem „Šulma“ již byl podniknut.

Vyhnul jsem se výpadu, když jsem přijel k šamanovi a zvítězil v podivném souboji.

Mohou spolu duše Besedovat?

Osud o krok ustoupil a pak o sebe naše zbraně chviličku řinčely – to když jsme s Nesprávným šamanem mluvili o husách, které nebylo vidět.

Nebo je možná mohl vidět pouze on.

Falgrim se již mezitím stačil zcela vzpamatovat ze svého setkání s šamanem, ale stále jel nezvykle zachmuřený a mlčenlivý.

No a vida, teď náhle přišel zákeřný úder ze zálohy: věštby, které se vyplňují.

A to jsem doufal, že mě bude v Šulmě očekávat jen batinita Džamucha…!

‚Jsi pověrčivý?‘ zopakoval Jednorožec svou otázku.

Matní, kteří se ukázali být něčím zcela jiným, než jsem zpočátku očekával; Asasíni, strašidla ze snů a pohádek, jedoucí nyní jen kousíček za mnou… a ještě k tomu tahle nemožná step na druhé straně Kulchánu, jejíž tělo teď s praskotem drtí kopyta vraného Démona z meilanských stájí, až mám nohy po kolena postříkané lepkavou šťávou podzimní Šulmy…

Jestli jsem pověrčivý?

‚Ne,‘ chtěl jsem odpovědět.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„No vidíš, já taky nevím,“ souhlasil Jednorožec truchlivě.

„Zato já vím,“ prohlásil Džu, který nás buďto poslouchal, nebo se jen dovtípil, že se spolu bavíme, anebo dokonce měl na mysli něco úplně jiného. „Vím, ale vám to nepovím.“

5

Kuš-tengri jel nadále vepředu a neotáčel se, ale já už přesně věděl, kam nás Nesprávný šaman vede.

K posvátnému jezírku.

Hrobu Zářných a sídlu Žlutého Mo.

K místu, kde se neválčí.

Zajímalo by mě, jestli se Džamucha, který vystoupal na trůn Šulmy po schodišti obdivu k válečnické chrabrosti, odváží porušit tento zákaz a napadnout nás tam?

Ano či ne?

Na jedné straně tu je skutečnost, že je vnukem Žlutého Mo a gurchánem stepí, na strané druhé ovšem stojí svatost místa, duch samotného Mo, vznášející se nad jezírkem, a zjevivší se vtělení, čili Asmochat-ta, který může být skutečným, anebo falešným, ovšem to je nejprve potřeba dokázat…

Šaman má pravdu – čas na přemýšlení nejspíš mít budeme. Anebo ho už máme, třeba už započal, pohnul se z místa – čas moudrých úvah, čas nejapných úvah, veselých i neveselých, prvních i posledních…

A možná, že nejen úvah.

Kulaj povídal, že část svobodných kmenů odmítla zlomit prut věrnosti před Džamuchou. Ale i když se staví proti Osmirukému, nemusí to nutně znamenat, že budou následovat Asmochat-tu… Na to, kolik lidí bych musel sprovodit ze světa, abych na váze Šulmy převážil Džamuchu, raději nechci myslet. Ne, nechci ani myslet, ani zabíjet.

A také nebudu. Uřezávání uší a jejich schovávání po kapsách přenechám jiným – mně by to žádnou radost nedělalo.

Ba co víc – lidé jsou jedna věc, ovšem jak dosáhnout toho, aby se Divoké čepele rozřinčely na naší straně?!

Ó Stvořiteli, neměním se náhodou já, Čen Ankor, ve tvou zbraň?!

V mrtvou věc, ve zbraň bez náznaku vlastní vůle, ovládanou tvou lhostejnou rukou…?

„…a tak Kuš-tengri přišel do Džamuchova hlavního stanu; stalo se to hned druhý den po velkém kurultaji, kdy Osmiruký obdržel bunčuk gurchána, bunčuk se sedmi ocasy,“ vrátil mě do reality Asahirův hlas. „Když však šaman nabídl Osmirukému, že mu odhalí jeho budoucnost coby nejvyššího vládce, Džamucha s tím nejprve souhlasil, ale pak služebníka Boha bez tváře krutě zesměšnil…!“

Znovu jsem v sobě ucítil pátrající temnotu pohledu Kuš-tengriho, černočernou čepel, pronikající až do zapovězených hlubin mé duše, a bestii, jež kráčela po stopách paměti… Kdepak, drobný šaman rozhodně nevypadal na člověka, jehož by bylo možné jen tak jednoduše zesměšnit, a ještě k tomu krutě!

No, přinejmenším by to určitě nešlo udělat beztrestně.

„Každý válečník, který se obrací k Bohu bez tváře, musí tasit svou zbraň a držet ji za jílec, symbol počátku, zatímco šaman Ur-kalachaje se chápe čepele, jež znamená konec. Poté si válečník i šaman, zdroj i završení, hledí navzájem do očí tak dlouho, až přestanou vnímat vše pozemské a uzří předivo nebes.“

Asahiro hovořil pomalu a zpěvavě; slyšel jsem jen jeho hlas, stepní vítr a rytmický klapot koňských kopyt.

„Tentokrát se však Džamucha Kuš-tengrimu do tváře nepodíval. Jakmile šamanovy prsty sevřely čepel gurchánova meče, Osmiruký trhl svou Cinquedeou, Zmijí Šen, k sobě a rozřízl šamanovi dlaň až na kost. Poté se gurchán rozesmál a řekl, že Bůh bez tváře není ničím ve srovnání se Žlutým Mo, stejně jako šamanovo tělo není ničím ve srovnám s nabroušenou ocelí, a že žádnému ze smrtelníků není dovoleno prorokovat Džamuchův osud! I smáli se válečníci, stojící okolo, avšak jejich smích byl neveselý a podlézavý; šaman pak prošel smíchem a hanbou, aniž by si sevřel ránu, a jeho dlaň se šklebila rudými ústy. A divokým a děsivým byl v těchto chvílích Kuš-tengriho pohled – natolik děsivým, že tři válečníci, kteří se nestačili včas odvrátit, zemřeli o den později’ve strašných mukách…“

Asahiro naráz zmlkl, neboť šamanův koník, nespěšně klusající vepředu, se jaksi nenápadně otočil hlavou k nám a ocasem k posvátnému jezírku – pak už netrvalo moc dlouho, a Kuš-tengri se znovu ocitl po mém boku.

Klidně bych dal ruku – tu svou, levou – do ohně za to, že šaman nemohl slyšet Asahirovo vyprávění a že i kdyby ho náhodou slyšel, nic by z něho nepochopil, ale šaman ke mně přesto mlčky natáhl hubenou pravou ruku a rozevřel dlaň.

Přetínal ji napuchlý bělavý šrám. Táhl se tak, že téměř přiléhal k čáře života, a končil těsně u zápěstí; vypadalo to, jako by se někdo Nesprávnému šamanovi pokusil načrtnout novou životní dráhu, ale provedl to hrubě a lajdácký.

Nová cesta… nikoli však Cesta meče, nýbrž cesta položená mečem. Šrám, zanechaný krutým výsměchem a potřebou vždy a ve všem dokazovat svou převahu.

Trpce omamná vůně stepi se slabou pachutí podzimního vadnutí mi náhle stoupla do hlavy, až se celý okolní svět stal bolestně, přímo závratně skutečným; světem, v němž je člověk nucen žít ve vší vážnosti, žít jednou a provždy, anebo nežít vůbec…

Dlaň Kuš-tengriho se sevřela v pěst a zmuchlala šrám.

„Služebníci Ur-kalachaje neprolévají cizí krev,“ řekl Nesprávný šaman příkře. „Nikde a nikdy. Ale to nám nebrání prolévat svou vlastní.“

Šulma byla všude kolem nás.

Šulma byla v nás.

Leč přede mnou na nevzhledném koni, oděn v nevzhledný plášť seděl Kabír.

Já-Jednorožec jsem se upřeně zahleděl na člověka, v němž žil Kabír, na člověka, jehož místo a čas zůstaly za mými zády, v minulosti, v mé minulosti a jeho budoucnosti; na člověka se stříbřitými vlasy, který neproléval cizí krev.

„A proto nenosíme zbraně,“ dodal Kuš-tengri.

„Zato my je nosíme,“ ozval jsem se, dosud napůl ztracen ve vlastních myšlenkách. „Nosíme je. Ale až donedávna jsme také neprolévali cizí krev. Jen svou.“

Asahiro stěží slyšitelně zaúpěl.

„To není možné.“

„Je to možné.“

„Kde?“ zeptal se Kuš-tengri. „V Horní stepi? V ráji?“

„V ráji,“ přitakal jsem Já-Jednorožec smutně.

Kapitola dvacátá třetí

1

Žlutý bůh Mo seděl na samém kraji svého posvátného jezírka a zádumčivě hleděl do dáli, hryzaje se horními špičáky do ohrnutého spodního rtu.

Bůh byl smutný. Nejspíš proto, že se mi příliš nepodobal. Anebo jsem se mu možná příliš nepodobal já. Já z toho ovšem nebyl smutný ani trochu.

Byť určitá vzdálená podobnost se přece jen nedala popřít.

Samozřejmě, že mi scházela jakákoli šavlozubost, která zde naprosto jednoduše a nedvojsmyslně vyčnívala ven. A také moje hlava, tedy alespoň doufám, do takové míry nepřipomínala hadí. Pohled… no, za pohled neručím. Možná, že jsou chvíle, kdy je i můj pohled právě takový – prázdný, tvrdý a studený, jenž mění i ten nejslunečnější den ve vlezlý a pošmourný nečas a před nímž se každý touží ukrýt, avšak ukrýt se není kam. Ano, takovým nejspíš občas bývá. Ale jen zřídkakdy. A je dobře, že to sám nevidím.

Kostěný hřeben? Jestliže skutečně připomíná přilbici, pak jen velmi vzdáleně. Totéž platí i o zvlněném plášti Mo a mé marlottě. A celkovou tělesnou stavbu mohu Žlutému bohu pouze tiše závidět – musí být přinejmenším o polovinu větší a rozložitější než já. I když zrovna tohle možná není až tak podstatné… Šupiny, jež se podobají krunýři? To by odpovídalo, mám skoro totéž – mé brnění by se vskutku dalo splést s plazími šupinami. A ruce má Mo vážně jako dvě kroužkové rukavice!

S dlouhatánským ukazovákem na pravici, namířeným kamsi do hlubin posvátného jezírka a svou délkou odpovídajícím Jednorožci… No a na levé ruce, či spíše tlapě, je palec ohnutý do strany, zatímco ukazovák – rovněž delší, než je zvykem, ale ne o tolik jako na pravé – ledabyle ční vzhůru. Člověk ani nemusí mít moc velkou fantazii, aby mu to připomnělo Odlomka…

„Celý on,“ zabručel Džutte.

„Podoba by tu byla,“ souhlasil Jednorožec.

„Hm,“ přikývl jsem. „I když… o kom to vlastně mluvíte?“

„Já o tobě,“ řekl Džu kamsi do prostoru.

„Já taky o tobě,“ ozval se Jednorožec se stejnou neurčitostí.

„Já taky o tobě,“ rozhodl jsem se nenarušovat naši jednotu.

Zmlkli jsme.

A ještě jsem si všiml, že Žlutý Mo z nějakého důvodu není žlutý, nýbrž zelený. Nazelenalý. S trochou žluti. Nažloutlý s nádechem dozelena. Nebo přece jen žlutý?!

Zamrkal jsem a dospěl k závěru, že to koneckonců není moje věc.

I když socha je to každopádně velice výrazná. Působivá. Někdo si na ní dal pořádně záležet. To znamená, že jejím tvůrcem byl stěží nějaký Šulmita – ten by toho vysochal… Ale když ne Šulmita, kdo tedy? Další záhada. Ovšem řešit ji nebudu. Na to teď není čas. Ostatně, jak bych ji asi mohl rozřešit? Snad jedině, že bych se zeptal samotného Žlutého Mo: ‚Zdravím tě kamaráde, to jsem já, Asmochat-ta, tvoje poslední pozemské vtělení! Dovolíš-li, milý můj, zeptám se tě…‘

Ale kdež, beztak by nedovolil…

Přiblížili jsme se až k samotnému okraji jezírka a s jistým rozechvěním nahlédli do jeho vod. Hladina byla maličko zvlněná, avšak dostatečně průzračná, abychom viděli až na dno – a tam, ve špinavém jílu ležely shnilé a zrezivělé ostatky Zářných.

Desítky.

Možná stovky.

Byl to jeden obrovský hrob.

Mlčky jsme stáli a drželi se za ruce a za jílce – já, Jednorožec a Odlomek – a osud těch, kteří se odmítli zřeknout pravé podstaty a poslání Zářného, nám v těch chvílích připadal divže ne lepší než náš vlastní.

Pak jsem se otočil a stále bez jediného slůvka se vydal k nejbližšímu stanu, před nímž mě již očekával Kuš-tengri, Nesprávný šaman.

Když jsem se vedle něho posadil na zem, zdálo se, že si toho snad ani nevšiml. Jeho přimhouřená víčka se nezachvěla a jediný náznak dechu mu nevzedmul hruď – vypadalo to, že nezbádané dálavy, po kterých se šaman toho času toulal, ho odmítají pustit nazpět. Byl tam. A já tady. Tak jsem jen seděl a díval se. Na velké hnědé stany podobné obrovským zvířatům s kůžemi, vybledlými po línání. Na neduživé stromky s úchvatně výrazným zeleným listovím a na žlutošedé trnité keře, rostoucí hned v sousedství. Na mé společníky, rozbíjející tábor nedaleko od hnědých stanů – obydlí šamanů Boha bez tváře, služebníků Ur-kalachaje.

Seděl jsem a prostě se jen díval.

Jezírko Žlutého Mo se nacházelo v dolině, obklopené nevysokými povlovnými pahorky. Vedla tudy hranice dvou stepí. Na jihovýchodě, tam, odkud jsme přišli, se táhla step v nemalé míře ožehnutá horkým dechem Kulchánu. Zato na severozápadě se prostírala step svěží, zpěněná nahořklým větrem, ta step, při pohledu na níž jsem okamžitě pochopil, že tohle je ta pravá Šulma. Tady žijí kmeny Šulmitů, pasou svá nespočetná stáda koní a ovcí, přou se ohledně válečnické chrabrosti, podnikají na sebe nájezdy… A pak tam taky ještě někde je velký gurchán Džamucha.

Můj oblíbený vnuk.

A krátká rovná Cinquedea, Zmije šen.

Ale vedla tu ještě jedna hranice. Neviditelně se vinula po temenech pahorků, které obklopovaly posvátné jezírko. Uvnitř tohoto kruhu panovali bohové. A kdokoli do tohoto kruhu vstoupil, ocitl se pod jejich ochranou.

U posvátného jezírka nedocházelo ke krveprolévání.

Byl to takový malý Kabír.

‚Je to pořád Šulma,‘ ozval se vyčítavě Jednorožec. ‚V jezírku se rozkládají těla mých bratrů a sester.‘

‚Odpusť mi to,‘ sklopil jsem hlavu. ‚Máš pravdu. Já ne. Prostě bych se jen moc rád vrátil domů…‘

‚Ano, Čene. To já také.‘

Ale přece jen jsme se nacházeli uvnitř kruhu, třebaže bychom dali přednost tomu, abychom až do konce svých dnů zůstali venku.

A to co nejdál.

Bezděky jsem přelétl pohledem hranici posvátného místa a pak se otočil ke Kuš-tengrimu, neboť jsem zaslechl melodické zazvonění chrastítek na jeho chalátu.

Šaman se již vrátil ze svých nepochopitelných vnitřních toulek a nyní se pozorně díval na mě.

„Promluvíme si, Asmochat-to?“ zeptal se Kuš-tengri, Nesprávný šaman. „Ano?“

Jeho zvyk dodávat tázavé „ano“ skoro po každé otázce, jako by se jinak od svého společníka nedočkal odpovědi, mě zpočátku rozčiloval, ale tady, ve stínu pláště Žlutého Mo, jsem se buďto stal snášenlivějším vůči Kuš-tengriho zvláštnostem, anebo možná samotné jeho „ano“ začalo znít mírněji a přirozeněji.

„Ano,“ souhlasil jsem tedy.

„Ano,“ přitakali jednohlasně Jednorožec a Odlomek.

Ale ty dva šaman neuslyšel.

Jen se malinko zachvěl, postavil se a vykročil ke stanu.

Bez ohlížení. Já se chviličku zdržel, neboť ještě předtím, než jsem ho následoval, jsem mávl rukou na Kosa, náhodou se vyskytnuvšího poblíž, aby ke mně přistoupil a pomohl mi se sundáváním krunýře.

Tohle jsem si totiž uvědomoval i bez zásahu shůry – že zrovna al-Mutanabbího brněním na Nesprávného šamana určitě dojem neudělám.

Tedy ne že bych se na něho chystal dělat dojem.

2

Ve stanu vládlo přítmí; ohniště, nacházející se v jeho středu, bylo vyhaslé, avšak zbytek tepla z něho tu dosud přetrvával. Až teď jsem si uvědomil, že venku rozhodně není žádné vedro.

No jistě, podzim… měl bych si začít zvykat.

Posadili jsme se naproti sobě na chlupatou košmu, načež jsem se vyčkávavě zahleděl na Kuš-tengriho. Stále jsem se ještě trochu bál dívat se mu přímo do očí, ale dívat se níž by zase nebylo vhodné – ještě by si mohl pomyslet, že mu nakukuji do úst –, a tak jsem raději upřel pohled výš, tam, kde šamanovo vysoké hladké čelo přecházelo v dozadu vyčesanou hřívu jeho prazvláštních vlasů.

Kuš-tengri se maličko pousmál – koutky úst se mu zachvěly, na zapadlých tvářích bez sebemenšího náznaku porostu se objevily titěrné dolíčky, nozdry orlího nosu se rozšířily… a maska šíleného divokého sochaře se rázem změnila v celkem přívětivou a vlastně i docela sympatickou tvář.

„Tohle mám od narození,“ řekl a zatřepal stříbřitou kšticí; zřejmě si nesprávně vyložil můj pohled. „Prostě se jen před třiatřiceti zimami jedné ženě z kmene pastevců Čienů narodilo prošedivělé dítě. A moudří stařešinové se shodli na tom, že to je zlé znamení, a tak malého Kuše pohodili ve stepi. O dva o půl roku později mě našli mladší šamani Léčitele Ultaje. Říká se, že mě odkojila vlčice… Nevím. Nevzpomínám si. A lhát nechci. Ultajovi bylinkáři si dítě, které vřeštělo a stačilo polovinu z nich pokousat, prohlédli a objevili všech čtyřiaosmdesát známek budoucího služebníka Ur-kalachaje. A od té doby žiji zde. Pro své vlasy jsem dostal přezdívku Nesprávný šaman. I když, nejde jen o vlasy… Zkrátka, Kuš zmizel a byl nahrazen Kuš-tengrim.“

Nenuceně se protáhl a s hubenýma šlachovitýma rukama za hlavou lupl klouby. V tu chvíli mi bezděky strašně připomněl mého starého známého z Kabíru, Sabira Fučžana, taktéž klamavě drobného a křehkého. Pro dokonalou podobnost už chyběl jen Měsíční Kuan-tao někde v koutě, se svým ratištěm dlouhým jako dospělý muž a obrovskou lesknoucí se čepelí. Vskutku, Kuš-tengri se teď choval úplně jinak než při našem prvním setkání, a já si musel v duchu neustále opakovat, že nejsem doma a dokonce ani na návštěvě a že šaman rozhodně není Sabirem; přesto mě ale Kuš-tengriho nedbalá otevřenost ponoukala, abych mu odpověděl se stejnou upřímností, a to tím spíš, když se ukázalo, že jsme skoro vrstevníci.

Pokud mu opravdu bylo třiatřicet.

„Celý svůj život jsem služebníkem Boha bez tváře, nic jiného neznám,“ pokračoval mezitím šaman, jako by vykládal obecně rozšířené skutečnosti. (Měl-li nějaké pochybnosti o obeznámenosti nově se objevivšího vtělení Žlutého boha, nechával si je pro sebe.) „A šamani Ur-kalachaje nenosí zbraně, neprolévají krev, nezasahují do cizích sporů, nepožívají krvavou stravu, nečichají snové houbičky, nekouří trávu choš…“

„Nepijí arak,“ vyklouzlo mi mimoděk.

„Proč by neměli?“ podivil se Kuš-tengri upřímně.

„No… to nevím,“ zrozpačitěl jsem.

„Copak tam u vás v… ééé… u vás v ráji se do araku přidává krev?“

„Kdepak, ani trocha.“

„Nebo snad do něho sypete drcené snové houbičky?“

„V žádném případě!“

„Tak proč bychom tedy neměli pít arak?“ otázal se Kuš-tengri, načež sáhl do tmavého kouta a vytáhl džbán, v němž cosi šplouchalo a žbluňkalo.

No vážně, proč bychom si vlastně neměli loknout araku? Tím spíš, že jsem tento nápoj ještě jakživ neochutnal!

Tak jsme se napili. Byl slaboučký, tenhle arak, něco na způsob vína, nakyslý a pěnivý – zkrátka, pil se snadno. První tři číšky byly jako nic. A po čtvrté jsem si náhle připadal zcela uvolněně a cítil jsem, jak se mi rozvazuje jazyk.

„Kdybych se tě teď zepfál, jestli jsi Asmochat-ta nebo ne,“ pronesl Kuš-tengri znenadání, hned po další frázi o ničem, „buďto bys mi neodpověděl, anebo bych ti neuvěřil. A kdybych se tě zeptal, jak se ti podařilo přesvědčit Oridžity, že jsi Asmochat-ta, zase ti buďto já neuvěřím, anebo mi ty neodpovíš! Otázky tedy mohou být různé, odpovědi zrovna tak, ale výsledek bude stále stejný. Co kdybychom si raději zahráli hru? Kdo vyhraje, ten se bude ptát, zatímco poražený mu zaplatí pravdou. Ano?“

A aniž by čekal na mou odpověď, přisunul si k sobě dva hliněné hrnečky.

Něco v nich cvakalo, a když jsem jeden z nich zvedl, zjistil jsem, že je až do poloviny naplněný kamínky. Byly to samé drobné říční oblázky.

Kuš-tengri s druhým hrnečkem v ruce přistoupil k východu ze stanu a poodhrnul plachtu, aby dovnitř proniklo více světla, načež se vrátil a posadil se na kosmu nějakých osm kroků ode mě. Před sebe si postavil číšku s arakem, vedle sebe hrneček s kamínky.

Pak jeden kamínek vytáhl.

A hodil ho po mně.

Chytil jsem ho a poslal mu ho zpátky.

I on ho chytil.

Přidal druhý kamínek, pohoupal ho v dlani a hodil mi oba.

Tohle pro mě byla zábava, žádná hra.

Tři kamínky.

Čtyři. Dva hned, třetí a čtvrtý s kratičkou prodlevou, jeden za druhým.

Chytal bezvadně, mizera jeden, vypadalo to, že si kamínky bere přímo ze vzduchu, a prsty musel mít nesmírně jemné, jemňounké… Žádný kvalt, žádné hloupé cukání, jen klid a sebejistota… Vlčí odchovanec!

Možná to tak úplně nevyznělo, ale tohle měla být pochvala…

Pět kamínků. A kdykoli nějaký oblázek pronikavě zazvonil o kov mé pravé ruky, rozhořívaly se v Kuš-tengriho očích studené černé plameny.

Naše pohyby byly líné, nespěšné; nechávali jsme kamínky zlehounka viset ve vzduchu a nikdy jsme neházeli více než tři najednou, ale přece jen, přece jen, přece jen…

Šest.

A u sedmi se zlomil.

Pět jich chytil, šestý odrazil loktem, sedmý se šplouchnutím přistál v jeho číšce.

A ohodil mu chalát bílými krůpějemi.

Já jsem však v tu chvíli nemyslel ani na chytré otázky, ani na pravdivé odpovědi, nýbrž na to, že kdyby děti Oridžovy dokázaly takhle chytit alespoň pět kamínků, dopadlo by naše seznámení na druhé straně Kulchánu úplně jinak.

A tenhle člověk mi tvrdí, že nikdy v životě nedržel v ruce zbraň?!

‚A tenhle Nosič že strávil celý svůj život bez Zářného?!‘ rozezněla se mi v hlavě jako podivná ozvěna Jednorožcova myšlenka.

„No tak!“ okřikl nás pánovitě Džutte. „Co je to s vámi?! Ptejte se…!“

A my jsme pochopili, jak a na co se máme ptát.

Mrštil jsem po nehybném Kuš-tengrim Odlomka, a když byl Džu ještě ve vzduchu, asi ve dvou třetinách vzdálenosti mezi mnou a Nesprávným šamanem, skočil jsem za ním – a přítmí, rozťaté Jednorožcem, vyvřísklo bolestí a překvapením.

Ne, nelhal mi. Skutečně nikdy nedržel v rukou zbraň, ten pozoruhodný člověk, který se již narodil prošedivělý. Odlomka sice chytil, ovšem tak, jak by to neudělal žádný Kabířan – za kraj záštity; navíc ho zřejmě ani nenapadlo, že by s ním vykryl můj úder, a místo toho se pokusil uhnout, což se mu také povedlo, ale již o vteřinu později se hrot Jednorožce stejně opíral o chrastítko na šamanově pravém rameni.

Kuš-tengri si zhluboka povzdechl a pak opatrně, špičkou prstu odsunul čepel stranou.

Vzal jsem mu hihňajícího se Džutteho a posadil se na své původní místo; ještě předtím jsem schoval Jednorožce zpět do pochvy.

„Tohle byla otázka?“ zeptal se šaman maličko rozechvělým hlasem.

Přikývl jsem.

„A já ji zodpověděl?“

Znovu jsem přikývl.

„A… co jsem řekl?“

„Že jsi opravdu neznal Zářné…“

„Cože?!“

„To není podstatné. Že nepoužíváš zbraně. Že jsi mluvil pravdu – a pokud jsi nelhal v tomhle, zřejmě jsi byl upřímný i ve všem ostatním.“

Kuš-tengri si lokl araku a propláchl si s ním ústa, načež vyplivl nešťastný kamínek a arak polkl.

„A co když jsem to jen předstíral?“ zeptal se po dlouhé odmlce. „Co když jsem tě oklamal?“

„Pokud jsi dokázal tak rychle pochopit smysl mé otázky a oklamat mě,“ odpověděl jsem, „znamená to, že Asmochat-ta nejsem já, nýbrž ty.“

Džu se za mým opaskem konečně přestal veselit.

„Líbí se mi,“ prohlásil Odlomek nečekaně.

„Mně taky,“ povzdechl si Jednorožec.

Nalil jsem si ze džbánu.

„Líbíš se nám,“ řekl jsem Nesprávnému šamanovi.

„Komu nám?“

Neurčitě jsem zamával číškou ve vzduchu, až se část araku vylila.

„A mohl bych,“ požádal Kuš-tengri znenadání s ostýchavostí, která mu rozhodně nebyla vlastní, a přitom kývl směrem k Džuttemu, „mohl bych si ho ještě jednou podržet? Ne, teď ne, ale potom… Mohl bych? Já… měl jsem pocit, že je živý.“

A šaman zmlkl.

„Džu, měl pocit, že jsi živý,“ přetlumočil to Odlomkovi potěšeně Jednorožec. „Slyšíš?“

„Vážně? Jsem polichocen,“ opáčil Odlomek laxně. „Tak mu pověz, že i já měl pocit, že je živý.“

A já musel stále myslet na letící kamínky a letící husy.

Kamínky jsem chytal já a pouštěl on; husy viděl on a neviděl jsem je já; a pak také ještě věděl, co se s husami stane zítra.

Oblázek, který spadl do číšky se zpěněným arakem; sivá k večeru zaostane a ta s černým ocasem…

3

A pak jsem vyšel ven ze stanu a dlouho mrkal, abych si zvykl na světlo. Následně jsem se nějakou dobu snažil pochopit, co mají znamenat obědové přípravy mých společníků – vše sice vypadalo víceméně jako obvykle, ale pro koho se vlastně odděleně v malém kotlíku vaří rýže (a odkud se vůbec v Šulmě vzala rýže?!) bez masa, zato s hojností všelijaké zeleniny a bylinek?!

Následně se zpoza mých zad vynořil Kuš-tengri a účel rýže se okamžitě vyjasnil, neboť šaman zahnal od kotlíku nešikovného (dle jeho osvíceného soudu) Šulmitu, vytáhl ze záhybů svého hávu několik kožených váčků a jal se z každého z nich přisypávat do kotlíku špetku nebo dvě, přičemž si cosi mumlal pod nos a rozmíchával svůj kulinářský výtvor dřevěnou lopatičkou, která se zjevila neznámo odkud.

Šamanova krmě voněla překvapivě dobře, o nic hůř než pilaf s masem ve velkém společném kotli, a můj žaludek pochvalně zakručel. Šaman se ovšem zjevně nechystal dát ochutnat ani mně, ani komukoli jinému – sundal kotlík z ohně a pustil se do jídla v hrdém osamocení; svůj pokrm baštil toutéž dřevěnou lopatičkou, a to s velkou horlivostí, jak by to na jeho místě dělal každý vyhladovělý člověk, a ne tajuplný šaman Ur-kalachaje, Boha bez tváře.

Šamanova kuchařská tajemství zřejmě nezaujala jen mě, protože jakmile se kotle vyprázdnily a žaludky naplnily, k Nesprávnému šamanovi si, aniž by se na tom dopředu domluvili, přisedli an-Tania a Matička Cchi – každý z jedné strany – a jali se ho na něco vyptávat, přičemž ukazovali prsty na kotlík. Kuš-tengri začal ochotně vytahovat své váčky a předvádět jejich obsah zvědavému párečku – myslím, že tajemství přísad k přípravě pokrmů nepatřila nevysloveným tajemstvím Boha bez tváře –, načež se Kos ihned chopil kostěného kalamu, pochodového kalamáře a listu pergamenu, aby zaznamenal vše, co právě uslyšel.

V tu chvíli jsem mu ale přestal věnovat pozornost, neboť mě zaujal rozhovor za mými zády.

Asahiro, jenž se v poslední době změnil v nesmírně mírumilovného člověka, se dlouhým trnem šťoural v zubech a dobíral si novopečeného nojona Kulaje; posléze se však začal věnovat všeobecnějším, dokonce bych řekl až vznešeným tématům.

Ačkoli hovořili šulmsky a celkem rychle, stíhal jsem alespoň rámcově rozumět smyslu jejich rozhovoru.

„Zabíjení je zlé,“ vštěpoval Šulmitům sytý a dobře naladěný Asahiro; odpovědí mu bylo svorné přikyvování. „Zabíjení je moc zlé. Nejprve jste se vy zabíjeli navzájem, pak my navzájem, potom vy nás a my vás… A co? To má být nějaká chrabrost? Není lepší ukazovat válečnické umění bez krveprolévání, přátelsky, a pak si společně připít arakem?!“

„Je to lepší,“ pronesl Kulaj po chvilce přemýšlení. „Mnohem lepší.“

Šulmité ožili, kdosi se rozesmál a Tochtar-kulu již dokonce sahal po měchu, neboť Asahira pochopil snad až příliš doslovně.

Měch byl hned zase odklizen – postarala se o to Farissa –, a tak starý Tochtar nespokojeně přimhouřil oči, naprázdno zamlaskal a otočil se k Asahirovi.

„Asahiro-ecege mluví dobře,“ začal pozvolna Tochtar a já zřetelně uviděl, kterak se v očích starého lišáka rozhořely vychytralé plamínky. „Ecege“ je samozřejmě tuze pěkná věc – zanedlouho to snad všichni mí přátelé dotáhnou na šulmské otce a někteří dokonce i na matky –, ale stejně: starý Tochtar stěží dokáže hovořit bez popichování a ostatně i samotné slovo „ecege“ je pro kabírské uši ostřejší než nůž…

„Asahiro-ecege mluví dobře, chutně, sladce, uši se radují, chtějí přidat… Zabíjení je zlé. Vzpomínám si, jak před dvěma roky zmizela jednomu lovci z kmene Arudanů mladší žena. Nu, když zmizela, tak zmizela. Nejspíš ji ukradli. Stane se. Potom se ale nedopočítali další ženy. A ještě jedné. Arudané se znepokojili – nepřítel krade ženy a brzy jím je ukradne všechny! Co když se objevil zlý mangus?! Potom ve stepi našli lovcovu ženu. Mrtvou. Kdo ji zabil? A proč? Jestli to byl mangus, proč ji nesežral?! Jestli to byl člověk, proč ji zabil? Ukrást, to ano, ale zabíjet je hloupé! Co si kdo počne s mrtvou ženou?! Zavolali šamana. Přišel šaman Boha bez tváře, podíval se všem válečníkům do očí a ukázal na chromého pasáka. To on krade ženy, řekl. Dělá s nimi věci nehodné muže a pak je zabíjí. Aby mlčely, aby to nikomu nepověděly. Arudané přivázali chromého pasáka ke dvěma hřebcům a vyhnali je do stepi, až step posely krvavé cáry. A já teď poslouchám, co Asahiro-ecege povídá, a mé uši se radují a mé srdce se raduje a myslím si: ‚Zabíjení je zlé. Lepší je pít arak. Zbytečně Arudané zabíjeli chromého pasáka, úplně zbytečně… měli s ním raději pít arak…“

„Blbec jsi, Tochtare, pěkný blbec,“ přerušil starce zrudlý Asahiro. „Takového pasáka by to chtělo zabít ne jednou, ale aspoň třikrát…!“

Hovořili ještě o čemsi, ale já se náhle zamyslel nad něčím úplně jiným. Docházelo u nás v Kabíru k vraždám – myslím dřív? K násilí? K ozbrojeným přepadům? Ne. Nedocházelo. O ničem takovém jsem neslyšel – přinejmenším až do příchodu uprchlíků ze Šulmy. Krádeže, podvody, padělání, úplatky, to ano. Lidé jsou hříšní, jedině Stvořitel je bez hříchu… Ale copak lze krádež trestat smrtí?! A tak se v Kabíru nekonaly žádné popravy. Veřejné bičování, to ano. A existovaly také věznice, i nucené práce v dolech, koneckonců…! Ale popravy?!

Na druhou stranu, moc dobře jsem Arudanům rozuměl.

Proč nemáme své vlastní chromé pasáky? Copak jsme lepší než Šulmité? Kdepak, nejsme o nic lepší…

Tak proč tedy?!

„Zářní to nedovolují,“ uslyšel jsem ve svém nitru Jednorožcův hlas. „Nestrpíme žádné násilí… přinejmenším dřív. Jak by to asi dopadlo, kdyby lupič holýma rukama zaútočil na Nosiče se Zářným, a ještě k tomu v Kabíru? A máš-li sám Zářného, je jisté, že na nikoho útočit nebudete! No a zfalšovat listinu nebo něco šlohnout, to už jsou drobnosti – lidé to zvládnou i bez nás a my o tom ani nemusíme vědět… Zato když lidské dítě chová od dětství úctu k Zářnému, nikdy ho ani v dospělosti nepozvedne ve jménu nějaké špatnosti. Bude se bát, že pošpiní jak sebe, tak i rodovou čepel…“

Ne, nemohl jsem s Jednorožcem souhlasit ve všem, ale věděl jsem, že částečně má pravdu. Násilí si žádá zbraně, anebo alespoň porozumění tomu, že násilí je již samo o sobě zbraní… jenomže Zářní zbraněmi nejsou.

Ale…

4

„Poslyš, Jednorožče… jak se vlastně my, lidé z emirátu a Zářní, lišíme od Šulmitů a Divokých čepelí? Tím, že oni zabíjejí, kdežto my ne? Ale vždyť i my jsme schopni násilí… Posloucháš mě?“

„Poslouchám tě, Čene, pokračuj.“

„Ještě pořád nerozumím všemu, ale zkusme si to představit takhle… Hrnčíř vyrobí hrnec. Výroba hrnců je jeho řemeslem. Tohle řemeslo ho živí, a navíc je hrnec věc bezpochyby užitečná – dá se prodat, dá se do něj nalít voda, zkrátka se hodí k lecčemus. Řemeslem hrnčíře je výroba hrnců, řemeslem zahradníka je pěstování kdoulí a broskví, řemeslem tkalce je tkaní látek… A co je řemeslem válečníka? Šulmity nebo Divoké čepele?! Co dělá válečník?“

„Zabíjí, Čene. Válečník zabíjí. Zručně a rychle.“

„Proč?“

„Aby sám přežil. Řemeslem válečníka je rozumná zuřivost.“

„Ano. Rozumná zuřivost. Zabít a přežít. A vzít zabitému jeho majetek, nebo jeho ženu, nebo jeho koně – ale to není to hlavní. Nejpodstatnější je, aby přežil sám. Takže ať už tohle zabíjení budeme nazývat chrabrostí, uměním, hrdinským skutkem nebo hanebností, důležité je, že i tady se jedná o řemeslo. Lze se mu naučit, zachraňuje životy a také životy bere, přináší užitek, dá se s ním obchodovat, má své taje a finesy…“

„Ano, Čene. Je to řemeslo. Válečník zabíjí stejně, jako když hrnčíř vyrábí hrnec.“

„Ale co když hrnčíř nevyrobí hrnec, jakých je spousta, ale vázu? Jedinou svého druhu? Takovou, jakou nikdo nikdy předtím nevyrobil?! Co když si celé týdny láme hlavu nad tvarem kudrlinky ve středu držadla téhle vázy, třebaže praktický užitek takové kudrlinky je veškerý žádný?!“

„To je umění, Čene. Ne řemeslo, ale umění. Žádný užitek, jen radost.“

„A když válečník zvysoka kašle na život i na smrt, když nemá ani nepřítele, ani zuřivost, když je pouze on sám a jeho meč, když odlesky čepele, pohybující se jenom tak, bez užitku, bez praktického smyslu, črtají na noční obloze prapodivný vzor a nohy tančí, aniž by se dotýkaly země, a střapec na jílci opisuje spirálu, jež končí v nekonečnu, když není užitku a je pouze radost, když ty jsi mečem a meč je tebou, je světem, je nebesy, je vědomím nesmrtelnosti, přelévajícím se přes okraj těla z masa a kostí…“

„To je umění, Čene. Je to moudrá a tvořivá radost, chvíle, kdy jsme si my i Stvořitel rovni. Je to krok od řemesla k umění, jsou to dva břehy jedné bystřiny – rozumná zuřivost válečníka-řemeslníka a moudrá radost válečníka-tvůrce. Je to krok od Divoké čepele k Zářnému, od užitku ke kráse, od těla k duši!“

„Ano, Jednorožče. Existuje stav boje a existuje stav Besedy. Existuje nepřítel a existuje Spolubesedník. Zuřivost střetnutí a radost z tvoření. Běsnící plameny a poklidná vodní hladina. Pyšný Masúd a moudrý Munír, oheň a voda… A když provádíme Tanec meče, vstřebáváme cizí zuřivost i hněv tohoto světa, ale přetavujeme je v sobě jako rudu ve výhni, a tak jsou naše údery rychlé, až se zdají být smrtonosnými, a triumfální výkřik rozhodujícího pohybu nutí diváky strnout se zatajeným dechem…“

„…a my pak připomínáme smršť, jež smetá vá vše, co jí stojí v cestě, ale ve svém nitru jsme klidní a radostní, jsme nevzrušení, a tak naše smršť nikdy nikomu neškodí, neboť v sobě nemáme zlobu ani hněv – jsou roztaveny a nanovo odlity do podoby Zářného –, a diváci…“

„… a diváci si to uvědomují, protože jsou stejní jako my, a tak to dokáží cítit spolu s námi, prožívat to spolu s námi, být našimi Spolubesedníky! A pokud ne…“

„… a pokud ne, hledí na nás se směsicí strachu a úcty a myšlenky na to, že by nám mohli ublížit, v nich umírají, aniž by se narodily… To protože se ohnivé bystřiny jejich zloby, jejich hněvu a jejich zuřivosti vlily do našeho moře, vsákly se do naší duše a beze stopy se rozplynuly v našem klidu…“

5

To proto se v Kabíru nemohl objevit žádný takový pasák, chromý zabiják! Zloba a strach a zuřivost – to vše je od narození vlastní jak člověku, tak i Zářnému, ale my jsme už odmala vedeni k tomu, abychom tyto pocity drželi na uzdě, abychom je rozemílali ve svých vnitřních mlýnech klidu a sami pak kráčeli po cestě od řemesla k umění, abychom se vyhýbali krvavému boji a místo toho zapřádali Besedu. A jestliže jsme ještě příliš mladí a neschopní plně porozumět tajemství formování válečnického umění, pomohou nám jiní, moudřejší a klidnější, ti, kteří se na Cestě meče dostali dál. My všichni, všichni společně jsme učinili onen krok od hord Divokých čepelí a divokých dobyvatelů k Zářným a lidem.

A tento krok byl rovněž uměním.

Ale tady v Šulmě, v naší minulosti, zůstává řemeslo stále řemeslem a zručné a rychlé zabíjení zůstává zárukou vlastního přežití a bojová zuřivost vře, aniž by se v duších nezrozených mistrů přetavovala, a stříkance této lávy jsou rudé a slané…

Znamená to snad tedy, že jsme my – Kabířané, děti emirátu – z vůle osudu udělali krok zpět a jednoduše se navrátili ke krvavému řemeslu?

Dobrá otázka.

Existuje na ni ale dobrá odpověď?

Cítil jsem, že se odpověď již rýsuje kdesi na samém okraji mého vědomí, a tak jsem se ji pokusil popadnout za pačesy, nedovolit jí zmizet… A vskutku se mi to povedlo!

Odpovědí byla stěna.

Stěna, slepá ulička, v níž jsme se ocitli – jak lidé, tak i Zářní emirátu. Vybrousili jsme k takřka nepředstavitelné dokonalosti čepele zbraní i Umění kontroly; naše Besedy se staly ladnými a bleskurychlými a my sami uctivými a bezstarostnými; užívali jsme si život i vlastní umění, ale přitom jsme zapomněli na vlastní počátky – špinavé a krvavé, jenomže i lidské dítě se rodí v krvi a sténání, zatímco Zářný v ohni a rachotu…

A skutečně jsme se odnaučili zabíjet. Jednoduše jsme tuto část bytí odtáli – a i když má slova mohou znít hrozně, musím prohlásit, že je to špatně. Neboť nastal den, kdy se umění střetlo s násilím a nedokázalo mu čelit – mrtvý Šamšír, má useknutá ruka na turnajovém poli, Drůdl a Dětský učitel v proklaté uličce!

Čisté Umění odvrhlo Řemeslo, z něhož se kdysi zrodilo, a na existenci předka dočista zapomnělo – a posléze zaplatilo za svou zapomnětlivost.

Matní a batinité zároveň měli i neměli pravdu; nejspíš úplně stejně jako my.

A teď… teď umíme zabíjet. A umíme nezabíjet. Nejsme všemohoucní a naše síly mají své meze, ale jsme schopni si vybírat, a tak nejde ani o řemeslo ani o umění, ani o život ani o smrt, nýbrž pouze o volbu, která je jen a jen na nás.

O svobodnou volbu.

O volbu mezi Masúdovým ohněm a Munírovou vodou.

„Volba…“ pronesl zádumčivě Odlomek, na něhož jsem dočista zapomněl, stejně jako jsem zapomněl na to, že hladím jeho jílec rukou al-Mutanabbího. „Udělat krok vpřed, zřeknout se řemesla i zabíjení, získat umění a radost… A co kdyby se udělal ještě jeden krok? Od umění – kam? Co tam je? Tam, kde možná vše splývá v jeden celek, kde není ani život ani smrt, kde zabíjení neexistuje, ale ani se ho nelze zřeknout…“

Co tam je?

Řemeslo.

Krok.

Umění.

Krok.

Ale co je dál?

Zdalipak tento krok dokážeme učinit? Anebo jsme ho snad už učinili, aniž bychom si to sami uvědomovali?

Ještě jeden krok po Cestě.

Po Cestě meče.

Kapitola dvacátá čtvrtá

1

„Ždibec sušené byliny čimuk, dva oškrábané kořínky suchorostu, půl hrstí drcené žlutenice, rozpuštěné máslo…“

„Ty sis to zapamatoval hned napoprvé?“ Šaman se na Kosa udiveně podíval. „Máš dobrou paměť. Skoro jako já.“

„Nezapamatoval,“ nastala pro změnu Kosova chvíle se divit. „Zapsal jsem si to.“

A ukázal šamanovi své poznámky.

Kos vyřkl slovo „zapsal“ kabírsky, protože neznal jeho šulmskou podobu. Ostatně, stejně jako já. Šaman se však dovtípil, o čem je řeč.

„Zapsal?“ zopakoval Kuš-tengri kabírsky. „Těmihle značkami? Všechno, co jsem povídal? Ano?“

Kos souhlasně přikývl.

„Mluvící značky,“ protáhl zádumčivě Nesprávný šaman a poškrábal se na špičce svého působivého ptačího nosu. „Ty znám. Také je máme. Ale jiné. Nedá se jími zapsat to, co jsem povídal. Jen ty nejjednodušší věci. Pět tuctů válečníků podniklo nájezd. Vrátily se tři tucty a ještě dva. Spálili ležení Maalejů. Takové věci. Vaše značky jsou upovídanější než naše. Potom mě jím naučíš.“

„Naučím,“ pronesl Kos ochotně, a já si náhle povšiml, že se an-Tania při rozhovorech s šamanem chová obzvláště pozorně a také dokonale zdvořile. A hlavně se mu snaží nedívat do očí.

No, v tomto směru jsem mu rozuměl…

„Naučím,“ zopakoval Kos a zamával ve vzduchu svým listem. „A vy si tohle všechno vážně pamatujete slovo od slova? Mám tím na mysli vás, šamany…“

„Ovšemže,“ prohodil Kuš-tengri lhostejně, ale pak se zamyslel a upřesnil: „My, šamani. Válečníci si nepamatují. Válečníci mají v hlavě vítr. A ten všechna slova odfoukává. Zato nás od dětství učí, abychom viděli a pamatovali si. Nebo si pamatovali a viděli. Tak například…“

Vrhl zběžný pohled na hrstku Oridžitů, jež pod Koblanovým vedením vyrazila zařizovat pochodovou kovárnu; jen zběžný pohled a pak se hned zase odvrátil.

„Kolik lidí?“ zeptal se šaman zprudka.

Znělo to jako prásknutí biče.

Kos, který nejprve rovněž pohlédl oním směrem, ale pak se znovu zadíval na Nesprávného šamana, se zamyslel, přičemž se snažil neotáčet hlavu k Oridžitům.

„Osm,“ prohlásil pak an-Tania nejistě. „A Koblan s Tochtarem.“

„Sedm,“ odsekl šaman. „Sedm Oridžitů, váš kovář a chytrák Tochtar. Kteří z nich mají čepice a kteří ne?“

Kos zrozpačitěl.

„Dobrá,“ slitoval se nad ním šaman. „Nebudu se tedy ptát kteří. Zeptám se kolik. Kolik čepic je na devíti lidech?“

„Pět,“ vyhrkl Kos.

Podle mě jen tak nazdařbůh.

„Tři,“ opravil ho šaman a já se ani neobtěžoval s ověřováním jeho slov. „Kterým z těch devíti padají vlasy na uši a kteří je mají sčesané dozadu?“

An-Tania jen rozhodil rukama.

„Váš kovář má vlasy kučeravé a uši mu trčí vzhůru,“ začal jmenovat Kuš-tengri. „Tochtar má vlasů málo, ale uši mu zůstávají zakryté; tři z Oridžitů si nechali narůst koňské hřívy – za chvíli už jím nebudou vidět ani oči, natožpak uši… další tři si stáhli vlasy řemínky a odhrnuli si je dozadu; jeden je plešatý. Úplně. Chcete pokračovat? Ano?“

„Ne, už dost,“ řekli jsme já a Kos jednohlasně.

„Šaman se nesmí jen dívat – musí vidět,“ poznamenal Kuš-tengri mentorským tónem. „Šaman si nesmí zapamatovávat – musí si pamatovat. Jinak by to byl špatný šaman. Nemohl by rozumět životu. Nemohl by nacházet ztracené. Nemohl by poznávat osud. Nemohl by ho předpovídat. Nemohl by nic. A takový šaman ani není šamanem.“

Kos chápavě přikývl, zatímco Já-Jednorožec jsem si pomyslel: předpovídat. Poznávat osud. Husy, oblázky, vlasy… ty jeho nenasytné oči. A vůbec, jak se asi dozvěděl o mém příjezdu? Jak mě ve stepi našel?‘

Vypadalo to, že Kuš-tengri dokáže mnohé, o čem jsme my neměli ani potuchy. A to tady, v Šulmě, v divoké Šulmě, kde lidský život nestojí ani za puklý hrnek! V šamanském umění se muselo ukrývat něco, co mělo co do činění s přechodem od řemesla k umění, se zuřivostí a radostí, s volbou mezi Masúdem a Munírem…

A ještě Mě-Jednorožce napadlo, že nejspíš nejde o paměť, o ostrost zraku ani o jakési zvláštní dovednosti (třebaže i ty jistě hrají roli), nýbrž o stav duše, jenž umožňuje splývat s děním. Vždyť i my ve stavu Besedy stíháme mnohé, čeho bychom si ve všedním životě pravděpodobně ani nestačili všimnout!

„Promluvíme si, Kuš-tengri?“ zeptal jsem se.

„Promluvíme.“ Nesprávný šaman se sotva znatelně pousmál. „Ale zítra. Zrána. Ano?“

„Ano,“ odpověděl jsem Já-Jednorožec a vyrazil ke Koblanovi, jehož jazyk hřměl snad ještě halasněji než kladivo – Oridžité díky tomu možná nepracovali lépe, ale rychleji určitě.

Když zítra, tak tedy zítra.

2

Zítřek se ukázal být docela blizoučko.

A byl navlas stejný jako včerejšek – stan, šaman a já s Jednorožcem a Odlomkem.

„Dovolíš mi nahlédnout do tvé minulosti, Asmochat-to?“ zeptal se Kuš-tengri divže ne slavnostně, když se usadil naproti mně.

Ne, vůbec jsem nepochyboval o šamanových možnostech. V jeho tváři bylo vepsáno, že si nechce vyslechnout mé vyprávění, ale právě nahlédnout. Sám.

Ale měl bych mu svou minulost skutečně ukázat?

„Měl,“ prohlásil Jednorožec rozhodně.

„Měl,“ souhlasil Odlomek a zlomyslně se zablýskl. „Nemáme co skrývat.“

Jakmile jsem si uvědomil, že hovoří v množném čísle, došlo mi, co Zářní zamýšlejí.

„Což, šamane, jen se podívej…“ Sám jsem se v duchu usmál, když jsem vytáhl Jednorožce z pochvy a napřáhl ho hrotem napřed k Nesprávnému šamanovi. „Takhle nějak se to přece dělá, nebo ne?“

Kuš-tengri natáhl ruku, aniž by zvedl oči, a nespěšně sevřel v dlani Jednorožcovu čepel. Nějakou dobu se nic nedělo, a tak jsem se nechal ukolébat a propásl ten okamžik, kdy se mi temně zkoumavý šamanův pohled zablýskl v ústrety jako černěná ocel a já se začal propadat do tmy; stačil jsem jen pevněji sevřít jílec Jednorožce a… a stát se jím.

Ať už ve tmě nebo za světla, tady nebo nikde, včera nebo zítra – jediný Meč se klidně postavil sám proti nebesům!

Věděl jsem, že teď Nesprávný šaman vidí a cítí totéž, co já. Ale zatímco já sám jsem moc dobře znal význam všeho, co se dělo, a byl jsem na to připravený, šamanovi to muselo připadat jako rána kladivem.

A ne jedna rána.

A to v tom nejpřímějším smyslu tohoto slova.

Neboť jsem teď byl Jednorožcem. A minulost, kterou šaman viděl, byla minulostí rovného meče, Zářného z rodu Tuan-ťienů!

Byl svědkem jeho zrození!

Kolem plápolal oheň, všehomír divoce burácel, byl jsem rozpálený doruda a kladivo zatím neviditelného kováře-porodníka dopadalo shora, znovu a znovu a znovu, zplošťovalo škaredé nerovnosti, zpevňovalo mě – a ony údery vyvolávaly příjemně zvonivé rozechvění v mém rodícím se těle, tak pružném, tak rozpáleném, tak mladém a bažícím po životě…! Rodil jsem se v ohni a rachotu, vynořoval jsem se z plamenné výhně, zmocňovalo se mě čím dál větší vzrušení a údery kladiva mi předávaly svou sílu…

Zazněl vyděšený výkřik, který rozpoltil svět vedví – a hned poté jsem se já, Čen Ankor, znovu ocitl v Kuš-tengriho stanu. Samotný Nesprávný šaman neohrabaně klečel na čtyřech: zřejmě přepadl dopředu a stěží se stačil opřít rukama o podlahu, když předtím upustil Jednorožcovu čepel. Jak se mu přitom povedlo nepořezat, to pro mě zůstávalo záhadou – leč povedlo se mu to. Šaman ohromeně hleděl na Jednorožce… na mou železnou ruku… a nakonec se naše pohledy střetly.

Bez ohně i temnoty, prostě jen tak, jak se setkávají dva obyčejné lidské pohledy.

„Co to bylo?“ zachroptěl šaman. „Peklo? Ano?“

„Minulost,“ odpověděl jsem Já-Jednorožec upřímně. „Chceš se dívat dál?“

Ale Kuš-tengri se již evidentně vzpamatoval.

„Chci,“ prohlásil pevným hlasem, načež se bez sebemenšího úsilí, plavným a okem téměř nepostřehnutelným pohybem ocitl vsedě na svém původním místě.

Chtěl se dívat.

„Což, dívej se tedy.“ A znovu jsem k němu napřáhl Jednorožce.

Copak já – tentokrát ani samotný Jednorožec neočekával, že uvidí to, co vyvstalo kolem…! Co se v nás zrodilo…

Kov řinčel o kov, lidé křičeli, koně zběsile řičeli, v krku šimral štiplavý dým a ruka v kroužkové rukavici, postříkaná až po loket kouřící krví, zvedala těžký jatagan jménem Farchad, jenž později dostane přezdívku il-Rachš, Křídlo bouře, a mocná čepel, skučící neovladatelnou zuřivostí, dopadala na hlavy nepřátel a roztínala přilbice i lebky a kaštanový hřebec klouzal po dlažbě náměstí, a já, vzpurný Abú t-Tajjíb Abú Salím al-Mutanabbí, jsem se pořád smál a smál v záchvatu bojového šílenství a obránci Kabíru, kteří ještě zůstali naživu, v hrůze prchali, pronásledováni válečníky na zpěněných…

Vzpomínka. Vzpomínka kroužkové rukavice.

Vzpomínka na události staré osm set roků.

Když jsme se vrátili do stanu, prodělal šamanův pohled mně již známou cestu – z Jednorožce sklouzl na mou pravou ruku, z ruky pak na tvář…

A zpátky na ruku.

„Poprvé jsme se vydali daleko,“ vydechl Kuš-tengri. „Ještě nikdy jsem tak daleko nenahlížel… To peklo bylo staré osm tuctů let, vlastně o trochu víc. Ale teď… Kdy se to odehrálo, Asmochat-to?“

„Před osmi stoletími,“ odpověděl jsem mu Já-Jednorožec. „Od onoho dne uplynulo osm století, Kuš-tengri, jenž ses narodil prošedivělý.“

„A to jsi byl… to jsi byl ty, Asmochat-to? Ano?“

„Ne, byla to jiná vtělení Žlutého boha,“ pronesl jízlivý Odlomek, když si vyslechl šamanovu otázku v Jednorožcově podání.

A mě nenapadlo nic lepšího, než Odlomkova slova zopakovat.

Šaman dlouho mlčel.

„Možná, možná,“ řekl konečně s podivným rozechvěním v hlase. „Teď už jsem připraven tomu uvěřit… Ale nevěřím. Nezlobíš se?“

„Ne.“

„V tom případě… dovolil bys mi nahlédnout do TVÉ minulosti? Do minulosti tvého současného vtělení?“

„Dovolím.“

A tak jsem k němu potřetí napřáhl Jednorožce… Vlastně ne, to sám Jednorožec se natáhl k Nesprávnému šamanovi.

Tentokrát jsem se mu již ukazoval já sám. Otevřel jsem se mu a pak jsme se společně odebrali do Kabíru, do Kabíru Besed a turnajů, pestrých úborů a zbrojních sálů; kochali jsme se podstavci pro Zářné a naslouchali písním potulných citerářů, vdechovali jsme žár kováren a účastnili se Obřadů zasvěcení, procházeli jsme mým životem křížem krážem, životem ještě před třpytivým půlměsícem Nodačiho, životem až po okraj naplněným řinkotem Zářných, připravených raději zemřít, než aby prolili krev; byli jsme tam, doma…

Ale nemohl jsem tam už déle setrvávat, vědom si toho, že jsem tady.

A tak jsem se vrátil do stanu.

„Vím, kdo jsi,“ pronesl pomalu a přísně Nesprávný šaman. „Nejsi Asmochat-ta. Jsi více než Asmochat-ta. Žil jsi v ráji, ale dokázal jsi z něho dobrovolně odejít. Budu tě tedy nazývat tímto jménem a pravda nechť zůstane mezi námi.“

„Dnes jsme nahlíželi do minulosti,“ řekl Kuš-tengri.

„Zítra budeme nahlížet do budoucnosti,“ dodal pak.

„Ano?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděli jsme mu trojhlasně.

3

Skončil další den – další z nekonečné řady dnů, které byly před námi, jsou za nás a budou po nás.

Tábor usínal. Ohně ještě hořely a u jednoho z nich se o něčem tiše bavilo několik lidí, avšak většina našich (když jsem v duchu řekl „našich“, bezděky jsem se pousmál, ale vzápětí jsem si vzpomněl na „nenaše“, schopné se tady zanedlouho objevit, a úsměv mě hned přešel) se již odebrala do stanů k odpočinku. Když se vzápětí přihnal poryv studeného a vlezlého větru, zimomřivě jsem se otřásl a podíval se na oblohu. Z té na mě nezúčastněně shlížely chladné pichlavé hvězdy.

Zářní nebes.

Na ramenou mi náhle spočinulo cosi teplého a měkkého; zprvu jsem vůbec nechápal, co to je a odkud se to vzalo. Pak jsem však zjistil, že přes sebe mám přehozenou kožešinovou dochu, a když jsem se otočil, spatřil jsem za sebou stejně oblečenou Čin; vypadalo to, že mi už nějakou dobu stojí za zády.

„Čin…“ vymáčkl jsem ze sebe celkem nejapně a přivinul si ji k sobě ve snaze… ach ne, nesnažil jsem o nic světoborného – prostě jsem jen chtěl svou maličkou a hrozivou Čin obejmout.

A hvězdy na obloze trošinku zjemněly a oteplily se.

Pokusila se mi vymanit – leč příliš chabě, než aby to působilo upřímně –, a tak jsem ji objal ještě pevněji a začal jí šeptat do ucha všelijaké láskyplné nesmysly.

Delikátní Odlomek mi oznámil, že jsem mu přimáčkl jílec, načež jsem ho požádal, aby se šel bodnout.

Před Jednorožcem a Vlčí metlou jsem se z nějakého důvodu ani trochu nestyděl, tím spíš, že nebyli zaujati jeden druhým o nic méně než my.

„Nech mě.“ Čin se pokusila předstírat, že se na mě zlobí, ale moc se jí to nepovedlo; koneckonců, je docela těžké zlobit se na někoho, s kým se právě líbáš. Vzápětí jsme se – stále v náručí jeden druhého – začali šinout ke stanu.

Ke stanu, který jsem vmžiku přejmenoval z „mého“ na „náš“.

„Proč jsem se jen za tebou, pobudou, táhla?“ vrčela Čin v pauzách mezi polibky. „Z Kabíru do Meilanu (pauza), z Meilanu do Kulchánu (pauza), z Kulchánu do téhle pro (pauza) klaté Šulmy… Co na tobě, hřebci nevycválaném, vůbec vidím?!“

„Co se asi vidí na hřebcích?“ neovládl jsem se. „Tak přesně tohle jsi uviděla…“

Čin se už už chystala rozhořčeně vybuchnout, ale pak si to rozmyslela a mávla rukou – tou, v níž se jí nějakým zázrakem dařilo držet Vlčí metlu.

„Kdoví, možná, že jsem na tobě uviděla právě tohle,“ souhlasila nečekaně, ačkoli ale musela mít na mysli cosi svého.

Vpadli jsme do stanu, který kdosi (pravděpodobně všudypřítomný an-Tania) stačil jaksepatří vytopit; o minutu později se již Jednorožec v koutě svým střapcem něžně dotýkal Vlčí metly a cosi jí šelestil, zatímco já s Čin jsme vklouzli pod haldu prozíravě nachystaných (Kým vlastně…? A záleží na tom…?) teplých kožešin, no a pak… Ne, dál už nehodlám nic vyprávět, protože… protože… protože to není vaše věc…! A vůbec…

A vůbec – dobře, že se mi podařilo hodit dochu přímo na Odlomka a samotného Odlomka co nejdál od sebe a své pravé ruky, takže jsem od něho měl až do rána pokoj.

4

Řinčení kovu, čísi křik, znovu řinčení…

Trhl jsem sebou a okamžitě, naráz se probudil; o vteřinu později jsem vyskočil zpod kožešin, přičemž jsem si ještě stačil všimnout, že Čin už ve stanu není. Spěšně jsem popadl Jednorožce, odhodil stanovou plachtu a… a zjistil, že se vůbec nic hrozného neděje. Asahiro se přel s rozrušeným Kuš-tengrim, ale jejich hádka nebyla natolik zlostná, aby vyžadovala můj zásah; Koblan, kterému se konečně podařilo zprovoznit svou pochodovou kovárnu, cosi cílevědomě koval, a to s pomocí jednoho z Oridžitů, nevysokého ramenáče, který držel v kleštích polotovar; jiný Šulmita, o něco starší, seděl hned vedle, nohu, špatně srostlou po onom památném střetnutí, nataženou, a udiveně vrtěl hlavou. Několik dalších dětí Oridžových se spolu s Falgrimem a Diomédem – ti dva se z plna hrdla chechtali – shluklo kolem hádající se dvojice; kulhající Niru dirigovala přípravu jídla…

A tak dále.

Ach ano – pak ještě kdesi za mým stanem zvonil pár Zářných; já a Jednorožec jsme okamžitě poznali řinkot doprovázený hvizdem, charakteristický pro Vlčí metlu.

Zkrátka, všechno bylo v pořádku.

Spěšně jsem znovu zmizel ve stanu, aby si nikdo nestačil všimnout přítomnosti nahého rozcuchaného Asmochat-ty, který se neznámo proč vynořil s taseným mečem v ruce, načež jsem se s povzdechem pustil do oblékání.

„Představ si, že si na Šulmu možná nakonec přece jen dokážu zvyknout,“ poznamenal Jednorožec, když spočinul na kožešinách, a zádumčivě zablýskl obnaženou čepelí. „Pravda, není tu ani můj podstavec, ani můj kout, ale na život na cestách už jsem si koneckonců stačil zvyknout. Zato je to tu moc zajímavé. Třeba ten šaman… Tak co, Asmochat-to, budeme nahlížet do budoucnosti?“

„Budeme,“ přikývl jsem. „Jen co si natáhnu šaravary a brnění a pak taky dochu…“

V tu chvíli se zpod dochy ozval zdušený skřek Odlomka, zaslechnutý Jednorožcem a skrze něho i mnou; spěšně jsem tedy osvobodil Džua z kožešinového zajetí a vzápětí se tuze podivil jeho prvním slovům.

„Čene, a proč jsi hřebec?“ zeptal se Odlomek.

Dal jsem přednost mlčení, načež jsme podruhé vyšli ven ze stanu.

A ocitli jsme se v samém středu hádky, která se mezitím ani trochu neuklidnila.

„Co to děláš?!“ křičel Kuš-tengri a mával rukama. „Proč děláš z Oridžitů šamany?! Hloupý jsi, dočista hloupý, vůbec nic z toho nebude, ano?!“

„Ano,“ souhlasil Asahiro, pohled upřený na Oridžity. „Nebude.“

„Tak proč je učíš?“

„Čemu?“

„Jak čemu? Učíš je dýchat, učíš je stát, učíš je dívat se! Učíš je, jak ze země čerpat sílu! Myslíš si, že jsem slepý a nevidím to?!“

„U Stvořitele, jakou sílu?!“ zlobil se Asahiro a mával Nodačim, který se hádky neúčastnil, a tak svištěl vcelku lhostejně. „Že je učím dýchat, to ano! Že je učím stát, to ano! Ale tomu se u nás učí už děti! A já se to snažím vštípit těm vašim nekňubům…“

„I když tahle jejich výuka bude trvat ještě hodně dlouho,“ dodal pak tiše kabírsky, a Nodači, který se souhlasně zatřpytil, mu naplocho klesl na rameno.

Vypadalo to, že se Kuš-tengri maličko uklidnil, ale vzápětí spatřil mě a znovu zahořel spravedlivým hněvem.

„Jenom se podívej, ó velký Asmochat-to, čemu tvůj člověk, kterého hloupí Šulmité nazývají Asahiro-ecege, učí Oridžity!“ obrátil se na mě.

Podíval jsem se. Asahiro mi to předvedl. Šulmité se snažili ze všech sil, aby si před tváří Asmochat-ty neutrhli ostudu, a více či méně se jím i dařilo; na to, že šlo o první pokus, dokonce spíš více než méně. Sice ještě pořád příliš nepružili v kolenou – to chce čas –, ale už alespoň při nádechu nevypínali prsa, a to byla Asahirova nezpochybnitelná zásluha. Skvělý učitel, tenhle Asahiro, zvládl to vážně rychle!

„Učí je správně,“ řekl jsem. „Nevím, jak probíhá výuka šamanů, ale tam u nás se to děje právě takto… A mimochodem, když už jsem zmínil šamany – pověz mi prosím, Kuš-tengri, kde jsou ostatní služebníci Boha bez tváře? Zdá se mi to, nebo jsem tu vážně neviděl žádného z nich, kromě tebe?“

„Odešli,“ opáčil Kuš-tengri lakonicky. „Přijel jsi, oni se to dozvěděli a odešli.“

„A tomu mám rozumět jak?!“ zeptal jsem se hrozivě a změřil si pohledem ztichlé Šulmity. „Znamená to, že se nechtějí setkat s Asmochat-tou?!“

„Nechtějí.“ Nevypadalo to, že by můj hněv Nesprávného šamana nějak zvlášť vyvedl z míry. „Nechtějí volit. Protože kdyby vás přivítali, nezbylo by jím, než si zvolit mezi tebou, Asmochat-to, a Džamuchou. A tak se rozhodli vyčkat.“

„A co ty? Proč taky nevyčkáváš?“

„Jsem Nesprávný šaman. Nechci vyčkávat. Chci vědět. A také chci uvidět budoucnost. Budoucnost Šulmy, mé vlasti.“

„A dřív jsi ji neviděl?“

„Viděl. A jiní šamani také. Viděli sjednocení kmenů, tažení proti Měkkorukým i hořící stany z kamene, viděli bohatou kořist a otroky… Potom mi gurchán Džamucha svým mečem rozřízl ruku. Od té doby nevidím nic. U jednotlivých lidí ano. Ale nic, co by se týkalo celé Šulmy. Ani kořist, ani otroky, ani vítězství. Jiní vidí, ale já ne. Já vidím šupinatou ruku, nataženou nad Šulmou. A v den tvého příjezdu, Asmochat-to, se tato ruka sevřela v pěst.“

Vybavil jsem si svůj sen, v němž nad světem v kolébce visela obrovská železná ruka.

Možná, že právě takto vypadá nahlížení do budoucnosti?

Ne.

Ve skutečnosti to bylo úplně jiné.

A vůbec se to nepodobalo snu.

5

Shlížel jsem na Šulmu jakoby z ptačí perspektivy. Vlastně ne, byl jsem výš, ještě mnohem výš. Žlutozelená step, roztínaná světlemodrými čepelemi řek, na jihovýchodě ohraničená Kul-chánem, na jihozápadě ohrazená horami – a celou Šulmu halil nejasný opar s občasnými mezerami a skulinami, jímiž jsem tu a tam viděl hemžící se hordy mravenců, věnujících se svým mravenčím záležitostem.

A cítil jsem se být bohem.

A step se stále mihotala a zástupy přičinlivého hmyzu z nějakého jen jim známého důvodu stále proudily jediným směrem a já si uvědomil, že jejich cílem musí být hlavní stan Džamuchy Osmirukého, zárodek krvavého tažení ve jménu Pravdy Batin…

Narůžovělé chuchvalce, z nichž sestával opar nad Šulmou, se náhle rozechvěly a začaly se převalovat, aby se zakrátko změnily v měňavou světle purpurovou mlhu; v tu chvíli jsem měl pocit, jako by mě kdosi švihl bičem – tak strašnou zuřivost, tak strašnou zlobu, ale také strach stovek tisíc lidí vyzařovala ona prapodivná mlha, ona krvavá clona, která tak často oslepovala válečníky Šulmy!

Viděl jsem oheň Masúdův!

A cítil jsem se být bohem.

Triumfujícím Žlutým Mo.

Země pod nachovým příkrovem se zhoupla a prudce uhnula stranou a já na okamžik zamhouřil oči; když jsem je zase otevřel, měl jsem pod sebou Kruh posvátného jezírka, v němž nebylo místa pro výpary lidských duší, nasáklých zlobou, odkrmených vypočítavou zuřivostí vojenského řemesla, rozložených záludnou lstivostí batinity Džamuchy… A nesmělí hádci rudé mlhy, kteří se odvažovali vplazit do tohoto kruhu, zakratičko světlali a rozplývali se, vstřebáni námi; rozplývali se, prodělávali přerod a navraceli se do světa v podobě klidné sebejistoty… Měňaví plazi Šulmy v kruhu Kabíru syčeli a umírali, dávajíce život novému a nepoznanému… A oheň Masúdův nepřirozeným způsobem splýval s Munírovou vodou, zuřivost s radostí, řemeslo s uměním…

A Kruh posvátného jezírka zůstává nadále čistý a nezkalený, avšak na jeho hranicích stále bytní, houstne a nabírá na síle hněvivý val barvy kouřící krve, připravený zaplavit Kruh proudem prastaré pravdy, proudem Nevysloveného tajemství, a já padám, padám, padám…

Ale navzdory všemu jsem se stále cítil být bohem.

Padlým bohem.

A to i ve chvíli, kdy jsem se roztříštil a přestal existovat.

6

Otírám si rukávem slzící oči.

Já a Kuš-tengri se dlouho díváme jeden na druhého, ruce stále položené na Jednorožci.

Jednorožec rovněž mlčí. I on všechno viděl – stejně jako my.

Mlčí také Odlomek za mým opaskem, třebaže nevím, co – a zda vůbec něco – viděl.

„Zuří,“ promluvil nakonec šaman tichounce. „Cítil jsem zuřivost.“

Přikývl jsem. Věděl jsem, o kom hovoří.

„A má strach. Cítil jsem strach.“

Znovu jsem přikývl.

„Džamucha se zakrátko rozhodne. Ty stojíš mezi ním a Měkkorukými. A Džamucha vyrazí, aby nás zničil.“

Z toho, co řekl, bylo tím nejpodstatnějším slůvko „nás“. Znamenalo, že si samotný Nesprávný šaman již zvolil.

„Děkuji ti, Kuš-tengri.“

„Za co?“

„Za nás.“

Šaman chápavě přikyvuje a usmívá se, byť jenom koutky úst.

„Tak co, Asmochat-to,“ ptá se, „budeme nahlížet do budoucnosti? Do tvé budoucnosti?“

Nechápavě na něho hledím.

„Tohle bylo něco jiného než budoucnost,“ vysvětluje šaman. „Protože to, co bylo, budoucností být nemůže. Byla to přítomnost. Tedy zárodek budoucnosti. Budeme nahlížet dál?“

„Ano,“ odpovídám Já-Jednorožec.

A znovu se nořím do tůně černých očí…

Dvě hradby válečníků, jedna přede mnou, druhá za mnou. Zuřivost mi dýchá na zátylek a zuřivost mi nahlíží do tváře.

Dva kroky ode mě stojí on. Džamucha Osmiruký. Batinita Džamucha.

V jehož ruce syčí a rozřezává vzduch krátká Cinquedea, Zmije Šen.

Tak tohle je tedy Džamucha.

Nevidím mu do tváře.

Vidím nahoře zašpičatělou koženou přilbici s kovovými destičkami; vidím lehký pancíř, leč ne natolik lehký, abych neucítil rozechvění Jednorožce, pochybujícího, zda tuto ochranu dokáže prorazit, anebo by se raději měl vyhnout riziku a jednat najisto; vidím černé hedvábné šaravary (nepocházejí náhodou z Kabíru?), vidím pružné vysoké boty s ostrými špičkami, vidím…

Ale tvář nevidím.

A vidím šikmé seknutí a mám radost z toho, že ho vidím, neboť už vím, že Džamucha nestačí, nikdy nestačí zahlédnout, jak se čepel Jednorožce do třetiny noří do hrdla gurchána stepí…

„Ne…!“

Jsem zpátky ve stanu.

Nehlučně křičím.

A slyším Jednorožcův křik.

„Ne! Nechci!“ křičíme společně.

„Ale vždyť jsi přece zvítězil,“ diví se Kuš-tengri upřímně. „Zabil jsi ho.“

„Nechci ho zabít.“

Přísně se podívám šamanovi do očí.

„Budoucnost není v naší moci, Asmochat-to.“

„Nechci ho zabít.“

Šaman krčí rameny a chápe se čepele Jednorožce.

Ani si nevzpomínám, kolikrát jsem se nořil do okamžiku, který se ještě neodehrál, vytrženého z času, který ještě nenastal. Obraz souboje se měnil – někdy jsem první útok podnikal já, pokoušeje se vyrazit Cinquedeu, Zmiji Šen, z Džamuchovy ruky, jindy jsem zase střetnutí schválně protahoval ve snaze zvítězit bez zabíjení. Leč konec byl pokaždé stejný – šikmé seknutí Cinquedey a Jednorožcova čepel, do třetiny zabořená do gurchánova hrdla.

„Ne…!“

Vyčerpaně jsem si otřel z čela pot, vrátil chvějícího se Jednorožce zpátky do pochvy a zvrátil se dozadu.

„Divím se, že jsi dokázal alespoň tohle,“ poznamenává Kuš-tengri.

„Co tohle?“

„Bojoval jsi pokaždé jinak. Třebaže výsledek se neměnil, ani se změnit nemohl.“

„Mohl,“ říkám Já-Jednorožec paličatě. „Mohl. To jen já jsem nepřišel na to, jak ho změnit. Ale přijdu.“

„Možná, možná…“ mumlá Nesprávný šaman stále stejně zádumčivě. „Po setkání s tebou si už nejsem ničím jistý beze zbytku. A to je špatné. Šaman si musí být jistý. Jinak je to špatný šaman.“

„Poslyš, Kuš-tengri, a co jsi vlastně viděl ty?“

„Totéž, co ty.“

„Ale já přece viděl sebe! To znamená, že i ty jsi musel vidět sebe!“

„Ne. Sebe jsem neviděl.“

„Proč?“

„Nejspíš zemřu ještě předtím,“ odpovídá lhostejně Kuš-tengri, Nesprávný šaman.

7

A tehdy jsem opět tasil Jednorožce a Zářný znovu natáhl svou čepel hrotem k šamanovi.

„Jsem už unavený,“ řekl Kuš-tengri.

Jednorožec se nezachvěl.

I my jsme byli unavení.

Ale museli jsme se vrátit na začátek – potřebovali jsme dnešní den a také den zítřejší, leč nikoli den Šulmy.

Šaman si změřil Jednorožce zvláštním pohledem, jako by ho viděl poprvé, a pak znovu uchopil čepel.

Ruka se mu chvěla.

Letěl jsem, letěl jsem vysoko na obloze, jako pták, rychleji než jakýkoli pták. Kulchán skončil, teď se pode mnou mihl Mei-lan, tady dole se vine Farrská silnice a na obzoru již vyvstávají obrysy Kabíru…

A já padám, padám, padám, sražen k zemi, jako umírající pták; padám a srdce mi zběsile buší ve zvonivé prázdnotě a já vím, že jsem se nezmýlil, že jsem viděl to, co jsem viděl, to, co mi ožehlo duši…

Nad Kabírem pomalu houstl krvavě rudý opar.

Oheň Masúdův.

Kapitola dvacátá pátá

1

Během celého následujícího týdne jsem nechtěl o ničem přemýšlet. Jako by v mé duši zůstala svědící popálenina, která mi, dotkla-li se jí jakákoli, byť i ta nejnepatrnější myšlenka, působila příšernou bolest.

A náročná a trnitá cesta, po níž se ubíraly mé úvahy, končila pokaždé stejně – putující myšlenka narážela do zdi hořícího domu a z oken tohoto domu vyšlehávaly lačné jazyky Masúdova ohně a na prahu stál batinita Džamucha, gurchán bez tváře, s hrdlem odkrytým, vystaveným meči.

Nechtěl jsem přemýšlet. O ničem. A tak, jako se sebevrah bezhlavě vrhá do propasti, vrhl jsem se i já na jedinou práci, kterou jsem ovládal; práci, jež mě dokázala celého pohltit a odnaučit mě přemýšlet.

Alespoň dočasně.

Trýznil jsem vlastní tělo a nutil ho v brnění provádět věci, které bych dřív jaksepatří nezvládal ani bez něho; snažil jsem se cvičit až do úplného vyčerpání, jenomže vyčerpání přede mnou prchalo a mé tělo se radovalo tomu, že se všechno vrací na své místo; radovalo se a tvrdošíjně odmítalo veškerou únavu, plnilo jakékoli, i ty nejbláznivější pokyny, a to bezchybně a okamžitě, jako skvěle vyškolený sluha. Vyžadoval jsem po Jednorožci a Odlomkovi nemožné a oni mi odpovídali stejnou mincí, až se nakonec nemožné stávalo možným; opájeli jsme se sebou navzájem, ale také jsme se k sobě chovali krutě a nelítostně; byli jsme jediným nerozdělitelným celkem.

A během nocí, v pomíjivých hodinách odpočinku, mě zachraňovala Čin.

Besedoval jsem se všemi a vysiloval všechny, koho jsem mohl vysílit, přičemž jsem nutil Falgrima, an-Taniu i Asahira, aby celé hodiny pracovali při turnajových rychlostech; ale zatímco oni se střídali – Gwenala nahrazovali Sai se Zarrahídem a ty dva pak zase Nodači –, já, Jednorožec a Džu jsme pořád kroužili po udusané ploše jako skvrnitý čauš, lapený v kleci, a já cítil, jak mi v železné ruce divoce buší krev.

Dvakrát jsem se v kruhu postavil najednou Asahirovi i Kosovi; dvakrát museli Jednorožec s Odlomkem čelit trojici Sai, končíř a Nodači, avšak ani jednou jsem naráz nevyzval Falgrima a Kosa.

Nechtěl jsem přemýšlet. Ale nebyl jsem hlupákem.

Gwenal se Zarrahídem, podporováni při Besedě zblízka Saiem… Kdepak, ještě se nenarodili takoví Zářní, kteří by je dokázali zastavit, třímáni jediným člověkem!

Nepřemýšlel jsem. Nepřemýšlel jsem o tom, že všechno co dělám, dost možná pouze zkracuje Cestu meče k Džamuchovu hrdlu, že to tuto Cestu činí přímější a neodvratnější… Nepřemýšlel jsem dokonce ani o tom, že se snažím hasit Masúdův oheň sám v sobě, že oním hořícím domem jsem ve skutečnosti já…

U Osmého pekla Chrakatuše, vůbec jsem o tom nepřemýšlel!

Jednou jsem si spolu s Šulmity, Emrachem, Farissou a třemi batinity vyjel na lov. Půl dne jsem sebou ustavičně cukal a rozhlížel se po okolí; půl dne jsem v každičkém stádu džejranů viděl Džamuchovy jezdce; dráždila mě bezstarostnost mých společníků a jejich víra v Asmochat-tovu všemohoucnost; a byl jsem nesmírně šťasten, když jsme se bez jakýchkoli dobrodružství konečně vrátili k posvátnému jezírku.

Poté jsem šel hledat Dioméda s Machairou, abych jim nabídl Besedu.

Ale ukázalo se, že ti dva v táboře nejsou.

A zmizeli také Falgrim s Gwenalem, Kulaj, Tochtar i tucet zbývajících Šulmitů.

Koblan na okamžik přestal rachotit svým železem, mrkl na mě, setřel si z čela pot a řekl mi, že je všechno v pořádku.

A Kos řekl, že se všichni brzy vrátí.

Přikývl jsem.

Nazítří se ale nevrátili.

Den poté také ne.

Nikoho jsem se však na nic nevyptával.

‚Což se takhle opít?‘ bleskla mi hlavou ztřeštěná myšlenka. Ale zůstalo jen u ní. Zaprvé jsem věděl, že by Jednorožec byl proti, no a zadruhé – copak se tímhle arakem vůbec dá pořádně opít?

A sedmý den poté, co jsem se ponořil do ohně Masúdova – po celý tento týden jsem se Kuš-tengrimu divže přímo nevyhýbal, a šaman, jenž rozuměl mému stavu, netrval na ničem víc než na krátkých a zcela nezávazných setkáních –, a tedy třetí den po zmizení Kulaje a mých přátel ke mně ve chvíli, kdy jsem snad už posté začínal od začátku ‚Skok pestrého tygra‘, přistoupili Asahiro s Nodačim na rameni a Matička Cchi s mlčenlivým Čchan-bóem, protentokrát zbaveným veškerých hadrů.

Asahiro vedl za ruku jakousi dívku.

„To je Hamídža, Čene,“ řekl Asahiro.

Zprudka jsem zasunul Jednorožce do pochvy, strčil si Odlomka za opasek a otočil se k příchozím.

2

„To je Hamídža, Čene,“ řekl Asahiro, a Matička Cchi, stojící za jeho zády, se široce usmála a často přečasto zakývala hlavou, jako by se mě snažila přesvědčit o tom, že tohle je opravdu Hamídža a nikdo jiný.

Asahiro mě tentokrát neoslovil jako Asmochat-tu. Stěží nás někdo tajně poslouchal, ale přece jen… A ještě mě napadlo, že Asahiro Li, ten můj neodbytný osud, chce použitím mého skutečného jména podtrhnout… Vlastně vůbec nevím, co tím chtěl podtrhnout, neboť jsem přestal mít chuť dovádět tuto myšlenku do konce.

Ukázalo se, že se Hamídža velice podobá Čin. Ne, ne ve tváři – třebaže jim oběma skutečně byla vlastní určitá jemnost rysů a matová bledost, ona matová bledost, již nedokáže zabarvit žádné slunce od Chakasu až po Šulmu –, ale spíše způsobem, jakým se pohybovala, jakým stála, jakým se… jakým se dívala. Stejně jako tomu bylo v případě Čin, také Hamídžin klidný a sebejistý pohled se dostával do neurčitého rozporu s její křehkou tělesnou stavbou, a teprve když se dívka pohnula – stačilo, aby jen přešlápla z nohy na nohu –, začínalo člověku pomalu docházet, nakolik klamavá tato adolescentní křehkost vlastně je. Stejně bláhové by bylo vyčítat Jednorožci, že je křehčí než například takový Ostnatý nemluva.

A tato výčitka by byla stejně oprávněná jako hloupá.

„Zdravím tě, Hamídžo,“ řekl jsem; nic lepšího mě nenapadlo.

Dívka neodpověděla. Stála, mlčela, dívala se na mě, za mě, skrze mě…

„Je to daviní,“ prohodil Asahiro tiše.

Podle mě chtěl ještě dodat něco jako: ‚Copak to nevidíš, Čene?‘ Ale nedodal.

Protože jsem to už viděl.

Slovem „daviní“ byly v emirátu nazývány ženy posedlé dévem (o takových mužích se zase mluvilo jako o „dévonech“) čili pomatené. A to, co jsem v Hamídžině pohledu zprvu považoval za klid a sebejistotu, se ve skutečnosti ukázalo být pokojem lhostejnosti.

Pokojný pohled.

Šedavá mlha, zarámovaná neuvěřitelně dlouhými řasami, jež byly stvořené k tomu, aby probodávaly srdce nešťastně zamilovaných; jen jsem si těžko dokázal představit někoho, kdo by miloval daviní.

„Takovým, jako je ona, v Šulmě nikdo nezkřiví ani vlásek,“ pokračoval Asahiro zdušeným hlasem, pohled z nějakého důvodu upřený kamsi pod nohy. „Koně jim dají, stan jim dají, všelijaké náčiní jim dají… ale s kmenem je žít nenechají. Vyženou je, aby kočovali odděleně. Kdo dokáže přežít, může se toulat stepí, jak se mu zlíbí, kdo to nedokáže, tomu se step stane hrobem.“

Znovu jsem si Hamídžu prohlédl od hlavy až k patě. Stařičký chalát se spoustou záplat, zpod něhož vykukuje něco na způsob kožených šaravarů; na hlavě bašlyk nebašlyk, turban neturban… prostě cosi. Polokozačky s odraným hořejškem, levá podešev každou chvíli odpadne…

Dívčiny drobné dlaně nesmyslně hladily silný provaz, již notně ošoupaný a nahrazující opasek.

Mlčí…

„To je němá, nebo co?“ zeptal jsem se, jako by dívka byla neživým kamenem, ještě ke všemu nestojícím tady, nýbrž kdesi daleko.

Nic. Ani se neurazila, ani neodpověděla. Jako bychom se my všichni nacházeli v jednom světě a ona zase v nějakém jiném.

„Nevím,“ opáčil Asahiro. „Zatím nic neříkala…“

„Tak odkud tedy víš, že se jmenuje Hamídža?“

Bylo zvláštním způsobem nepříjemné stát vedle člověka, o kterém hovoříš, a cítit, že tento člověk vlastně možná není tak docela člověkem a že mu je úplně jedno, zda mluvíš o něm, zda vůbec mluvíš, anebo jestli odcházíš pryč.

Daviní.

Dévova schrána. Vybavil jsem si mohutného Čandru-Déva s jeho hromovým hlasem a pak jsem se podíval na tichou a lhostejnou daviní.

Bylo mi trapné přiznat i sám sobě, že mám z téhle Hamídžy tak trochu strach. Ještě v dětství – mohlo mi být tak sedm osm let – mě hrozně vylekala jedna stará daviní, když náhle dostala záchvat a začala se mi svíjet přímo pod nohama, a tento strach ve mně přetrvával dodnes. Už mi sice dávno není sedm, už si všechno dokážu rozumem zdůvodnit, ale pořád teď mám sto chutí se co nejrychleji vzdálit…

„Tak dáme jí najíst?“

To byl Asahiro. A Matička Cchi na mě mrká a dloube Hamídžu ukazovákem do boku. Ne, ne do boku, ale do nefritové ozdůbky, neznámo jak přišité k chalátu… Jsou na něm dva hieroglyfy – „kvetoucí ořešák“ a „jarní deštík“. Vyslovují se jako „hamí“ a „dža“. Oba vyryté znaky jsou mírně nakloněné, po wejském způsobu, a třebaže jsou již notně odřené, stále zůstávají bezvadně čitelné.

Takové ozdoby se u nás ve Weji nosívají na opascích se jmény.

Takže takhle to je… Proto Hamídža.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Samozřejmě jí dejte najíst.“

Matička Cchi byla rázem samý spěch a shon – uchopila mlčící Hamídžu za ruku a vedla ji pryč, přičemž brebentila jakási laskavá slůvka. Zato Asahiro zůstal stát na místě a pohled, jejž na mě upíral, byl pichlavý a nevlídný.

„Co je to s tebou, Asi?“ zeptal jsem se. „Vždyť jsem přece řekl, ať jí dáte najíst…“

A v tu chvíli mi to došlo.

„Počkej, počkej, Asi… Dneska mi to ale vůbec nemyslí! Jestli tahle Hamídža pochází z Weje, znamená to, že je jako vy… jako ty a Farissa! Kdysi se dostala do Šulmy, zabila v kruhu Šulmitu, byla přijata do kmene… Anebo je ještě pořád otrokyně?“

Asahiro obměkl, byť se to ve skutečnosti nijak zásadněji neprojevilo – snad jen pohled měl o maličko přívětivější.

„Ne, Čene, není to otrokyně. Otrokyni daviní by vyhnali jenom tak, bez ničeho, ale Hamídža má koně, stan, dva nebo možná tři vaky… Takže tak či tak musela být přijata do kmene!“

Asahiro významně luskl prsty, dávaje mi tím najevo, že zbytek už bych si měl domyslet sám.

Ne že bych si s tím musel moc lámat hlavu… Byla-li přijata do kmene, znamená to, že určitě stála v kmenovém kruhu, a to zase znamená, že má na rukou krev nějakého nebohého Šulmity… či přesněji ne na rukou, nýbrž na Zářném, kterého ale postrádá. Proč? No, nejspíš ho dali zpátky do stanu, na nachovou košmu. Přece takového úžasného Zářného – nebo jak se jim v šulmštině říká – nenechají dívce, jejíž zdravý rozum osedlal hladový dév!

„Mně se teda nelíbila,“ prohlásil zničehonic z Asahirova ramena velký Nodači a zádumčivě se zablýskl. „Když jsme sem šli, dotkla se mě prstem. Třikrát.“

Já-Jednorožec jsem se bezděky usmál.

„No a co?“ zeptal se Jednorožec-Já.

„A nic… Ale měla ho studený, ten prst.“

3

Večer.

Jsem osamocený – či přesněji, mám s sebou Jednorožce a Odlomka, po uplynulém dni stejně unavené jako já sám –, a tak tedy relativně osamoceně sedím u ohně a cítím, jak zvonivé obluzení předchozího týdne postupně pomíjí, ale Šulma zůstává a Džamucha zůstává a ještě spousta věcí zůstává, a s tím vším je potřeba něco dělat, ale já tady jen tak sedím…

Nějakých dvacet kroků ode mě Matička Cchi opečovává Hamídžu-daviní ve snaze nebohou pomatenou buďto přimět mluvit, anebo ji alespoň zahrnout ryze ženskou péčí a soucitem, avšak Hamídža je ukrytá sama v sobě jako meč v pochvě, a tak jen nevzrušeně hledí přímo před sebe a pak znenáhla vstává a kamsi odchází.

No, jen ať si jde…

Ohlédla se. Když na její tvář nakratičko dopadly odlesky ohně, připadala mi znenadání překvapivě živá a rozumná, dokonce ustaraná – pak však stíny vytvořily další masku a pak ještě jednu, načež Hamídža odešla a já zapomněl na ni, na její tvář i na tanec plamenů.

„Dovolí mi Asmochat-ta, abych si s ním pohovořil?“ ozývá se mi za zády nevtíravý, maličko nakřáplý hlas.

„Dovolí, jistěže dovolí,“ bručím ani trochu přívětivě a otáčím se.

A vidím před sebou Nesprávného šamana. Ach, že se mi s ním teď ale vůbec nechce mluvit…! Ostatně, šaman za to nemůže. A mluvit s ním každopádně budu muset – když za mnou sám přišel, znamená to, že se ho jen tak nezbavím, zatímco hovořit se mnou jsem mu dovolil dobrovolně, nikdo mě nenutil.

A přitom kdybych mu to nedovolil, nemohl by namítnout ani půl slova – vždyť jsem přece božský Asmochat-ta…

Poplácám čísi košmu vedle sebe.

„Posaď se, šamane. Budeme hovořit. Sedm dnů jsme mlčeli a teď to vypadá, že nadešla ta správná chvíle.“

Kuš-tengri stěží postřehnutelně přikyvuje a zlehka klesá na nabídnuté místo; jeho chrastítka melodicky cinkají.

„Máš pravdu, Asmochat-to. Nadešel čas hovořit. Předtím to nešlo – vůbec bys mě totiž neposlouchal. Ale teď už budeš.“

To se ví, že budu…

„O čem tedy budeme hovořit, moudrý Kuš-tengri?“

„O tobě. O tvých lidech. O vašich živých mečích. (Já-Jednorožec se vnitřně zachvěji: jak na tohle přišel? Nebo mu to snad někdo prozradil…?) O šamanech Ur-kalachaje, Boha bez tváře. I o mně. O tom, jak nás učí. O tom, jak učí vás. Budeme hovořit o mnohém.“

„A jak tedy učí vás?“ ptám se jen tak pro pořádek.

Kuš-tengri si mou otázku nechává proletět kolem uší. Přinejmenším mi to tak připadá.

„Když se v Šulmě narodí chlapec, Asmochat-to, je ukázán šamanům Léčitele Ultaje. Má-li dítě šest tuctů tajných známek, čeká ho život šamana. A má-li jich sedm tuctů, stane se služebníkem Boha bez tváře. Vezmou ho matce, přinesou sem a od dvou let začnou s jeho výchovou a výukou.

Naučí ho se dívat, aniž by se oči unavovaly. Naučí ho vidět, aby si všímal toho, co je třeba. Mne samotného učil starý šaman Chum-tenge. ‚Otoč se,‘ povídá, ‚a dívej se. Co vidíš?‘ ‚Stádo koní,‘ já na to. ‚A teď zavři oči. Kolik koní je v tom stádu?‘ Tak jsem odpověděl. A správně. Půldruhého tuctu a pak ještě dva. ‚A jakou mají barvu srsti?‘ Zase jsem odpověděl. ‚Kolik je kobyl a kolik hřebců?‘ A tak dále, pořád dokola. A kdykoli jsem se spletl, tak mě zpočátku, dokud jsem mu nedorostl po prsa, švihal bičem. Bolest to byla veliká, ale potupa ještě dvakrát větší. Když už jsem mu sahal po prsa, Chum-tenge mě přestal bít. Ale kolikrát se na mě podíval tak, že by snad bylo lepší, kdyby mi jednu natáhl…

Učil mě dýchat. Učil mě stát. Učil mě chytat kamínky. Učil mě, jak se holýma rukama ubránit vlkovi. Potom mě začal učit poznávat bylinky. Abych pohmatu cítil, kde je živá tráva a kde mrtvá, kde je zlá a kde dobrá. A později, když se se mnou o tohle všechno podělil, mě začal učit jiným věcem. Nahlížet lidem do očí, vidět jejich duše, dotýkat se jejich myšlenek, spoutávat těla silou pohledu; odhalovat lidské včerejšky i zítřky.

Chum-tenge už byl starý. Před smrtí mi řekl: ‚Bude z tebe dobrý šaman, Kuš-tengri. Vím to. Protože jsem tě sám učil. A já jsem dobrý šaman. Byl jsem. Vše, co jsem věděl, jsem ti předal. Nyní ti věnuji to poslední. Neboj se světa. Nelituj světa. Nežij v tomto světě tak, jak žijí zvířata – ve strachu z toho, že ho ztratíš. Ur-kalachaj, Bůh bez tváře, nestvořil jen tento svět. Jsou i další. Vím to. Dvakrát jsem to sám viděl. Prazvláštní stromy. Lidé v divných šatech. Cizí nebe. Jiný svět, ne náš. Ne ten, co je za horami. Ne ten, jenž se rozkládá za Kul-chánem. Ten, jenž se nachází za zatáčkou cesty šamana. Viděl jsem ho. Dívej se na náš svět. A hledej jiné. Proč, to nevím. Možná se to dozvíš ty. Ale nejprve je najdi.‘

A zemřel.

Velký šaman to byl, můj učitel Chum-tenge. Dnes žádný takový není…“

4

Kuš-tengri si povzdechne a zmlkne, oči upřené do plamenů; mám pocit, že se ohnivé jazyky zklidňují, jako by se bály šamanova černého pohledu.

Rovněž mlčím.

Nějakou dobu.

„Tohle jsi ještě nikdy nikomu nevyprávěl, Kuš-tengri.“

Nebyla to otázka.

Bylo to konstatování.

„Nikdy a nikomu,“ souhlasí Nesprávný šaman.

„Tak proč jsi to teď pověděl mně?“

„Zkus na to přijít sám.“

„Myslím, že vím. Ale radši to řekni ty.“

„Dobře. Během všech těch dnů jsem se díval na tebe a na tvé lidi. Na vaše Besedy (toto slovo Kuš-tengri vyřkl kabírsky); na to, jak a čemu učíte Oridžity; jak váš kovář ková železo; jak si vaše živé zbraně hrají jedna s druhou. Když jsi tehdy, Asmochat-to, po mně hodil jeho,“ šaman kývl směrem k Odlomkovi, jenž znepokojeně vykukoval zpoza mého opasku a pozorně naslouchal všemu, co Jednorožec překládal, „ucítil jsem ve své ruce život. Svým životem mi popálil dlaň. Ne jako šulmská šavle. Ne jako tráva. Ne jako zvíře. Jako člověk. A pak, když jsme společně nahlíželi do minulosti… Tehdy jsem to nepochopil. Byl jsem příliš vyděšený. Ale teď už chápu. Byla to jeho minulost.“

A Kuš-tengri ukázal na Jednorožce.

„Koukněme se, jaký je vnímavý,“ zamumlal Džutte. Nic dalšího už ale neřekl – jen Tuan-ťiena tiše drcl do jílce, aby ho upozornil na to, že má dál pečlivě překládat pěkně slovo od slova.

„Díval jsem se sedm dnů,“ pokračoval mezitím Nesprávný šaman. „Díval jsem se a přemýšlel. Přemýšlel jsem o tom, co mi říkal váš Asahiro. A také ty. Tady u nás se stát, dívat se, dýchat a cítit zemi učí jen šamani. Ale u vás všichni. U nás mají jen šamani zakázáno prolévat krev. Ale u vás všichni. Když jsi mi to na začátku říkal, nevěřil jsem ti. Když jsem si prohlédl tvůj život, stejně jsem ti nevěřil beze zbytku. Třebaže jsem věděl, že je to pravda. Ale teď už věřím. Je to možné. Je možné třímat zbraň a přitom neprolévat krev. To znamená, že je to možné i pro mě. A pro ostatní šamany.“

„Ano, je to možné,“ souhlasil jsem.

„Ale o tom až později. Nejprve mi pověz tohle, Asmochat-to… Tam u vás se lidé učí témuž, co u nás šamani. Všichni. Už od dětství. Možná ne všemu a ne úplně stejně, ale podobně. Proč tedy u vás žádné šamany nemáte?! Nikdo nevidí budoucnost, nikdo nevidí minulost, nikdo nevidí lidské myšlenky a nikdo dokonce ani pořádně neumí spočítat lidi! Jak je to možné?“

Vskutku, jak? Že bychom se to neučili? Anebo se to učili špatně?

Nevěděl jsem. Ani Jednorožec to nevěděl. A dokonce ani Džutte.

Proto jsem upřímně odpověděl za všechny tři: „Nevím.“

„Zato já vím. Dlouho jsem se díval. Dlouho jsem přemýšlel. A pochopil jsem to. My šamani kráčíme po své cestě, a vy zase po své. Ale onu zatáčku, kde bychom k sobě mohli zabočit, zatarasily naše meče. A nenechají nikoho projít. Naše hloupá šulmská šavle, až po jílec od krve, a vaše zbraň, živá a moudrá. Natolik moudrá, že dokonce i člověka ne vždy považuje za člověka. Právě proto si každý jdeme svou cestou a ani se navzájem nevidíme. Meče nás nepouštějí, nedovolují nám se setkat. My šamani se bojíme pozvednout meč, zatímco vy se bez meče bojíte zůstat. A proto jste ve chvílích, kdy v rukou nemáte své zbraně, dočista jako naši válečníci. V hlavě vítr, oči slepé, paměť děravá, díváte se, ale nevidíte. Zato když obnažíte meč, rázem se z vás stávají jiní lidé. Dlouho jsem se díval. Máte odlišný pohled. Jiné držení těla. Vidíte úder ještě předtím, než přijde. Takto my vidíme budoucnost. S mečem v ruce jste všichni šamani. Ale bez meče jen hloupí válečníci. Jestli mě slyší, popros je, aby se neuráželi…“

Šaman znovu ukázal na Džua a Jednorožce.

„Říkám pravdu. Kvůli pravdě se nelze urážet. Protože je to prostě pravda. Vaše meče jsou živé a moudré, a právě proto mezi sebou nemáte šamany. A naše šulmské šavle možná nejsou tak docela mrtvé, ale hloupé jsou určitě, a právě proto mezi sebou nemáme válečníky, schopné nezabíjet. Osedlaly nás tedy moudrost a hloupost a ženou nás opačnými směry, znemožňují naše setkání…“

‚Má pravdu,‘ dodává Jednorožec. ‚Má pravdu a já se stydím. Za Zářné. Za tu naši moudrou pýchu. Natolik moudrou, že je hloupější než šulmská hloupost. Má pravdu.‘

‚Pravdu sice má,‘ ozval se neprodleně Odlomek, ‚ale zkus se ho zeptat, proč se on, šaman, kdykoli nakukuje do všech těch minulostí a budoucností, vždycky drží za čepel?! Vám, kabírským Nosičům, Zářní brání v šamanování – a co jemu?!‘

Zeptal jsem se.

A Kuš-tengri odpověděl.

„Dobrá otázka, Asmochat-to.“

„Nepoložil jsem ji já. To on.“ A zlehka jsem se dotkl Džutteho.

„Stejně je to dobrá otázka. Rozumná. Odpovím. Náš svět je takový. Ať už chceš nebo ne, osud člověka je spjatý s jeho zbraní. A tak se dívám na jejich společný osud. Jinak bych viděl jenom polovinu. A to ještě matně. Proto se držím čepele. Proto my, služebníci Boha bez tváře, věštíme pouze válečníkům. A naši válečníci jsou divocí a hloupí. A šavle mají hloupé a divoké. Věštby pro válečníky jsou jednoduché – zabijí ho, nebo nezabijí, vrátí se s kořistí, nebo bez kořisti…

Vy jste jiní. I zbraně máte jiné. Dokonce umí pokládat rozumné otázky.“ Šaman se s úctou zahleděl na Odlomka. „A věštit vám je obtížnější. Ale zajímavější. A napadá mě, zda se naše cesty – ať už s mečem nebo bez – přece jen nemohou protnout? Když ne tady, tak možná někde daleko… A možná ani ne moc daleko. Měli bychom to zkusit.“

„Zkusme to tedy,“ souhlasil jsem Jednorožec-Já; přiznám se, že jsem na okamžik zapomněl, kde se nacházím a s kým rozmlouvám. „Ale jak?“

„Na tom nezáleží. Hlavní je zkoušet. Jen ten, kdo kráčí, dorazí k cíli. Tak například já budu tebe a je,“ nebylo těžké pochopit, koho má šaman na mysli, „učit vidět budoucnost. Nebo odhalovat lidské myšlenky. Abyste to zvládli sami. Beze mě. Ale ne tak, jak to dělám já – to by se vám nepovedlo. Zkuste to, až budete vést svou Besedu. Zkuste Besedu uvidět v předstihu. Ne jen jeden úder, ale dva, tři, tucet; a pak ještě dál.“

„Zkusíme to,“ zamumlal jsem Já-Jednorožec pochybovačně.

„Anebo až se budete bít s neviditelným nepřítelem. Viděl jsem, že to často děláte.“

‚Tak tohle už je zajímavější,‘ poznamenal Jednorožec. ‚Protože jaký má smysl znát celou Besedu dopředu? Zato když jde o tanec…‘

„A vy zase začnete učit mě.“

„Čemu?“ podivil jsem se. „Vždyť to ty jsi šaman, kdežto já…“

„Kdežto ty jsi Asmochat-ta s železnou rukou, který hovoří se svým mečem. Budeš mě učit ovládat zbraně.“

‚Ovládat?‘ ušklíbl se Odlomek. ‚No-no…‘

„Tebe?!“ zvolal jsem.

„Ano, mne. Válečníci se obávají šamanů, protože šamani dělají to, co oni sami nemohou. A válečníci nám závidí. Zato válečníci nosí zbraně. To z nich dělá muže. No a šamani… ti jsou sice také muži, ale ne tak docela. Jsou neozbrojení. Dříve jsme si i my mysleli, že šamani nesmí nosit zbraně. Buďto zbraň, anebo šamanský dar. Ale teď vidím, že můžeme. Můžeme nosit zbraně. Můžeme Besedovat. Tak, jak Besedují přátelé.

Aniž bychom kvůli tomu ztratili svůj dar. A když se zadaří, nejenže o svůj dar nepřijdeme, ale ještě se na naší cestě dostaneme o kus dál. Možná až tam, kde se protne s tou vaší. A potom už půjdeme společně. Cesta pak bude snazší – pro nás, pro vás i pro meče…“

‚A co my?‘ zeptal se Odlomek po krátké odmlce. ‚Dokážeme pak totéž, co on?‘

„Nyní, když jsem viděl živé zbraně, pochopil jsem, že ani jim není tato cesta zapovězena,“ promluvil znovu Kuš-tengri, jako by odpovídal na Džuovu otázku. „Vidím totiž… cosi. Cosi, co nás očekává tam vepředu. Je to už blízko. Jen malý kousíček. Stačí udělat několik krůčků, udělat je společně, a pak tam za zatáčkou…

Nejsem si jistý, ale myslím, že tam čekají ony světy, o kterých hovořil Chum-tenge, můj učitel,“ řekl Kuš-tengri, Nesprávný šaman.

5

Bylo tohle to, co jsem očekával, když jsem vyjížděl z Meilanu a mířil ke Kulchánu?!

Vždyť nyní mi šaman, schopný nahlédnout do podstaty věcí, který nikdy v životě nedržel v ruce Zářného, tedy kromě chvil, kdy věštil budoucnost; šaman, jehož slova byla stejně srozumitelná jak pro mě, tak i pro Jednorožce s Odlomkem; nyní mi tento Nesprávný šaman vypráví o jiných světech, stvořených Bohem bez tváře, a chystá se uvidět tyto světy, a za tímto účelem se neváhá chopit Zářného, jednoho z těch Zářných, kteří podle jeho vlastních slov uzavřeli lidem z emirátu cestu šamana…

‚Ale na oplátku jim otevřeli Cestu meče…‘

‚Ano, je to tak, Jednorožče. Ale přesto mi to pořád moc nejde na rozum. Snad proto, že jsem nad Kabírem viděl zář Masúdova ohně? A mám předtuchu…‘

‚Já také… Mám předtuchu, že se odpověď na naše otázky nachází tam vepředu, na té Cestě, po níž se chce ubírat Kuš-tengri. A my musíme jít spolu s ním. Nevím, proč jsem si tím jistý, ale je to tak. Nic jiného teď nemá význam.‘

„Zato já vím, proč má Jednorožec tyhle předtuchy!“ nedokázal se Džu zdržet komentáře. „To proto, že se už i z něho stává šaman! Za chvíli se tu všichni ošamaníme…“

„Zvolili jsme si,“ přerušil jsem Odlomka a sevřel jej rukou al-Mutanabbího. „Zvolili jsme si ještě v Kabíru, jen jsme si to tehdy neuvědomili.

Naší volbou je cesta, cesta kupředu. A Kuš-tengri si zvolil právě teď. Proto si musí najít Zářného.“

„Nebo si Zářný musí najít jeho,“ upřesnil to Odlomek.

„Možná. Ale musí to být Zářný, který neokusil krev.“

Poslední slova jsem pronesl nahlas.

Šaman mi porozuměl.

„Ve vzdáleném stanu,“ řekl, „by měly na bílé košmě ležet nějaké zbraně otroků z ciziny, nehodných přijetí do kmene. Zbraně se sem svážejí z celé Šulmy, aby služebník Ur-kalachaje vykonal obřad jejich ponoření do jezírka.“

Jednorožec se zachvěl.

„My jsme však dorazili rychle a nečekaně,“ pokračoval Kuš-tengri, „a tak šamani možná nestihli vykonat obřad. Pojďme si to ověřit. Ano?“

„Dobře.“

„A vy… pomůžete mi s výběrem? Pokud tam je z čeho vybírat…“

„Pomůžeme. Vám. Oběma. Bude-li mít kdo vybírat.“

A vydali jsme se ke vzdálenému stanu.

Čekal tam na nás někdo?

To nevím.

Zato nás čekala Cesta.

Čekaly Kabír a Mei-lan.

Čekala Šulma.

A čekal Džamucha Osmiruký.

I když se ve mně rodil zvláštní pocit, že se Džamucha již dočkal.

Ale čeho?

Snad se už i ze mě nestává šaman…?

ČÁST DEVÁTÁ

CIZÍ PLÁNĚ

My bili se meči tam na cizích pláních.

– Nikolaj Michajlovič Jazykov

Kapitola dvacátá šestá

1

Tento stan vypadal úplně jinak než ostatní.

Byl vlhký a studený a nečekaně páchl bažinou; čepel se mi zimomřivě zachvěla, když jsem si představil, kam cesta, začínající v tomto stanu, vede.

„Je tu tma,“ zabručel Džutte a nepohodlně se zavrtěl.

„To jo,“ souhlasil jsem. „Pořádná tma.“

Vyřčeného bylo podstatně méně, než toho nevyřčeného.

Čen a šaman dokonce neřekli vůbec nic.

„Tma,“ zopakovala ozvěna a mně zprvu ani nedošlo, že to není ozvěna, a když mi to došlo, falešná ozvěna již zmlkla a zavládlo tíživé ticho, přerušené až po chvíli táhlým zvukem – napůl výkřikem a napůl stenem:

„U Nebeského kladiva! Zářní! Za co… za co jste tady? Taky jste to nedokázali?!“

Kuš-tengri s hlasitým zašustěním odhrnul stanovou plachtu, a když dovnitř pronikla trocha rozptýleného večerního světla, v koutě se slabě rozzářila bílá košma a na ní ladné tělo, dlouhé přibližně jako Vlčí metla. Opustil jsem pochvu, a jakmile jsem si po chvilce zvykl na skrovné osvětlení, pochopil jsem, že před sebou mám Čydu.

Musela patřit k jedné z rodin chakaských kopí. To proto, že jedině v Malém Chakasu se dávala jména, jejichž vyslovení bylo snad ještě těžší než Beseda s Gwenalem, když byl espadon zrovna v mizerném rozpoložení.

A pak také jedině chakaská Čyda mohla mít natolik protáhlý hrot na dlouhé trubici, jež se nasazovala na ratiště, ovinuté navzájem se překrývajícími ocelovými pruhy; ze základny trubice, zhruba půl druhého lokte pod žihadlem hrotu, vyčnívalo příčné břevno s broušenými okraji slabě zahnutými vzhůru.

Vím, o čem mluvím. Během prvních dvou desetiletí mého života Kabíru jsem nezřídka navštěvoval protější dům, v němž žila Čyda Abenserach, Zářná zhruba stejně stará jako já – s velkým potěšením jsme spolu Besedovali, dokud jednoho nepříliš krásného dne Abenserach navždy neodjela zpátky do rodného Chakasu.

„Takže nedokázali,“ pronesla Čyda, která si naše mlčení evidentně vyložila po svém. „Což… co se má stát, stane se, a vespolek jde všechno snáz, dokonce i tavení. Raději se tedy rychle seznamme, protože se obávám, že nás zase zakrátko čeká loučení. Jsem Cyda Chan-Segri z Bílých hor Safed-Kúch. Ach, kdepak jen jste, hory moje bílé…?“

„Safed-Kúch?“ zeptal se Odlomek překvapeně. „Co s tím má společného Safed-Kúch? Copak jsi nebyla v Kulchánu?“

„Kulchán?“ podivila se pro změnu Čyda Chan-Segri a matně zablýskla hrotem. „Co je to Kulchán? A kde to je? Já nána zvědavá jsem odvedla svého Nosiče na druhou stranu průsmyku an-Roch, a tam pak šlo všechno ke všem rzím! Skála na skále, průrva na průrvě, tady kloužeš, tam zas padáš! A to mi přitom říkali, že kdo si o sobě myslí, že zná hory, ten je pozná, ale už bude pozdě…! Tak jsem je poznala. Jak hory, tak hoře, jenomže hory skončily, kdežto mému hoři konce není a nebude…“

„Chceš se odsud dostat?“ hvízdl jsem bez okolků.

Bylo jasné, že začneme-li teď téhle prostoduché Čydě pěkně dopodrobna vykládat, co se s námi dělo během uplynulého půlroku – kde se to dělo, jak se to dělo, s kým se to dělo a kvůli čemu a proč skončíme tak akorát včas, abychom přivítali Džamuchu a Cinquedeu, vracející se z vítězného tažení proti Kabíru.

Pokud to vůbec stihneme…

„To se ví, že chci!“ zvolala Chan-Segri s naivní radostí v hlase. „Jenomže jak?“

„Spolu s novým Nosičem,“ vysvětlil Odlomek. „Začneš-li ho učit, budeš volný ještě dneska, ty můj z hor spadlý zázraku!“

„Ale kde najdu nového Nosiče?“

„Žádný problém – támhle stojí!“ břinkl jsem a namířil hrot na Kuš-tengriho. „Kuš-tengri a Chan-Segri – že to k sobě ale pěkně pasuje!“

„Tenhle?“ zeptala se Chan-Segri temně a zlověstně, tak zlověstně, až jsem se znenáhla celý rozechvěl jako v zimnici. „Tenhle, a můj Nosič? Já mu dám, vrahounovi prašivému, já mu ukážu, já ho naučím…!“

„Ticho!“ štěkl Odlomek, a když Cyda zmlkla, již o poznání klidněji se obrátil ke mně:

„Poslyš, Jednorožče, vezmi Čena a šamana a běžte na chvíli ven. A mě nechte na košmě. Celý život jsem snil o tom, že se budu válet na takové košmě a u toho konverzovat s takovou milou Čydou…“

Uposlechli jsme.

„A zatáhněte plachtu,“ ozvalo se za námi. „Čekají nás láskyplné okamžiky a já umím být láskyplný jedině potmě.“

Čen pokrčil rameny a zatáhl stanovou plachtu.

2

Nesprávný šaman už dobrou půlhodinu seděl na zemi, podoben suchému pařezu, zatímco já jsem nespěšně tančil kolem něho, přičemž jsem tu vstupoval do zpomaleného „Oblaku sedmi hvězd“, tu ho zase opouštěl a společně s Čenem pokukoval po stanu.

Ticho.

Těžká plstěná plachta tlumila všechny zvuky a zdálo se, že je stan prázdný.

Ani nevím pokolikáté jsem rozčarovaně hvízdl a pokračoval ve své nekomplikované činnosti.

Kdepak, ne že bych pochyboval o schopnostech Odlomka přesvědčit kohokoli o čemkoli; jenom jsme prostě nepotřebovali Čydinu tupou pokornost.

Šlo nám přece o její dobrovolnou a bezvýhradnou spolupráci!

„Vypadá trochu jako hůl,“ zamumlal šaman zádumčivě.

Čen se zastavil a já se jednou dvakrát ledabyle prošel nad Kuš-tengriho hlavou.

„Jaká hůl?“ zeptal jsem se Já-Čen.

„Naše, šamanská… rituální. Vyháníme s její pomocí zlé duchy.“

Znenadání se ve mně zrodil ztřeštěný nápad – a co kdyby… Než jsem to však stačil pořádně uvážit, musel jsem tuto myšlenku prozatím odložit stranou, protože se ze stanu zničehonic ozval Džutteho hlas.

„O meilanský Vyšší, Zářný a zářivý Tuan-ťiene!“ řval Odlomek a já nechápal, co to má znamenat – to si ze mě utahuje, nebo co?!

„Vyslyšte mě prosím, ó vznešený! Pošlete sem onoho Kuš-Nosiče a nechť se spolu s okouzlující Chan-Segri projde k posvátnému jezírku! A my se mezitím budeme společně kochat krásami šulmského podzimu…!“

Čen pověděl šamanovi, co má dělat – „Kuš-Nosiče“ přitom samozřejmě nezmínil –, a šaman zmizel za stanovou plachtou.

Ven vyšel již s Čydou na rameni a Odlomkem v levé ruce. Čen si vzal Džutteho a pak se Kuš-tengri vydal k posvátnému jezírku, třímaje Čydu tak něžně a opatrně, jako by mu mohla vypadnout z rukou a roztříštit se na malé kousíčky.

„Co jsi jí to nabulíkoval?“ zajímal jsem se.

„Ledasco,“ opáčil Džu a spokojeně se zaleskl.

„A konkrétněji?“

„No, tak například to, že jsi ten nejvýznačnější Zářný všech dob a blízký přítel Nebeského kladiva. Skoro jeho příbuzný.“

„Aha… Co ještě?“

„Trochu jsme se pobavili o životě…“

„Dál!“

„Přestaň na mě laskavě křičet! Já totiž nejsem jenom tupý, ale taky hluchý ke křiku… Povídal jsem jí o jezírku. A o tom, že Kuš-tengri je její jedinou záchranou. Bude-li Čyda s ním, čeká ji štěstí, ale pokud odmítne, skončí celá zrezivělá pod mokrým pláštěm Žlutého Mo! Tohle je něco, co pochopí i ona – a jakmile nyní nahlédne do posvátného jezírka, začne se šamana držet jako přilepená, uvidíš! A za den, za dva nebo za tři si zvykne, obzvlášť když se postupně dozví i všechno ostatní…“

Hm, no… Džu si jako vždy nelámal hlavu s všelijakými etickými otázkami a rychle nalezl jediný nejpřesvědčivější argument. Já sám bych to nikdy nedokázal.

Zato on ano. Dokázal a nalezl. Dalo se to poznat podle toho, že se Čyda Chan-Segri začala hned po svém návratu chovat náramně zdvořile; mě samotného neoslovovala jinak než jako „Vyššího Tuan-ťiena“, přičemž podbízivě šelestila vybledlým střapcem; jenž se jí pohupoval pod břevnem.

A to byla ta pravá chvíle pro uskutečnění méhoztřeštěného nápadu.

„Duchové,“ oznámil Čen-Já a rozrušeně se rozhlédl kolem sebe. „Ach, těch ale je! A všichni jsou zlí. A poletují…“

„Kde?“ zeptal se Kuš-tengri znepokojeně.

„Všude. Do toho, pusť se do rituálu… tak, jak to umíš! Vyžeň je odsud!“

„Hned teď?“

„Kdy jindy?! Vždyť už tu pro samé duchy není k hnutí!“

„Dobře,“ souhlasil šaman. „Vyženu je. Jen co si dojdu pro hůl a nasadím si čepici…“

„Na to není čas! Popadni Čydu a žeň je!“

„Kohože?“

„Čydu! No, tohle kopí… sám jsi přece povídal, že je podobná holi!“

„Podobná? Ona?“

Kdepak, dřív se Mně-Čenovi šaman rozhodně zamlouval víc…

„Ona, ona… Prostě udělej, co říkám!“

A tak to prostě udělal.

Strnul na místě, černá očiska mu zablýskla, dvakrát si dupnul – a vzápětí jsem Já-Čen měl co dělat, aby se vyhnul Chan-Segřinu hrotu, který se přehnal Čenovi těsně před nosem.

„No paráda!“ zvolal Odlomek obdivně.

A Čen-Já se zatajeným dechem hleděl, kterak drobný šaman – ne, kdepak! –, kterak mohutný, mocný, majestátní a strašlivý šaman zahání celé hordy zlých duchů, jak na ně křičí, hrozí jim a bije je holí; samotné Čydě vlastně stačilo jen dávat pozor, aby si rozvášněný Kuš-tengri nepřejel po noze nabroušeným ostřím hrotu.

Až mi těch zlých duchů bylo trochu líto! Pravda, po některých obzvlášť divokých skocích nebyly šamanovy dopady na zem úplně stabilní a určité jeho pohyby se pro Chan-segri tak docela nehodily, o nějakém Umění kontroly ani nemluvě – kde by se v něm také vzalo? ale přece jen jsem před sebou měl bohatou rudu, ze které již nebude až tak obtížné ukovat čepel zručnosti pro Nesprávného šamana.

Zpočátku si s tím poradíme i já s Čenem, ale později se budeme muset obrátit na Čchan-bóa – hole jsou koneckonců jeho specialita. To by mě zajímalo, jestli si šulmští šamani vážně nepředstavují hůl ne-li přímo jako Zářného, pak alespoň jako zbraň – anebo je tu snad něco, co nám Kuš-tengri zamlčuje?

„Konec,“ vydechl mírně udýchaný šaman a zastavil se. „Rituál skončil.“

„No výborně,“ odpověděl jsem. „Co ty na to, Čydo?“

„Jsi podvodník!“ prohlásila Čyda zpříkra.

„Já?!“

„Ale ne, ne, co vás nemá, Vyšší Tuan-ťiene! To tenhle váš… lhář je to! Povídal, že Nosič je syrový, že ho bude třeba učit… Jenomže tohohle Nosiče není třeba učit, ale přeučovat!“

Čyda Chan-Segri se na okamžik zamyslela a pak dodala: „I když, bez učení se to přece jen taky neobejde. Což, tak se do toho dám… Pořád lepší, než hnít ve vodě.“

V tom jsem s ní naprosto souhlasil.

3

Po celý následující den jsme se věnovali šamanově výuce. To se ví, že udělat z šamana Nosiče, schopného jako rovný s rovným Besedovat s kterýmkoli z Kabířanů, nebyla práce na den ani na týden, dokonce ani na celý rok – bylo to zkrátka nemožné, ale my jsme naštěstí takové ambice ani neměli. Zato Šulmitům, svým soukmenovcům, se Kuš-tengri plně vyrovná už za takový měsíc, ne-li dřív.

Ale máme ho, tenhle měsíc?

Nevím, vážně nevím… nejspíš ne.

Když už se slunce začalo sklánět k západu, prohodil jsem pár slov s Čenem a Odlomkem, načež jsme ponechali vytrvalého šamana v péči Čchan-bóa a Matičky Cchi, kteří se jako na zavolanou vyskytli poblíž. Pak jsme po krátkém rozmýšlení opustili hranice tábora.

Zamířili jsme k pahorkům.

Na malou procházku před večeří.

Nemám tušení, o čem uvažovali Čen a Džu, ale já sám jsem dumal o nejrůznějších věcech. Například o tom, že mě teď lze nazývat Dětským učitelem – tedy pokud je možné nazývat šamana dítětem (co se týče zacházení se Zářnými je Kuš-tengri skutečně jen pouhým dítětem, byť mimořádně rozumným a pracovitým); o nešťastné Čydě Chan-Segri, které se budu muset později dopodrobna poptat na útrapy, jež zažila v nehostinné Šulmě, a také na pro nás novou cestu z Kabíru sem – z jihozápadu, přes hory Safed-Kúch; o tom, že zatímco já si představuji zuřivý oheň Masúdův v podobě všepohlcujícího plamene, Šulmité si určitě představují Munírovu poklidnou vodu jako posvátné jezírko – tedy coby zatuchlou hrobku pro nepovedené zbraně…

Potom jsme dorazili k hájku stromů s křivými kmeny a pichlavými čapkami stálezelených listů, a já rázem přestal dumat o nejrůznějších věcech, neboť jsem uslyšel veselé řinčení Vlčí metly.

Vzápětí jsem uviděl i samotnou Metlu, rozrušeně se otáčející v rukou uzardělé Čin, a kousek opodál stojícího světlovlasého mladého batinitu (Čen se za celou tu dobu neobtěžoval zjistit, jak se jmenuje), Nosiče krátkého meče, jenž si říkal Takšaka. Samotný Takšaka, jehož původ pro mě zůstával záhadou, ve vzduchu divoce črtal kříže a opisoval oblouky, třímán rukou…

U planoucí Nuringy!

Třímán rukou Hamídžy-daviní!

Ba co víc – vypadalo to, že si spolu ti dva opravdu dobře rozumí.

„Dělej, tak dělej!“ vřeštěl Takšaka ve snaze vyprovokovat Metlu, aby pronikla dál, než by sama chtěla, což by jemu samotnému umožnilo přiblížit se k Čin. „Řinči veseleji! Říká Nosič: ‚Už nemohu – napadám na třetí nohu! Cítím se být hrozně stár, když mám nohou jenom pár…!‘“

A tak dále – ani nevím, jestli se snažil bavit Vlčí metlu, anebo jenom měl radost z Hamídžiny obratnosti.

„Znamenitá Beseda!“ zamumlal Čen a bezděky se usmál.

Souhlasně jsem zhoupl střapcem.

„Jeden Nosič o třech nohou – jak hluboce klesnout mohou…“ zavrčel Odlomek podrážděně. „Hej, Jednorožče, tobě se vážně líbí tihle nekňubové? A nemám na mysli Metlu s Čin…“

Neodpověděl jsem, ale Odlomek žádnou odpověď ani neočekával. Díval jsem se a viděl, že se delikátní Vlčí metla při sekajících bočních výpadech drží trošičku zkrátka a že totéž dělá i Čin – ale vážně jen trošičku, jenom malilinko, protože Takšaka s Hamídžou si vedou více než dobře, tak dobře, že kdybych to nevěděl, nejspíš by mě ani nenapadlo, že je Hamídža daviní a že rovný Takšaka patří k Matným – tak moc je přesný a pečlivý, zatímco Hamídžiny pohyby jsou ladné a téměř bez chybičky; ale ne, k Čin se přece jen neprodere, protože při kroku a otočce zbytečně mává rukama, což by neměla, ba právě naopak – měla by se skrčit a skočit; vím, co říkám, nikdo nezná Metlu a její zvyklosti tak jako já, no a vůbec je Takšaka na Hamídžu trochu moc těžký, není na jeho váhu zvyklá, její vlastní Zářný musel určitě vážit méně, i když byl rovněž oboustranně broušený a krátký, ale proč ji jenom nenaučil se při výpadech nenaklánět dopředu…?

Během té doby stačil Čen minout hájek a dostat se do těsné blízkosti Besedujících; zastavil se u krajního stromu a opřel se zády o jeho kmen. Světlovlasý batinita nás zahlédl a už už se nás chystal pozdravit, ale Čen mu dal mávnutím ruky najevo, aby mlčel a zbytečně na něho neupozorňoval.

Stejně již ale bylo pozdě – Besedující nás mezitím rovněž uviděly. Metla pozvedla hrot k nebi a roztáhla všechny své boční čepele na znamení pozdravu a Beseda tak sama od sebe rázem skončila.

„Takhle ne,“ řekl Čen jemně a udělal několik kroků k nešťastné daviní, jejíž tvář již byla znovu prostá jakéhokoli výrazu; jen drobná dívčí ňadra se jí vzdouvala častěji než obvykle. „Podívej, jak na to…“

Bystrá Vlčí metla se vrhla k nám a já v posledním okamžiku opustil pochvu, načež jsem lehce zavadil o ratiště Metly mezi jejími rozeklanými výčnělky; Čen pak okamžitě skočil kupředu, přičemž se roztočil jako káča – a o směšně kratičkou chviličku později již stál vedle Čin, nestačivší včas uhnout, a vlídně ji objímal kolem krku železnou rukou, zatímco já jsem spočíval na Činině rameni a lechtal jí čepelí ušní lalůček.

„Takhle,“ pousmál se Čen. „Teď to zkus ty…“

Hamídžina tvář znenadání zaplála; dívka se kousla do spodního rtu, jako by se snažila potlačit slzy, načež se vrhla k překvapenému batinitovi, divže ne násilím mu strčila do ruky ohromeného Takšaku a rozběhla se pryč.

Bez ohlížení.

„Ty jsi mi ale pěkný učitel,“ poznamenala Čin vyčítavě. „Vždyť sotva začala trošinku ožívat… Ty jeden Asmochat-to – veliký a mocný!“

„A co jsem vlastně udělal?“ zamumlal Čen-Já rozpačitě. „Vždyť jsem přece… netušil jsem, že se urazí!“

„To nic.“ Čin už přece jen malinko roztála. „Později ji zkusím upokojit…“

„Přiveď ji na noc do našeho stanu!“ neudržel se Odlomek, jemuž jsem Činina slova přeložil. „Ke svému Čenovi! Ten vás tam obě upokojí… nebo uspokojí? To protože je to HŘEBEC! Kam se hrabe Démon U! A já se až do rána pěkně schovám pod dochu…“

Tohle se Čen-Já rozhodl Čin nepřekládat.

A co se týče Vlčí metly, ta Odlomkovi nikdy nevěnovala mnoho pozornosti.

4

V noci mě probudily podivné zvuky, ozývající se sice mimo náš stan, ale hned vedle něj.

Čen, napůl oblečený (nebo napůl svlečený?) a v rozespalosti notně nasupený – Vlčí metla a Čin dnes nocovaly odděleně a my jsme z toho vnitřně obviňovali hloupou Hamídžu –, nehlučně vstal a zvedl mě z košmy načež jsme společně vykoukli ven.

„Tak co tam je?“ zabručel nespokojeně probuzený Odlomek a mě napadlo, zda náhodou nejsme až příliš lehkomyslní, když si takovou jalovou nespokojenost dovolujeme.

U stanu se potuloval Kuš-tengri s Čydou v rukou. Ti dva nám nevěnovali sebemenší pozornost. Neměli na to čas. Nesprávný šaman hladil Čydu Chan-Segri po ratišti a cosi jí překotně vykládal – příliš překotně, než abych mu Já-Čen stačil rozumět. Vlastně jenom tak mlel páté přes deváté… Ale na tom nezáleželo, tím spíš, že šamanovi nemohla rozumět ani samotná Čyda; dokonce ho ani neslyšela tak, jak Nosiči slyší jeden druhého, nýbrž tak, jak Zářný slyší Nosiče, což se nedá vysvětlit a ani to nejspíš není potřeba… Neslyšeli jeden druhého, nerozuměli jeden druhému, ale Kuš-tengri, to prošedivělé moudré dítě, pořád mluvil do noci a Čyda zcela nevhod odpovídala a skákala mu do řeči – hovořili zároveň o naprosto odlišných věcech, o Šulmě a o Kabíru, o trampotách a radostech, o objevování nových světů ve vlastním nitru i o palčivém ohni Masúdově…

Rozmlouvali spolu.

A já se je neopovážil vyrušit.

Tichounce jsme zmizeli ve stanu a ulehli na košmu; a dokonce ani upovídaný Džu tentokrát nepronesl jediného slova.

5

Všechno bylo jako obvykle.

Procitl jsem zároveň s Čenem, vzbuzen běžným lomozem – řinčením Divokých čepelí, hlasy Zářných a lidí, koňským ržáním a dusotem kopyt…

‚Tak to teda ne,‘ pomyslel jsem si Já-Čen a jal se nespěšně oblékat. ‚Tůdle! My už teď víme, jak to chodí! Vstanou si příšerně brzy, a ještě na nikoho neberou ohledy…!‘

Popravdě řečeno jsem se nemusel nijak zvlášť oblékat – vklouznout do pochvy je otázkou chvilky –, ale zato Čen…

Zkrátka, uplynulo celkem dost času, než jsme se uráčili opustit stan. A nestačili jsme se divit.

Tábor byl plný našich i cizích Divokých čepelí, všude kolem se mačkali nějací neznámí Šulmité, Šulmitky a Šulmiťata, snažící se překřičet jeden druhého (ostatně, pro mě a Čena byli jak naši, tak i ti cizí stejně k nerozeznání), a všech jich nebyla jenom spousta, ale velká spousta – a ještě k tomu koně, povozy, vaky a brašny…

‚Obsadili tábor!‘ napadla mě bláznivá myšlenka. ‚A my to promeškali, prospali! Tohle všechno jsou Džamuchovi lidé a Cinquedeiny Divoké čepele! Za chvilku si nás všimnou…‘

Poslední slova jsem vyřkl nahlas.

„Kdo si nás všimne?“ zeptal se Odlomek jaksi až příliš nevinně. „Oni,“ odpověděl jsem maličko rozpačitě. „Tyhle… Divoké čepele. A Džamuchovi válečníci. Copak je nevidíš?! Koukni, co jich tu je… Vždyť s sebou přihnali i berany…!“

Vskutku, z jihozápadních pahorků se ozývalo srdceryvné bečení. „Berany…“ zaskřípal Džu zádumčivě.

A pak to najednou nevydržel.

„Sami jste berani, a jednorozí k tomu!“ zahulákal. „Kam se to díváte?! Támhle, támhle se musíte dívat, tam, kam se dívám já…!“

A tak jsme se podívali.

Mířil k nám bělovlasý velikán Ambariša, oděn v nepředstavitelně huňatý kožešinový háv, jejž měl přehozený přes obvyklé oblečení, a na rameni se mu rozvaloval Ohnivý meč Gwenal – espadon jen zářil, a to po celé délce své čepele, mám-li být přesný, a evidentně se před okolním shromážděním ani trochu neostýchal.

U Nuringy – co se to tu tedy děje?!

„Falgrime, Gwenale, co má tohle všechno znamenat? Koho jste to sem dotáhli?!“

„A zase se díváte špatným směrem,“ oznámil Džutte mentorským tónem. „A ptáte se nesprávného. Radši se obraťte na Machairu, na Žence našeho Bronzového! Vidíte ho? Je támhle, schovává se za Gwenalem a vypadá, že se bojí… A když se bojí, tak to nejspíš bude ten, komu by se měly klást otázky!“

Ne že by se Machaira skutečně něčeho bál, ale z nějakého důvodu se ze všech sil snažil vypadat co možná nejnenápadněji. Jenomže před Džuem se nikdo neschová – ani za Gweňálem, ani za kýmkoli jiným –, a tak Machairovi s Diomédem nakonec nezbylo než přistoupit k nám.

„Kde jste to,“ zeptal jsem se, „u Nebeského kladiva celou dobu vězeli?!“

„Víš, Jednorožče…“ začal Gwenal nepříliš jistým hlasem, ale vtom ho přerušil Machaira, načež ho zase přerušil Gwenal; co se Dioméda s Bělovlasým týče, ti dva prostě jen mluvili a mluvili, a to ustavičně a jeden přes druhého…

Zkrátka, věci se, pokud jsem celému tomu povyku správně rozuměl, měly přibližně následovně:

Když jsme se my s Čenem a Kuš-tengrim věnovali „šamanování“, dočista jsme zapomněli na to, že na světě existuje ještě někdo a něco kromě nás samotných a že Oridžité s jejich Divokými čepelemi nějakým způsobem žili i před setkáním s námi. Vůbec nás tedy nenapadlo, že zde děti Oridžovy mají rodiny, ovšem samotní Oridžité na to nezapomínali ani na okamžik. A protože se neodvažovali obrátit přímo na Asmochat-tu a jeho Nejzářnější meč, zašli nejprve za jeho nejbližšími, čili za Falgrimem-ecege s Gwenalem Mocným a Diomédem-ecege s Machairou Přemoudrým.

Aha… tak ona nám tady mezitím vznikla taková malá hierarchie, na jejímž vrcholku společně září Asmochat-ta a Nejzářnější meč, ovšem na tyhle dva by se rozhodně nemělo obracet s malichernými prosbami, no a jelikož pro božstva jsou malicherné prakticky všechny pozemské záležitosti…

To si tedy našly ty pravé, na koho se obrátit, ty nemanželské děti Oridžovy!

A naši přátelé a kamarádi samozřejmě okamžitě souhlasili, že budou v této choulostivé věci nápomocni, a potvrdili, že tohle celé je opravdu příliš bezvýznamné, než aby s tím bylo třeba zatěžovat Asmochat-tu a Nejzářnější meč.

„Vaše ohleduplnost je přímo dojemná!“ štěkl Odlomek. A pak se stalo něco jen těžko uvěřitelného – jak Falgrim, tak i Diomédes se, jakmile to v Čenově překladu uslyšeli, svorně začervenali, zatímco Gwenal s Machairou rozpačitě břinkli ještě o okamžik dřív, neboť ti dva pochopitelně žádný překlad nepotřebovali.

A tak velcí hrdinové, zosobňující svazek síly a rozumu (espadon a Žnec trpně snesli i tuto slovní perlu neposedného Odlomka), vyrazili spolu s Oridžity a jejich Divokými čepelemi, aby zachránili příbuzné Kulajových válečníků, které Džamucha držel jako rukojmí.

A to pod dozorem početného kmene Maalejů.

‚To je mi ale výrazivo,‘ pomyslel jsem si unyle. ‚Samé zachraňování, sami rukojmí, pak ještě nějací Maalejové…! A nejhorší je, že mně a Čenovi už všechna tahle slova nezní nijak zvlášť cize a divoce! Že bychom si pomalu začínali zvykat? Ach Šulmo, Šulmo, co to v sobě jenom máš…?‘

A tak se zakrátko poblíž míst obvyklých podzimních kočovišť kmene Maalejů objevili dva Kabířané a dva Zářní, a také tucet dětí Oridžových se zhruba dvěma desítkami Divokých čepelí.

V čele s mladičkým Kulaj-nojonem.

Proti sobě měli kmen, jenž býval i v časech pro Oridžity mnohem šťastnějších alespoň třikrát početnější než oni…

Falgrim už už začal mlít cosi o tom, že opravdový muž nepřátele nepočítá, ale Čen Bělovlasého rázně přerušil a doporučil opravdovému muži, aby neodbíhal od tématu.

Později jsme se s Džuem dlouho přeli o to, zda mají větší štěstí hrdinové, anebo blázni; ale ať tak či tak, naši přátelé štěstí rozhodně měli – Maalejové totiž byli pryč. Oridžité okamžitě pročesali okolní step, ale výsledky hledání je ani trochu nepotěšily – ukázalo se, že se Maalejové zničehonic sebrali a vyrazili směrem k hlavnímu stanu gurchána Džamuchy.

A přátele Mě-Čena nenapadlo nic lepšího, než jet za nimi.

A jeli.

A pěkně rychle.

Druhého dne pak měli zase veliké štěstí. (Ukřivděný Gwenal sice prohlásil, že to Maalejové měli veliké štěstí, ale než stačil pokračovat, Machaira varovně zašelestil a espadon rázem zmlkl, nechávaje hovořit Žence.)

Ukázalo se, že netrpěliví maalejští válečníci odcválali napřed, a tak hrdinní zachránci dohnali jejich kolonu povozů: rozhrkané dopravní prostředky, naložené prostým i méně prostým šulmským harampádím, bečící ovce, ječící děti, ale také ženy, starce a výrostky, mezi nimi i členy rodin oridžitských válečníků.

Celý tento pestrý, hlučný a zvolna se sunoucí houf chránilo všehovšudy osm mladých Divokých čepelí spolu se stejně mladými maalejskými Nosiči.

Když se kolona zastavila, přijel k maalejským strážcům jako první Kulaj – na znamení své mírumilovnosti s holýma rukama, beze zbraní – a jal se nedůvěřivě ztichlým Maalejům vykládat o velikém Asmochat-tovi; ostražitě obnažené Divoké čepele mezitím naslouchaly přesvědčivému svistotu Gwenala a Machairy, kteří před nimi zapředli jednoduchou Besedu.

Kulajovi záhy došla slova, ale tehdy mu na pomoc přispěchal starý chytrákTochtar-kulu. Zatímco Machaira a-Gwenal pilně Besedovali, budíce všeobecný obdiv, a oridžitské Divoké čepele se s vřískotem snažily vtlouct do necíděných maalejských zbraní pravdu o Velikém a Jediném Nejzářnějším meči (‚Vtlouct?‘ přeptal jsem se pro jistotu, ale Gwenal předstíral, že mě neslyšel.), Tochtar-kulu sesedl z koně, přistoupil k nejbližšímu povozu a vytáhl z něho čísi kobyz – onen klacek se strunami, schopný vyluzovat Šulmity tolik milované pazvuky, jež ze všeho nejvíce připomínaly skřípot nenamazaného kola ďd vozu a vřískot kocoura s přiskřípnutým ocasem, a to obojí najednou.

‚To je ale mizerný kobyz,‘ zavrčel Tochtar-kulu, ale pak mávl rukou. ‚Co už… bude muset stačit.‘

A okamžik poté se Maalejům, kterým při pohledu na takovou drzost divže nevypadly oči z důlků, dostalo cti uslyšet ‚Džir o Asmochat-tovi‘, a to v podání samotného stepního slavíka Tochtara.

Stařík si vzal příklad z Dioméda, a tak džir pojal velice osobitě, po svém – většinu věcí vymýšlel za pochodu, vynechával z jeho pohledu nepodstatné podrobnosti a naopak přidával ke skutkům Mě-Čena nespočet nových hrdinských činů. Krom toho se ukázalo, že se zvěsti o Asmochat-tově příchodu již nějakým nepochopitelným způsobem stačily rozšířit po stepi, a tak každý hrdinský čin navíc v Tochtarově podání padal na věru úrodnou půdu!

No a nakonec, jak mi sdělil již o poznání veselejší Machaira, espadon Gwenal Mocný nadobro zničil dva nebo tři povozy, přičemž poslední oj nerozsekl příčně, ale divže ne podélně – byť tohle jsem bral s rezervou, neboť jsem dobře znal Machairu a jeho talent pro fantazírování.

Tak či tak, maalejští strážní a Divoké čepele (o nadšeně ječících šulmských výrostcích, užasle vzdychajících ženách a pochvalně pomlaskávajících šedovousých patriarších ani nemluvě) byli záhy zcela uchváceni majestátem Asmochat-ty a Nejzářnějšího meče, a protože dohánět soukmenovce se zprávou o únosu oridžitských rodin by pro maalejské válečníky znamenalo pořádnou pohanu, rozhodli se mladí Maalejové se svými Divokými čepelemi i s celou kolonou povozů, že budou následovat zachránce i zachráněné k posvátnému jezírku, aby na vlastní oči spatřili poslední vtělení božstva a vzdali mu hold…

„No dobře,“ přerušil jsem Já-Čen upovídané vypravěče. „Tohle všechno je jasné, ale co ti berani?! Odkud se vzali berani?! To je Maalejové taky drželi jako rukojmí?!“

„Jak odkud?“ Hrdinové na nás nechápavě pohlédli. „To je přece kořist! Jak sis myslel, že nakrmíš všechny ty svoje Šulmity? To bys koukal, jací jsou žraví! Tak jsme s sebou přihnali jedno dvě stáda! A tam za pahorkem je taky jedno stádečko koní…“

Džu zablýskl hranatou čepelí a rozesmál se.

„Machaira Přemoudrý a Gwenal Mocný,“ prohlásil Odlomek, aniž by se obracel ke komukoli konkrétnímu. „Postrachy povozů a beranů… Šulmo, třes se!“

6

Zachránci a zloději stád se na Džua ani trochu neurazili. Vypadali, že nám dychtí povědět ještě něco – podle jejich názoru to hlavní –, ale vtom nás přerušilo Kuš-tengriho zaječení.

„Kterého syna oslice a šakala napadlo přivést sem všechny ty tupé lidi?! Kdo dovolil prašivým písečným krysám, aby zasypávaly posvátné místo odpadky?! Já, šaman Kuš-tengri, vám přikazuji se okamžitě vzdálit za linii pahorků – jinak vás Bůh bez tváře prokleje a hněv Žlutého Mo padne na vaše duté hlavy a vy se změníte ve stádo nečistých sviní…!“

„Ó tupé a rezivé železo, nehodné být nazýváno Zářnými!“ přizvukovala mu Čyda. „Co je to za barbarské řinčení a šílený povyk?! Kvůli čemu na mě Nebeské kladivo zanevřelo, že jsem nucena trávit své dny v tak odporné společnosti?!“

Neuniklo mi, že Čyda láteří převelice vybraným způsobem, a pak mě napadlo, že ať už Chan-Segri nahlíží na svého nového Nosiče jakkoli, bezpochyby jí už došlo, že je zde šaman velice důležitou osobou… Proto se ani před Šulmity, ani před jejich Divokými čepelemi neostýchala a rozhodně se nekrotila.

I když, „nekrotila“ možná není to správné slovo… Pohyby šamana, rozmachujícího se Čydou, byly stále ještě poněkud nemotorné, ale také velice hrozivé, a tak se Šulmité, kteří se dvojici ocitli v cestě, ve strachu rozprchávali, Divoké čepele s křikem uhýbaly před těžkou Čydou a ženy dokonce padaly čelem k zemi a zakrývaly si hlavy rukama.

Ozbrojený šaman byl natolik děsivý, že se dokonce i Gwenal s Machairou pokusili v tichosti vytratit – ale nestihli to.

„Ó veliký Asmochat-to!“ zakvílel Nesprávný šaman a padl přede Mnou-Čenem na kolena; hluk kolem nás okamžitě ztichl.

(‚Neodvažuji se na vás naléhat, Vyšší Tuan-ťiene, ale nemohl byste přikázat celé té železné sebrance, aby se odsud i se svými Nosiči vzdálila?‘ zeptala se mě mezitím Čyda. ‚Jejich společnost je mi totiž poněkud nepříjemná…‘)

„Ó vtělení Žlutého Mo! Odpusť mi mou nepozornost, kvůli níž do Tvého panství vtrhli všichni ti zaostalí lidé!“ Já-Čen jsem Kuš-tengriho ještě nikdy neslyšel vyjadřovat se natolik vzletně. „Buď však k těmto nešťastníkům milosrdný a nezabíjej je všechny, nýbrž jen ty z nich, kteří neopustí Kruh posvátného jezírka dostatečně rychle…!“

Čen šamanovi blahosklonně pokynul a pak se otočil k Šulmitům, strnuvším v uctivém tichu.

Mám pocit, že snad dokonce i berani přestali bečet.

Vyklouzl jsem z pochvy a okázale rozhněvaně se zablýskl nad Čenovou hlavou. Pak se můj hrot zabořil do zasmušilé šulmské oblohy.

„Dnes budu laskavý,“ řekl Čen. „Odpouštím tomuto hloupému šamanovi. (Kuš-tengri se nenápadně zašklebil.) Ba co víc. Ponechám životy všem, kdo do příchodu poledne opustí Mé panství a zastaví se…“

„Za jihozápadními pahorky,“ napověděl šaman tiše.

„…za jihozápadními pahorky. Taková je Má vůle.“

„Vyžeňte je pryč,“ hvízdl jsem tlumeně směrem ke Gwenalovi a Machairovi. „Potom si promluvíme.“

A všechno se zase začalo odvíjet pěkně pozpátku.

„Tak tohle je jiná,“ zabručel Kuš-tengri, když se zvedl z kolen, a roztočil v rukou spokojenou Čydu. „Seběhli se, jako by jim to tady snad patřilo… Jak se mám asi v takových podmínkách seznamovat se Zářnou…!“

„Hlavně neměj ty ruce tolik natažené, orle!“ prohodil naoko rozezleně Čen-Já. „Tak on prý má špatné podmínky… Lidé se mi přišli poklonit, a on hned musí ječet! A mávat kopím… Jestli mi zaplašíš poutníky, tak už si radši ani nepřej nahlížet do své budoucnosti!“

7

Usídlování nově příchozích poutníků na jihozápadních pahorcích a ve stepi za nimi trvalo skoro celý den. Já, Čen a Odlomek jsme se tím pochopitelně nezaobírali – místo toho jsme pokračovali v šamanově výuce, Besedovali s Kabířany (pokud možno tak, aby to viděly Divoké čepele), vynořovali se tu tady, tu zas tam a vyvolávali všude zbožné rozechvění, urychlující odchod Šulmitů z Kruhu posvátného jezírka.

Potom k nám přistoupili Kos se Saiem a Zarrahídem a dlouho se na nás mlčky dívali; následně Odlomek zničehonic oznámil, že by se rád prošel s Kosem a pohovořil si s končířem a Vidlorohým. Čen-Já proti tomu nic nenamítal (i když jsem měl pocit, že se procházíme už teď – nebo ho snad omrzela naše společnost?), a tak se Džu hbitě přestěhoval za Kosův opasek, načež se an-Tania vzdálil.

Později k večeru se Odlomek vrátil a promluvil ke mně jaksi až příliš oficiálně, takže jsem ihned zpozorněl, ale kupodivu jsem v Džuově proslovu neobjevil žádný skrytý úskok.

„Neuráčil by se Vyšší Tuan-ťien poprosit Vyššího Čena Ankora, aby vzkázal kabírským Nos… lidem, aby vzkázali šulmským Nos… lidem, aby zmiňovaní šulmští lidé zacházeli se svými Divokými čepelemi tak, jak se sluší zacházet se Zářnými?! Mám na mysli čištění, leštění, broušení… A jsou-li úplně divocí a nevědí, jak se to dělá, ať se obrátí na Koblana nebo na kohokoli z našich Kabířanů – ti je to naučí.“

Vyslechl jsem celý tento dlouhý a zašmodrchaný proslov, tak nepodobný obvyklému Odlomkovu způsobu mluvy, a znovu jsem v něm zapátral po nějakém tajném úskoku, ale když jsem opět žádný nenašel, souhlasně jsem přikývl střapcem.

Čen mě vyslechl, rovněž přikývl, zavolal k sobě Kosa a přetlumočil mu Džutteho přání.

Kos také přikývl – v tomto směru jsme nevynikali přílišnou rozmanitostí – a kamsi odběhl.

A zakrátko se k nám přiblížila Čyda, celá jen zářící, a s ní malinko udýchaný, leč se životem naprosto spokojený Kuš-tengri.

„Měl jste naprostou pravdu, Vyšší Tuan-ťiene!“ brebentila Čyda. „Vážně je to báječný Nosič! Chtěla bych vzít zpátky svá ukvapená slova naprosto mi vyhovuje! Mimořádně rychle se učí a Rezavé čepele se mu povedlo vyhnat přímo skvostně! Ráda bych…“

„Pojďme, Asmochat-to,“ řekl stručně Kuš-tengri, Nesprávný šaman. „Pokračujme ve výuce.“

A tak jsme šli a pokračovali.

Teprve poté, později, když už Čen seděl u ohně a jedl, zatímco já jsem poklidně ležel vedle něho, všiml jsem si Já-Čen několika pro mě podivných okolností – zaprvé se na celém dnešním rozruchu nijak nepodíleli Koblan a Ostnatý nemluva; ba co víc, Čen zaznamenal, že kovář už druhý den nebere do úst nic silnějšího než pramenitou vodu, a teď… U Stvořitele…! Teď Koblan a Kuš-tengri dokonce sedí pěkně bok po boku a ládují se z jednoho kotlíku šamanovým postním pokrmem. (Třebaže jsme oba věděli, jak velkou lásku chová Železná tlapa k masitým jídlům – a čím větší porce, tím lépe.)

A zadruhé kamsi zmizela Hamídža. No, ne že by dočista zmizela – támhle sedí u nejvzdálenějšího ohně a s nepřítomným výrazem ve tváři přežvykuje! –, ovšem v době ranního vpádu skutečně zmizela a objevila se až tehdy, když se území kolem posvátného jezírka znovu vyprázdnilo od nezvaných hostů.

I když daviní je zkrátka daviní a jeden neví, co od ní může očekávat…

V tu chvíli mé myšlenky přerušil hlučný příchod Gwenala Mocného a Machairy Přemoudrého – a vedle Čena seboii ztěžka plácli na košmu Diomédes s Bělovlasým.

„Uf, to byla ale fuška,“ břinkl dutě espadon a celým svým obouručním tělem se uvelebil na Falgrimových kolenou, přičemž Čena neomaleně dloubl jílcem do boku.

„Tak tedy, Asmochat-to,“ promluvil Diomédes tak, jako by byl teprve před malou chviličkou přerušen. „Vypadá to, že jsi v Šulmě vyvolal pořádný rozruch. Všichni hovoří jen o tobě a – což je hlavní – Džamucha opustil svůj hlavní stan! Kam jel, to se neví… Ale ví se, že ho doprovází tisícovka turgaudů, tělesných strážců! Tochtar s Kulajem samozřejmě ihned naznačili Maalejům, že se to jistě neobešlo bez zásahu shůry, že se gurchán buďto prostě polekal, anebo měl dokonce vidění – zjevil ses mu ty ve strašlivé podobě a vyhrožoval mu všemožnými tresty…“

„Počkej-počkej,“ přerušil Čen Dioméda. „Tak zásah shůry, povídáš… Ale kde jsou samotní Kulaj s Tochtarem? Nějak jsem si jich tady nevšiml…“

„Mají práci,“ ozval se Falgrim lehkovážně. „Proto museli odjet. A vzali si s sebou ještě dva ze svých lidí.“

„Jak odjet? Kam? Proč?!“

„Nevím,“ ozvali se Diomédes s Falgrimem sborově. „To neřekli. Prostě odjeli.“

A bylo jasné, že už z nich nevypáčíme ani slovo. Ani kdybychom se jim zjevili ve strašlivé podobě a vyhrožovali jim všemožnými tresty…

8

‚Nic nového pod měsícem,‘ pomyslel jsem si ironicky, když jsme s Čenem a Odlomkem po jídle uprchli před vším tím ruchem a zvědavými Maaleji do známého hájku; a přesně po jedné minutě klidu a odpočinku jsme uviděli Hamídžu-daviní, jak se k nám blíží.

Za ruku táhla světlovlasého batinitu a mladík se jí podřizoval s přihlouple šťastným úsměvem, jako by snad ani pořádně nechápal, kam jde, proč jde a zda vůbec jde.

Když k nám došla, Hamídža zpomalila (mladý batinita provinile pokrčil rameny, jako by sděloval, že s tím nemá nic společného, že to všechno ona) a pak se úplně zastavila; dívka strnula asi tři výpady od nás a dlouho se dívala na Čena, přičemž legračně vraštila čelo.

Takhle nějak se člověk dívá na neznámou věc, když se snaží pochopit její účel.

„Chceš… chceš po mně něco?“ zeptal se jí Čen povzbudivě.

Původně měl v úmyslu zeptat se: ‚Chceš mi něco říct?‘, ale včas si vzpomněl, že Hamídža nemluví.

Hamídža jednou či dvakrát mávla svými neuvěřitelně dlouhými řasami, načež bez dívání napřáhla ruku (když předtím pustila batinitovu dlaň) a vytáhla z pochvy u mladíkova pasu Takšaku.

Krátký meč divže nezapředl blahem, vynořuje se z pochvy, a vzápětí se spokojeně naplocho otřel o Hamídžino stehno.

Má snad nějaký skrytý dar, že dokáže každého takhle očarovat…?

„Copak, Takšako?“ zeptal jsem se chladně, aniž bych opustil pochvu. „Snad ses nerozhodl změnit Nosiče? No nemohu říct, že bych tvou volbu schvaloval…“

‚Zlobíš se, Jednorožče?‘ ozval se Čen. ‚Proč?‘

Co jsem mu mohl odpovědět? Že mám jednoduše špatnou náladu? Že nemám chuť Besedovat s Takšakou, tím spíš, když ho třímá Hamídža?

Stává se ze mě mrzout… horší než Odlomek.

„No dobrá, neurážejte se,“ prohodil jsem, načež jsem se obnažil a vznesl se nad Čenovou hlavou. „Tak tedy do toho!“

Hamídža skočila vpřed a Takšaka udeřil.

Beseda to byla vcelku fádní a pramálo zajímavá. Hamídža s Takšakou nebyli žádnými skvělými Spolubesedníky (samozřejmě ne dle šulmských, nýbrž kabírských měřítek, či ještě přesněji měřítek mě a Čena), něco na způsob Emracha s Maskinem Sedmým, když jsme s nimi Besedovali u jezírka v mém meilanském sídle, a já si uvědomoval, že se musím krotit, že musím být pomalejší a zdržet se složitějších fines; uvědomoval si to také Čen, uvědomoval si to Takšaka a nejspíš si to uvědomovala i Hamídža, třebaže netuším, co si ta mohla uvědomovat a zda vůbec něco… Ke konci jsme si s Čenem v rámci zpestření zahráli na „opilého prapředka Chena“, kdy jsme na poslední chvíli uhýbali Takšakově čepeli, přičemž jsme navenek nevěnovali sebemenší pozornost jeho šikmým seknutím, načež jsem lekal Hamídžu, aniž bych se však byť jen jedinkrát dotkl jí nebo Takšaky, a celou dobu jsem dělal, jako bych měl Čenovi každým okamžikem vypadnout z ruky… a pak už nás ta hra omrzela.

Pauza – potom jsem se krátce zvedl na pozdrav a Čen se zdvořile uklonil. Vzápětí jsem se ponořil do pochvy, zatímco Čen se usmál na Hamídžu a vykročil pryč.

Po nějakých deseti krocích se Čen otočil a i já jsem se podíval zpátky.

Hamídža tam stála bílá jako stěna, pohled naprosto strnulý, ruce jako dva bezvládné šlahouny podél těla; z celého jejího postoje vyzařovala taková bezvýchodnost, že se Čen-Já chtěl nejprve vrátit, ale pak si to rozmyslel a co nejrychleji zmizel v hájku.

„Nevím, já už vážně nevím, co s ní mám dělat!“ mumlal si cestou Čen-Já. „Další břímě pro mou duši…! Vždyť to přece sama chtěla, tak proč se teď uráží…?“

Odlomek za opaskem mlčel a předstíral, že spí.

Kapitola dvacátá sedmá

1

Té noci naštěstí nikdo nerámusil, neřinčel ani se nehádal, a tak jsme spali klidně a probudili se tak akorát včas, aby se Čen mohl nasnídat. (Ach ti lidé – pořád by jen jedli a jedli!)

Po snídani Džu opět prchl na procházku s Kosem, Saiem a Zarrahídem. Tohle začínalo být zajímavé – pocítil jsem velkou chuť zjistit, kde že se to „procházejí“ a co tam vlastně dělají. Ne, ne, to se ví, že jsme je nepodezírali z žádných nekalostí, ale přece jen – copak nemám právo být trochu zvědavý?!

Na tuto zvědavost jsem však záhy zapomněl, neboť jsme s Čenem konečně zjistili, jaký má Koblan důvod pro své podivné chování.

Porodník Koblan se postil. A dodržoval všechna tradicemi předepsaná rituální omezení.

Připravoval se na zrození nového Zářného.

Do rodiny vrhacích nožů Bao-kun měl přibýt desátý, nyní chybějící člen – coby náhrada za toho, jenž zahynul v bitvě u písků Kulchánu.

U pochodové kovárny, kterou Koblan během uplynulých dnů stačil zřídit pod širým nebem, se shromáždili prakticky všichni, kdo směli setrvávat u posvátného jezírka, a také tři starší Maalejové se svými Divokými čepelemi, kterým byl vzhledem k takové příležitosti taktéž povolen přístup.

Poryvy chladného větru rozfoukávaly plameny ve výhni, čímž výrazně usnadňovaly práci mladému Oridžitovi, stojícímu u přenosných měchů, které Koblan, jak se ukázalo, celou cestu tahal s sebou.

A nejen měchy.

Postarší Šulmita s neohebnou nohou – byl to místní Porodník, jenž se rozhodl stát Koblanovým žákem – čekal u kovadliny, připraven uchopit kleštěmi zárodek budoucího Zářného. Rituální svíce Zrození by v tak větrném počasí nevyhnutelně zhasly, což by věštilo neštěstí, a tak místo nich hořely čtyři pochodně.

Čerstvě umytý Koblan v zástěře mistra-ustada s Nebeským kladivem na kapse a Ostnatý nemluva Gerdan, naleštěný a ohromně vážný, se přiblížili ke kovadlině. Gerdan se dotkl jejího okraje a pak klesl na zem vedle ní; Koblan zapálil vonné tyčinky, nahlas se pomodlil a chopil se kladiva.

Nedaleko stála nesmírně slavnostně se tvářící Niru, opírající se o hůl, a na její hrudi strnulo s vystrčenými střenkami sedm nožů Bao-kun. Dva nejstarší nože ležely vedle výhně, na bílé košmě, která byla u té příležitosti vynesena ze stanu, aby, jak velela tradice, předaly rodícímu se Zářnému částečku své duše.

Byli zde přítomni všichni naši: moudrý Čchan-bó, Hůl soustředění, a nezvykle zamlklí Gwenal s Machairou a velice seriózní Nodači a Kunda Wong s Maskinem Pouštním pásem, kteří se poslední dobou snad ani nevyskytovali jinak než pospolu; a Vlčí metla a Zarrahíd a Sai a ovšemže také já spolu s navrátivším se Odlomkem a krátký Takšaka a Čyda v rukou Kuš-tengriho, jenž navýsost pozorně sledoval dění – a on tedy uměl být pozorný…!

Matní a batinité (s výjimkou Takšaky a světlovlasého mladíka) stáli o něco dál a zpoza jejich jílců a zad mystériu Zrození Zářného užasle přihlížely Divoké čepele spolu s, abych tak řekl, jejich Šulmity.

Kladivo se pravidelně zvedalo a dopadalo, jiskry odlétávaly, Koblanova ramena a hruď se leskly potem, Ostnatý nemluva odpovídal tlumenou ozvěnou – a tělo rodícího se nože se s každým úderem zpevňovalo, jeho tvar byl stále ukončenější a já začínal vnímat vědomí, zvolna se rodící v budoucím Zářném…

Slunce se přehouplo přes poledne, ale nikdo ani nepomyslil na jídlo či odpočinek – natolik všechny uchvátilo mystérium Zrození…

A nakonec kladivo dozvonilo a zmlklo a nad vodní lázní, darující Zářnému pevnost těla a sílu ducha, se se syčením zvedl oblak páry a soukenný leštící váleček se speciální pastou se nesčetněkrát prošel po povrchu novorozeného nože a před Porodníkem se objevila donesená kostěná střenka s měděnými kroužky, přichystaná dopředu; následně Koblan pečlivě zkontroloval vyvážení a jediným obratným pohybem nasadil střenku na čepel novorozence, aby ji vzápětí připevnil dvěma malými kolíčky z červeného dřeva, naprosto stejnými, jaké měli ostatní bratři Bao-kun.

Poté se dva starší nože jeden po druhém dotkly nejmladšího bratříčka, aby ho tak přivítaly na světě a vytvořily v novém noži první nezbytný dojem, předobraz budoucích Besed. Přímo jsem cítil, jak přeplněno vjemy kolotá dosud plně nezformované vědomí mladičkého Zářného, jak se nůž snaží cosi říct – leč nemůže. Na mluvení je pro něj ještě příliš brzy – naučí se to sice rychle, ale ne hned.

„Zdravím tě, náš bratře,“ pronesl nejstarší z nožů Bao-kun. „Buď šťasten, mladý Zářný, narozený v cizí větrné stepi, vzešlý z ohně a rachotu, a buď hoden toho, jehož místo zaujmeš. Byl to… byl…“

Noži selhal hlas a čepel se mu maličko orosila.

„A nyní,“ pokračoval místo něj druhý nůž, „ti musíme představit člověka. Našeho společného člověka. Zapamatuj si a věz, že jsme si rovní, ačkoli se lišíme; my – Zářní a lidé…“

Nůž pak povídal ještě něco, ale já už ho neposlouchal.

‚Ano,‘ říkal jsem si, ‚Nejspíš je to tak nezbytné. Hned od narození. Ne Nosič, nýbrž člověk. Ne zbraň, nýbrž Zářný. Jiný, než jsi ty, ale tobě rovný. Tvá součást, stejně jako ty jsi jeho součástí. Od narození. Toto je východisko. Toto je Cesta.‘

‚Ano,‘ říkal si Čen-Já, ‚je to tak. Tak a ne jinak!‘

2

Hned následujícího rána již bylo vidět Šulmity, kterak pečlivě čistí a leští své samým potěšením se blýskající zbraně. Několik lidí se shluklo kolem Koblana – ten se již v časných hodinách k prasknutí nacpal masitou šurpou –, a kovář, nadávaje z plna hrdla na nemotorné šulmské Porodníky i na přitroublé Oridžity, opravoval broušení, uhlazoval vady, vzniklé během kování, a rozdával cenné rady. Ke konci dne již mnohé Divoké čepele nevypadaly až tak divoce, vychloubaly se navzájem nově nabytým leštěním a se svistem roztínaly, co se dalo, aby prověřily svou nabroušenost.

Některé, jak jsem si všiml, se dokonce snažily Besedovat – a to právě Besedovat, a ne jenom nebezpečně a nesmyslně řinčet jedna o druhou! Samozřejmě se jim to ještě příliš nedařilo, ale podstatné bylo, že Besedovat CHTĚLY! Že se o to SNAŽILY!

První krok se tedy zdařil.

A i samotní Šulmité se začali na své zbraně dívat jinak.

Pašák Džu!

Vlastně, co se Džua týče… Možná už by bylo na čase zjistit, kam že to celou dobu spolu s an-Taniou mizí?

A tak jsme se to s Čenem vydali zjišťovat.

Posléze, když už se všechno vrátilo na svá místa, mě napadlo, že jsme možná zbytečně strkali hrot tam, kam jsme neměli.

Jsou případy, kdy je lepší setrvávat v nevědomosti.

Když si Kos znovu jako obvykle přišel pro Odlomka, já a Čen jsme – rovněž jako obvykle – neřekli vůbec nic, ovšem hned poté, co zmizeli za stany, jsme spěšně vyrazili za nimi.

Poté, co se před námi několikrát mihla an-Taniova vyzáblá postava, ježící se hned třemi Zářnými, nám došlo, že naši majordomové a Sai s Džuttem mají namířeno za hranice Kruhu, ke vzdáleným jihozápadním pahorkům, na nichž a za nimiž se rozprostíralo hlučné společné tábořiště Oridžitú a Maalejů.

Co by tam ale mohli pohledávat?

Cesta trvala asi půl hodiny a my jsme během ní museli maličko zaostat – ne že bychom se nějak zvlášť skrývali, ale ani jsme nechtěli, aby si nás Kos a Zářní předčasně všimli.

A to se nám zřejmě skutečně povedlo.

Na druhou stranu, ze stejného důvodu jsme také zmeškali začátek představení. Poté, co jsme konečně překročili pahorky a prošli mezi jakýmisi úvazišti pro koně, ocitli jsme se nedaleko od poměrně rozlehlé a rovné plochy s trsy povadlé trávy, trochu připomínajícími řídké vousy mazaného Tochtara, a zjistili, že dění už je v plném proudu.

Na ploše seděla v několika řadách dobrá stovka Šulmitů, všichni s nohama stejně skrčenýma pod sebou – vepředu naši Oridžité a mladí Maalejové, za nimi starci z obou kmenů a ještě dál výrostci spolu se ženami.

Každý z nich svíral tu či onu lesklou zbraň; nehybně namířenou hrotem vzhůru.

A před nimi Kos, Zarrahíd a Odlomek (Sai se nacházel za an-Taniovým opaskem) předváděli úvodní tanec Pátého živlu. Velice pomalu a velice plavně, pečlivě zdůrazňujíce všechny přechody, aby Šulmité stačili sledovat každičký pohyb. Byla to mimořádně poučná podívaná. A to poučná v tom nejpravějším smyslu tohoto slova, neboť náš Odlomek nezůstával jen u toho, že opisoval ve vzduchu složité křivky Pátého živlu tak, jak by to nezvládl ani leckterý Dětský učitel.

Navíc u toho ještě kázal.

Nahlas.

A Divoké čepele uctivě naslouchaly (třebaže zjevně nerozuměly ani polovině, čímž u nich kázání vzbuzovalo ještě větší respekt), co jim tento novodobý prorok zvěstuje.

„… to proto, že jste Ho všichni viděli a mohli jste se tedy přesvědčit, že žádné z dítek tohoto světa nemůže dosáhnout Jeho dokonalosti – leč pokoušet se k ní alespoň přiblížit jest první povinností a prvním přikázáním; jen tak se naše těla stanou pevnějšími a naše duše se očistí a myšlenky budou jasnějšími a umění mnohonásobně vzroste – avšak jen u těch, kteří se budou ubírat po Cestě, vytyčené Nejzářnějším mečem, kterýžto stanovil: ‚Zanech veškerých pochybností a naslouchej Mně…‘“

„Zanech veškerých pochybností a naslouchej Mu,“ zopakovaly Divoké čepele sborově, byť nesladěně; zjevně už toto přikázání neslyšely poprvé.

„Nepoškoď Nosiče svého a už vůbec ne cizího, neboť vychovati dobrého Nosiče jest svízelné, leč snadné jest ho poškoditi…“

„Nepoškoď Nosiče svého…“

„Nenič bližního svého, neboť vy všichni jste Zářní, stvoření k obrazu Mému…“

„Nenič…“

„Žij Besedou a radostí z ní, neboť toto jest smyslem života Zářného…“

„Žij Besedou…“

„A ti z vás, kdož naslouchají Slovu Mému, vyřčenému prorokem Mým, Džuttem Šťourou (já i Čen jsme měli co dělat, abychom se neuchechtli), a Nejbližšími Mými, stanou se Mně podobnými a vstoupí do ráje, jehož jméno zní Kabír!“

V tu chvíli jsem Já-Čen zjistil, že jsem až příliš vystrčil jílec zpoza krajního úvaziště – a Mně-Čenovi se zrovna dvakrát nechtělo nechat se spatřit, obzvlášť v tuto chvíli; proto jsme se spěšně stáhli do úkrytu, takže jsme již závěr kázání proroka Šťoury neslyšeli.

Ještě nějakou dobu jsme z naší skrýše sledovali dění na ploše. Džu nakonec zmlkl a spolu se Saiem a Zarrahídem se pustil do z našeho pohledu podstatně užitečnější práce – jal se vštěpovat Divokým čepelím jemné umění Besedy. Zdatně mu přitom sekundovali Vlčí metla, Čchan-bó, Nodači a ještě dva Matní, vynořivší se zničehonic a neznámo odkud.

Pak už jsem Já-Čen zanechal špehování a vrátil se k posvátnému jezírku.

Cestou jsem přemýšlel o Nejzářnějším meči, který až do té doby bezcílně bloumajícím Divokým čepelím ukázal jedinou správnou cestu, a o Jeho Nejbližších; obzvláště pak o proroku Šťourovi a ráji jménem Kabír.

Klidně bych se vsadil, že Kos (a ne jeden den!) káže Šulmitům něco na ten způsob – o velikém Asmochat-tovi a Jeho Nejbližších… Děkuji, přátelé a kamarádi, vážně vám děkuji! Až se tihle proroci vrátí, já jim ještě ukážu správnou Cestu…!

Šťoura…! Kdo jen tuhle připitomělou přezdívku vymyslel?! Beztak samotný Odlomek – to je celý on, vtipný za každou cenu…!

3

Až do oběda nebylo po Mých prorocích a Nejbližších ani vidu ani slechu – zřejmě měli plno práce; jídlo však Jeho Svátost (tím mám na mysli Kosa) zjevně vynechávat nehodlala, a právě v tu chvíli byla celá povedená čtveřice lapena Mnou, který jsem se vracel z Kuš-tengriho výcviku.

„Takže Šťoura… prorok!“ začal jsem jízlivě a polechtal hrotem trochu zrozpačitělého Odlomka. „Nejzářnější meč a Jeho prorok, jakož i Cesta meče z Šulmy do Kabíru, známého rovněž jako ráj! Tak proto se přede mnou všechny Divoké čepele schovávají! Copak se jim to nedalo vysvětlit nějak normálně?! Bez proroků s Nejbližšími?!“

„Nedalo!“ odsekl nečekaně vzpamatovavší se Odlomek. „Normálně se jim to vysvětlit nedalo! Místní do toho tvého ‚normálně‘ totiž ještě nedorostli! Neprolévat krev – proč? Vždycky jsme ji prolévali a všechno bylo v pořádku, tak proč bychom najednou nesměli?! Rituály jsou krásná věc – ale proč? Kvůli čemu?! Zatím jsme se obešli bez rituálů, tak proč bez nich nežít dál?! O tomhle jsi neuvažoval, co, Jednorožče?!“

Mlčel jsem.

„My ale nechceme žádné pochybnosti, žádná proč!“ pokračoval mezitím Odlomek. „Je zde Nejzářnější meč, a ať se o tom někdo opováží pochybovat! I když, oni v zásadě ani nepochybují… A jsou zde Jeho Nejbližší – vidíte, jak se lesknou? Vidíte, co dokáží? Vidíte, jak se s nimi zachází?! Chcete se stát stejnými, jako jsou oni? Aby ne, to se ví, že chtějí! A jestli to chcete, naslouchejte Jeho slovu, hlásanému prostřednictvím proroka…“

„Šťoury!“ neudržel jsem se.

Už jsem se na Odlomka a své přátele nemohl zlobit – tím spíš, že, jak to vypadalo, měli pravdu.

„Ano, Šťoury!“ prohlásil Odlomek hrdě a mně se zdálo, že jsem v jeho hlase zaslechl náznak uraženosti – a to jsem si předtím myslel, že Džua urazit nelze. „Pojmenovali mě tak místní. A znamená to ‚Ten, jenž vidí do podstaty věcí‘. Takhle je to, ó Nejzářnější!“

„Ten, jenž se šťoural a šťoural, až se došťoural k podstatě,“ upřesnil Sai jedovatě, ale Džu ponechal tuto jeho repliku bez odezvy.

Tak tohle tedy znamená být prorokem… Stát se to dřív, dostal by Sai co proto!

„Trp,“ zařinčel úsečně do té doby mlčící končíř. „Příští generace si bude tyto pravdy osvojovat hned od narození – a bude je pokládat za něco přirozeného, za něco, co se rozumí samo sebou. Stanou se Zářnými a už nebudou potřebovat Nejzářnější meč! Ale zatím trp…!“

„Dobře.“ Zádumčivějsem pohoupal střapcem. „A víš co, Džu? Když jsi teď Mým prorokem, slyš slovo Nejzářnějšího!“

„Cokoli řeknete, je pro mě rozkazem, Vaše Jednorohosti!“ zašelestil Odlomek huhňavě a mně se rázem ulevilo – byl to pořád ten samý škodolibý šašek, pro něhož až do konce svých dnů zůstanu terčem moudrých rad i jízlivých posměšků.

„Nechť ty z Divokých čepelí, jež v mých službách projeví největší horlivost, dostanou za odměnu svá vlastní jména. A tato jména vymyslíš ty! Taková je Má vůle!“

Větší trest jsem pro své následovníky vymyslet nedokázal.

4

Během následujících dnů jsme měli práce až po jílec. Učili jsme šamana a také jsme se učili sami. Kuš-tengri se již trochu vzpamatoval z prvního otřesu, a tak cvičil klidně a soustředěně, aniž by zapomínal učit nás.

Učit nás dívat se a vidět. Vidět a zapamatovávat si. Zapamatovávat si a porovnávat. Porovnávat a vyvozovat závěry. A na základě toho se pohružovat do jistého zvláštního stavu, v němž mysl dokáže obsáhnout všechno vůkol jako jediný celek a otevřít dvířka do časů, které ještě nenastaly.

Bylo to obtížné. Když jsme s Čenem nebyli spolu, vůbec se nám to nedařilo, třebaže šaman to zvládal sám. Zato když se dívali, zapamatovávali si a soustřeďovali se nikoli Jednorožec z Meilanu a Čen Ankor, nýbrž Já-Čen… Hodně se to podobalo stavu Besedy. A tehdy jsme dokázali polapit onen prchavý a nehmatatelný pocit beze jména; tehdy jsme začínali doopravdy vidět.

Vidět všehovšudy několik okamžiků dopředu – ale už to byla budoucnost!

Jednou jsme v transu uviděli Asahira a Nodačiho, jak vcházejí do našeho stanu – a sotva jsme se vynořili na hladinu reality, stanová plachta se odhrnula a ve vstupu se skutečně objevili No s Asahirem!

Šaman byl zase prakticky neúnavný a pro Čydu představoval nevyčerpatelný zdroj radosti. Dokonce jsme se už po troškách pokoušeli Besedovat – jen pomalounku a opatrně, ale již to byla Beseda, kdy se z nás stávali Spolubesedníci…!

A toto všechno tak nějak odsunulo do stínu veškeré zvěsti o nepokojích v Šulmě a o Džamuchovi s Cinquedeou, kteří v doprovodu tisícovky turgaudů, tělesných strážců, zmizeli z hlavního stanu; ba ani na Kulaje už Čen téměř nemyslel…

Koblan s Ostnatým nemluvou nadávali těm liknavým Šulmitům, jejichž Divoké čepele si dosud uchovávaly původní odpudivé vzezření; Džu kázal; čas od času k posvátnému jezírku přijížděli poslové z jakýchsi kmenů, které se doslechly o Asmochat-tovi a jeho Nejzářnějším meči, ale s těmi se obvykle bavili Kos a Asahiro – mě a Čena ukazovali pouze zdálky.

Poslové se dívali, vzdychali údivem, až do večera se ochomýtali kolem jezírka a nakonec mizeli.

Tak plynul den za dnem.

5

Stalo se to naprosto znenadání.

Nespěšně jsem Besedoval s Čydou Chan-Segri – již popáté jsem vystavoval Čena přímému výpadu kopí a trpělivě vyčkával, až šaman udělá to, co udělat měl; přitom jsem se snažil nevěnovat pozornost tomu, že Kuš-tengriho oči s každým dalším pokusem planou jasněji a napjatěji.

Z nějakého důvodu jsem se pořád nedokázal zbavit pocitu, že se svou čepelí nedotýkám ratiště nebo hrotu Čydy, nýbrž přímo rukou šamana, stejně jako při nahlížení do budoucnosti – a v těchto okamžicích přede mnou vždy nakratičko vyvstával tu přízračný sivý dým za Kuš-tengriho zády, tu zase neurčité obrysy jezdců na pahorcích; někdy se dokonce i samotné pahorky měnily a nabývaly podoby budov…

‚Už jsem unavený,‘ pomyslel jsem si, začínaje vše nanovo. ‚Měli bychom skončit a…‘

Domyslet jsem to nestačil. Šaman udělal krok zpět, Čyda zavířila ve vzduchu a já ještě stačil pocítit, že Čen upřeně hledí do Kuš-tengriho očí… A potom jako by se přede mnou dokořán otevřela brána…

.

… a brána Čung-tu se otevřela dokořán a do nejbohatšího města Říše středu se vevalili stepní nájezdníci, divoce ječící a mávající zbraněmi.

Li Kui, známý v Čung-tu jako Nosatý Li, tulák bez původu, který do města dorazil neznámo odkud těsně před vpádem; drobný a rozcuchaný Li Kui, pokulhávaje utíkal zadními uličkami západního předměstí a doufal, že bude mít štěstí.

Pokud mu velká Kuan-jin dovolí ve zdraví uniknout, stane se žebravým mnichem s vyholenou hlavou, vlastnícím pouze kutnu barvy šafránu, žijícím z almužen a lhostejným ke všemu světskému ruchu a shonu – a ať pak jiní hlupáci dávají riskantní rady přitroublému synovi Nebes, tupému císařovi, a ať nešťastnou Říši středu znásilňují a rabují všichni, komu se jen zachce – ať už hrabiví hodnostáři, špinaví Mongolové, nebo…

Ještě než si stačil plně uvědomit, že se Kuan-jin dnes dívá jiným směrem, se Nosatý Li prudce zastavil, přičemž zasykl bolestí, která mu vystřelila z pochroumaného kolena, a kvapně pozvedl krátkou, jen asi tři lokty dlouhou hůl.

Na konci uličky radostně cenil zuby urostlý Mongol v kožené zbroji, jenž si pohrával s dlouhým kopím, opatřeným příčným břevnem kousek pod trubicí hrotu.

Li Kui, vojevůdce upadlý v nemilost, jenž byl v Čung-tu nazýván Nosatým Liem, ale v hlavním městě byl znám jako Modrý tygr Čchou, si zhluboka povzdechl a pak pomalu vykročil ke šklebícímu se nájezdníkovi, přičemž se úsilím vůle donutil přestat kulhat.

Mongol si počkal, až se k němu ten neduživý trhan přiblíží, a pak přímo před sebe ledabyle bodl kopím.

Okamžik nato mu kopí divže nevypadlo z rukou, a když se ohromenému válečníkovi přece jen podařilo uskočit nazpět – zbraň s hrotem namířeným vzhůru si přitom tiskl k tělu –, do obličeje mu již letěla vydlabaná hůl, v níž se jako bourec ve svém kokonu ukrýval před nepovolanýma očima rovný meč ťien Modrého tygra Čchou.

Město již hořelo. Ulicemi Čung-tu se plazil štiplavý dým, jenž předháněl i drancováním zaujaté válečníky nezkrotného Temüdžina Čingischána; dým spěchal a pronikal na západní předměstí rychleji než divocí dobyvatelé, ze čpavého pachu spáleniny škrábalo v krku, noha nesnesitelně bolela a Mongol se bil obratně a sveřepě – tu bodal hrotem, tu se zase oháněl ratištěm –, a tak se Li Kui musel hodně pohybovat, až do chvíle, kdy Kuan-jin ráčila obrátit své zraky na Čung-tu a opuštěnou uličku, v níž se Nosatému Limu konečně podařilo čepelí dvakrát dosáhnout na Mongolova zápěstí.

Nyní už nezbývalo než čekat. Čekat a uhýbat před kopím, jehož pohyby se stávaly čím dál nejistějšími a rozechvělejšími. Čekat a pak, ve správnou chvíli, soustředit všechny síly do jediného závěrečného skoku.

Ani tehdy však své kopí nepustil, ten nezdárný válečník v lehké kožené zbroji. Nakloněn na stranu nyní seděl u stěny něčího domu, kašlal a pravou rukou si svíral probodnutý bok, zatímco jeho levice nadále spočívala na kopí, válejícím se vedle něj. A nad nimi, nad zraněným Mongolem a bezmocným kopím, stál Li Kui, ztěžka oddechující a snažící se nenašlapovat na pochroumanou nohu; Li Kui – bývalý vojevůdce levého křídla Li, bývalý Modrý tygr Čchou, bývalý Nosatý Li a budoucí představený kláštera u hory Wu-tchaj-šan; Li Kui – unavený malý človíček.

Stál a díval se, jak Mongolova tvář stále více bledne, jak z rozťatých zápěstí prýští čím dál méně krve.

Mongol namáhavě zvedl hlavu – a jejich pohledy se setkaly.

Li Kui si povzdechl a utrhl ze svého hábitu několik dlouhých pruhů, načež se posadil vedle Mongola a jal se důkladně obvazovat ruce válečníka neporazitelného Čingise…

Li přitom vůbec netušil, proč to vlastně dělá…

6

Když jsem se vzpamatoval, o Čena, sedícího na zemi, již pilně pečovaly Čin a Matička Cchi – dávaly mu pít, pleskaly jej po tvářích a vyměňovaly si rozrušené pohledy.

Já sám jsem se nadále nacházel v Čenově pravé ruce, ruce al-Mutanabbího, ale uvědomoval jsem si, že ruka s tímto neměla nic společného.

Tři výpady od nás seděl bledý Kuš-tengri, zády opřený o donesené sedlové brašny, a vedle něho ležela bezvědomá Čyda, na jejímž ratišti spočívala šamanova levá dlaň.

A v Kuš-tengriho očích se pozvolna plazil dým města, které nehořelo teď ani tady.

„Jsi v pořádku, Jednorožče?“ zeptal se starostlivě Odlomek zpoza Čenova opasku.

„Ano,“ opáčil jsem stručně. „A co ty?“

„Co já?“ Odlomkův hlas zněl nezvykle znepokojeně. „Já se přece Besedy neúčastnil… Jenom najednou koukám, že má náš přítel šaman očiska otevřená dokořán; hned potom sebou Čen škubl a já na tebe začal křičet, ale ty jsi jenom řinčel cosi podivného a pořád ses dral kupředu. Ach, to tedy byla Beseda… No dobře, u Čydy se to ještě dá pochopit, ale ten Kuš-tengri se s ní oháněl nějak až moc parádně! Na kabírské Nosiče samozřejmě ještě zdaleka nemá, ale podle šulmských měřítek to tedy bylo vážně něco! Ani si nevzpomínám, že bychom ho učili úderu vnitřní stranou ratiště během úkroku stranou… Potom ses prosmýkl kolem Čydy a naznačil zásah obou šamanových zápěstí. A já vidím, že je všechno v pořádku, dotek to byl lehounký, ideální, ale šaman se stejně rozkřičel, jako bys ho poškodil, a začal klopýtat. No a potom jsi ještě naznačil zásah boku, a to už šel k zemi. Čydu ale nepustil, to se mu zas musí nechat…“

Džu se na chvilku odmlčel, jako by se snažil vybavit nějaké podrobnosti.

„Čen nad ním chvilinku postál, a vtom se náhle posadil. Zamumlal cosi nesrozumitelného a začal pocukávat levou nohou, jako by měl nějaké potíže s kolenem nebo něco… A pak najednou konec! Přestal jsem vás cítit! Úplně. A oba – tebe i Čena. O Čydě se šamanem ani nemluvě. Zase jsem se rozkřičel, ještě hlasitěji, a to už i Čchan-bóovi došlo, že je něco špatně…! Ale Nebeské kladivo budiž pochváleno – probrali jste se, i když přiznávám, že jsem měl chvíli docela nahnáno…“

„Co… co to bylo?“ ozval se hlas Čydy, jež se zjevně právě navrátila do naší vezdejší přítomnosti.

„Chum-tengeho světy,“ odpověděl tlumeně Nesprávný šaman. „Ty, které leží za zatáčkou cesty šamana. Asi jsme právě zahnuli…“

„Jaký Chum-tenge…?“ promluvila Čyda nechápavě, ale v půli otázky se zarazila.

„Jsi to ty?“ zeptala se pak tiše. „Jsi to ty, šulmský Nosiči? Nebo mi přeskočilo…?“

„Ne, nepřeskočilo ti, Čydo Chan-Segri,“ prohodil Čen. „Vážně je to šulmský Nosič Kuš-tengri, zatímco já jsem meilanský Nosič Čen Ankor. A mám pocit, že jsem se už zcela odnaučil čemukoli podivovat, protože… protože to, že si navzájem rozumíme, mě neudivuje ani trochu. A může snad tomu být jinak, když jsme společně zahnuli za zatáčku?“

„Škoda, že jsem s vámi nebyl,“ uchechtl se Odlomek nuceně. „Musela to být docela zábava…“

„Byl jsi s námi, Džu,“ řekl jsem. „A doufám, že se nedožiji dne, kdy s námi nebudeš, protože pak už by mi žádná taková zatáčka nedokázala udělat radost. Ale teď… teď se mi strašně chce spát, Džu.“

„Ano, Učiteli,“ ozval se Džu, v hlase směsici ironie a úcty.

A pak křikl na Čchan-bóa, přičemž ho počastoval několika nelichotivými přízvisky, a požádal jej, aby nás okamžitě nechal odnést do stanu.

Čen ospalým hlasem dodal cosi za sebe – cosi podstatně mírnějšího – a já si ještě stačil všimnout číchsi pozorných očí; potom jsme již byli zvednuti a neseni a kdesi nad námi se ozývaly něčí tiché, nesrozumitelné hlasy…

Když už jsem se propadal do hlubin spánku, nečekaně mi došlo, komu patřily ony pozorné oči, na jejichž dně doutnaly uhlíky zapomenutých výhní.

Byly to oči Hamídžy-daviní.

Anebo se mi to jenom zdálo…?

7

Já snil o myriádách světů,

korálků na nekonečné niti,

částeček odvěkého střetu,

jenž dotýkal se všeho bytí.

Ač byl to střet, co city bouří,

soupeři v něm vždy byli moudří –

ne zlí, ovšem ani ne dobří…

A já ze spánku křičel.

Já snil jsem o taseném meči,

jenž tolik se mi podobal,

a naň se ve zběsilé zteči

hnal Masúdova ohně val.

O jeho čepel dutě zvoní

kopyta černočerných koní,

a ta krvavé slzy roní…

A já že spánku křičel.

Já snil o životě, byť ten

rozhodně nebyl můj:

den, potom jiný cizí den,

pak další – stůj co stůj.

Byl jsem jak smítko v povětří,

jak list, jejž voda unáší,

věda, že sen mi nepatří…

A já ze spánku křičel.

8

Probudil jsem se až jako poslední.

Potvrzoval to hlas Džua, vyprávějícího Čydě o našich putováních a zároveň přesvědčujícího Chan-Segri, že Nosiči jsou lidé, no a tak dále a takové ty věci.

Čyda jen užasle vzdychala a se vším souhlasila.

Napadlo mě, že čím jednodušší Zářný (nebo člověk) je, tím snáz uvěří věcem, které by takovému chytrolínovi, jako je třeba Zarrahíd, připadaly jako holý nesmysl.

Čen a šaman mlčeli, ale já cítil jejich přítomnost a nepochyboval o tom, že oba dva bdí.

Když Džu vyprávěl o Šulmě, šaman jej dvakrát přerušil, aby ho opravil, a já s klidem až neuvěřitelným zaznamenal, že Kuš-tengrimu rozumím, aniž bych se musel stávat Mnou-Čenem, že mu rozumí také Čyda i Odlomek a že zvuky, které šaman vydává, neznamenají z hlediska tohoto nového porozumění vůbec nic.

Jednoduše mluvil a my jsme věděli, co říká.

‚U Nuringy!‘ pomyslel jsem si. ‚To tedy znamená, že vůbec nejde o ruku al-Mutanabbího, nebo o to, že bychom já a Čen byli nějakými zvláštními… omyly přírody. Ve skutečnosti by i takovému Zarrahídovi stačilo, aby se spolu se Saiem a Kosem prošel po Cestě, na správném místě zabočil a ponořil se do onoho ‚ne tady‘ a ‚ne teď‘, do oné rány, kterou čepel pokroku otevírá v těle veškerenstva – a Kos už pak nikdy nebude potřebovat překladatele, zachce-li se mu pohovořit s končířem nebo se Saiem! Vždyť když dokonce i Čyda…‘

„Ano, je to tak,“ odpověděl Kuš-tengri, a mně ani hned nedošlo, zda jsem to všechno vyslovil nahlas, anebo už pro nás to, zda hovoříme nahlas či v duchu, nehraje žádnou roli?!

Vypadalo to, že jsme teď Spolubesedníky v nějakém novém, nezvyklém smyslu…

„Otče Ur-kalachaji, Bože bez tváře!“ Šaman se celý chvěl. „To znamená, že není jen možné, ale je přímo nutné… nutné, aby tví šamani, Otče, brali do rukou zbraně; je potřeba spojovat rozdílné Cesty, kráčet po nich a díky tomu vidět jiné světy, které jsi stvořil…“

„A možná, že nejen vidět,“ přizvukoval mu Čen. „Vždyť proč ten člověk, který byl tam, ten s mečem podobným Jednorožci, proč ten člověk nezabil svého soka? Možná proto, že za zády znepřátelených jsme neviděni stáli my, kteří odmítáme zabíjení?! Ale je-li tomu tak, není teď snad v našich silách hasit oheň Masúdův i tam, až se naše duše budou opět dotýkat cizích osudů a životů?!“

„To zní tuze krásně,“ zavrčel Odlomek (potvrzuje tím, že skutečně všechno slyší a všemu rozumí). „Osudy, životy, Cesty… Takže vy už byste rádi hasili tam, což? Ale co tady, copak tu máme málo práce? Dělat z Divokých čepelí Zářné – to zaprvé! Dělat z jejich Nosičů lidi – to zadruhé! A pak jedny i druhé učit vzájemnému porozumění – to zatřetí! Tady, hlavně tady je zapotřebí hasit oheň Masúdův, a to ještě ne až do konce, aby se Munírova voda nestala moc stojatou a zatuchlou…!“

„Cesty,“ dodala nečekaně Čyda. „Jsou zapotřebí cesty. Z Kabíru do Šulmy. A zpátky.“

„A Asmochat-ta je taky zapotřebí,“ pousmál se Kuš-tengri nuceně. „A víra v něj. Ať Šulmité nejprve uvěří, ať uvěří i jejich Divoké čepele! Víra přece hory přenáší, a teprve tehdy, až bude vidět, co tam za horami vlastně je, nastoupí na místo víry vědění. I když, řekl bych, že i ta víra přece jen zůstane…“

Stanová plachta se trochu poodhrnula a ve vzniklé škvíře se objevila Činina rozrušená tvář spolu s hrotem Vlčí metly.

„Neviděli jste Hamídžu?“ zeptaly se obě ustaraně.

Vyměnili jsme si pohledy… a rozesmáli se.

„Někam zmizela, nevíme kam,“ prohodila Čin, když si vzápětí uvědomila nejapnost své otázky. „Hledáme ji a hledáme… už od večera. Vždyť jste prospali celý den…“

„Budoucnost!“ Šaman se rozrušeně postavil. „Ach, taková budoucnost…! Tak proto jsem neviděl vítězné tažení proti Měkkorukým! A stačí jen maličkost – zabít Džamuchu! V zájmu takové budoucnosti – jediného člověka… jediného zlého člověka…“

Ta slova jako by mě shodila z rozpálené kovadliny do ledové vodní lázně.

Čen natáhl ruku al-Mutanabbího a dotkl se mého jílce – a já se stal Čenem-Mnou.

„V zájmu budoucnosti,“ řekl Čen-Já tiše. „V zájmu takové budoucnosti – jediného člověka. V zájmu budoucnosti mi Nodači s Asahirem usekli ruku. V zájmu budoucnosti Šótó a bratři Saiové zabíjeli v kabírských ulicích, dokud nezahynuli Drůdl s Dětským učitelem. V zájmu budoucí pomsty se Maskin stal Matným a Emrach it-Baššár se přidal k batinitům. V zájmu budoucích vítězství spálili Oridžité v čele s Dželme-nojonem vesnici Sun-ťi a já jsem v zájmu budoucnosti zabil neústupného Dželmeho. V zájmu budoucnosti, ve které měla triumfovat Pravda Batin, se Džamucha zmocnil vlády nad Šulmou. A my jsme viděli budoucnost, v níž zabiju Džamuchu, neboť jsme dopředu věděli, že v zájmu budoucnosti…“

Čen-Já se odmlčel.

„Neexistuje budoucnost,“ uzavřel jsem to pak Já-Čen pevným hlasem, „v jejímž zájmu bych zabil Džamuchu a zlomil Cinquedeu, Zmiji Šen. Takovou budoucnost já nechci.“

„Takže je nezabiješ?“ užasl šaman. „Ale co…“

„V zájmu budoucnosti ne. Pokud je zabiju, pak jedině v zájmu přítomnosti. Tak jako jsem zabíjel v noční uličce Kabíru, nad tělem Drůdla a mrtvým Dětským učitelem. Tehdy jsem nevěděl, že budu zabíjet. Nepromýšlel jsem si to dopředu. Protože volba mezi životem a smrtí se dopředu provést nedá. Lze ji učinit pouze tehdy, když…“

Čen-Já se rozhlédl po přítomných a pronesl:

„Když jediný meč stojí klidně sám proti nebesům. Sám. Proti nebesům. Tak, a ne jinak.“

Stanová plachta se opět pohnula a dovnitř vstoupil Asahiro s Nodačim na rameni. Oba byli zachmuření a soustředění – velice připomínali sami sebe onoho meilanského večera, kdy Mně-Čenovi zastoupili cestu.

„Máme hosty,“ prohodil Nodači, velký meč.

„Vezmi si brnění, Čene,“ řekl Asahiro Li.

A do stanu se protlačil Kos an-Tania s al-Mutanabbího brněním v rukou.

9

Host na nás čekal u posvátného jezírka.

Byl to vysoký a skvěle stavěný válečník s vlčími rysy obličeje. Jednalo se přitom o vlka protřelého a zkušeného, dokonale si vědomého vlastní hodnoty. Divokou čepel s sebou neměl – možná se neslušelo, aby posel přicházel ozbrojený, možná byl důvod úplně jiný…

Nedaleko od válečníka vyčkávali Falgrim s Gwenalem a an-Tania se Zarrahídem a Saiem. Nikdo další už přítomen nebyl – ani z našich, ani ze Šulmitů. Mně-Čena to ovšem nepřekvapilo, neboť nám Nodači s Asahirem ještě cestou stačili povědět, že všechny zvědavce rozehnali a nedovolili jim, aby se tlačili kolem Džamuchova posla; Já-Čen jsem musel souhlasit, že se jednalo o naprosto správné rozhodnutí.

Když nás válečník zahlédl, zamračil se, s okázalou lhostejností si Čena prohlédl od hlavy až k patě a potom udělal krok našim směrem.

Jen jediný krok. Bylo třeba uznat, že se posel buďto skutečně ničeho nebál, anebo dokázal své city vskutku dovedně skrývat.

„Jsem tisícník Džangar-bagatur,“ pronesl tlumeně a pánovitě, „a stojím v čele tümenu turgaudů – tělesných strážců gurchána Džamuchy Osmirukého.“

Poté si nečekaně přiložil dlaně k ústům a pronikavě zavyl.

Já-Čen jsem se ani nestačil podivit, když vtom se ze severních pahorků ozvalo stejné vytí, jen mnohonásobně silnější; vzápětí jsem uslyšel ržání polekaných koní.

„Mí lidé nechtějí rušit pokoj posvátného místa,“ pokračoval Džangar, jakmile zavládlo ticho. „Byť poskvrněného nečistou přítomností. Opakuji slova gurchána Džamuchy – nechť ten, který si říká Asmochat-ta, vyjde ke gurchánovi a pohlédne mu do očí. Potom ať si sám zvolí místo a čas své smrti. To je vše.“

Kuš-tengri, jenž dorazil spolu s námi, předal Cydu Kosovi, načež se Čenovi-Mně hluboce uklonil a otočil se k Džangar-bagaturovi.

„Asmochat-ta nemá zapotřebí vystupovat coby posel sebe sama,“ pronesl Nesprávný šaman a Já-Čen jsem si všiml, že se dokonce i chladnokrevný Džangar snaží šamanovi nedívat do očí.

„Vždyť ani Džamucha nepřišel sám – poslal tebe, Džangare… Proto s tebou půjdu já, služebník Ur-kalachaje, Boha bez tváře, a postavím se před Džamuchu jakožto Asmochat-tův vyslanec, abychom společně určili čas a místo. A odpověď na otázku, čí smrt potom nastane, Bůh bez tváře ještě stále ukrývá ve svém záňadří…“

„Dobře,“ souhlasil Džangar lhostejně. „Pojď se mnou ty, odpadlý šamane…“

Šaman přikývl a vzdálil se o nějakých deset výpadů, aby se zastavil u sochy Žlutého boha.

Čen-Já se na okamžik zamyslel a pak se vydal za ním.

„Ty tam jít nesmíš,“ vydechl šaman; jeho rty se stěží pohnuly. „Nevrátil by ses. A po stepích by se začala šířit pověst o tom, jak prolhaný démon neodolal gurchánovu pohledu…“

„Ale co ty?“ zeptal se Čen-Já.

„Já se pokusím ranit Džamuchovu pýchu v přítomnosti jeho tělesných strážců. Turgaudové jsou srdnatí válečníci a nebudou se bát zaútočit i na posvátné místo. Pokud by ale jejich náčelník porušil zákon válečnické chrabrosti…“

Já-Čen jsem šamanovi nemohl vysvětlit, že si batinita Džamucha a Matná Cinquedea, Zmije Šen, vykládají zákony válečnické chrabrosti po svém a že posvátnost místa je zcela určitě nezastaví; Já-Čen jsem si ovšem také uvědomoval, že nemohu, že nesmím sám jít na severní pahorky a že ani nemám právo v tom bránit Kuš-tengrimu.

Já-Čen jsem si jenom vybavil slova Nesprávného šamana poté, co jsme společně nahlédli do budoucnosti a uviděli v ní Džamuchovu nevyhnutelnou záhubu.

‚Nejspíš zemřu ještě předtím…‘

„Jmenuji se Čen,“ řekl Čen a podíval se Nesprávnému šamanovi přímo do černých očí. „Čen Ankor.“

„Děkuji,“ odpověděl Kuš-tengri nevhod.

A pak zatřepal svou stříbřitou hřívou a křikl na posla: „Hej, Džangare…! Pojďme, nezdržujme se!“

Džangar se už už chystal udělat krok vpřed, ale Asahiro jej přidržel za rameno.

„Vzpomínáš si na mě, tisícníku Džangare?“ zeptal se Asahiro.

„Ano,“ přikývl Džangar a setřásl jeho ruku (což nebylo nikterak jednoduché). „Vzpomínám si na tebe, bývalý otroku a nevlastní synu Churulů.“

„To je dobře, že si vzpomínáš… Tak si ještě zapamatuj, co ti teď povím – pokud se šamanovi něco stane… zabiju tě, i kdybych se kvůli tomu musel prosekat skrz celý tvůj tümen.“

Džangar vesele vycenil zuby.

„Té námahy tě ušetřím, bývalý otroku. V boji se totiž obvykle nacházím v čele své tisícovky.“

Shora na ně shlížel Žlutý Mo.

Myslím, že mohl být náramně spokojený.

10

Po celý následující den jsem nevěděl, kam se vrtnout.

Přitom jsem věděl, že tato chvíle musí přijít – a teď, když skutečně nastala, zaklepala na dveře, břinkla o čepel, jsem zjistil, že jsem vlastně celou dobu slepě, hloupě a naivně věřil, že jsem se ukrýval v pochvě před nevyhnutelným, že jsem tajně doufal, že všechno tak nějak samo od sebe dobře dopadne, a bál jsem se to přiznat dokonce i sám sobě.

Ne, nic nedopadlo samo od sebe. A už vůbec ne dobře.

Už ani nemám koho učit – Kuš-tengri je pryč, znovu osiřelá Čyda se nudí a já co chvíli vrhám pohledy na severní pahorky, postupně tonoucí ve večerním šeru.

Čekáme.

A já si chladím jílec o ruku al-Mutanabbího.

Na přípravách našeho tábora k obraně jsme se nijak nepodíleli. A dobře jsme udělali – tohle totiž do svých rukou bleskově vzali Nodači a Asahiro (je legrační říkat o Nodačim, že něco vzal do svých rukou…), a tak zanedlouho každý věděl, kde je jeho místo a co dělat v případě, že…

Co dělat?

Ach, ne že bychom zrovna oplývali možnostmi volby… Nedaleko od vesnice Sun-ťi se zhruba dvěma desítkám Nosičů spolu s o něco větším počtem Zářných podařilo zastavit dvanáct tuctů dětí Oridžových, ale tehdy prakticky všichni naši lidé utržili nějaká zranění a pět batinitů se dokonce navždy ponořilo do hlubin Nevysloveného tajemství. Nyní je nás, Kabířanů, o čtvrtinu méně než tehdy a máme s sebou dva tři tucty Šulmitů (možná je nakonec dobře, že Kulaj s částí svých soukmenovců zmizel – třeba to alespoň oni přežijí…); děti Oridžitů a Maalejů samozřejmě nelze počítat; a ze severních pahorků na nás vyje výkvět Džamuchových sil – tisícovka lidských válečníků a dva až třikrát tolik Divokých čepelí.

Čím tedy jsme? Pouhým palivem pro Masúdův požár?

Tohle bude pro Pravdu Batin skutečný svátek…

Nahlížení do budoucnosti, šamanské věštby… To jsou jen samé hlouposti…! Vždyť jak bych se Já-Čen mohl dostat až k Džamuchovi…? Nemám šanci, smetou mě, rozdupou…

Zrodil se ve mně prapodivný pocit. Čím více jsem sám sebe přesvědčoval o nevyhnutelnosti záhuby a o nesmyslnosti jakéhokoli našeho počínání a čím více jsem si uvědomoval celou nejapnost svého příchodu do Šulmy v podobě Nejzářnějšího meče, tím silněji se odkudsi z hlubin duše, z oné výhně, kterou uvnitř všichni máme, drala zoufalá radost z jediného výpadu, kdy již není kam ustoupit, kdy již není čas přemýšlet, kdy již život nemá žádný smysl, až právě na tento výpad, no a potom… tohle „potom“ si může klidně třeba shořet v Nurinze, a spolu s ním i Masúdova pýcha a Munírova moudrost a smysl bytí a safián nové pochvy a řemeslo a umění a vlčí vytí na pahorcích…!

Přesvědčoval jsem sám sebe o nevyhnutelnosti konce – a zároveň jsem vnitřním zrakem viděl, jak se ocelová šupinatá ruka, zatnutá nad tímto světem v pěst, začíná pomalu rozevírat, asi jako květ za úsvitu, a jak se pohybují neživé prsty, které se nemohou a hlavně nesmí hýbat –, leč někdy přichází doba, kdy my, šaškové veškerenstva, všichni beznadějně hloupneme a v oné době můžeme všechno a také všechno smíme…!

Večer se začal měnit v noc a pahorky se definitivně ztratily z dohledu.

Po celém táboře hořely ohně.

Kuš-tengri se stále nevracel.

Když jsem náhodou narazil na Kundu Wong, zeptal jsem se jí, proč se nehnulo z místa dočasné ležení žen, dětí a starců, rozkládající se za jihozápadními pahorky.

„A proč by mělo?“ podivila se šavle. „Copak někomu překážejí? Turgaudům určitě ne. Zmasakrovat je koneckonců můžou vždycky… až po nás.“

Rozkřikl jsem se na Kundu a vynadal jí do hloupých šavlí, načež jsem si překvapeně všiml, že se jí znatelně ulevilo. Zakrátko jsem uslyšel, kterak zase Kunda na kohosi štěká, nazývá dotyčného hloupým mečem a obviňuje ho z malomyslnosti.

S neveselým úsměvem jsem se uvelebil na Čenových kolenou a opřel se záštitou o Odlomka. A pak jsme všichni tři čekali, čekali a čekali.

Kapitola dvacátá osmá

1

Celou noc v našem táboře probíhalo jakési přemísťování – nepříliš hlučné, leč dostatečně patrné. Vše nadále řídili Nodači s Asahirem, a my jsme se do toho nepletli, ačkoli jsme si moc dobře uvědomovali, že v případě útoku jakékoli přípravy pouze nanedlouho oddálí tragické finále. Myslím, že No si to uvědomoval stejně dobře jako já, avšak dělat alespoň něco bylo nejspíš přece jen lepší, než. jen sedět a čekat, jako jsme to dělali já a Čen.

Já-Čen jsem se postupně začal propadat do mlhavého zapomnění – byl to stav někde mezi spánkem a bděním, připomínající věštecký trans. Odebírali jsme se do jakéhosi vlastního vnitřního světa, do něhož jsme se postupně propadali skrze řídnoucí příkrov rudého oparu; tento opar světlaly rozptyloval se a svět, jenž zpoza něho vyvstával, byl mimořádně krásný – nebyla v něm ani Šulma, ani Kabír, arifeDžamucha s Cinquedeou; vlastně jsme v něm nebyli ani já a Čen – a tmavou oblohu nad ním pomalounku barvil úsvit…

Úsvit… Když jsme se navrátili do nehostinné reality, rozhlédli jsme se kolem sebe. V jitřním mlžném oparu se neurčitě rýsovaly tmavé obrysy převrácených vozů, které nás obklopovaly. Za těmito vozy vyčkávali Šulmité (‚Naši Šulmité,‘ pomyslel jsem si Já-Čen nevesele.), a mnozí z nich měli v rukou ony věci, jimž se říkalo luky, zatímco u boků jim visely velké pochvy s šípy.

Vzpomněl jsem si, že se takovým pochvám říká „toulce“.

Tak tohle tedy byly ty přípravy… U Stvořitele, kdyby nás tak bylo alespoň pětkrát tolik…!

Svítalo poměrně rychle – zakratičko se z chladného závoje vynořily povlovné svahy nejbližších pahorků; mlha ustupovala skoro jako v našem snu, ale neodcházela úplně; jen kolem posvátného jezírka kupodivu nebyla vůbec žádná…

Znovu jsem pohlédl směrem k severním pahorkům – právě včas, abych uviděl, jak se jejich temena naježila kolébající se hřívou jízdního šiku.

„Teď to začne,“ řekli Nodači a Asahiro jednohlasně; mluvili velice klidně, až jaksi bezbarvě.

Mezi Šulmity za vozy nastal pohyb, jak válečníci vytahovali z toulců šípy a nasazovali je na tětivy.

Hříva na pahorcích vyrostla, zhoustla, vztyčila se – a strnula.

Turgaudi z nějakého důvodu otáleli. Úsvit již notně pokročil a mlha se prakticky rozptýlila, a tak rozruch, jenž zavládl v jízdních šicích na temenech pahorků, nešlo přehlédnout. Prameny živé hřívy se místy zašmodrchaly a propletly – několik jezdců opustilo útvar a zmizelo z dohledu, odcválav kamsi nalevo a dozadu.

‚Ať už si pospíší…‘ pomyslel jsem si bezděky.

Jenomže oni nespěchali. A to tím spíš, že i severozápadní a severovýchodní pahorky začaly obrůstat hřívou. Pravda, tato hříva byla podstatně nerovnější, neučesanější a rozcuchanější.

Zato ale byla hustší. Mnohem hustší než ta první!

Poslové jako pilní mravenečci spěchali tam a zase zpátky a jejich počet neustále rostl.

„A támhle jsou naši,“ poznamenal nečekaně jeden ze Šulmitů.

Čen přistoupil k mluvčímu a uviděl, že je to mladý Maalej.

„Jací vaši?“

„No, vlastně spíš bývalí naši,“ opravil se Šulmita. „Děti Maalovy. Náš bunčuk snadno poznám i na dálku.“ A napřáhl ruku směrem k jednomu z pahorků.

Šulmita si zjevně nemohl stěžovat na ostrost zraku – Čen-Já měl problém vůbec cokoli vidět, natož aby ještě dokázal rozpoznat, kdo je kdo.

„To je jasné,“ pokračoval ostrozraký. „Přijeli do hlavního stanu, a tam po gurchánovi ani vidu ani slechu. A jenom stepní vítr ví, kam se poděl. Tak vyrazili nazpátek a zjistili, že kolona povozů je taky pryč! A step se přitom plní všelijakými zvěstmi… Kam tedy měli jet? Jedině k posvátnému jezírku. A tak jsou tu…“

„Tihle vaši Maalejové nemají o nic víc rozumu než ostatní,“ přerušil ho o něco starší Šulmita, jeden z Oridžitů. „Jen se koukni, co se jich sem nahrnulo… Nalevo Lokrové v liščích malachajích, napravo pořádně nevidím kdo, ale vypadá to na Churuly…“

‚Maalejové,‘ pomyslel jsem si. ‚Ti, které oloupili Gwenal s Machairou. Což, v jejich případě není třeba dlouze přemýšlet, na čí stranu se postaví. A nejen oni. Teď už k žádnému boji ani nedojde. Prostě nás rozdupou, a šmitec.‘

Ovšem Šulmité se z nějakého důvodu znatelně rozveselili a ožili. Maaleje bych snad ještě dokázal pochopit, ale proč Oridžité?! Co se Divokých čepelí týče, těm bylo navzdory všem moudrým přikázáním Nejzářnějšího meče a jeho proroka Šťoury zřejmě úplně jedno, s kým se budou bít, hlavně aby se už konečně strhla mela! Tím spíš, že samotný Nejzářnější se svými Nejbližšími byl na jejich straně.

Naše pochybnosti částečně rozptýlila přistoupivší Farissa.

„Posvátné jezírko,“ rozesmála se v odpověď na náš rozpačitý dotaz, „je jedinou svatyní Šulmy. Ještě nikdy zde nedošlo ke krveprolití. A zatímco pro turgaudy je jediným zákonem vůle gurchána, nejchrabřejšího mezi válečníky, všichni ostatní – ať už stojí na kterékoli straně – to budou považovat za poskvrnění, za zhanobení svatyně. Nemyslím, že by se na nás Osmiruký odvážil zaútočit v přítomnosti svých poddaných…“

Na pahorcích se to hemžilo lidmi a koňmi, čiperní poslové se jen míhali a plynoucí čas potvrzoval pravdivost Farissiných slov. Došlo mi, že štědrý osud konečně mně a Čenovi nabízí dárek, který si pro nás už delší dobu šetřil.

Souboj.

Souboj mezi Asmochat-tou a Džamuchou Osmirukým; souboj mezi Cinquedeou, Zmijí Šen, a Jednorožcem z Meilanu.

Rozhodni se, Nejzářnější meči!

Pokud je před zraky všech vyzveme na souboj – měřítko válečnické chrabrosti –, nebudou moci odmítnout. Vždyť na tom stojí celá jejich vláda nad Šulmou. A oni se rozhodně neodváží takto veřejně ztratit tvář…

Proč s tím tedy Já-Čen meškám? Proč neopustím kruh převrácených vozů a nepronesu svou výzvu? Proč?!

Protože vím, čím to všechno skončí. Viděl jsem to. A já zabíjet nechci. Nechci zabíjet! Nechci…! To proto s tím otálím a ze všech sil oddaluji onen okamžik, po kterém už nebude cesty zpět, třebaže již po mně mí spolubojovníci nechápavě pošilhávají. ‚Běž!‘ jako by říkaly jejich oči a čepele. ‚Běž a zab ho! To zvládneš! Rozetni šílený uzel dnešního rána jediným úderem! Vítěze nikdo nesoudí! Zab ho…!‘

Váhám – a mezitím se šik turgaudů znovu svírá, zatímco rozvrkočená hříva spojenců a poddaných Džamuchy řídne a stahuje se zpátky, za hranice viditelnosti… Ale dělá to velice pomalu, pomalu a neochotně. Jistě, na jednu stranu je zde gurchán a jeho rozkaz, ale na stranu druhou by ani gurchán neměl nikomu bránit, aby sem přišel vzdát úctu Žlutému bohu… Ano, neměl by, ovšem svědkové horkokrevnému Džamuchovi opravdu hodně překážejí, neboť i on si moc dobře uvědomuje, že vítěze nikdo nesoudí…!

Ještě aby si to neuvědomoval – což to není jedno z klíčových přikázání Pravdy Batin?!

Čas, čas! Odchází, byť ještě neodešel úplně – čas na výzvu, čas na zabití, ovšem rovněž čas darovat život mnohým, kteří ve mě uvěřili a rozhodli se mě následovat; čas otevřít cestu velkolepé budoucnosti…

Ach, jak krásně tohle všechno zní!

Čas odchází, odchází bez dovolení, spolu se vzdalujícími se jezdci… již téměř odešel, tenhle náš čas, ale právě že jen „téměř“, neboť jezdci se znenadání přestávají vzdalovat a zastavují se a spolu s nimi se zastavuje i čas a zůstává viset na neviditelné nitce, která se pořád natahuje a natahuje, jen se přetrhnout… Vtom se však nitka prudce zkracuje, jezdci se obracejí nazpět k nám a čas znovu začíná uhánět tryskem.

Jen, jak se zdá, rovněž nazpět.

2

To proto, že Já-Čen slyším dusot, který se však neznámo proč ozývá zpoza mě – blížící se dusot koňských kopyt, čísi radostné výkřiky, cinkání postrojů…

Čen-Já se otáčí – a my společně vidíme, jak se k nám od jižních pahorků s větrem o závod žene čtveřice jezdců, zatímco Asahiro s Falgrimem a Koblanem již odsouvají vozy, aby jim uvolnili cestu.

Čen-Já mezitím poznává blížící se jezdce. Je to mladý Kulaj-nojon a za ním starý Tochtar-kulu s dalšími dvěma Oridžity. A to jsem se ještě nedávno radoval, že se nevrátili a že třeba díky tomu zůstanou naživu…!

Oni to ale stihli… Dorazili právě včas na schůzku se smrtí!

„U plamenů Nuringy!“ mumlá nevěřícně Odlomek, ač nikdy netrpěl pověrčivostí, a já užasle zírám, kterak jižní pahorky, jako by se bály, že zaostanou za svými ostatními brachy, rovněž obrůstají hřívou. Jízdních Šulmitů je možná méně než Džamuchových spojenců, leč ne o mnoho, a já jednoduše nemám dost představivosti, abych mohl hádat, co jsou zač, odkud přišli a koho budou v případě nutnosti zabíjet?!

Kulaj seskakuje z koně a uctivě klesá na jedno koleno, aby pozdravil Asmochat-tu, zatímco jeho rovný meč – v Šulmě opravdová vzácnost – sklání jílec přede mnou.

„Co jsou ti za vámi zač?“ ptám se Já-Čen. „Pronásledovatelé?!“

Rovný meč rozrušeně a radostně řinčí, ale rozumět mu není ani trochu – tento nešvar je vlastní všem Divokým čepelím, dychtivým vrhnout se do pranice –, a tak se plně spoléhám na Čenovo vnímání a zaposlouchávám se do Kulajových slov.

„Jsou to východní Charimané, ó Asmochat-to, a také Laachorové a Yzdžuté a Bechtarové, pastevci bílých ovcí, a…“

„Všichni?“ snaží se ho přerušit Čen. „A co…?“

„Ne, všichni ne! Ještě tu jsou Gurchezové a Džavnakové z předhůří – opozdili se, ale brzy dorazí i oni…“

„Tak co jsou zač?“ křičí nic nechápající Čen. „Co jsou zač, Kulaji?!“

„Válečníci svobodných kmenů, ó Asmochat-to, kmenů, které odmítly zlomit prut věrnosti před Osmirukým. Podlehli mému přesvědčování, a tak sem přišli, aby Tě spatřili, ale zatím spatřili jen toho psa gurchána, jak se chystá zaútočit na posvátné jezírko! Jejich srdce zaplála hněvem, a proto teď nojonové svobodných kmenů haní mrchožrouta Džamuchu a chystají se svatyni bránit! A to tím spíš, že ne všichni lidé Osmirukého budou následovat rouhače…“

Co jsem mu na to Já-Čen mohl říct? Poděkovat mu? Za to, že díky jeho šikovnosti dnes zůstanou tisíce Šulmitů ležet ve zdejší pohostinné stepi?! Vždyť Kulaj to přece myslel dobře! Skutečně to myslel dobře…!

„O Nejzářnější!“ zahvízdl nadšeně Kulajův meč; tentokrát už jsem mu rozuměl bez sebemenších obtíží. „Veď nás do boje!“

„Až všechno skončí,“ prohodil jsem směrem k Odlomkovi, „a budeme-li ještě naživu, odměň tento důstojný meč vlastním jménem! Takovým, jaké si zasloužil!“

Odlomek cosi nesrozumitelně zabručel v odpověď a já pochopil, že jménem, které dostane, se meč rozhodně chlubit nebude…

Svobodné kmeny spěšně vytvářely kolem jezírka půlkruh, aby ho tak odřízly od Džamuchových tümenů; počínaly si přitom mimořádně dovedně a zdatně. Zatímco jsem se na ně Já-Čen díval, stále více mi docházela rozumnost jejich záměru. Jakékoli povstání proti Džamuchovi by sice nemuselo být nutně odsouzeno k nezdaru, ale každopádně by se jednalo o navýsost pochybný podnik – vždyť gurchán mohl vyzvat nepokorného nojona do kruhu, a ten neměl právo odmítnout, nechtěl-li ztratit tvář! A výsledek takového souboje byl jasný už dopředu, i bez šamanských věšteb.

Válečnická chrabrost – jediný zákon, jediná cennost Šulmy!

Zato teď! Teď se schylovalo k poskvrnění svatyně, a svobodomyslní nojonové zvysoka kašlali na pravost či falešnost Asmochat-ty i s jeho Nejzářnějším mečem! Vždyť je-li posvátné jezírko v ohrožení, co musí každý poctivý Šulmita učinit? Ano, přesně to… Tím spíš, že i když Osmirukého turgaudi pravděpodobně uposlechnou rozkazu svého gurchána, mnozí Džamuchovi nedávní spojenci ho dnes nebudou následovat – a možná, že mu dokonce zasadí ránu do zad, naskytne-li k tomu vhodná příležitost…

Šamani jim pak za to beztak jenom poděkují a poskytnou jim rozhřešení!

‚A když už jsem si vzpomněl na šamany,‘ pomyslel si Čen, „vypadá to, že zrovna támhle jsou… Dvanáct – ne, třináct lidí v tak dobře známých chalátech s chrastítky a s pohledem, který si nelze splést s žádným jiným… Mírní koníci, klidné držení těla – a ani jediná Divoká čepel!“

Ano, byli to služebníci Ur-kalachaje, Boha bez tváře.

Leč naděje, která ve mně na okamžik zahořela – že se šamanům podaří zabránit krveprolití –, hned zase pohasla. To proto, že tři z šamanů zůstali u jezírka, zatímco ostatní se lhostejně rozjeli nahoru po svahu. K turgaudům se ani nepřiblížili a místo toho zabočili vlevo či vpravo, aby se zakrátko rozplynuli v mase lidí.

Něco se muselo stát – teď nebo nikdy.

A gurchán se rozhodl, že teď.

Čelní okraj turgaudského šiku se začal rychle zarovnávat – tentokrát mnohem rychleji, než kdykoli předtím – a já pochopil, že čas vypršel.

Definitivně.

Zakratičko se jízdní lavina, ječící a mávající Divokými čepelemi, vrhne dolů a veškeré argumenty a mírumilovné úvahy zmizí v řinčení, rachotu a proudech krve.

A žádní šamani už rozlícené válečníky nedokáží zastavit.

Nedokáží.

Nestihnou to.

Nebo ani nebudou chtít.

Převrácené vozy zůstaly za našimi zády – posvátná voda nebude poskvrněna, třebaže všude okolo se už brzy objeví více než dost zlomených zbraní a mrtvých těl.

A Já-Čen jsem udělal krok vpřed.

Procházeli jsme mezi rozestupujícími se válečníky a Divokými čepelemi, jako meč prochází masem, rozestupujícím se pod jeho náporem; kráčeli jsme mlčky a beze spěchu jsme se blížili k severním pahorkům; bylo slyšet, jak pod Čenovýma nohama křupe písek a suchá tráva.

Když jsme se dostali do vzdálenosti půldruhého hodu kopím od linie obránců posvátného jezírka, Čen se zastavil.

Mlčky.

A právě to byla výzva.

Ticho se ještě prohloubilo, ačkoli se teprve před chviličkou zdálo, že už to víc ani nejde. Ticho se sypalo jako písek, ticho se lepilo na strnuvší lidi, ticho se věšelo na Divoké čepele, ticho svíralo, ticho tlačilo, ticho houstlo…

A potom se před šikem turgaudů zjevila osamocená šedivá postava a začala sestupovat dolů.

3

Zvolna scházeli po svahu pahorku a blížili se k nám – Džamucha Osmiruký, vyhnaný batinita, a Cinquedea, Zmije Šen, jež mu visela u pasu; Asasín a Matná. Při pohledu na ně mě napadlo, že to nebyla Šulma, která jako první přišla do Kabíru – ne, to Kabír přišel do Šulmy a potom znovu, ještě jednou; to Kabír nyní kráčí vstříc Kabíru, zatímco Šulma tomu se zatajeným dechem přihlíží.

Blíž… ještě blíž…

Žádný strach, žádné vzrušení; Já-Čen jsem měl pocit, jako by mě očekávala jen obyčejná Beseda, taková, jakých už byla spousta a jakých ještě spousta bude; blíž, ještě blíž, ještě…

Konec.

Zastavili se.

Dva výpady od Čena-Mě.

Krátká Cinquedea, u záštity až nepřirozeně široká, ale prudce se zužující směrem ke hrotu, s čepelí ovinutou ošoupanou šňůrou a s dřevěnou pochvou, jíž zdobily prosté stříbrné cvočky; a Džamucha Osmiruký, nevysoký, s úzkými rameny, v kožené zbroji s masivními nárameníky a zvláštní přilbici s hřebenem a ochrannými bočními pláty, zakrývajícími téměř celou jeho tvář.

Vlastně jsem mu neviděl ani do očí, neboť pod nánosníkem přilbice visela voálová síťka, trochu připomínající závoj.

A když promluvili, hned jejich první slova Mě-Čena zaskočila více, než by to dokázal i ten nejnenadálejší a nejzákeřnější úder.

„Vím, že jsi silnější,“ řekli naráz Džamucha Osmiruký a Cinquedea, Zmije Šen.

Já-Čen jsem mlčel.

Dalo se na to vůbec nějak odpovědět?

Odpovědět ne. Zato pomyslet se dalo mnohé. Já-Čen jsem však na toto mnohé nemyslel, neboť cena za ně ještě nebyla zaplacena. Jen je škoda, že Džamucha a Cinquedea nevědí, kým ve skutečnosti jsou, že se navzájem neslyší, že si nerozumí beze zbytku – a dost možná si už ani nikdy neporozumí…

„Je mi vás líto,“ odpověděl jsem Já-Čen; nechtěl jsem to vyslovit, strašně moc jsem nechtěl, ale nedokázal jsem si pomoci.

K vlastní škodě.

Ti dva nebyli stvořeni pro lítost – a už vůbec ne naši.

„Jsi z rodu Tuan-ťienů,“ řekla Cinquedea. „Znamená to, že jsi příbuzný Klouzajícího prsta? Nebo snad dáváš přednost tomu, abych ti říkala Nejzářnější meči?“

„Mečům, jako máš ty, dávají v Meilanu přednost Ankorové,“ pravil Džamucha Osmiruký. „Patříš k Ankorům Wejským, anebo k Ankor-Kunům? Samozřejmě pokud se mě nechystáš přesvědčovat, že jsi Asmochat-ta…“

Džamuchův hlas zněl zpoza sevřených plátů přilbice dutě a nevýrazně a stejně nevýrazně dutým byl i hlas Cinquedey, Zmije Šen; když jsem Já-Čen zpočátku naslouchal jejich hlasům, mimořádně pronikavě jsem si uvědomoval vlastní celistvost, kontrastující s rozpolceností, odděleností těch, kterým osud předurčil, aby byli pohromadě, a zároveň každý zvlášť… Ach, jak osaměle se ti dva museli v Šulmě cítit, když dokonce i se Mnou-Čenem rozmlouvali divže ne radostně, dychtiví kontaktu se sobě rovnými…! Už byl nejvyšší čas odpovědět, ale Já-Čen jsem stále mlčel a říkal si, že v Džamuchově postoji a v jeho držení těla je cosi téměř nepostřehnutelně povědomého – a paměť nám ihned úslužně předhazovala scénu z budoucnosti, kterou jsem Já-Čen již viděl, kdy před námi Džamucha stál úplně stejně jako nyní; a hle, z budoucnosti se stala přítomnost, dokonce minulost… No tak, nejspíš už je vážně načase odpovědět!

„Jsem Čen Ankor z rodu Ankorů Wejských a rovný Tuan-ťien, přezdívaný Jednorožec z Meilanu,“ pronesl jsem Já-Čen a pak dodal: „Příbuzný Fana Ankor-Kuna a Klouzajícího prsta, křivopřísežných stařešinů.“

„To je dobře,“ opáčili Džamucha a Cinquedea spokojeně.

„Proč je to dobře?“

„O to snazší pro mě bude tě zabít.“

O Odlomkovi se vůbec nemluvilo – jako by tu ani nebyl.

„Můžeme se dohodnout?“ zeptal jsem se Já-Čen.

„Ne,“ opáčili.

Pak se Džamucha otočil ke svým turgaudům a mávl rukou.

Z pahorku sestupoval Kuš-tengri. Oči měl zakryté neprůhlednou tmavou páskou, a tak Nesprávný šaman šel opatrně, jeden obezřetný krůček po druhém – i přesto však často škobrtal. Ruce spoutané neměl, ale navzdory tomu se pásku ani nepokoušel sundat. Kuš-tengri měl totiž kolem krku hned dvě žíněné smyčky; ve vzdálenosti asi pěti či šesti výpadů ho houpavým krokem následovali dva válečníci s opačnými konci provazů omotanými kolem zápěstí – vedli Nesprávného šamana jako nějaké zvíře na vodítku.

‚Snad ho neoslepili?!‘ mihla se mnou děsivá myšlenka.

Ve vzdálenosti zdařilého hodu kopím ode Mě-Čena válečníci pevněji natáhli provazy a Kuš-tengri se zastavil, bradu přitisknutou k hrudi.

„Teď ho zabijí,“ řekli Džamucha a Cinquedea lhostejně a Já-Čen jsem ani na okamžik nezapochyboval, o kom hovoří, „jakožto odpadlého šamana. Potom přijdeš na řadu ty. Dívej se, bude to zajímavé…“

Já-Čen jsem posledním slovům nevěnoval pozornost. Slova nic neznamenala, život nic neznamenal, čest a hanba, chrabrost a zbabělost, ani jedno z toho nic neznamenalo, a tím jediným, co v tomto proklatém světě mělo nějaký význam, co mělo větší cenu než prach pod nohama, byla vzdálenost mezi Mnou-Čenem a šamanem; vzdálenost, a pak také skutečnost, že Čen-Já ji nedokáže překonat dřív, než válečníci pošlou do Horní stepi – nebo do Osmého pekla Chrakatuše – to prošedivělé dítě, Nesprávného šamana, skutečného pána Šulmy, který nás ve své vlasti přivítal jako hosty…

„Čene!“ Tento divoký ryk snad musel otřást i samotnými pahorky za námi; ozvěna se hned vzápětí zalkla strachy. „Chytej!!!“

Čyda již byla ve vzduchu. Těžká, zuřivě skučící Čyda Chan-Segri – a jen jediná ruka mohla s takovou silou vymrštit masivní kopí k podzimní obloze Šulmy, po níž se nyní hnalo s praskotem trhajíc ono špinavě modré plátno, jen jediná ruka mohla rozběsněnou Čydou z Malého Chakasu, ztrácející nově získaného Nosiče, překlenout vzdálenost půldruhého hodu kopím a dosáhnout až ke Kabíru, ke mně, k Čenovi-Mně!

Nebyl to zrovna rozený kopiník, ten Porodník Zářných, kovář-ustad, Koblan Zelená tlapa, ale zato do tohoto hodu vložil celou svou nezkrotně obrovskou duši, úplně celou, aniž by si cokoli ponechal na horší časy – neboť ty nejhorší časy právě nastaly!

„Chytej!“ řval Koblan a svištící Čyda mu přizvukovala; celá Šulma na několik dlouhých předlouhých okamžiků strnula a já si spočítal, že nás Čyda přeletí a zabodne se do země nějakých patnáct výpadů daleko; v příští chvíli Čen vystartoval, v běhu mě zastrčil do pochvy – Džamuchu i Cinquedeu úplně pustil z hlavy – a já zakratičko ucítil, jak prsty al-Mutanabbího svírají ratiště Čydy… a ani kdyby namísto ratiště kopí uchopily můj vlastní jílec, nemohl bych to ucítit pronikavěji!

Čen se rozmáchl, načež se Čyda jako pták vytrhla z objetí kroužkové rukavice – železné ruky, Koblanova výtvoru, osm set roků staré vzpomínky, oceli, oživlé v neblahý čas! – a zamířila k nehybnému Kuš-tengrimu.

„Kuši!“ křičela Čyda ze všech sil. „Kuši, tady jsem! Tady jsem, Kuši-í-í…!“

A válečníci s provazy ve svém ohromení promeškali ten okamžik, kdy nevidoucí šaman udělal krok stranou a uchopil Čydu přímo v letu.

Snadno a sebejistě, jako když chytal letící oblázky; a Čyda mu se šťastným výkřikem spočinula v natažených dlaních.

Provazy se natáhly, ale Kuš nečekal, až bude sražen k zemi, a místo toho sám uskočil dozadu a otočil se oslepenou tváří k válečníkům; úder, ruce i ratiště se míhají – a již břit Čydina hrotu přetíná jeden provaz, zatímco druhý se jí omotává kolem příčného břevna, a válečník, který neustojí to prudké škubnutí, padá na bok a ze všech sil se snaží levou rukou vyškubnout z pochvy šavli; když se mu to konečně podaří, úlevně Divokou čepelí přesekává provaz, jehož zajatcem se tak znenadání stal…

První válečník, který se vrhl k osvobozenému šamanovi, pouze narazil hrdlem na ratiště Čydy, jež ze sebe vmžiku setřásla všechny kabírské návyky – a Kuš-tengri se tyčí nad ležícími válečníky, pásku má strženou z tváře a do povalených Šulmitů se vpíjejí jeho hněvivé černé oči. (‚Stvořitel budiž pochválen!‘ šeptám Já-Čen. ‚Neopovážili se…‘). A když se k nim Nesprávný šaman otáčí zády a mává na nás rozzářenou Čydou, Džamuchovi turgaudi se ani nepokoušejí vstát.

„Co to dělá?!“ šeptá Odlomek.

„Kdo?“ ptám se já, neboť Čen nic nevidí ani neslyší; mává totiž šamanovi v odpověď a cosi křičí…

„Džamucha!“

Otáčím se, aniž bych opustil pochvu, a ještě stačím zahlédnout, jak se v ruce batinity Džamuchy roztáčí kožený řemen a jak se ze smyčky bleskurychle mění v pruh; vzápětí do Čenovy přilbice naráží masivní kámen a země se rázem ocitá blízko, blizoučko a Čen neodpovídá, když jej volám, a já zůstávám sám, sám, sám…

Sám proti nebesům.

4

Čas zešílel: prudce vyrazil, leč nikoli kupředu, nýbrž nazpátek, a to úděsnou rychlostí – míhaly se dny, týdny, měsíce; prostor kolem nás se svíjel jako kličky hada, plazícího se ocasem napřed: Šulma, Kulchán, Mei-lan, Kabír, památná ulička, Koblanův dům, pokojík, jenž nám býval vězením…

A studený záblesk malé čepele nad ležícím Čenem Ankorem.

„Ruku!“ křičím celý bez sebe. „Ruku, Čene…!“

A ruka se ozvala.

Jako kovově se lesknoucí pavouk, jako šupinatý pětinohý brouk se kroužková rukavice al-Mutanabbího začala plazit po pravém bedru na boku ležícího Čena, až se dostala na břicho, kde se svými tvrdými prsty dotkla mého jílce; potom jsme společně, ona a já, zarputile vyrazili kupředu – vytahovali jsme mě z pochvy a vlekli za sebou neposlušný loket i rameno bezvědomého Čena Ankora Wejského.

Teprve tehdy nebesa, z nichž se snášel krátký blesk Cinquedey, Zmije šen, stačila pochopit, že už proti nim nestojím sám.

Čepel Cinquedey ve spěchu ťala po zápěstí, ale minula a jen s bezmocným zakvílením sklouzla podél nátepníku; vzápětí jsem se těsně nad zemí vrhl kupředu, třebaže jsem bolestně cítil tíhu nehybného Čenova těla, svazující můj výpad.

Podařilo se mi jen maličko škrábnout Džamuchovu nohu kousek nad kotníkem, leč i Džamucha musel uskočit nazpět a ztěžka oddechuje se zastavit, Cinquedeu skloněnou.

Odlomek, přimáčknutý Čenem k zemi, cosi křičel, ale já neměl čas ho poslouchat.

Úder.

Ještě jeden.

Skřípot krunýře pod čepelí, nepříjemná pachuť kůže brnění, slabé Čenovo zasténání – a bolest v rameni, kterou jsem, když jsem se pokusil prudce vyletět vzhůru, pocítil, jako by byla má vlastní…

A teplé prsty železné ruky.

Džamucha se nás jal obcházet, Zmiji Šen v natažené ruce připravenou k útoku, a já je zprvu sledoval, ale pak už jsem to nedokázal; v tu chvíli mě však kroužková rukavice sevřela s takovou silou, že mi divže nerozdrtila jílec, a prudce sebou škubla vzhůru a dozadu, čímž Čena, jemuž se z úst vydralo zaúpění, otočila na záda.

Úder.

Ještě jeden.

Nedosáhneš na nás… nedosáhneš…!

Dosáhla.

A z Čenova boku vytryskla krev, vytryskla z nehlubokého škrábance, ale Cinquedea se už ke mně zase řítila a já nestíhal, nestíhal jsem to…! A pak Džamuchova noha náhle zasáhla ruku al-Mutanabbího; kopanec měl takovou sílu, že nás srazil stranou…

„Stůj, bestie…!“

Když jsem ve vzduchu opisoval zcela nemyslitelný oblouk, ani mi hned nedošlo, že nemyslitelným by tento oblouk byl pouze v tom případě, pokud by Čen nadále ležel na zádech a visel na mně celou svou mrtvou váhou; hned poté se však třpyt mé čepele odrazil v očích Čena, klečícího na jednom koleni, a v Čenově levé ruce hněvivě zařinčel Odlomek, šašek a Kabírský kat, jenž se konečně prodral k Cinquedee, Zmiji Sen!

Zmije Šen s nadávkami vyletěla z Džamuchových prstů a hned vzápětí jsem se Já-Čen (ach, jak jen je báječná – tahle nekonečná svoboda, jež se zove Já-Čen…!) našikmo přehnal kolem tváře Osmirukého, zachytil hrotem voál, halící gurchánovy oči, a strhl ho z přilbice.

Já-Čen jsem se mu chtěl podívat do očí.

A podíval jsem se.

Byly to oči Hamídžy-daviní.

A ty oči byly plné slz.

5

Měli jsme čas to pochopit a přijmout to a zastavit se přede dveřmi volby, přede dveřmi, za nimiž se rozkládala budoucnost, jež dlouho pobývala v kůži minulosti; leč neměli jsme čas odpouštět, neboť na nás hleděli ti, kteří se ještě odpouštět nenaučili.

Ale zatímco kdysi živý člověk bojoval mrtvou zbraní o svůj život, nyní jsem se já, Zářný, bil s polomrtvým člověkem o náš společný život. A nejen ten náš.

Budoucnost čekala – a u toho rozrušeně cenila tesáky a vrčela.

Čen nohou přišlápl mlčící Cinquedeu, Zmiji Šen; Odlomek se vrátil za opasek, já do pochvy a pak jsme se společně nespěšně rozhlédli po okolí.

Šulma na pahorcích se pohnula o krok dopředu.

Jen o jediný krok. Já-Čen jsem tehdy ještě nevěděl, že v okamžiku, kdy se Čyda ocitla v rukou Nesprávného šamana, se vedle každého nojona kmene nenápadně vynořil člověk v legračním chalátu s chrastítky – to proto se deset nojonů po nahlédnutí do nepřirozeně černých očí služebníků Ur-kalachaje odmlčelo, a bez jejich rozkazu se válečníci nezmohli na víc než na onen jeden krok.

Turgaudi, Džamuchovi tělesní strážcové, se pohnuli o dva.

O tytéž dva kroky se k severním pahorkům posunulo také patnáct Kabířanů v čele s nevzrušeně nebezpečným an-Taniou; a v paprscích slunce, jež vyhlédlo otvorem v obloze rozpárané Čydou, se zlověstně zaleskly dva tucty Zářných.

Chrabrost uctila chrabrost, síla sílu, tisícovka pouhou hrstku; a lavina strnula, aniž by se zřítila ze severních pahorků.

Kuš-tengri neudělal ani jediný krůček a dál stál tam co předtím – se dvěma válečníky u nohou a Čydou na rameni; stál nehybně a jen podzimní vánek si pohrával se stříbřitými vlasy Nesprávného šamana.

Všichni čekali na nás.

A na nás čekalo hrdlo Džamuchy Osmirukého, zabijáckého Asasína, hrdlo nešťastné Hamídžy-daviní, posedlé krvavým dévem pomsty a Pravdy Batin; hrdlo, odkryté této Pravdě na hrotu mé čepele.

Všichni čekali na nás.

Ale nač jsme čekali my?

Věděli jsme vůbec, co uděláme, když jsem se v pochvě pohnul, když se na hranách Odlomka rozskotačila sluneční prasátka, když Čen věnoval čekající budoucnosti dravčí úsměv skvrnitého čauše a jal si pozvolna rozepínat přezky brnění…?

„Poctíš mě Besedou, děvenko moje?“ A nátepníky se zaduněním žuchly na zem. „K čemu by tak báječným Spolubesedníkům, jako jsme my dva, bylo tohle hloupé oblečení ze vzdálené minulosti?!“

A zakratičko vedle nátepníků dopadly i nárameníky.

„Věnuješ mi Besedu, děvenko gurcháne, ty osmiruký dive Šulmy? Nejsme přece Šulmité, takže si navzájem nebudeme ubližovat, to ti přísahám na Dvanáct a Jednoho…!“ Čen si položil sundaný opasek se mnou a Džuttem k nohám, hned vedle Zmije Šen, oči upřené na Hamídžu-Džamuchu; ta se však stále nehýbala z místa.

Krunýř dopadl náprsním diskem vzhůru, a tak si šedivá mračna mohla přečíst do něho vytepaná slova, stará osm století:

Jsem živý a drtím živé, ty svou ocelí ocel zas,

a tedy vlastnímu rodu vzepřel se každý z nás!

Shozená přilbice se odkutálela po zemi a Čen si již sundával chalát a spodní košili; když byl od pasu nahoru nahý, pozvedl ruce k couvnuvším nebesům a Šulma užasle vydechla, neboť uviděla šupinatou kovovou kůži pravé ruky, kroužkovou rukavici, kterou již nebylo možné sundat, jedině useknout.

„Tak co?!“ křikl Čen pánovitě, načež se znovu opásal a položil ruce na jílce mě a Džua.

Pak špičkou boty zachytil Cinquedeu a stále mlčící Zmije Šen se rozlétla k Džamuše (toto jméno jí sedělo lépe, toto jméno pro nás víc znamenalo, a proto jsme se rozhodli, že jí tak budeme říkat), která Matnou instinktivně chytila.

„Nechceš?“ rozesmál se Čen, a hned po něm jsme se dali do smíchu i já s Odlomkem. „Gurchán má rád brnění? Gurchán se chce před budoucností schovat v minulosti?! Dobrá tedy…“

Čen sevřel prsty levé ruky kolem neviditelné číše, aby vzápětí zaklonil prostovlasou hlavu, nalil do sebe celý obsah pomyslné nádobky a tasil mě.

„Na zdraví! Na tvé zdraví, Šulmo…!“

„Mo-ó arakčí…“ odpověděla Šulma. „Asmochat-ta!“

Zmije Šen podnikla beznadějný výpad – a minula.

Čen pohrozil Džamuše prstem a vytáhl si zpoza opasku Odlomka.

Další uštknutí Zmije Šen jsem přivítal já – roztočil jsem Cinquedeu ve zběsilém tanci a Odlomek mezitím hákem své záštity zachytil Džamušin nárameník.

Prudké škubnutí – a praskot kožených řemínků, z nichž jeden povolil.

Zmije Šen se mi s mistrovstvím, které jí dalo zoufalství, snažila vyhnout a prodrat se blíž; dovolil jsem jí okusit chvilkové štěstí úspěchu, a tak se Cinquedee podařilo proklouznout až těsně ke mně – ovšem jen proto, aby se ocitla v Džuově nevlídném objetí.

„Zahoď ji, Džu!“ křikl jsem, zatímco jsem se procházel po bočních řemíncích Džamušina brnění.

„Už letí!“ souhlasil Odlomek poslušně, načež Zmije Šen skutečně odlétla stranou a Džamucha se vrhla za ní, aniž by si všimla, že se Džutte znovu zachytil jejího nárameníku.

Opět se ozval praskot trhající se kůže, a nárameník sjel dolů, drže se neznámo na čem; já se mezitím opět prošel po řemíncích na pravém boku, přičemž jsem přeťal dva, ne-li dokonce tři z nich.

Džamucha kvapně zvedla Cinquedeu ze země, strhla si překážející nárameník a zahodila ho; pak jsem si se Zmijí Šen ještě chvíli pohrával, přičemž jsem čas od času pochvalně poplácával Džamuchu po zápěstí.

Naplocho.

Potom všechno začalo nanovo – Džu se zahryzává do brnění, já zadržuji Cinquedeu, Čen vkládá všechnu sílu do škubnutí…

Po třetím opakování se kožený krunýř svezl Džamuše na ruce, čímž ji málem přiměl upustit Cinquedeu; zatímco se Džamucha zbavovala brnění, které se změnilo v okovy, stačil mě Čen vyhodit vysoko do vzduchu a zase chytit.

Pod brněním na sobě měla pouze spodní chalát z pruhované tkaniny, který se lépe rozřezával a také se mnohem snáz trhal.

Pod chalátem byla pevně utažená náprsní páska.

A pod páskou ňadra.

Malá a pevná dívčí ňadra s výbojně trčícími bradavkami, jichž se nestydatý vítr okamžitě dotkl svými studenými dlaněmi.

Čen mě zasunul do pochvy, strčil si Odlomka za opasek a přistoupil k Džamuše.

Cinquedea se ani nepohnula, když Čen roztáhl ochranné pláty Džamušiny přilbice a sundal ji, čímž odhalil hlavu dívky-gurchána.

Pak se Čen k Džamuše otočil zády.

Zmije Šen se stále nehýbala.

„Šulmo!“ zakřičel Čen-Já hlasitě. „Je tohle tvůj pán, Šulmo?!“

Lavina se zachvěla, po okolí se přehnal dutý hukot tisícovek hlasů, tak silný, že zčeřil stojatou vodu posvátného jezírka… A pak se Šulma děsivě pohnula dolů z pahorků, jako by se chystala zaplavit pole nevídané Besedy svým živým přílivem.

„Konec,“ vydechla Džamucha téměř nehlučně. „Tak to je konec…“

Nová budoucnost se k nám s řevem hnala úplně odevšud, a to jediné, čemu se v tomto řevu dalo rozumět, bylo:

„Asmochat-ta…!“

Copak jsem se Já-Čen vyhnul předpovězené vraždě jen proto, aby byly potupené Džamucha a Cinquedea, Zmije Šen, rozdupány rozhněvanou Šulmou, mstící se za zhanobení své válečnické chrabrosti?!

„Stůjte!“ křičel Kuš-tengri, který se spolu s Čydou jako první ocitl vedle nás. „Stůjte, vy pošetilci!“

Ale kdo ho mohl slyšet?

„Stůjte!“ řinčel hrozivě kruh Kabíru, svírající se kolem nás – mohutný Koblan s pozvednutým Ostnatým nemluvou, běsnící Čin s Vlčí metlou, trhající vítr na cáry, obři Falgrim a Gwenal, Asahiro s vyceněnými zuby a s Nodačim v rukou; Kunda Wong a Maskin a Farissa s Emrachem, stojící bok po boku, vrásčitá Matička Cchi a spolu s ní Čchan-bó, Hůl soustředění… Niru, zakrývající dlaní novorozený nůž Bao-kun, Kos, vystrkující žihadla Saie a Zarrahída, Diomédes a Bronzový žnec… Matní a batinité, Tochtar, děti Oridžovy, bývalé Divoké čepele, osmička mladých Maalejů…

Málo.

Málo…!

Ze severních pahorků se rychleji než všichni ostatní řítili Džamuchovi turgaudi, kteří vyli jako rozlícení vlci, dohánějící kořist.

Tisícihlavá smečka.

A stejně, jako se kožený bič při úderu natřikrát obtáčí kolem sloupu, obemkla tisícovka turgaudů kruh Kabíru trojitou smyčkou, aniž by se ho dotkla; vzápětí se jezdci otočili zády k nám a jejich šik se naježil hroty napřažených Divokých čepelí.

„Zpátky…!“ Bylo to, jako by v ústrety blížícím se Šulmitům prásklo tisíc býkovců!

A Šulma se zastavila, směstnala se na jednu hromadu.

Koblan a Falgrim se mlčky rozestoupili, aby uvolnili cestu sesednuvšímu válečníkovi, mířícímu ke Mně-Čenovi – byl jím Džangar-bagatur, tisícník tümenu.

„Jsem Džangar Nešťastný,“ řekl, aniž by zvedl zrak, „hlava zostuzených. Dovol mi zemřít, Asmochat-to!“

Padl na kolena, a než jsem se stačil vzpamatovat, Džangar políbil okraj mé pochvy.

„Před osmi sty lety,“ pronesl zádumčivě Odlomek, hledící shora dolů na klečícího Džangara, „to všechno bylo úplně jinak. Ano. Úplně jinak… Ale stejně by mě zajímalo, jestli je tohle konec, anebo zase jenom začátek?“

„Nevím,“ odpověděl jsem Já-Čen dutě. „To nevím.“

„Já taky ne,“ souhlasil Odlomek s nečekanou lehkostí.

Načež se na chviličku zamyslel a dodal:

„A ani to vědět nechci.“

Epilog

Hle,

svit slunce

líně

teče

po modravé oceli

na

hrotu

meče!

– Andrej Bělyj

1

Kdykoli měl Daúd Abú Salím, emír kabírský špatnou náladu – a v posledních letech se to emíru Daúdovi stávalo divže ne každý druhý den-, snažil se odebrat do sídla rodu Abú Salímů kousek za městem, kde volil samotu v sále Zasvěcení a dlouho bloumal ode zdi ke zdi, chmurný pohled upřený na podlahu, pokrytou barevnými mozaikovými dlaždičkami.

I nyní emír Daúd těžkými kroky přecházel po sále Zasvěcení a zlaté kadidelnice v podobě mytických příšer s truchlivýma rubínovýma očima ze svých koutů pozorovaly pána Kabíru – tloustnoucího muže s šedým povislým knírem a zahnutým nosem dravého ptáka, muže, jehož někdejší klamavá pomalost teď začínala být stále méně klamavou.

Když Daúd znovu došel ke dveřím, na okamžik se zastavil, neboť si vzpomněl, že se před pěti roky přesně na tomto místě nacházela klec s divokým skvrnitým čaušem, jenž běsnil a snažil se uniknout na svobodu, zatímco kousíček vlevo, jen krůček od prahu stál jednoruký Čen Ankor, živá legenda tehdejšího Kabíru; a támhle, na vyvýšeném pódiu, na kterém se tyčí podstavec s jataganem Daúdova strýce, starého Abd al-Atachiji, jemuž se přezdívá Zaprášený plášť, hned u jílce toho starého jataganu…

Ano, tam stál on sám, Daúd Abú Salím, a se skrývaným strachem hleděl na železnou ruku Čena Ankora, kterou se mladý muž ledabyle dotýkal svého oblíbeného meče, ukovaného i zakaleného ve Weji a v Kabíru známého jako Jednorožec z Meilanu.

Kam ses jen poděl, veselý Čene, miláčku Kabířanů a hrdino turnajů; v jakých končinách se ztratil tvůj lehký meč? Poslední zvěsti o tobě, dědici Ankorů Wejských, dorazily z Meilanu, a věru to nebyly zvěsti radostné. Tajemství úmrtí v ulicích měst emirátu se změnilo ve vnější hrozbu, v nebezpečí vpádu; pak se v Radě Vyšších objevili Asasíni, znalci zabíjení – nejprve jen v Meilanu, ale později i v jiných městech…

Celých pět roků se obyvatelé emirátu chystali přivítat nepřítele a množství dětí se během té doby změnilo ve dvanáctileté výrostky, žijící s vědomím, že zabíjení je možné.

Je možné…

Na posledním turnaji v Haffě nedokázalo deset ze soutěžících prokázat potřebné Umění kontroly, ale zato osm účastníků bylo zraněno, z toho dva těžce… A to na tom Haffa byla ještě relativně dobře – klání v Durbanu a Hině dopadla podstatně hůř.

Kabírský turnaj – největší a nejdůležitější, konaný jen jednou do roka

– pak emír Daúd zrušil z vlastní vůle, aniž by se s kýmkoli poradil.

A co množící se případy ozbrojených přepadení v ulicích měst? Co lupiči, ohrožující obchodní spojení s Kimenou a Loulez? Atentát na vládce Orazmu? Bláznivý prorok Hasan as-Sabbách, prohlašující, že „v krvi je spása“ sice i se svými následovníky sedí v nedobytném Orlím hnízdě ve Furrašském průsmyku, avšak mnohé z nepokojů přesto rozdmýchává právě dlouhá ruka šíleného Hasana…!

Ó Stvořiteli, proč jen jsi zatratil nešťastný Kabír?!

Emír Daúd vyrazil ode dveří k pódiu, na němž stál podstavec se starou rodovou zbraní, a emírův vlastní jatagan – úplně stejný jako ten na podstavci, jen podstatně bohatěji zdobený zlatem a drahokamy – při každém kroku plácal Daúda Abú Salíma po stehně, jako by ho popoháněl.

Dnes to emíra z nějakého důvodu rozčilovalo. Proto když pán Kabíru došel k pódiu a vystoupal na ně, přikročil ke stěně s bronzovým hákem do ní zaraženým – a zanedlouho již emír opět těžkými kroky přecházel po sále Zasvěcení, zatímco jeho jatagan, jemuž jeden z Daúdových vzdálených předků dal jméno Šešes, což znamená „Čelo Nebeského býka“, zůstal viset na háku, zachycen na něm jedním z prstenců pochvy.

Když vrhl rychlý pohled na oba jatagany – na ten na háku i na ten na podstavci –, emír Daúd si nejprve s křivým úsměškem pomyslel, že se starobylé zbraně nepodobají synovci a jeho strýci o nic méně než se on sám podobá Abd al-Atachijovi, Potrhanému plášti; a pak ještě emíra Daúda napadlo, že se Abd al-Atachija rozhodl odkázat svůj milovaný jatagan poslednímu z početných synů Zaprášeného pláště, který se Abd al-Atachijovi narodil, když mu bylo dvaasedmdesát, zatímco samotný Daúd Abú Salím, emír kabírský až po uši zabředlý do státnických záležitostí, ve svých osmapadesáti letech navštěvuje své ženy tak maximálně jednou za dekádu, pokud vůbec…

Ale je to skvělý klučina, tenhle synek strýce Abd al-Atachiji! Určitě teď jako splašený lítá po celé usedlosti, anebo jako ocásek chodí za šaškem Drůdlem, zázrakem přeživším ona pět roků stará jatka… Nu, pokud se někdo během všech těch let nezměnil, pak právě Drůdl Mouzdrý! Možná jen jeho povaha ještě nabyla na žlučovitosti, třebaže ani předtím nebylo se šaškem dvakrát jednoduché vyjít, a také teď chodí malinko nachýlený na stranu (to o sobě dávají vědět špatně srostlé svaly na břiše, památka na staré zranění); ovšem šaškův rozum a jazyk se stále nemohou dohodnout, který z nich je břitčí.

A koneckonců, kdo by mohl emírova bratrance (Daúd Abú Salím se usmál již o poznání veseleji – pětiletý klučina a on, emír Daúd, jsou bratranci!) naučit lépe zacházet se zbraněmi než právě Drůdl? Pravda, od oné noci, kdy byl jeho malý jatagan zlomen, zatímco tupý tesák-džutte si odvezl Čen Ankor, šašek odmítá nosit zbraně. Mnozí v Kabíru dodnes vzpomínají na šaškův rozmar, kdy Drůdl – jen co se trochu vzpamatoval – nechal svému zlomenému jataganu uspořádat honosný pohřeb, na který sám dorazil na nosítkách a přímo z nich přednesl modlitbu za klid duše zničené zbraně.

Šašek jeden…

Na druhou stranu, byl to tentýž Drůdl, kdo, když se mu emír svěřil se svými starostmi ohledně stále častějšího násilí, hned druhého dne přitáhl hromadu svitků starých bezmála osm set let, jež vyštrachal neznámo kde, a jal se z nich jakoby mimochodem předčítat o veřejných popravách, kterými byli trestáni pachatelé těch nejtěžších zločinů a zastrašováni ti, kdož se takové zločiny teprve chystali spáchat.

Od té doby měl emír Daúd pořád v hlavě onu myšlenku. Děsivou myšlenku. Divokou myšlenku. Vladařskou myšlenku. Myšlenku, jež zapadala do těchto zlých časů. A to tím spíš, že v oněch dávných dobách prý katův pomocník ve chvíli smrti zločince lámal i jeho rodovou (nebo prostě jen oblíbenou) zbraň.

Co by mohlo více vyděsit někoho, kdo se narodil v Kabírském emirátu, byť právě procházejícího těžkým obdobím?

Děsivá myšlenka. Vladařská. Taková, že se z ní člověku občas chce nehlučně křičet: ‚Zmlkni, šašku…!‘

Zdalipak by šíleného Hasana as-Sabbácha vystrašila veřejná poprava některého z jeho stoupenců? Ano či ne?

Kdoví…

Emír bezcílně kroužil sálem jako uštvané zvíře a snažil se představit si tvář jím nikdy neviděného proroka Hasana. Sice se mu to nepodařilo, ale zato si Daúd vybavil, že dnes v poledne mají být do sídla Abú Salímů tajně přivedeni místní zbrojíř Mansaia Jednooký a slovutný hinský alchymista Saaf ben Saaf, dorazivší do Kabíru zhruba před měsícem.

Oba dva – jak alchymista, tak i zbrojíř – tvrdili, že mají prostředek, schopný vykouřit proklatého Hasana z jeho Orlího hnízda, a že tento prostředek dokonce dokáže zastavit i jakéhokoli vnějšího nepřítele.

Emír pohádkám nevěřil.

A bál se sám sobě přiznat, že je nyní připraven uvěřit čemukoli.

Neboť před třemi týdny zpravil posel Daúda Abú Salíma o lidech, kteří přišli ze strany severních výběžků hor Safed-Kúch, všeobecně pokládaných za neprůchodné, a tito lidé o sobě prohlašovali, že jsou vyslanci Velké Šulmy.

Dostali průvodce, ochranu pro případ setkání s lupiči (zatraceně, ještě nedávno by žádná taková ochrana nebyla žapotřebí!), a byli posláni do hlavního města.

O další týden později oznámil zcela vyčerpaný posel, který předtím uštval několik koní, emírovi, že vyslanci zmizeli. Když se strážci a průvodci jednoho nepříliš krásného rána probudili, zjistili, že vyslanci jsou i se svými koňmi a zavazadly jednoduše pryč, třebaže se jejich absence nedala nijak rozumně vysvětlit.

Veškeré pátrání bylo neúspěšné.

O Stvořiteli, Stvořiteli… Proč, kvůli čemu jsi proklel Kabír?!

Dveře se otevřely dokořán – evidentně je rozrazil neomalený kopanec zvenčí – a do sálu Zasvěcení hlučně vtrhl šašek Drůdl, na jehož ramenou trůnil rozzářený klučina – Abú t-Tajjíb, synek Abd al-Atachiji, Zaprášeného pláště.

„Íhaha!“ ržál šašek zalykavě a malý Abú t-Tajjíb mu nadšeně přizvukoval. „Tady jsme, vznešený emíre, tady jsme, velcí vyslanci Velké Šulmy! Jsme vyslanci stepní Šulmy, máme s sebou svoje kulmy… Íhaha…!“

Emír Daúd chtěl této nehoráznosti učinit přítrž, ale nedokázal to – jednoduše je měl oba příliš rád, jak šaška, tak i klučinu; ti dva to ostatně moc dobře věděli a nezřídka zneužívali výsad, jež jim láska přísného emíra poskytovala.

Klučina seskočil z Drůdla a vrhl se k pódiu, kde na podstavci spočíval jatagan jeho otce.

„Ahoj Farchadíku!“ křičel tak, jak mohou křičet a počínat si jedině děti. „Stýskalo se ti po mně? Nemusíš tesknit – já roštu rychle! Už brzy budu velký, velikánský a budu s tebou mávat jako s pírkem! Čestné slovo! Jenom chvilinku počkej…!“

„Zadrž, mocný válečníku!“ zarazil jej Drůdl a legračně svraštil tvář. „Vždyť jsme oslnivému emírovi zapomněli povědět, že jsme sem nepřišli sami… Co myslíš, ó hrdino, je třeba o tom oslnivému emírovi povědět?“

Udivený Daúd se podíval nejprve na dítě, pak na Drůdla a nakonec na dveřní otvor…

Bělovlasého obra, který v něm stál, emír poznal okamžitě, i navzdory všem těm letům a starostem, jež tížily paměť Daúda Abú Salíma.

„Zdravím tě, Falgrime!“ zašeptal emír. „Přišel jsi sem z minulosti, Loulezane? Z té minulosti, kdy dny bývaly jasnější a kdy ze Šulmy, o níž ještě nikdo neslyšel, do Kabíru nepřicházeli podivní vyslanci a zlé zprávy? Jsi z minulosti, Falgrime?“

Falgrim s úklonou vkročil do sálu, načež se zastavil se svým obouručním espadonem opřeným o dlaždice podlahy, ruce složené na jeho jílci.

„Nikoli, ó slunci podobný emíre, nejsem z minulosti! Přicházím z budoucnosti! Z té, kdy již ze Šulmy nepřicházejí zlé zprávy, ale zato z ní přijíždějí vyslanci! A jednoho z nich vznešený emír právě vidí před sebou!“

„No co jsem říkal?!“ prohlásil Drůdl, oči upřené na pobledlého emíra Daúda. „Vždyť tu přece řvu, že to jsme my, vyslanci Šulmy, ale nikdo mi nevěří! Ba ani ty nejvznešenější hlavy…“

2

Muž, který působil ve funkci správce sídla rodiny Abú Salímů, byl v souladu s dávnou tradicí nazýván vekilem.

Muže, který už nějakou dobu přešlapoval za dveřmi sálu Zasvěcení, ovšem neodvažujícího se ani zaklepat, ani vstoupit, nazývala jeho matka Nijázkem, sousedé váženým Nijázem Ibn Džalalem a sloužící ctihodným vekilem Nijázem, zatímco v seznamech městského kádího figuroval coby Nijáz Ibn Džalal an-Kabirí.

Muž, jenž byl nazýván různými jmény, si nadzvedl turban, otřel si dlaní zpocené temeno vyholené hlavy, vrátil turban zpátky na místo a neznámo proč se dotkl jílce krátkého rovného tesáku za svým opaskem, načež se posmutněle zadíval na zavřené dveře, zpoza nichž se ozýval veselý lomoz a výbuchy smíchu.

‚Doufám, že pro vekily je v Osmém pekle Chrakatuše vyhrazeno zvláštní, nepříliš horké místečko,‘ pomyslel si ctihodný vekil Nijáz.

Všechny nepříjemnosti dnešního dne započaly tím, že se před bránou sídla objevily přinejmenším dvě desítky neznámých cizinců, dožadujících se audience u vznešeného emíra – a to zrovna v době, kdy se vznešený emír v touze po samotě vzdálil do sálu Zasvěcení, což sloužilo každému varováním: ‚Nech rozzuřeného lva na pokoji!‘

Samotný Nijáz se handrkování nezúčastnil a namísto toho se opásal pásem moudrosti, chystaje se v případě jakýchkoli výtržností poslat pro gulámy – část hostů totiž měla vskutku lupičskou vizáž –, ale když se otočil, vekil Nijáz nejprve uviděl, kterak trojice vrátných naráží čely do mříží, pohledy neznámo proč upřené na dva hosty v podivných chalátech se spoustou chrastítek (jeden z tohoto páru byl beze zbraně, zatímco druhý třímal v rukou kopí onoho druhu, jemuž se v Chakasu říká čyda), no a potom…

A potom vrátní, pohybujíce se nepřirozeně pomalu, otevřeli bránu a dav neznámých příchozích se nahrnul do sídla.

Vekil si od plic ulevil, ale když se při vyjmenovávání celého početného příbuzenstva Ušatého démona U dostal až k jeho dědečkovi z druhého kolene, najédnou poznal v čele jedoucího obra s velikánským espadonem na rameni; poznal ho, třebaže jej naposledy viděl před pěti, ne-li dokonce před šesti roky.

„Vyšší Falgrime!“ zaječel nešťastný vekil Nijáz divoce. „Jste to vy?! Že jste neohlásil rovnou, co jste zač a proč…“

„Však se neboj, ještě to ohlásíme!“ Zpoza Falgrima se vynořil snědý, čtverácky vyhlížející chlapík s křivým mečem-machairou u pasu; když pak snědého kůň vycenil zuby v podezřívavém úšklebku, vekil si úlevně vydechl – na koni, jenž cenil zuby, totiž neseděl nikdo jiný než Diomédes z Kimeny, který opustil Kabír přibližně ve stejnou dobu jako Falgrim Bělovlasý, lord z Loulez.

„Íhaha!“ zaržál kdosi vekilovi Nijázovi přímo do ucha, až mu v něm neviditelní kováři udeřili kladivy do neviditelných kovadlin. „Ach, jací to páni k nám dnes zavítali! Bláznivému Drůdlovi rázem zvlhly líce – vím, že tolik radosti už nezažiji více…!“

„Drůdle!“ zaburácel Bělovlasý jako zraněný buvol a neviditelní kováři se z jednoho ucha vekila Nijáze přestěhovali do druhého. „Ty starý ničemo! Takže ty žiješ…! U všech hradů Loulez – ty žiješ…!“

Falgrim jako vichr seskočil z koně, strčil svůj espadon Kimeňanovi, obejmul šklebícího se šaška a pak ho jako malé dítě vyhodil do vzduchu, aniž by si všiml, že na šaškových ramenou trůní pětiletý chlapec, naprosto nadšený takovýmto vývojem událostí.

Falgrim řval, Drůdl se smál, klučina ječel, Diomédes se je snažil všechny překřičet, ostatní hosté se hlasitě bavili mezi sebou a služebnictvo i vrátní za nimi nikterak nezaostávali – randál to každopádně byl naprosto nepředstavitelný.

Mlčel jen a pouze vekil Nijáz.

Mlčel i tehdy, když osvobodivší se Drůdl popadl Falgrima za ruku a jal se ho vléci do domu.

Mlčel i potom, zatímco čekal neznámo na co.

A mlčel dokonce i tehdy, když se z domu vyřítil rozvrkočený Daúd Abú Salím, emír kabírský, rázem omládnuvší o takových dvacet roků, a přikázal okamžitě vpustit všechny příchozí (naštěstí individua, která nejvíc připomínala lupiče, poodjela kousek stranou; jeden z těchto mužů pak tiše požádal, zda by nemohli dostat něco k snědku v pavilonu pro služebnictvo) a prostřít slavnostní dastarchán, ovšem ne jen tak někde, nýbrž rovnou v sále Zasvěcení, a to přímo na podlaze, jak hodovávali předkové, a hlavně aby bylo co nejvíc vína, celá jezera vína, řeky vína, moře a oceány vína…!

Po onom dni se vekil Nijáz až do konce svého života vůbec stal převelice mlčenlivým člověkem, a to se dožil věku úctyhodných třiadevadesáti let, v němž mlčky zesnul obklopen houfem vzlykajících příbuzných…

To se však stane až zadlouho – nyní stojí vekil Nijáz u dveří sálu Zasvěcení a pořád se nemůže rozhodnout.

Ne, vypadá to, že se už rozhodl…

Vekil malilinko pootevřel dveře (bez sebemenšího zavrzání, Stvořitel budiž pochválen!) a přiložil ke vzniklé škvíře ucho.

Slyšel teď všechno, ale zato nic neviděl.

Vekil tedy dal pryč ucho a přiložil oko.

Nyní všechno viděl, ale zato skoro nic neslyšel.

Potom se to vekil Nijáz jal provádět střídavě, což ctihodného Nijáze konečně přivedlo ke kýženému výsledku.

„… naživu,“ vyprávěl bouřlivě Falgrim. „Živ a zdráv je, co by s ním bylo? Náš Asmochat-ta je pašák! Pět let, dvě ženy a už šest dětí…! No řekněte, není to pašák?! I když mi občas říká: ‚Víš ty co, Falgrime, radši jsem ji tenkrát měl zabít!‘ Jak jako koho? No přece svoji druhou ženu… Osmirukou. Dost jsme se tenkrát strachovali, moc dobře si na to vzpomínám – vždyť vtělení boha Mo si bere za ženu vlastní vnučku! Ta hrůza! Krvesmilstvo! Jaké z toho asi vzejdou děti?! Čin nás uklidnila – a měla pravdu, svatou pravdu… Jsou to skvělé děti! Báječné děti to jsou! Prostřední dostal jméno Falgrim…“

„A nejstarší?“ zajímal se emír Daúd.

„Ten nejstarší se jmenuje Drůdl! Strašil jsem Čena, že mu z dědice vyroste šašek, ale on na to, že to nevadí, jen ať si vyroste…“

„Nebohý emíre!“ zaúpěl šašek v předstíraném zděšení. „Jak jen beze mě budeš vládnout? Ach ty nebohý, nebohý emíre…!“

„Kam se mi to chystáš pláchnout?“ zeptal se emír Daúd se smíchem.

„Pojedu do Šulmy! Mrknout se na svého jmenovce! Šašci, abys věděl, nerostou jako tráva – je potřeba je zalévat-, hnojit, vštípit jim trochu toho zdravého rozumu… Hej, Dioméde, až budete vyrážet nazpátek, stačí hvízdnout; jenom si zapnu opasek – to jsou celé moje přípravy!“

„Vy šašci jste vážně jako kocouři,“ zažertoval emír, ale bylo vidět, že to nemyslí nijak zle. „Neštěstí do domu, kocouři z domu! Ech, kdybych tak já měl kam odjet…“

„My víme,“ ozval se nevtíravě Diomédes. „Nemysli si, vznešený emíre, že jsme našemu doprovodu zmizeli jen tak pro nic za nic! Vždyť k čemu by nám v Kabírském emirátu byli nějací průvodci, natožpak strážci?! Takže jsme viděli a slyšeli, a dokonce jsme se i střetávali tváří v tvář… Mluvili jsme s lidmi, a nejen s lidmi…“

Emír Daúd udiveně povytáhl obočí, ale rozhodl se na to prozatím nevyptávat.

„V Bechzdu jsme navštívili malý turnaj a celý den jsme sledovali tu ostudu; a o šíleném Hasanovi z Orlího hnízda jsme také slyšeli, i na nějaké lupiče jsme narazili! Ale copak to byli nějací lupiči? Když jsme po celé Šulmě pronásledovali najmanské starověrce, tak to byli lupiči…! Tihle vaši skoro ani nestáli za řeč, jenom hrstka nerozumných dětí to byla… Když jsme si s nimi jaksepatří promluvili a připomněli Zářným, co jsou ve skutečnosti zač (emír Daúd se nechápavě zamračil), tak nás pak Křivý Mustafa i s celou svou bandou doprovodil až do Kabíru, a všichni ti rádoby lupiči si nás foukali a dokonce se každý večer hádali, který z nich mi bude leštit Machairu!“

Vekil Nijáz prudce ucouvl ode dveří, neboť mu až nyní došlo, co byli zač lidé, které poslal obědvat do pavilonu pro služebnictvo.

Leč zvědavost zakrátko převážila, a tak se ve škvíře už zakratičko začalo opět míhat tu ucho, tu oko a občas dokonce i nos.

„Tohle ještě nejsou žádná neštěstí, slunci podobný emíre,“ pronesla jemně vrásčitá stařena, sedící vedle Drůdla a držící ho za ruku, jako by se bála, že Drůdl zmizí. „V Kabíru vládl po mnoho století klid a teprve během posledních pěti roků to v něm začalo vřít. Zato Šulma vřela celou věčnost a až nyní se začala uklidňovat! Teď na to není vhodná doba, ale později si určitě promluvíme o tom, jak a čím je třeba hasit oheň Masúdův tak, aby moc neplápolal, ale také aby úplně nezhasl! Ano, Posměváčku?“

„Ano, Matičko,“ opáčil Drůdl, usmívající se od ucha k uchu. „Vskutku ano.“

„A proti šíleným prorokům máme své vlastní proroky,“ dodal Diomédes. „Rozumné.“

„To myslíš Šťouru?“ zeptal se navenek nevinně Falgrim, načež se všichni vyslanci hlasitě rozesmáli.

„Ne, Falgrime, toho ne. Pro Šťouru je tenhle Hasan příliš nicotný. Mluvím o služebnících Ur-kalachaje. Mám pravdu, Kuš-tengri a Bač-tengri?“

„Máš,“ opáčili úsečně oba Šulmité v chalátech s chrastítky, a když se s nimi emír Daúd na okamžik setkal pohledem, s překvapením zjistil, že mu je šíleného Hasana as-Sabbácha nakonec trochu líto.

Znovu začaly kolovat číše s vínem; tehdy si vekil Nijáz dodal odvahy a prostrčil škvírou celou horní polovinu těla.

„O vznešený emíre,“ vydechl Nijáz, jako by se vrhal do ledové vody, „tam…“

„Kdo je tam?“ zahalekal emír Daúd dobrodušně a Nijázovi rázem spadl kámen ze srdce.

„Tam u vchodu čekají ctihodný ustad Mansaia Jednooký a hinský alchymista Saaf ben Saaf. Říkají, že je emír povolal…“

„Sem s nimi!“ Daúd Abú Salím mávl rukou a vekil Nijáz co mu nohy stačily odpádil splnit jeho příkaz.

Trvalo to jen chvíli – číše ještě ani nestačily ukázat dno – a do sálu Zasvěcení vstoupila dvojice mužů: podsaditý postarší kovář, jehož pravé oko zakrývala černá páska, a stařec s dlouhým šedivým vousem a s nahoře zašpičatělou čepicí z pevného sukna.

Oba se hluboce uklonili, ale přece jen bylo znát, že je pohled na celé to nečekané shromáždění uvedl poněkud do rozpaků.

Kovář měl v rukou jakýsi předmět, dlouhý bezmála tak, jako byl on sám vysoký, a pečlivě zabalený do voskovaného plátna, zatímco za zády mu visel bronzový plát a dřevěná, železem okovaná trojnožka; stařec nesl váček o velikosti dětské hlavy.

Oba hosté odmítli nabízené víno a již zanedlouho, když je emír Daúd požádal, aby ukojili jeho zvědavost, stařec rozvázal svůj váček a vysypal do mělké kovové misky trochu šedého zrnitého prášku se slabým nepříjemným zápachem.

A pak nad miskou křísl křesadlem.

Prášek, jenž jiskru zachytil ještě v letu, lačně zaplápolal, vychrlil oblak smrdutého kouře a zase rychle zhasl.

Všichni dlouho mlčeli.

„Takže tohle mi pomůže vykouřit Hasana as-Sabbácha z Orlího hnízda?“ zeptal se zdvořile emír Daúd.

Saaf ben Saaf mlčky vytáhl z brašny, jež mu visela u boku, malý, neprodyšně zapečetěný a smůlou zalitý hrneček z nepálené hlíny, velký asi jako dvě mužské pěsti; pod hrnečkem visel dlouhý, dobře promaštěný knot.

„Uvnitř je totéž,“ prohodil málomluvný alchymista, načež ustoupil až ke dveřím, položil hrneček na podlahu a natáhl knot tak, že jeho konec dělilo od samotného hrnečku několik kroků. Vzápětí nad tímto koncem křísl křesadlem.

Vypadalo to, jako by u dveří vybuchla miniaturní sopka; všechny přítomné ovanul sirný puch, na stěny zabubnovala sprška hliněných střepů a sál zahalil štiplavý kouř.

Alchymista klidně vyčkal, až se emír a jeho spolustolovníci – ti byli všichni rázem na nohou – trochu uklidní.

„Jestliže tví kameníci, ó vznešený emíre,“ promluvil konečně Saaf ben Saaf, „vytesají do skály, na které stojí Orlí hnízdo proklatého as-Sabbácha, dostatečné množství výklenků, do nichž se následně umístí VELKÉ hrnce s mým práškem, pak bude stačit jen několik křísnutí křesadla, aby se prorok Hasan naučil létat spolu s orly! I když se obávám, že se mu to nebude příliš zamlouvat… Stále jsem ti však ještě neukázal všechno, vznešený emíre! Ustade Mansaio, teď jste na řadě vy!“

Postarší kovář přikývl, rozmotal plátno a očím přítomných se zjevila prapodivná věc. Jednalo se o dutou trubici o průměru zhruba půldruhého ratiště kopí a přibližně tři lokty dlouhou, po celé délce sevřenou ocelovými prstenci; ta byla připevněna k dřevěnému rozšiřujícímu se loži, inkrustovanému stříbrem a perleťovými destičkami.

Následně kovář uchopil svůj velký bronzový plát, odnesl ho ke stěně sálu a opřel ho o ni.

Poté se vrátil ke svému výtvoru, umístil ho na dřevěnou trojnožku, namířil trubici na bronzový plát a vytáhl si zpoza opasku krátkou pochodeň.

Přistoupivší alchymista již poněkolikáté křísl svým křesadlem, ale pochodeň z nějakého důvodu nezaplála – jen začala doutnat. Kovář pak její konec přiložil k předmětu na trojnožce.

Ozval se výbuch a kousky sekaného kovu s hvizdem a rachotem vylétly z ústí trubice, aby vzápětí zasáhly plát a rozervaly bronz.

Kovář spokojeně zahučel a promnul si rameno, malinko zhmožděné zpětným rázem, zatímco alchymista slavnostně přistoupil k proraženému plátu.

Na pódiu znepokojeně vibrovaly dva staré jatagany, Falgrimův obouruční espadon, Diomédův meč-machaira i ostatní zbraně návštěvníků ze Šulmy.

„Hle,“ pronesl Saaf ben Saaf hrdě. „Zapamatuj si dnešní den, velký emíre Daúde Abú Salíme. Neboť dnešním dnem začíná nová epocha!“

Všichni mlčeli.

Jen pětiletý Abú t-Tajjíb to nevydržel, přiblížil se k Mansaiovi a špičkou prstu se dotkl společného výtvoru alchymisty a kováře.

„Už brzy budu velký,“ řekl klučina. „Už brzy budu velký – a potom mi ji daruješ, že jo, strejdo kováři? Viď že jo? A pro sebe si vyrobíš jinou… Dobře?“

„Dobře,“ usmál se jednooký kovář. „Dobře, ó oslnivý Abú t-Tajjíbe! Vlastně, když to emír Daúd dovolí, daruji ti ji hned teď! A nechť jsou tvé dny dlouhé a prosté zármutku, potomku Abú Salímů!“

„Budu jí říkat…“ Klučina samým rozrušením zamhouřil oči. „Budu jí říkat az-Zajdá, což znamená ‚Nezkrotná‘! Ano, přesně tak jí budu říkat!“

Všichni mlčeli.

Šašek Drůdl přistoupil k dítěti a dlouho hleděl na věc jménem az-Zajdá.

„Proklínám den,“ řekl pak šašek tlumeně, „proklínám den, kdy zbraně začaly dostávat jména…!“

A jasný pohled maličkého Abú t-Tajjíba zakalil stín rozpaků; stín, v jehož hloubi pozvolna houstl nachový příkrov.

KONEC

PŘEHLED ZBRANÍ Z KNIHY NA ZÁKLADĚ JEJICH POZEMSKÝCH PROTĚJŠKŮ Z ROZLIČNÝCH ZEMÍ A HISTORICKÝCH ÚDOBÍ[1]

TUAN-ŤIEN (Duan Jian[2]) – Čína, úzký rovný oboustranně broušený meč s pružnou čepelí. Při cvičeních v některých školách tchaj-ťi čchüan (taiči) nebo cuej-čchüan (stylu „opilého muže“) se využívá i jeho párová varianta.

VLČÍ METLA – Dálný východ, kopí s rozeklanými, ostnům podobnými výčnělky, táhnoucími se od hrotu až po střed ratiště. Známá je také pod názvem „Vlčí chvost“, případně „Vlčí jehlice“.

ESPADON – Evropa, obouruční meč o velikosti dospělého muže s rovnou, oboustranně broušenou čepelí a masivní záštitou. Zbraň pěších válečníků, především pak obrněné pěchoty.

KONČÍŘ – Evropa, kordu podobná zbraň pozdního rytířstva, vzniklá z bodného meče. Vzhledem ke své poměrně úzké čepeli byla uzpůsobena především k bodání.

JATAGAN – jihozápadní Asie (například Osmanská říše). Křivý těžký meč – z pohledu Evropanů patří spíše k šavlím –, broušený pouze na prohnuté straně čepele.

NAGINATA – Japonsko, halapartna, dřevcová zbraň s úzkou, dlouhou, mírně zakřivenou a na konci se rozšiřující čepelí.

STILET – Evropa (především Itálie), varianta tesáku s úzkou hranatou (někdy dokonce kulatou) čepelí. Postrádá břitva je určen výhradně k bodání.

TESSEN – Japonsko, bojový vějíř s nabroušenými kovovými destičkami.

MALCHUS – Balkán, těžký křivý meč.

KILIDŽ – Turecko, šavle.

ŠAMŠÍR – arabská šavle, rozšířená jak na Blízkém východě, tak i ve Střední Asii.

TA-TAO (Da Dao) – Čína, „velký meč“, má už hodně blízko k dřevcovým zbraním, neboť se jeho těžká křivá čepel, jednostranně broušená a na konci se rozšiřující, připevňuje k rukojeti, jež je stejně dlouhá jako samotná čepel (případně dokonce ještě delší).

ŤIEN-KOU (Gou Jian) – Čína, hákový meč, čepel je rovná a oboustranně broušená. Na jedné straně (kousek od hrotu) z ní vyčnívá nevelký srpovitý hák.

ČCHA (Cha) – Čína, trojzubec. Krajní bodce má zvláštním způsobem prohnuté, za což si vysloužil pojmenování „dračí vousy“.

ČCHIANG (Qiang) – Čína, těžké kopí s širokým, listu podobným hrotem, opačný konec ratiště je mírně rozšířený.

MACHAIRA – antické Řecko, křivý srpovitě zahnutý meč.

JÜAN-JANG-JÜE (Yuan-Yang Yue) – Čína, malá sekerka „sever-jih“, má něco společného s ostnatým boxerem. Někdy se používá coby vrhací zbraň.

LABRYS – dvoubřitá krétská sekera, oblíbená po celém Řecku.

KE (Ge) – Čína, druh halapartny s tupou hlavicí a různě dlouhým ratištěm.

SO – japonské kopí („so jari“).

TA-LIEN (Da Lian) – čínský srp na dlouhé rukojeti.

ENKOS – archaické Řecko, hlavně Mykény. Masivní kopí.

SARÍSA – Makedonie, dlouhé těžké kopí, jež patřilo k výzbroji příslušníků falang.

KUAN-TAO (Guan Dao) – zbraň používaná v Koreji i v Číně, známá je také pod dalšími názvy. Dřevcová zbraň příbuzná s halapartnou.

KARABELA – polská šavle.

GLADIUS – krátký rovný římský meč.

N’GUSU – Afrika, obouruční, jednostranně broušený meč dlouhý až půldruhého metru. Čepel je šavlovitě zahnutá, s tzv. jelmánem – rozšířením v poslední čtvrtině.

CHOPEŠ-NO-KEM – Egypt, křivý meč, připomínající jatagan s dlouhým jílcem.

TALWAR – indická šavle, poměrně těžká, broušená oboustranně (byť na vnitřní straně pouze zhruba do poloviny).

ŠUANG-TAO (Shuang Dao) – čínské párové šavle.

KRIS – Malajsie, Jáva, Sumatra atd., meč nebo dýka s rovnou, oboustranně broušenou čepelí (nezřídka vlnitou či plamennou). U jílce se čepel prudce rozšiřuje, což nahrazuje záštitu.

JARI – japonské kopí.

PANGA – Afrika, Zimbabwe, křivý, ale zároveň oboustranně broušený meč.

DŽUTTE – Japonsko, tupý tesák (či obušek) s hranatou, případně i s kulatou, čepelí a jednostrannou prohnutou záštitou.

KATAKAMAJARI – japonské kopí s přidaným hákem, zahnutým vzhůru.

FRAMEA – kopí starých Germánů, připomínající římské pilum.

NODAČI – Japonsko, masivní obouruční „polní meč“, velký jako dospělý muž. Jednostranně broušený, záštita je nevelká, obvykle oválná.

KUSUNGOBU – japonská dýka, určená pro spáchání rituální sebevraždy seppuku.

GERDAN – těžký obouruční kyj s ostnatou hlavicí, původem ze Střední Asie.

SAI – Okinawa, trojhrotý stilet s hranatou či kulatou ústřední čepelí a dvěma bočními, zahnutými směrem ven.

ŠÓTÓ – Japonsko, krátký meč svým tvarem podobný nodači či kataně, ovšem s čepelí dlouhou jen asi půl metru. Jednostranně broušený, mírně zakřivený.

ŠUANG-FU (Shuang Fu) – čínská párová sekera.

CINQUEDEA – italský rovný krátký meč s oboustranně bróušenou čepelí, u jílce mimořádně širokou.

ŤIEN (Jian) – společný název pro celou řadu druhů čínských rovných, oboustranně broušených mečů s dostatečně lehkými a pružnými čepelemi, určenými především k bodání. Do rodiny mečů ŤIEN náleží i meč Tnan-ťien.

ČCHAN-BÓ – hůl buddhistických mnichů, jihovýchodní Asie.

PATA – indický rovný, oboustranně broušený meč se speciální záštitou,

chránící celou ruku až po loket (a nahrazující tak nátepník).

KHANDA – indický rovný těžký meč.

MASAKARI KAI – japonská obouruční sekera.

JEHLY E-MEJ (E-mej-cch‘/ Emei Ci) – jehlice (případně bodce) s kruhovým průřezem, ostrými hroty a kolečkem uprostřed, jímž se provlékaly prsty. Zřídka se k jehlám E-mej připevňovaly pestrobarevné šátky.

BADIK – indonéská dýka.

GOLOK TERUS – tradiční malajská sečná zbraň, směs tesáku, mačety a šavle.

ČYDA – těžké kopí z Chakasu.

Henry Lion Oldie

Autorské spolupráce nejsou v ruské (ruskojazyčné) fantastice, a ostatně ani v ruské literatuře jako takové, ničím ojedinělým. Celá řada „sólově“ úspěšných spisovatelů má na svém kontě hned několik knih, na nichž se podílel také někdo další – za všechny stačí jmenovat i u nás známé Sergeje Lukjaněnka, Vladimíra Vasiljeva či Nikolaje Perumova. Velice populárními a rozšířenými jsou rovněž tzv. „sdílené světy“, kdy různí autoři píší příběhy ze stejného, společně rozvíjeného prostředí (svět Metra 2033, svět počítačové hry S.T.A.L.K.E.R. atd.). O poznání vzácnějšími jsou autorské svazky trvalejšího rázu, kdy spolupráce trvá celé roky a jména spisovatelů již od sebe prakticky nelze oddělit. Následovníky bratrů Strugackých se v novodobé ruské fantastice v tomto směru stali Max Frei (i když těžko posoudit, jak velký podíl na tvorbě Světlany Martynčik má její spoluautor Igor Stopin), manželé Marina a Sergej Ďačenkovi, ale především dvojice, známá jako Henry Lion Oldie.

Pod tímto pseudonymem se skrývají charkovští (tedy ukrajinští, ovšem ruský píšící) autoři Dimitrij Jevgeněvič Gromov a Oleg Semjonovič Ladyženskij. Prvně jmenovaný se narodil 30. března 1963 v krymském Simferopolu, avšak jeho rodiče se zanedlouho přestěhovali do Charkova. Po střední škole úspěšně vystudoval Charkovský polytechnický institut (obor anorganická chemie), načež se krátce živil jako chemický inženýr.

Oleg Ladyženskij je jen o několik dní starší než jeho spoluautor: narodil se 23. března 1963 přímo v Charkově. Již v osmdesátých letech minulého století, záhy po absolvování charkovského Kulturního institutu, proslul jako inscenátor – během své práce v divadelním studiu Pelikán režíroval mj. i hry podle knih bratrů Strugackých Je těžké být bohem a Židáci města Pitěru.

Budoucí spoluautoři se seznámili právě ve studiu Pelikán. Chemik a divadelní režisér toho měli společného víc, než by se mohlo na první pohled zdát – od lásky k bojovým uměním (oba jsou dodnes aktivními karatisty), přes vášeň pro mýty a zálibu v poezii až po vlastní (do té doby nepříliš naplněné) literární ambice. Poté, co si navzájem vylíčili své dosavadní kusé a ne zrovna dvakrát úspěšné spisovatelské pokusy, napadlo je, že by mohli začít tvořit společně. S ohledem na čtenáře, pro něž by mohla dvě nelehce zapamatovatelná příjmení představovat problém, si vymysleli krátký a úderný pseudonym Oldie (v cyrilici jen Oldi), který je složeninou dvou počátečních písmen jejich křestních jmen. Protože však prý jeden z prvních nakladatelů tvrdošíjně vyžadoval nejen příjmení autora, ale i celé křestní jméno, nezbylo Gromovovi a Ladyženskému než přidat ještě Henryho (v cyrilici Genriho, „G“ jako Gromov) a Liona („L“ jako Ladyženskij). Jak vidno, při přepisu do anglické podoby tento anagram přestává být anagramem; taková je ale bohužel cena za důsledné ruské „piš, jak slyšíš“, použijeme-li ho v obráceném gardu…

Leč zpět ke Gromovovi s Ladyženským, jejichž společná tvorba jim už zanedlouho přinesla úspěch. Důvod je nasnadě – vlně tradiční západní (či dle západních vzorů psané) fantasy se totiž postavili s pomocí fantasy velice nestandardní, založené na rozličných méně známých mytologiích (arabská, čínská, indická…) a okořeněné barvitými postavami s důkladně vykreslenou psychikou. Není to žádná náhoda, že řada děl autorů je napsána z pohledu právě dvou hlavních postav, ani více, ani méně. V takovýchto případech je téměř jisté, že jednoho z hrdinů měl na starosti Gromov, zatímco druhého Ladyženskij.

Autoři o sobě poprvé dali výrazněji vědět sérií zvláštních fantasy novel, známé pod souhrnným názvem Propast hladových očí (Bezdna golodnych glaz, 1992-96). Každá z nich byla svým způsobem originální a po stránce námětu prakticky nesouvisela s ostatními; spojovalo je vlastně jen společné komplikované universum a někdy také hrdinové, přecházející z jednoho díla do jiného. Mezi novelami je příběh muže, který se po ztroskotání ocitl v jednom ze světů Propasti, v němž verše mají magickou moc, a tak hrdina díky recitaci básní získává schopnost kouzlit; mezitím se však město, ve kterém pobývá, chystají napadnout kočovníci, vládnoucí mocnou magií Černého vichru… V další novele se nesmrtelný běs-gladiátor Marcellus dozvídá, že v minulém životě (tj. v reálném světě) zaprodal duši ďáblu, pročež skončil v aréně. Opravdovou ozdobou a vyvrcholením série je však Čekající na Křižovatkách (Ožidajuščij na Perekrjostkach), příběh Sarta, kněze-mýtotvůrce, služebníka Nadcházejících bohů, jehož povinností je budovat a udržovat víru lidí v tyto bohy.

Skutečnou událostí se jak v Rusku, tak i na Ukrajině stalo vydání hned prvního rozsáhlejšího románu spoluautorů – Cesty meče (Puť meča, 1995, Triton 2014). Tato kniha je dodnes považována za jeden z vrcholů tvorby Oldie (pro mnohé je dokonce vrcholem nejvyšším); rozhodně však patří k nejlepším dílům ruské fantastiky posledních dvaceti let. Děj je zasazen do Kabírského emirátu (připomínajícího středověké arabské státy), v němž vedle lidské existuje i civilizace inteligentních chladných zbraní. Lidé na jedné a meče, kopí a další na straně druhé však paradoxně netuší, že jsou ti druzí rozumní – navzájem se proto pokládají za pouhé nástroje (byť cenné). V tomto nezvyklém světě se odehrává příběh Čena Ankora Wejského a jeho meče Jednorožce. Čen, skvělý šermíř, který v souboji se záhadným cizincem přijde o ruku, je, jak se zdá, již navždy připraven o možnost bojovat. A nad Kabírem mezitím visí hrozba vpádu barbarů, přicházejících ze stepí vzdálené Šulmy…

Oldie se do světa Kabírského emirátu zakrátko vrátil v dalším románu Nechte je zemřít (Dajtě im umerjeť, 1997), ovšem již s podstatně menším úspěchem. Děj se odvíjí čtyři sta let po událostech Cesty meče, v éře střelných zbraní, avšak z podmanivé poetiky prvního dílu nezůstalo prakticky nic.

Mimořádně úspěšným se naopak jen několik měsíců předtím ukázal být Hrdina musí být jen jeden (Geroj dolžen byť odin, 1996), vrhající odlišné světlo na řeckou mytologii, a to prostřednictvím největšího z jejích hrdinů – Hérakla. Spoluautoři přivádějí na scénu jeho dvojče Ífikla, sdílejícího s bratrem veškeré útrapy, ale již nikoli slávu. V Helladě právě začíná boj mezi zastánci olympských bohů a stoupenci Titánů, snažících se uniknout z Tartaru, a oba bratři se pochopitelně ocitají v samém středu tohoto velkého zápolení…

Povedená novela Pastorci osmého přikázání (Pasynki vos’moj zapovědí, 1996) je příběhem zlodějky myšlenek Marty Ivonyč, který se odehrává v alternativním Polsku 16. století, plném kouzel, vlkodlaků a dalších nadpřirozených bytostí a jevů. Poté, co její velká láska, kapsář Nemluva Josh, zaprodá svou duši Satanovi, rozhodne se Marta, že ďáblovi duši vyfoukne přímo před nosem.

V témže roce vychází i další nesporný hit – Mesiáš čistí disk (Messija očiščajet disk, 1997). Nyní se do popředí dostává čínská mytologie se svou neopakovatelnou atmosférou: kung-fu, klášter Šaolin a dálněvýchodní kolorit jako takový. Opět máme co do činění hned se dvěma vypravěči, dvěma příběhovými liniemi: jednu zastupuje vyšetřovatel Bao, snažící se přijít na kloub sérii nepochopitelných zločinů, zatímco druhou vyzvědač Hádek Cchaj, který s pomocí lsti pronikl do kláštera Šaolin. Vše se odehrává na pozadí narušeného Zákona karmy, kdy celý svět pozvolna přichází o rozum.

Poté se Oldie „stěhuje“ do starověké Indie a vydává monumentální třísvazkovou románovou epopej Černý Šejdíř (Čjornyj Balamut, 1997-98). Vychází v něm z velkého staroindického eposu Mahábhárata; příběh Krišny a jeho účasti v bitvě na Kurukšétře je však vyprávěn z pohledu jeho protivníků – Hromovládce Indry a učedníků Rámových. Samotný Krišna má tedy v knihách hodně daleko ke svatému…

Román Vezmu si sám (Ja voz’mu sam, 1998) je návratem do Kabírského emirátu; jeho děj se však odehrává celých osm set let před událostmi Cesty meče. Příběh básníka al-Mutanabbího, který se shodou okolností a v podstatě proti vlastní vůli stává šáhem Kabíru, je jedním z nejpoetičtějších a nejobtížněji uchopitelných děl autorské dvojice vůbec.

Noppera-bó, aneb Dle vzhledu a podoby (Noperabon, ili Po obrazu i podobiju, 1999), odehrávající se paralelně v Charkově 90. let minulého století a ve středověkém Japonsku, je již do jisté míry literárním experimentem, předznamenávajícím novou etapu tvorby Oldie. Totéž lze říci i o knize Mág v zákoně (Mag v zákoně, 2000), příběhu z alternativního carského Ruska, v němž funguje magie, kterou však dokáží ovládat jen nejnižší z nejnižších – zloději, lupiči a vrahové.

V dilogii Naše místo pro život (Nam zdes‘ žiť, 1999) si Oldie poprvé vyzkoušel práci s dalším spoluautorem, v tomto případě charkovským spisovatelem Andrejem Valentinovem. Náš svět se v něm po katastrofě v jistém výzkumném ústavu zvláštním způsobem spojil se světem mýtů – setkáváme se tedy i s bytostmi, jako jsou domácí skřítci, vodníci či kentauři (zde představující křížence člověka a motocyklu). Na následujícím ambiciózním projektu, kabalou inspirovaném románu Hranice (Rubjež, 1999), se již kromě Valentinova podíleli i další známí spoluautoři – manželé Marina a Sergej Ďačenkovi.

Do vod řecké fantasy se Gromov s Ladyženským vrátili v knize Odysseus, syn Laertův (Odissej, syn Laerta, 2001) – příběhu výpravy proti Tróji a hrdinova strastiplného návratu domů. Jedná se o propracovanou, dobře zvládnutou knihu, která však již poněkud zaostává za Hrdina musí být jen jeden; kazí ji totiž přílišné, nezřídka až bezdůvodné filosofování.

Po této knize začíná Oldie opouštět vyšlapanou a dobře známou cestičku mytologické fantastiky a stále více se pouští do různých experimentů. Ty však bohužel zdaleka ne vždy přidaly dílům autorů na kvalitě, ale častěji jejich úroveň naopak snížily; dokonce ani největšími fanoušky tvorby Oldie nejsou přijímány jednoznačně.

Prvními vlaštovkami byly v tomto směru novela Váš východ, aneb Šašky pohřbíváme za plotem (Vaš východ, ili Šutov choroňat za ogradoj, 2002) – pokračování cyklu Propast hladových očí – a hlavně nepříliš povedený román Chudobinec (Bogadělňa, 2001), odehrávající se ve fiktivním knížectví na severu Německa, jehož šlechta vládne nadlidskými schopnostmi; nutno podotknout, že to není vyloženě špatná kniha, ale na poměry Oldie příliš prostinká, až banální. Totéž, dokonce v ještě větší míře, lze prohlásit také o dva roky poté vydané knize Komediantka (Šuticha).

Nevelký úspěch sklidily i humoristický román Řád Svatého bestselleru, aneb Vyjít v nákladu (Orděti Svjatogo Bestselleru, ili Vyjti v tiráž, 2002) a magickým realismem ovlivnění Rytíři ze střelnice (Tirmen, 2006).

O něco lépe na tom byla Šmagie (Šmagija, 2004), úvodní kniha parodického cyklu Čistá fantasy, odehrávající se ve světě alternativního 19. století, kde je používání magie běžné a čarodějové všech možných druhů představují zcela všední zjev. I její pokračování Útočiště hrdinů (Prijut gerojev, 2006) má něco do sebe – byť se ve své podstatě jedná jen o jakýsi „pokus o Pratchetta“, mající ke kvalitám skutečných Pratchettových děl hodně daleko.

Lze-li nějaké z děl tohoto období označit za doopravdy povedené a přínosné, pak jsou to nepochybně Písně Petra Sládka (Pjesni Pjetěra S’ljaděka, 2004). Jedná se o román v novelách; loutnista Petr Sládek v něm putuje po alternativní východní Evropě (Ukrajina, Polsko, Slovensko), tu a tam se zatoulá i do Evropy západní. Petr dovede nejen skvěle zpívat, ale také snad ještě lépe naslouchat. Právě díky tomu se od mnoha neobyčejných osob dozvídá ještě neobyčejnější příběhy; každá novela tak ve své podstatě představuje filosofické podobenství a – bez nejmenšího přehánění – je doopravdy radost je číst. Jde o knihu, která bezesporu patří k tomu nejlepšímu z tvorby Gromova a Ladyženského.

Jen o rok později vychází Pentákl (Pentakf,), sborník povídek, na němž se kromě Oldie opět podílel i Valentinov a manželé Ďačenkovi. Povídkám je společné nejen prostředí – ukrajinská městečka a vesnice –, ale také atmosféra, která by se dala označit téměř za gogolovskou. Výsledkem je zdařilá kniha, i když ji možná nedokáže plně ocenit každý.

V roce 2006 se spoluautoři odhodlávají k dalšímu prudkému zvratu ve své tvorbě a pouštějí se do space opery (či „kosmické symfonie“, jak ji sami nazývají). Výsledkem je trilogie Ekumena (Ojkumena, 2006-2007), odehrávající se ve vesmíru vzdálené budoucnosti, jenž je osídlen výhradně lidskou rasou (ta je však rozdělena na několik velmi odlišných kast); hlavním hrdinou je kosmický tulák, svérázný herec Luciano Borgotta, schopný ovládat řeč a motoriku jiných lidí. Na Ekumenu o tři roky později volně navázala další trilogie (dle Oldie „kosmická suita“), pojmenovaná Urbi et Orbi, aneb Městu a Světu (Urbi et Orbi, ili Gorodu i Miru, 2010-11), ve které již roli hlavní hrdinky přebírá telepatka Regina van Frassen. Space opera v pojetí Oldie se dočkala dosti rozporuplného přijetí – pro milovníky dosavadní tvorby autorské dvojice obsahuje málo mytologie, milovníkům klasických space oper zase schází propracovanější technologické pozadí; své příznivce si však přece jen našla.

Gromov a Ladyženskij neopouštějí ani parodický cyklus Čistá fantasy, byť zde dávají přednost kratším útvarům – výsledkem je novelový triptych Tři příběhy o zázracích (Tři pověsti o čuděsach, 2008) a několik dalších, převážně povídkových sborníků.

Po naprázdno vyznívající novele Asanátor, aneb Jen poproste, a bude vám dáno… (Zolotarili Prošitě, i dano budět, 2008) přichází další (a zatím poslední) doopravdy světlý okamžik v tvorbě Oldie – trojdílná románová epopej Alumen (2008-2009, jako spoluautor se na ní opět podílel Andrej Valentinov). V kulisách 19. století se odehrává zápolení vědy (zastoupené velikány typu Faradaye, Volty či Ohma) a mystiky (v čele s avantuřisty, jako byli de Saint-Germain, Cagliostro či Eliphas Lévi). Bojištěm je celý svět – od Evropy až po Čínu – a v sázce není nic menšího než cesta rozvoje, po níž se bude lidstvo nadále ubírat. Děj je detailně propracovaný, hrdinové jako živí a pointy nejsou samoúčelné a dokonale dávají smysl. Co víc si přát?

V roce 2012 zavedla Oldie literární cestička zpět do starověkého Řecka. Román Vnuk Perseův (Vnuk Perseja), v němž se stárnoucí Perseus rozhodne učinit přítrž bakchanáliím boha Dionýsa a jehož vypravěčem je Perseův mladý vnuk Amfitryón, však již zdaleka nedosahuje kvalit svých předchůdců – schází mu potřebný náboj a spád.

Téhož roku se stalo to, co se asi muselo stát – dlouhé roky literárních experimentů, kdy úspěchy až příliš často střídala selhání, měly za následek konec spolupráce Oldie a klíčového ruského vydavatelství Eksmo; spoluautory si nyní bere pod svá křídla méně prestižní Azbuka.

První tam vydanou knihou byl Kyklop (Ciklop, 2012), klasická hrdinská fantasy a zároveň pocta Robertu Erwinu Howardovi. Hlavním hrdinou je jednooký válečník Kraš, známý právě jako Kyklop, který spolu se svými druhy vyšetřuje zločiny v pochmurném městě Ter-Teset.

V roce 2013 publikoval Oldie hned tři knihy. Prvními dvěma byly romány Vlče (Volčonok) a Vlk (Volk). Jedná se o první dva díly nové – již třetí v pořadí – trilogie z prostředí Ekumeny, nesoucí název Divoši Ekumeny (Dikari Ojkumeny) a autory označované jako „kosmický pochod“. Po herci a telepatce tentokrát přebírá roli hlavního hrdiny mladý vesmírný voják s pohnutým osudem.

Třetí knihou, vydanou v roce 2013, se pak stal další a zatím poslední výsledek spolupráce s Andrejem Valentinovem – soubor tří novel Pevnost mé duše (Kreposť duši mojej). Ve trojici vzájemně provázaných příběhů, inspirovaných židovskou mystikou, se důmyslně prolíná dnešní a starozákonní realita.

Gromov a Ladyženskij mají své lepší i horší chvíle; díla zdařilá i méně zdařilá; o všech jejich textech se však dá říci, že jsou (nebo se alespoň snaží být) vícevrstevné, že se pouštějí do až laškovné hry se čtenářem. Ano, na romány a novely Oldie lze nahlížet i jako na akční příběhy a lze obdivovat důmyslnou výstavbu alternativních, fantazijních světů, ale – což je zřejmě nejdůležitější – je v nich také možné hledat a nacházet odkazy na jiná díla, ať už literární (včetně děl klasických) či filmová. V případě řady knih se navíc ve skutečnosti jedná o umně vystavěné paraboly, ve kterých se ukrývají narážky na skutečné lidi a skutečné události. Spoluautoři rovněž tu a tam neváhají sklouznout do veselejší roviny, kdy nešetří humorem a mnohdy až sžíravou ironií.

Henry Lion Oldie je dodnes velkým jménem ruské fantastiky; autorem, s nímž se v rámci žánru co do popularity může srovnávat jen málokterý jiný. Bohužel to však také znamená, že se Gromov s Ladyženským nacházejí pod neustálým tlakem nakladatele a fanoušků, dožadujících se, aby každý rok vyšel přinejmenším jeden román. Obzvláště na některých knihách je proto zřetelně patrné, že byly „šity horkou jehlou“ – některé motivy zůstávají nedotažené a pointy ne zcela logické. Přestože však má Oldie na svém kontě již přes třicet románů a novel (včetně těch napsaných s dalšími spoluautory) a desítky povídek, osobně si nemyslím, že by kvalita jeho tvorby v posledních letech šla opravdu razantně dolů (spíš je jen rozkolísanější). Jistě, ona bezbřehá fantazie, onen elán, ono tvůrčí vzedmutí, zkrátka vše, co stálo u zrodu raných knih, je už asi vážně nenávratně pryč, ale Gromov a Ladyženskij nadále mají čtenářům co nabídnout a za svou neutuchající popularitu rozhodně nevděčí jen kvalitnímu marketingu. Autor jménem Henry Lion Oldie je zkrátka fenoménem – a fenoménem také zůstane, i kdyby už nikdy nenapsal ani jediný řádek.

Konstantin Šindelář

Čtenářský sci-fi klub TRIFID

Členem klubu se stáváte, objednáte-li si 3 a více sci-fi/ fantasy knih a to již při první objednávce.

Klubová sleva je 30 % z maloobchodní ceny.

Při druhé a další objednávce dostanete slevu i při objednání jedné knihy.

Osobní odběr je možný v nakladatelství Triton, s. r. o., Vykáňská 5, Praha 10 bez množstevního omezení, nutno však požadované tituly předem objednat na www.tridistri.cz. Kontakt: Jan Šůla, e-mail: sula@triton-books.cz, tel. 226 220 025.

Další místa osobního odběru jsou:

Knihkupectví Krakatit, Jungmanova 14, Praha 1

a Knihkupectví Daemon, Londýnská 81, Praha 2,

kde je ale nutno odebrat alespoň 3 (i různé) naše knihy.

Henry Lion Oldie

Cesta meče

Z ruského originálu Путь меча (Puť meča)

vydaného nakladatelstvím Orbit,

a imprint of Hachette Book Group, Inc., (New York, 2012),

přeložil Konstantin Šindelář.

Vydalo nakladatelství Stanislav Juhaňák – TRITON

v Praze roku 2014 jako svou 1772. publikaci,

v edici TRIFID svazek 510.

Vydání první.

Odpovědný redaktor Petr Mušálek.

Sazba Petr Teichmann.

Medailonek autorů Konstantin Šindelář.

Ilustrace uvnitř knihy a na obálce Volodymyr Bondar.

Grafická úprava obálky Renata Brtnická.

Tisk Centa Brno.

ISBN 978-80-7387-756-9

www.tridistri.cz

Poznámky

[←1]

Zbraně jsou uváděny ve stejném pořadí, jako se objevují na stránkách knihy.

[←2]

U zbraní původem z Cíny jsou v závorkách uvedeny také podoby jejich názvů v pchin-jinu, což by mělo usnadnit případné vyhledávání.