Další den Valhaly  -  Odpoledne

 František Novotný

Dva kapitáni

Schwertmann
Leden 1977
Prvním vjemem bylo tlumené dunění. Znělo cize a současně důvěrně, prostor, v němž se rozléhalo, je znal. Dlouhou dobu se nedělo nic dalšího a z toho vyplynula jako další vjem panika. To té beztvaré schopnosti vnímat připomnělo, že je lidskou bytostí a tento poznatek rázem uvolnil stavidla celé záplavě vjemů. Prostor se čím dál tím vyšší rychlostí strukturoval a lidská bytost si současně uvědomila, že onen tlumený hukot je zvuk leteckých proudových motorů a že ona sama je pilot.
Chyběl ale pocit zodpovědnosti, tlak prstů svírajících pilotní páku a odpor pedálů stranového řízení, do nichž měla být zapřena chodidla. Bytost pochopila, že je pouze přepravována vzduchem a to ji znovu vyděsilo. Další kaskáda vzpomínek jí vyplavila i vlastní jméno, náhle věděla, že se jmenuje John Crommelin, je komandér-poručíkem amerického námořnictva a že pod jménem Josef Vaněk by měla pilotovat Ariadnu, sportovní letoun při pokusu o dálkový přelet.
Vzápětí prozřel –jak doslova, tak v přeneseném slova smyslu.
Seděl v nějakém přepychovém dopravním letadle mezi pasažéry. Místo důvěrně známé vůně kůže a lakovaného dřeva interiér páchl jaksi chemicky a ulička oddělující dvojitá křesla cestujících mu připadala neskutečně dlouhá –jenom v oddíle, kde se nacházel, sedělo více než padesát křiklavě oděných mužů a žen. Stroj musel být obrovský, výkon motorů desítky tisíc koňských sil. Většina pasažérů četla, nebo pospávala, někteří se sice živě bavili, avšak vůbec nikdo nevěnoval pozornost faktu, že letí strojem, o jakém on dosud snil – s revolučním pohonem plynovými turbínami.

Crommelin vyskočil, udeřil se do hlavy o skříňky pro palubní zavazadla a zmateně zůstal stát v uličce.
To letadlo a on v něm jsou následky jeho střelby po wthulmannech, uvědomil si v plné nahotě svoje postavení. Zabloudil do cizího světa, kde ho nikdo nezná, kde mu nikdo neuvěří, kde zůstane navěky ztracen.
Připadalo mu, že se udusí.
Zatěkal očima po spolucestujících a klopýtavě se rozběhl dopředu. Byl to ale směr k ocasu letadla, k přepážce, jejíž dveřní otvor zakrýval dvojitý závěs. Náhle se rozhrnul a proti Crommelinovi vykročila letuška v červené uniformě. Jakmile spatřila Crommelina, profesionální úsměv jí zamrzl na tváři.
Bože, musím být nějaká příšera, zavířilo Crommelinovi hlavou.
Se škubnutím se zastavil.
Cítil se jako zvíře v pasti. Otočil se, aby se dal na útěk opačným směrem. U lokte zaznamenal vyděšenou tvář nějaké ženy, která cosi vykřikla.
Nesmějí poznat, že jsem Američan, kolotalo mu v hlavě.
„Já sem nepatřím,“ vykřikl česky.
„Sequestro, sequestro,“ ječela za ním žena.
Vzápětí začaly vřískat další ženy a muži na něho vyděšeně zírali.
Když míjel svoje sedadlo, rozhrnuly se závěsy i ve vzdálenější přední přepážce a mezi nimi se objevila další letuška v jahodové červeni.
Zmatený Crommelin se k ní rozběhl jako ke své spáse.
Viděl, jak se jí chvějí rty, ale nechápal, co to znamená, všichni ti lidé, i když křičeli strachem, se mu zdáli tak sebejistí, tak podobni bohům.
„Já sem nepatřím,“ úpěnlivě na ni volal. „Věříte mi, že sem nepatřím?“ drmolil, když děs v jejím obličeji ho přiměl, aby zůstal stát.
Pak se sesul na kolena a pozvedl sepnuté ruce vstříc krásné mladé ženě v jahodové červeni.
„Pomozte mi, tak mi přece pomozte.“
Letadlo bylo ještě větší a přepychovější, než Crommelin předpokládal. Odvedli ho (zacházeli s ním jako s nemocným dítětem) do jakéhosi malého oddílu se stolky a s koženými křesly proti sobě.
Oddíl byl prázdný, naštěstí zde nebyly žádné tváře, které by na něho s hrůzou civěly. S úlevou klesl do jednoho z křesel a schoulil se do klubíčka, žaludeční křeče tak byly snesitelnější.
„Are you Josef Vanek?“ ptala se ho jedna z letušek, když mu kladla kolem ramen přikrývku, na jejímž lemu bylo napsáno ALITALIA.
Nereagoval, nikdo přece nesmí vědět, že je Američan. Nikdy si nepomyslel, že může být tak vyděšen. Neovladatelně se třásl a v pravidelném tempu začal komíhat horní částí trupu. Když si uvědomil, co dělá, vší silou vůle se přinutil přestat a přirazil hlavu k opěradlu.
Nestačil si ani uvědomit, že v oddělení, zřejmě pro bohatší cestující, osaměl, když se rozhrnuly závěsy a spolu s jinou letuškou vstoupil do uličky nějaký muž. Hnědovlasý, štíhlý a vysoký nejméně šest stop, s přemýšlivým obličejem. Měl na sobě pomačkané šedé kalhoty a poněkud uválené dvouřadé tmavomodré sako, což Crommelinovi připomnělo námořní uniformu. Mohlo mu být něco přes třicet a jeho šedomodré oči zvědavě utkvěly na Američanovi.
Crommelin odvrátil obličej a zaťal ruce do opěradel, aby nebylo vidět, jak se mu třesou.
„This is mister Josef Vanek,“ řekla letuška a Crommelin proti své vůli pohlédl na muže.
Jeho obličej na chvilku strnul a pak se roztáhl do konejšivého úsměvu.
„Rozumíte česky?“ optal se muž tiše tím jazykem. „Nemusíte se bát, tady jste v bezpečí,“ přesvědčoval ho.
Crommelin pohnul rty, ale z hrdla se mu nevydral žádný zvuk. Muž, který usedl naproti, si ho prohlížel s narůstající zvědavostí.
„Já nejsem odsud,“ vymáčkl ze sebe Crommelin česky první větu.
Mužovy oči se rozšířily poznáním.
„To není možné,“ vyhrkl nahlas. „Říká vám něco jméno Posel?“
Nyní se neovládl komandér a prudce sebou trhl.
„Vy jste Američan z kontinentu Mu,“ okamžitě zareagoval muž, „a sem jste se propadl po střelbě na wthulmanny,“ znovu šokoval Crommelina. „Proboha, věřte mi, mně se stalo totéž a jsme teď na jedné lodi. Nemusíte se mě bát,“ naléhal a přitom se úkosem díval na letušku. Tvářila se rozpačitě, jako všichni lidé, když se v jejich přítomnosti hovoří řečí, které nerozumějí.
„Can you make any sense of what he is saying, mister Novak?“ optala se letuška s profesionálním úsměvem. Neuniklo jí, že ji muž pozoruje.
„I think so,“ odpovědělo modré sako. „Vzpomínám si na toho člověka,“ pokračovalo topornou školní angličtinou, „viděl jsem ho v odbavovací hale. Ale nevěděl jsem, že je to krajan. Myslím, že on trpí přechodnou ztrátou paměti. Už jsem se setkal s takovými případy. Klidně nás tady nechte o samotě, bude to tak lepší,“ nyní se pro změnu na letušku v jahodové červeni široce usmál zase on.
„Kdo jste?“ vyschlým hlasem znovu česky zachraptěl Crommelin, jakmile letuška zmizela za závěsem. Panika ustupovala, muž v modrém saku vyzařoval důvěru, šířil kolem sebe vlnu klidu, jíž se Američan nedokázal ubránit.
„Mám papíry na jméno František Novák, ale vlastně jsem kurýr, vezu korunu,“ zopakoval protějšek trpělivě.
„Jakou korunu?“ nechápal Crommelin.
„Svatováclavskou korunu, korunovační klenot českých králů.“
Crommelinovi opět připadlo, že se zřítila nebesa.
„Vy jste kurýr Lichtu,“ řekl chabě.
„Vždyť vám to říkám,“ odpověděl muž. „Poslyšte, nemáme moc času,“ naklonil se naléhavě k Američanovi, „tenhle pobyt tady nepotrvá věčně. Můžeme být vyplivnuti zpět v každém okamžiku a po mně jde nejen Himmlerovo gestapo, ale teď už taky Heydrichův Sicherheitsdienst. Tu korunu si objednal on a pak mě práskl Himmlerovi. Spíš musíte vy pomoci mně a ne já vám. Rozumíte tomu, co vám říkám?“
Crommelin chápal velmi málo. O jakém vyplivnutí modré sako hovoří?! Věděl jen, že ten člověk je trosečník v paralelním světě jako on sám a přitom dlouho očekávaný kurýr Lichtu s korunou pro Kabalu.
To nedávalo smysl a znovu ho uvrhlo do zmatku. Vždy, když už myslel, že má situaci pod kontrolou, se bláznivost situace znásobila. S námahou odtrhl oči od svých kolen, snažil se zaostřit na Novákův obličej a soustředit myšlenky.
„Měl jsem letět na sever, měl bych mít na sobě leteckou kombinézu,“ zase sklopil oči na svá kolena, přes něž se napínala šedá látka uváleného konfekčního obleku. „Pak přišli oni a já do nich sotva před několika minutami střílel… zlomil jsem si kotník,“ pokoušel se o inventuru toho, co se mu přihodilo.
Znovu se viděl, jak leží na kraji sportovního letiště v Baťově a rojnice wthulmannů se stáčí jeho směrem, jak ho opěrka škorpionu tluče do ramene a černé stíny na pozadí hořícího transportního letadla se hroutí.
„Jsem mrtvý? Jsem wthulmann?“ položil otázku, na niž myslel celou tu dobu, co se náhle objevil v tomto přepychovém letadle.
„Ne, jste živý jako já,“ odpověděl rychle Novák, aby ho uklidnil. „Prostě jsme oba v jednom z paralelních světů, nějakým řízením osudu na jedné magické dráze a v témže časovém okamžiku.“
„Co tím myslíte, že budeme vyplivnuti zpět? Chcete říct, že za chvilku budu zase v Baťově na letišti aeroklubu střílet do wthulmannských padákových myslivců?“
Viděl, jak po obličeji jeho protějšku přeběhl stín překvapení.
„Myslíte tím vstup Urmachtu do Nové Moravie v osmašedesátém?“ optal se.
Crommelin upřel na svůj protějšek pátravý pohled. Náhle se uklidnil, byl už soustředěný a schopný logického myšlení.
„Tady je jiný rok?“ otázal se s nepatrným americkým akcentem.
„Když jsem včera utíkal z Prahy, bylo druhého ledna devatenáct set sedmdesát sedm, takže dnes je třetího,“ odpověděl Novák a natočil ke Crommelinovi náramkové hodinky s ukazatelem data.
Američan naprázdno polkl, bylo vidět, jak mu poskočil ohryzek a pak zavřel oči.
„Nine years, fuck!“ zaklel v mateřštině.
Novák se chápavě pousmál.
„Kam vlastně letíme?“ pokračoval Crommelin již klidněji.
„Do Detroitu, linka sto šedesát sedm italských aerolinek. Ale nepočítejte, že tam –“

Jediné, co Crommelina upozornilo, že došlo k dalšímu přechodu, byl pocit jiných šatů, jejich zápach. Jeho krk už nesvíral límeček košile, v zádech ho jinak táhla kombinéza, mastně přiléhala na jeho zapáchající tělo.
Teprve pak postřehl, jak se změnil interiér. Byl sice stále v letadle, do kabiny slabě doléhalo bzučení proudových motorů, avšak již to nebylo letadlo – uvědomil si, že si nedokáže vzpomenout na jméno té italské letecké společnosti – ale nějaký německý stroj nacistické Lufthansy.
Stál v chodbičce mezi sedadly, na nichž se rozvalovali cestující, převážně muži v uniformách Wehrmachtu, Luftwaffe a také SS. Nenávistně na něho shlíželi.
Sklopil hlavu, uvědomil si, že jeho zasviněná kombinéza byla kdysi brčálově zelená, avšak důležitější bylo, že hleděl do tváře muže, který se mu představil jako Novák. Stál přímo nad ním a shlížel na jeho šedé kalhoty a modré sako, avšak nyní to byly oděvní součásti vycházkové uniformy Kapitánleutnanta Kriegsmarine včetně bílé brigadýrky.
„Herr Kaleu,“ ozval se nerudně esesman, standardní blondýn s kravskýma očima v černostříbrném stejnokroji standartenfuhrera, jenž seděl v další řadě, „ani jako nositel runy Koně nemáte právo na takovou nechutnost!“
„A vy,“ obrátil rozhořčeně zrak na madel s copem kukuřičných vlasů zapleteným do věnečku nad čelem a v šedém stejnokroji letušek Lufthansy, „jak jste si vůbec mohla dovolit dovést tu věc sem?“
Madel naskočily na tvářích rudé skvrny a upřela na muže v uniformě Kriegsmarine porcelánový pohled, v němž se mísily rozpaky a stud se vztekem.
Crommelin si s úžasem uvědomil, že rozumí jejich němčině slovo od slova. Tohle ho paní Kennedyová přece za těch pár měsíců jazykového kurzu naučit nemohla.
Na rozdíl od prvního přechodu se panika nedostavila. Byl zpět ve svém světě, i když asi ve velmi nevýhodné situaci. S nadějí se zahleděl na Nováka.
„Omlouvám se vám, standartenfuhrere,“ spustil chvatně kapitán, „a všem spolucestujícím taky,“ pohlédl na letušku. „Eskortuji toho českého otroka v říšském zájmu do Nové Moravie a musím ho kontrolovat.“
„No tak, hergot, choďte za ním do otročí klece,“ vybafl standartenfuhrer již přátelštějším hlasem, „já prostě nesnáším být v jedné místnosti s těmi opolidmi. Copak necítíte, jak smrdí?!“
„Už vás nebudu obtěžovat, slečno,“ omluvil se Franz i dokonale árijský vyhlížející madel, „můžete ho odvést zpět,“ pokynul ke strnule stojícímu Crommelinovi a krátce se mu zahleděl do očí.
„K službám, Herr Kaleu,“ odpověděla studeně letuška. S odporem se obrátila ke Crommelinovi.
„Los,“ sykla.
Klec pro osobní otroky se nacházela až v samé zádi letadla a Crommelin byl rád, když prošel uličkou těch zvláštních pohledů – nebyly již ani nenávistné, ale dívaly se skrze něho jako sklem, což bylo ještě horší – a zapadla za ním mříž klece, jejímž byl jediným obyvatelem.
Letadlo bylo nejméně stejně technologicky vyspělé jako to předchozí, a proto usoudil, že je sice zpět ve svém světě, ale stále posunut do budoucnosti. Zvědavě se rozhlížel po vnitřní duralové konstrukci trupu, která zde nebyla kryta vnitřními panely. Zaznamenal i náklad, několik beden, z nichž jedna byla opatřena mřížkami, jako by obsahovala nějaké živé zvíře.
Byla mu zima, a tak se zachumlal do slámy, jíž bylo dno klece vystláno. Přestože páchla – páchla jako klece, které jim předváděl von Lieblitz ve svém kárném táboře, a Crommelin cítil, jak se mu neovladatelně nahrnuly do úst hořké žaludeční šťávy.
V monotónním hukotu, který zde byl podstatně silnější, rychle ztratil pojem o čase, zda to trvalo hodinu nebo dvě, než se duralová dvířka do záďového úseku otevřela a vstoupil ten muž v námořní uniformě.
„Dával jste si pozor?“ oslovil ho česky přes mříže klece.
Crommelin přikývl. Ač jeho fyzická situace byla horší než v předchozím světě, duševně se cítil lépe.
„Jak vám mám říkat? Musím přece vědět, jak se jmenuje můj pán,“ dodal se špetkou humoru.
„Franz von Karst,“ představil se muž v uniformě kapitán-poručíka Kriegsmarine.
„Já jsem John Crommelin, komandér-poručík amerického námořnictva, zpravodajský důstojník.“
„To je vlastně kapitán,“ řekl von Karst s lehkým úsměvem. „Máme stejnou hodnost.“
„Ale já jsem na špatné straně mříže,“ odpověděl Crommelin taktéž s úsměvem. „Kam letíme tentokrát?“
„Do Batanas.“
„Vy máte korunu opravdu s sebou?“
Když von Karst přikývl, Američan se ještě více uvolnil.
„Jestli letíme opravdu do Batanas,“ řekl s nadějí v hlase, „budeme z nejhoršího venku. Máme…“ opravil se, „měli jsme tam dobrou zpravodajskou síť. Vím, na koho se obrátit.“
„Nechci vám brát iluze. V Nové Moravii už devět let běží normalizace a v zemi je německá okupační armáda,“ mírnil von Karst jeho nadšení, „dokonce komanda wthulmannů.“
V Crommelinově obličeji to škublo a pak se přes mříže zahleděl na svůj protějšek, jako by ho viděl poprvé.
„Jak že se to jmenujete, kapitáne?“ zvýšil hlas, aby měl jistotu, že přehluší drnčení trupu.
„Franz von Karst,“ zopakoval muž v námořní uniformě. Svět byl šílený.
Tak se přece jmenoval Gunnarův spolužák. Aspoň podle anonymního spisku, který mu Souček ukázal v autě.
„To není české jméno,“ vyhrkl ve zmatku.
„Ne,“ souhlasil muž v německé námořní uniformě, „von Karst je jméno rodiny, která mne adoptovala.“
Než stačil Crommelin cokoli říci, dvířka se opět otevřela a do nákladového prostoru se vhrnul světlovlasý muž v kvalitním obleku, ostříhaný na pruského ježka.
Crommelinovi ztuhly rysy a von Karst, jakmile postřehl změnu jeho mimiky, se rychle otočil.
„Tak tady jsi, švagře,“ křičel blonďák do drnčení trupu a přátelsky se usmíval. „Slyšel jsem cosi o skandálu s otrokem v první třídě. Hned mě mohlo napadnout, že jsi to byl ty. Jenom pověstný Schwertmann z naší napoly může takhle velkoryse kašlat na předpisy.“
Po době, kterou Crommelin odhadl na dvě hodiny, mu nějaký chlapík v běloskvoucí kombinéze přinesl hliníkovou misku s jakousi šlichtou. Když se najedl – bylo to první jídlo od toho večera před devíti léty, kdy seděl se Součkem v kantýně na sportovním letišti v Baťově – musel usnout.
Probudilo ho až zhoupnutí, jak se podvozek dotkl ranveje.
Letištní personál s ním zacházel jako s lépe cvičeným zvířetem. Syčeli na něho střídavě raus a los, pak musel tlačit do haly vozík s tou bednou opatřenou průduchy, než ho nechali stát u hromady zavazadel. Z valné většiny ji tvořily elegantní kožené kufry z vepřovice opatřené monogramem „UG“, které jako by se styděly za dva tlumoky z celtoviny a ošumělou bedničku z nelakované překližky.
K hromadě ihned přistoupila dvojice novomoravských celníků a z jejich poznámek Crommelin pochopil, že se jedná o diplomatická zavazadla nějakého Ulfa Grubera, obchodního rady německého velvyslanectví v Baťově.
„Ten chlap ale smrdí,“ utrousil jeden z celníků na jeho adresu a oba muži v zelených brigadýrkách poodstoupili stranou.
Asi za deset minut dojel před halu malý náklaďák s tabulkou „CD“ a jako pohádka dlouhý horch s říšskou standartou na pravém blatníku. Crommelin průčelní skleněnou stěnou sledoval, jak z kabiny náklaďáku vystoupil párek pořízků v uniformách strážních jednotek SS, prošel dveřmi a zamířil k němu.
Z druhého konce haly právě přicházel von Karst v doprovodu toho blonďáka, který je překvapil v nákladovém prostoru letadla. Něčemu se pisklavě smáli a Crommelin si uvědomil, že jsou přiopilí.
Díval se, jak procházejí předepsaným průchodem mezi posvátnými detekčními ohni a míří k němu.
Z dalšího pozorování ho vytrhl prudký kopanec, který ho srazil k zemi.
„Langsam, langsam, mensch,“ von Karst zamáchal rukama a hnal se k nim, „toho otroka budu ještě potřebovat.“
Pořízci z SS ho nechali všechno naložit a pak ho dalším kopancem vyhnali na korbu.
Přepychový horch s von Karstem a radou Gruberem mezitím dávno odjel.
Byl už večer, když si pro něho kapitán přišel do suterénního servitoria Hnědého domu v Batanas, kam ho zavřeli.
„Můj švagr Ulf je pěkná svině,“ řekl von Karst česky poněkud těžkým jazykem, když ho vyváděl ven, „ale chlast má dobrej. Promiň, kamaráde, dřív to nešlo.“
O den později seděli na lavičce v parku nad marinou dva muži po třicítce a přes okraj novin lhostejně pozorovali zakotvené plachetnice a motorové čluny. Byla letní neděle a v jachetním přístavišti panoval čilý provoz.
„V napole, to je stranická škola SS, abyste věděl,“ navázal ten sedící vlevo, „nás bylo víc, kteří jsme tušili, že na svátek Imbolc je vždy jeden ze žáků předposledního ročníku obětován v asgardském chrámu. A to dost drastickým způsobem, věřte mi, já to viděl na vlastní oči,“ okraj novin, za nimiž si von Karst kryl obličej, se zachvěl. „V šedesátém roce to potkalo Gunnara, který byl v napole z trestu jako já. Jeho tam šoupl na převýchovu strýc, norský král Quisling, mne tam museli dát moji adoptivní rodiče na přání jistého prominentního SS-manna. Já byl s obětováním na řadě o rok později. Věděl jsem to, a proto jsem se rozhodl utéct. Gunnarův stín se mě ale pořád držel, nemohl jsem odejít a byl to on, kdo mě pak vylákal do chrámu na obětní oltář.“
Von Karst se odmlčel a Crommelin se kradí podíval na svého společníka. Setkal se s nečekaně tvrdým pohledem šedomodrých očí.
Netušil, že jeho zmínka o cíli nezdařeného letu Ariadny vyvolá tak nečekanou odezvu. A to se ještě nezmínil o knížce, kterou mu ukázal Souček.
Tenhle člověk nebyl jenom Gunnarův spolužák – byl jeho nejlepším přítelem.
„Jenže já se ubránil, rozumíte, já se ubránil,“ pokračoval jeho společník, „nejmocnější síle na této zemi a kdoví kde ještě jinde. Jako chlapec jsem našel japonskou katanu, v podstatě náhodou mi padl k nohám magický meč, který musel pocházet odtamtud, a jím jsem se ubránil. Ona mě do Valhaly nedostala, mě teda ne.“
Včera, když si kupovali civilní šaty a pak se stěhovali z Německého domu do zanedbaného penzionu v přístavní čtvrti, aby se z privilegovaného árijce a jeho otroka stali dva obyčejní bémáci (s dokumenty, které si von Karst nechal chladnokrevně vystavit v místní rezidentuře SD) Crommelin nepostřehl, že by jeho společník měl nějaký meč.
„Nevšiml jsem si, že byste měl u sebe nějaký meč,“ řekl proto Crommelin.
„Dá-li se to tak říci, nechal jsem ho doma,“ ušklíbl se von Karst. „Už dva roky leží v Hitlerově jezeře, sto metrů hluboko, protože jsem katanu vrátil původnímu majiteli. Ten tam totiž leží taky – už přes dvacet let a nějak mi došlo, že je čas, abych mu vrátil jeho majetek.“
„Kdo to byl?“ neodolal Crommelin.
„Nevím…,“ zaváhal. „Asi nějaký prominentní Úm. Ona ho zabila a…,“ znovu udělal odmlku, „a hodila do vody. Ne…“ von Karst se prudce nadechl, „ne, nechci o tom mluvit.“
Crommelin poslušně zmlkl, ale za chvíli neodolal.
„Proč jste se tak mocné zbraně zbavil?“ optal se. „Přece víte, že kouzlo, které přivedlo wthulmanny, je také spojováno s magickým mečem. Tady o tom kolovala knížka, ilegální knížka,“ vyhrklo z něho.
„Já vím,“ vyrazil ze sebe von Karst. „Dlouhý den Valhaly. I v Ostlandu kolují opisy. A to byl další důvod,“ zašustil papír, jak trhl novinami, když se prudce otočil ke Crommelinovi.
„Ten meč na mne přitahoval pozornost, chápete,“ mluvil chvatně, sypal ze sebe argumenty, jimiž kdysi přesvědčil sám sebe. „Cítil jsem, jak se o mě kvůli němu otírají – gestapo, SD, ale hlavně Ona. Pochopil jsem, že mi dá pokoj – když se té proklaté zbraně zbavím. Teď víte i vy, kde je pohřbena a že je zbytečné, abyste o ní vy, nebo vaši šéfové v Malé Americe spekulovali. Já už s tím mečem nemám nic společného. Ani s nacisty a jejich triky.“
„Proč jste to teda bral?“ zaútočil Crommelin.
„Co tím myslíte? Ten meč?“
„Ne. Korunu. Proč jste vůbec tady? Proč si neválíte šunky na rodinném sídle nebo někde jinde, když jste se ze všeho vyvlékl a měl svůj klídek?“ vyjel na něho komandér, který se cítil, jako by byl okraden o něco cenného.
„Protože na mne ušili boudu. Myslel jsem si, že Sicherheitsdienst mi už dá pokoj. Jenže pak se znovu objevil von Lutze, že má pro mne Heydrich úkol, přivézt z Prahy svatováclavskou korunu. Věštili mu, že nemůže nad císařem zvítězit, jestli se nezmocní koruny. Dal mi s sebou osobní antropoidy a kontakt na svého člověka u císařova dvora. Ten mne pak napojil na císařského mága Kauderse. Když jsme spolu prolomili ochranná kouzla Svatováclavské kaple a odcházeli z katedrály s korunou, přepadli nás císařští. Byla to past, Heydrich na mne Himmlera dopředu upozornil, aby se mě zbavil. Kauders se pak přiznal, že pracuje pro odbojovou skupinu Licht, a že jejich cílem je předat korunu Američanům. To oni mne vmanévrovali do situace ne-; dobrovolného kurýra. Podařilo se mi utéct, ale je jen otázkou času, kdy po císařském gestapu mne dá na černý seznam i Heydrichův SD. Jestli je někde na světě místo, kde bych si mohl válet šunky, jak jste se vyjádřil, tak je to ta vaše Malá Amerika. Proto jsem tady.“
Odmlčel se a oba se zahleděli dolů na mola mariny.
Crommelinovi vrtalo hlavou spousta věcí –jak ten člověk, sedící vedle něho na lavičce, byl blízko tajemství, po němž už tolik let pátrá celý Sanhedrin – co o něm asi ví, a proč právě on je kurýrem s korunou, byť nedobrovolným kurýrem, jak správně postřehl.
Von Lutze.
Opět na něho narazil.
„Jak vypadá ten váš von Lutze?“ pohlédl na svého společníka a zarazil se.
Von Karst měl zavřené oči a v koutku levého se třpytila slza. Ale otázka se již nedala vzít zpět. Karst zaslechl, oči otevřel a prudce zamrkal.
„Uhrančivý, odporný chlap,“ von Karst otevřel oči a prudce zamrkal. „Sturmbannfuhrer SS a pravá ruka Heydricha. To on mě donutil vstoupit na napolu výhrůžkou, že nechá popravit moje skutečné rodiče,“ pokračoval nenávistně von Karst. „Tam se o mne jistým způsobem staral,“ zahleděl se přes pruh moře až na vzdálené hory na opačné straně úžiny, „měl mě vlastně neustále pod dohledem. Mám-li být upřímný ‚jistým,“ znovu zdůraznil to slůvko, „způsobem mne připravil i na střet s Ní, Nosil na nákrčníku takovou ohyzdnou sponu…“
„V podobě Antonínského kříže a s torzem Ukřižovaného,“ vpadl mu Crommelin do řeči.
„Ano…“ von Karst se k němu udiveně obrátil. „Vy jste se s ním setkal?“
„Přijel sem jako spojka Lichtu a byl to právě on, kdo nám nabídl korunu.“
Von Karst se mlčky odvrátil a zahleděl se dolů, do jachtařského přístavu.
Bylo to zlé, dovědět se, že byl opětovně manipulován, a Crommelin usoudil, že udělá nejlépe, když bude mlčet.
Dole v marině se nějaká rodina právě chystala vyplout na desetimetrové šalupě s úhledně složenými hnědočervenými plachtami. Obtloustlý taťka v šortkách a tričku přes úctyhodné břicho, sedící za kormidlem, zrovna nastartoval pomocný motor, hubená žena s drdolem slámových vlasů rovnala tašky s proviantem v kokpitu a dvě šikovná děvčata, nosatá po tatínkovi, zručně uvolňovala vyvazovací lana. Když se jachta vysunula ze stání mezi kůly, dal se na zádi přečíst název. Kondor, stálo tam. Crommelinovi připadal kormidelník nějak povědomý, ale nedokázal si vybavit, odkud ho zná.
„Řekněme si to na rovinu,“ promluvil náhle Crommelinův společník, „to, co jste mi řekl, na mém postavení nic nemění. Technicky jsem dezertér a z mého pohledu je koruna moje výpalné pro vás, splátka za bezpečnost. Heydrich mě pověřil, abych ji ukradl pro něho, a zároveň mě Himmlerovi udal. Kauders mi navrhl jako východisko z nouze, abych vyrazil na jih. Řídil jsem se jeho radou a spálil za sebou všechny mosty, aniž jsem tušil, že i toto bylo smluveno. Takže musíte vzít s korunou i mě, nebo nic.“
„Beru oboje, nemusíte mít strach,“ opáčil Crommelin.
Do Baťova ve vnitrozemí jeli meziměstským autobusem. Půjčit si auto by bylo příliš nápadné, usoudil von Karst a Crommelin mu dal za pravdu. Stáli v protilehlých koncích nacpaného vozidla a obzvláště Crommelin byl překvapen stísněností, která z jeho spolucestujících přímo čišela. Pro něho to bylo jen pár desítek hodin, co viděl v Nové Moravii úplně jiné lidi, sebejisté a optimisticky přesvědčené, že všechno už bude jenom lepší a lepší, a kontrast byl příliš silný.
V autobusu panovalo ponuré ticho, všichni byli uzavřeni do sebe, schouleni za ochrannou hradbou, kterou si každý z těch lidí zřejmě velmi pečlivě a promyšleně kolem sebe vybudoval.
Starší muž, jemuž z nezbytí dýchal za krk, četl noviny. Nahoře veliký titulek hlásal „NEPŘÁTELÉ ŘÍŠE ODHALENI“ a pod tím menším písmem, „Charta 77 rozprášena“. V článku se pak psalo, že 3. ledna 1977 byli zatčeni signatáři tak zvané Charty 77, kteří chtěli narušit harmonické vztahy mezi Říší a Markrabstvím novomoravským. Vesměs se jedná o odpadlíky národa, žoldáky placené ze zámoří, nenávidějící německý národní socialismus, neboť pocházejí z plutokratických vrstev a z vrstev „bílého“ židovstva, které na hnojišti, jakým Nová Moravie před vstupem říšských vojsk byla, nalezlo živnou půdu a stačilo se rozbujet jako plevel. Jmenovitě byl uveden jistý Václav Havel, rozmařilý rejdařský synek, a Crommelin si uvědomil, že české jméno žurnalisty, který článek napsal, je zřejmě pravé a že se nejedná o žádný německý podvrh.
Udělalo se mu mdlo, málem tak zle jako kdysi v Lieblitzově táboře, kde byl právě s Havlem poznamenán na celý život. Bezděky se musel nějak o toho muže opřít, neboť si vysloužil docela slušný bodyček a vzteklé zasyčení.
Zavrávoral a jiný cestující ho odrazil zpět. Musel se nějak posunout, protože oknem, pokrytým zaschlými kapkami vody a blátem ještě z jarního monzunu, zahlédl za obloukem dálnice v údolí mezi horami stále nedokončenou obětní pyramidu Ptačí bohyně. Alespoň něco se nezměnilo, pomyslel si s nepochopitelnou úlevou.
Bylo zřejmé, že jejich údělem v Nové Moravii se stanou parkové lavičky. Na rozdíl od té v parku nad marinou v Batanas tahle stála v rohu Svatováclavského náměstí v Baťově a na dlažbě před oběma muži spočívala do špinavého hrubého papíru zabalená překližková bednička se stejnojmennou korunou, ta bednička, kterou Crommelin poprvé spatřil v sousedství procovských kufrů s monogramem „UG“.
Von Karst si koupil tytéž noviny, co četl nerudný muž v autobusu, a pochopil, co mu chtěl Crommelin naznačit, když ho upozornil na článek o Chartě. Jejich přeplavba na kontinent Mu nemusí být vůbec jednoduchá, možná že bude přímo nemožná. Nákladní parníky Lucerny byly nepochybně ze hry a otázkou zůstávalo, zda jim Posel bude moci nabídnout nějaké náhradní spojení.
Rozhodli se, že za ním půjde jenom Crommelin, jehož tlustý muž znal a jemuž důvěřoval, a von Karst ho bude krýt. Nyní čekali na soumrak dlouhého letního dne. Bylo už po šesté a náměstí by se mělo pomalu vylidňovat. Baťov nebyla žádná světová metropole ani přístav s rušným nočním životem jako Batanas, ale i přes přítomnost vládních úřadů ospalé provinční městečko, kde lidé byli při cestě domů ze zaměstnání zvyklí rychle něco nakoupit a pak okamžitě zapadnout za vlastní vrata, zamknout na dva západy, zatáhnout záclony a zapnout rozhledor. V pět končila i ta nejdelší pracovní doba, o hodinu později zavíraly i krámy na náměstí, na němž mělo zůstat jen pár bloumalů, penzistů a pochybných existencí, jako byli i oni dva.
Místo toho se dělo něco podivného. Lidí na náměstí nepochopitelně přibývalo, obchody byly stále otevřeny, i když se v nich prakticky nenakupovalo. Zatímco von Karst se zabral do novin (byl tam i článek Došlo i na Chrám, nadšený paján o zákazu, jenž si tato kacířská církev už dávno zasloužila), Crommelin pozoroval houstnoucí dav, bloumající bezcílně po náměstí. Například tahle mladá žena v krátkých letních šatech bez ramínek a s opálenými rameny přechází kolem jejich lavičky už počtvrté. A tamten starší pán v obleku a ve staromódní košili se stojacím límcem a motýlkem jde kolem už potřetí.
A všichni ti lidé kolem se usmívali.
Pravda, měli pořád sklopené hlavy, dívali se Crommelinovi kamsi pod nohy, ale když před lavičkou v rohu vytáčeli oblouk, zpod obočí jakoby na něho šťastně a uvolněně mrkli.
Když zavadil očima o balík s korunou, který nechali stát před lavičkou, postřehl Crommelin tichounké jakoby kvílení Zvuk byl na prahu slyšitelnosti, posléze nepatrně zesílil a Crommelin rozpoznal, že to není kvílení. Z balíku zazníval sotva slyšitelný bezeslovný chorál, jakési hlasy, snad dívčí, stoupaly vzhůru a zase klesaly dolů v monotónní melodii prastaré pouti života časem.
Koruna si tiše zpívala.
Crommelin zachytil i jiný zvuk. Když pozvedl hlavu, uviděl, jak se korzující lidé obracejí na sebe navzájem a živě si začínají rozprávět. K nějaké mladé mamince s kočárkem se připojil postarší pán s hůlkou, sklonil se ke korbičce s dítětem a cosi začal říkat. Ještě před chvílí smutný obličej mladé ženy se náhle rozzářil šťastným úsměvem, pravděpodobně nad chválou, které se jí právě dostalo. To už se z druhé strany připojila žena neurčitého věku a školačka po jejím boku si zřejmě vyprosila svolení, aby mohla tlačit kočárek, neboť to byla ona, kdo s ním blaženě před Crommelinem defiloval.
To nebylo vše. Korzující lidé se spontánně rozdělili do několika proudů, jež vytvořily napříč náměstím soustavu posunujících se křivek a Američan, který vše poněkud užasle pozoroval, si náhle uvědomil, že kdyby nad náměstím přeletěl v letadle, spatřil by obdobné křivky, jaké vytvoří železné piliny na papíru, pod kterým je umístěn magnet. Všichni ti šťastní a spokojeně si vyprávějící lidé se otáčeli v rohu před jejich lavičkou, takže bylo jasné, že v tomto případě má magnet jenom jeden pól, jímž je na chodníku u jejich nohou spočívající ušmudlaný hranatý balík.
Ne ale všichni lidé na náměstí byli z pevného kovu. Američanův zrak si přitáhla telefonní budka vedle novinového stánku. Nějaký zjevně znepokojený mladík ve švédské košili v ní rozčileně telefonoval.
„Shit!“ vylétlo z užaslého Crommelina. Dloubl do Franze stále pohrouženého do novin.
„Musíme vypadnout, něco se děje,“ usykl.
Von Karst spustil noviny a nevěřícně zíral na náměstí plné usměvavých a přátelsky rozmlouvajících lidí, posouvajících se v několika procesích, jež se všechna otáčela před jejich lavičkou.
Pak musel zaslechnout zpěv koruny.
„Panebože,“ hlesl.
„Podívej se na telefonní budku, Franzi,“ zatykal mu tiše Crommelin.
Mladík právě zavěsil sluchátko, nenápadně vyklouzl ven a okamžitě zmizel v davu.
„Fízl,“ konstatoval von Karst.
Nějaký starší pán s bradkou a ve slamáku si dodal odvahy.
„Dobrý den,“ postoupil o krok dopředu. „Dneska je opravdu hezky, nemyslíte?“ zeptal se přátelsky.
„Vyčasilo se,“ souhlasil Franz a začal se zvedat.
„Snad nám to vydrží,“ pán s optimistickým úsměvem cvrnkl do slamáku, uklonil se a zařadil se zpět mezi korzující.
„Padáme,“ ucedil stojící Franz, „než přijde bouřka.“
Šumot korzujících lidí přehlušil narůstající hukot motorů a k němu se záhy připojilo kovové chřestění. Ty zvuky přinutily von Karsta opět usednout.
„To jsou Mardery,“ řekl resignovaně.
„Německé transportéry?“ ujišťoval se Crommelin. A když von Karst přikývl, dodal: „Ještě můžem zmizet.“
Franz zavrtěl hlavou.
„Každá armáda je jako plaz. Pozoruje a útočí především na pohyb.“
V ústí hlavní třídy na opačném konci náměstí se objevilo skvrnité čelo obrněného transportéru. Stvol kanónu ve věžičce na předku vozidla se zahoupal, jak řidič přibrzdil. Lidé spořádaně ustoupili na pravou stranu, takže vznikl široký a volný koridor až k lavičce v rohu. Motor hnaný do vysokých otáčel zavyl, zpoza prvního transportéru se vyvalila klubka modrého dýmu a vozidlo se rozjelo přímo vpřed. Za ním se objevil červený hasičský vůz s tryskami vodních děl na hřbetě a pak další transportér.
Pod Crommelinem se náhle rozhoupala zem. Jako by někdo ten volný pruh náměstí odstřihl od zbytku a směrem od nich sklopil dolů. Stočil se na lavičce na bok a zaťal prsty do opěradla z oprýskaných latěk, aby nespadl na vozidla, směřující na plný plyn vzhůru k nim.
Vedoucí Marder nebyl ani ve třetině náměstí, když se jeho pásy počaly protáčet naprázdno. Články z manganové oceli křesaly z dlažby mohutné trsy jisker a podvečerní vánek záhy zápach tavícího se křemene rozfoukal po celé ploše.
Nejen Crommelin s von Karstem, ale i pokojně stojící dav na pravé polovině náměstí pak bez jediného slova sledoval, jak se transportér za silného skřípotu neovládané stočil na bok a sklouzl zpět. Cestou smetl i červené vodní dělo a rozprášil hlouček policistů s ochrannými štíty pracně se lopotící z ústí hlavní třídy vzhůru na náměstí.
Kdykoli za toho večerního bloudění, než našli Poslův dům, přišla na Crommelina řada, aby nesl bedničku s korunou, přebíral ji od Franze s takovou bázní, jako by uvnitř byly ampule s nitroglycerinem a nikoli pozlacený plech a pár barevných kamínků.
Tu předměstskou ulici s krabicemi domků si pamatoval velice dobře, neboť to nebyl ani týden jeho času, co v ní nějakou dobu žil, když se připravoval na let s Ariadnou, a přesto trvalo dosti dlouho, než si byl jist, že stanuli před tou správnou ulicí. Byly to obdobné domky, jaký měl Souček v Batanas za jeho prvního pobytu, ale tady si byly k uzoufání podobnější.
U chodníků parkovala řada vozů, většinou samé tatrovky, tu a tam pár starších německých aut. Jinak byla ulice prázdná, světelná jezírka, vrhaná pouličními svítilnami na dlaždice, nečeřil žádný stín chodce. Z oken většiny domků se linula chvějivá namodralá záře, a Crommelinovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že to jsou zapnuté rozhledory.
Někde v hloubi ulice muselo být alespoň jedno okno otevřeno, neboť až k nim zaznívala hudba. Někdo si tam naplno pouštěl populární švédskou skupinu ABBA, šlágr „Minne, die schone Ballerine“.
Ve vyladění okolního světa se náhle cosi změnilo.
Crommelin se uvědomil, jak najednou von Karst strnul –v postoji loveckého psa, jenž právě navětřil kořist.
„Který je to dům?“ usykl.
„Čtvrtý na levé straně,“ odpověděl znepokojeně Crommelin.
„Jdeme,“ zavelel Franz.
„Vždyť jsme se domluvili, že napřed –“
„Měním plán!“ zavelel von Karst a vyrazil dlouhými kroky do ulice.
Rozezlený Crommelin s balíkem v rukou ho dohonil až na vydlážděné cestičce vedoucí předzahrádkou k domovním dveřím čtvrtého domku nalevo. Všechno v něm vřelo – takhle bezohledně porušit základní pravidla konspirace – ale teď nezbývalo, než aby mlčel.
Von Karst položil ruku na kliku a jako by ho vůbec neudivilo, že není zamčeno, vpadl do domku.
Vevnitř byl ještě temnější než zvenku a von Karst rozsvítil tužkovou ruční svítilnu, kterou si dopoledne koupil ještě v Batanas. Crommelin, s objemnou krychlí balíku před sebou se cítil obzvlášť nemotorně a zranitelně. I kdyby měl pistoli, uvědomil si, nedokázal by ji účinně použít. Bodové světlo tužkové baterky krátce zatápalo po vstupní hale a pak nekompromisně ukázalo na pečlivě nalakovaný první schod dřevěného schodiště vedoucího do suterénu. Sestupovali po něm rychle, bez ohledu na hluk, který dělali, a Crommelin měl co dělat, aby nezakopl. Naštěstí měl ty schody dosud v paměti – ještě před týdnem se po nich nachodil dost a dost. Vedly do kotelny spojené s dílnou a právě rozměrná skříň s domácím a zahradním nářadím v průčelí kryla tajný vchod do Součkovy pracovny, do jeho oratoria.
Kotelnu vyplňovalo podivné modravé příšeří a Crommelin okamžitě spatřil zdroj světla. Byl jím tajný vchod, neboť skříň byla proti všem pravidlům bezpečnosti odsunuta a světlo vycházelo zpoza stěny z pracovny, jako by tam bylo zapnuto sanyjo.
Jenže žádný divák při pohledu na rozhled by nechrčel a nesténal v předsmrtných křečích, neboť v oratoriu nepochybně někdo umíral.
Von Karst upustil baterku, aniž by se zdržoval jejím vypínáním, jednoznačným posunkem vyzval Crommelina, aby mu předal krabici s korunou, a současně zavelel: „Otevři to víc!“
Pak vtrhl do oratoria a odtud vzápětí zazněl příšerný skřek, ještě strašnější, než jaké vydával těsně před smrtí Lee Harvey Oswald, pomalu popravovaný na Kafkově stroji ve von Lieblitzově kárném táboře.
Skoč do toho po hlavě, stačil si Crommelin ještě pomyslet, když se vrhal za von Karstem.
Mohutné Součkovo tělo naznak spočívalo na anatolském koberečku mezi objemným ušákem s vysokým opěradlem a velkým psacím stolem, jehož deska připomínala palubu menší letadlové lodě. Byl to tentýž stůl, na jehož desce kryté tabulí silného skla shořel článek o letu na Jižní pól, uspořádaném v jiném světě, a letoun se pak objevil ve světě jejich. Chroptící Posel měl bezmocně rozhozeny ruce a na prsou mu klečela modře zářící stvůra – ježatý hubeňour, jenom v šortkách, takže bylo vidět, jak jeho odhalená kostnatá kolena vítězně tisknou to mnoho větší tělo pod sebou.
Na první pohled Crommelinovi připadlo, že ten skautský démon nemá ruce. O sekundu později si uvědomil, že je má vnořeny do Součkova hrudníku, kde něco usilovně svírají.
„Slíbil jsem mu přece, že mu stisknu srdcééé,“ zahýkal modře zářící ježatec, a když k nim otočil hlavu a upřel na ně kulaté šílené oči nad špidlatou bradou s ústy plnými ostrých trojhranných zubů, přešel jeho triumfální jekot v bolestné naříkání.
„Nééé, nééé,“ ječel a kroutil se na Součkově těle ze strany na stranu, „dejte to pryč, prýýýč…“
Vzápětí vydal znovu ten ohyzdný skřek, jeho lokty sebou konvulzivně škubly a ze Součkova hrdla vyrazil další chropot.
Von Karst přistoupil k ležícímu tělu a ohnal se balíkem po stvůře, jako když se máchne kosou. Přízrak odletěl na stěnu vyplněnou až do stropu knihami a po ní se sesul k zemi.
„Proč kazíš Lokimu zábavu?!“ zaskřehotal a jeho oči, upřené na krabici ve von Karstově náruči, sálaly zlobou. „Nikdy jsem ti nic neudělal. A že jsem mohl, i když stojíš v Ódinově stínu,“ dodal výhružně.
Von Karst bez řeči obešel tělo a přistoupil blíž. Zlobně prskající démon se stahoval do kouta.
„Zmiz!“ poručil von Karst a hrozivě pozvedl krabici s korunou.
Přízrak vztekle zaprskal a počal pomalu blednout.
„Ještě se uvidíme, Jednooký,“ zaznělo nakonec mstivě z prázdného koutu, „a třeba nebudeš mít tak mocný štít jako dnes,“ poslední slova již zapadla do úplné temnoty.
Trvala jenom pár sekund, Crommelin si dobře pamatoval, kde je vypínač. Než rozsvítil, von Karst již klečel u chroptícího Součka.
„Srdeční mrtvice,“ konstatoval. „Má ještě šanci, ale potřebuje rychle doktora. Zavolej záchranku…,“ obrátil se na Crommelina.
„Ale…“ namítl Američan.
„… jako soused,“ dořekl Franz a pružně vyskočil na nohy, „Než přijede, musíme zmizet. Tady jsme měli smůlu.“
Ještě to odpoledne, co se vrátili do Batanas, si našli nové ubytování. Ve vzájemné shodě je vybírali velmi pečlivě. Nesmí to být pajzl, ale ani příliš dobrá adresa, řekl Franz a Johnny Crommelin, alias Josef Vaněk, s ním souhlasil. V těch nejlacinějších noclehárnách docházelo až příliš často k policejním šťárám, v dražších hotelech by se zase nevyhnuli sice nevtíravé, ale přesto zvědavosti, o možném setkání s někým, kdo je znal z jejich předchozích rolí, ani nemluvě.
Nakonec si zvolili tuctový penzion nad přístavem, jehož klientelu tvořili v převážné míře nižší navigační a strojní důstojníci, kteří zde čekali, až budou namustrováni na další loď. Byly to jistým způsobem ztracené duše, postarší muži se sklonem k filozofování, neboť už pochopili, že šanci získat trvalý domov propásli – stejně jako velitelské funkce. Tvořili zadumanou fraternitu sice zdvořile se zdravících mužů, ale naprosto lhostejnou k jednotlivým fratres – žádnou změnu svých životů už nečekali a spolehlivě věděli, že ty životy jsou si podobny jako vejce vejci – koneckonců všechny frachťáky mají vždycky příď vpředu a záď vzadu, všechny přístavy všude na světě jsou stejně špinavé, taxíky do bordelů stejně drahé a zvyky děvek v nich pak to nejstejnější – neboť vždy u toho byla Ta, jejíž jméno je nejlépe nevyslovovat. Proto, pokud mezi tyto fratres maritimi zabloudili novicové s poněkud jiným odstínem peří, nepokládali to za svůj problém.
Jednolůžkové pokojíky (jiné se v tomto penzionu nevedly), od nichž dostali klíče, byly zařízeny sektorovou válendou a skříní, jejíž zkřížené dveře obvykle nešly zamknout, a měly okna do světlíku, z něhož, když ta okna pro noční vedro otevřeli, zaznívalo jenom chrápání v mezinárodních tóninách. Koupelna a záchody byly až na konci dlouhé chodby s červeným prošlapaným kokosákem. Před oknem s výhledem do ulice, kde přes protilehlé střechy bylo vidět šedé přístavní jeřáby a bílé nástavby vykládaných lodí s oranžovými skvrnkami záchranných člunů, stály u výklenku před schodištěm dva umakartové stolky s deskami poznamenanými hnědou vyrážkou cigaretových típanců. Ke stolkům byla přistavena křesílka s ohýbanými opěradly a vydřeným zeleným potahem a kuřácký koutek doplňoval stojací popelník s chromovanou nohou.
Šikmo přes ulici se nacházela hospoda „U slona“. Název podtrhoval i plechový štít ve tvaru toho chobotnatce, jenž se houpal nad vstupními dveřmi a jenž se musel v těch horkých letních dnech cítit v Batanas jako doma.
A právě při pohledu na to znamení, když si večer ke „Slonovi“ zašli na pivo, si Crommelin vybavil, odkud zná onoho blahobytného taťku, jenž v neděli odrážel z mariny na víkendový výlet s rodinou.
Nad pivem pak von Karstovi vyprávěl příběh své první ilegální plavby do Nové Moravie před sedmnácti léty. Jak se mu ten nosatý mladík (zřejmě rodový znak, zděděný i dcerami) který již tehdy měl pivní bříško, představil jako Slon, když k němu přestoupil z ponorky. Tenkrát byl nejméně o deset let starší on, dnes je naopak o těch nejméně deset let starší ten břichatý taťka.
„Asi by se tomu smál,“ vzpomněl si na humor a fanfarónství nosatého mladíka, který vždy viděl všechno z lepší a zábavnější stránky, „ten by se smál i pod šibenicí.“
„Tuhle vlastnost země Mu znám zatím jenom z hlášení,“ zamumlal Franz, „a zatím to nevypadá, že bych se s ní mohl seznámit osobně.“
„Každý má něco,“ opáčil Johnny Crommelin v narážce na včerejší událost. Franz se mu svěřil, že jakýmsi způsobem cítí W-Objekten, jak se ve Walhalamtu říká návštěvníkům z propojeného světa. Vycítil i přítomnost Lokiho i to, jakým žertem se zaobírá. Má v sobě jakési odposlechové centrum, které ho varuje a které by určitě vydalo varovný signál, kdyby se jim gestapo dostalo na stopu.
„Předpověděl si, že zemře na infarkt,“ myšlenková asociace přivedla Crommelina zpět k Součkovi.
„Měl šanci to přežít,“ Franz upil piva a otřel si ústa, „sanitka tam byla co by dup a viděli jsme, jak ho odvezli. Mrtvého by nevzali.“
Zatímco Crommelin telefonoval, Franzovi se podařilo na koberečku přetáhnout bezvědomé tělo do kotelny a pečlivě uzavřít tajný vchod do oratoria. Nechali rozsvícená světla a taktak stihli opustit domek dříve, než se do něho nahrnuli sanitáři s nosítky.
„Nám ale sklaplo,“ konstatoval Crommelin poté, co dopil a postavil prázdný půllitr na tácek z bílé kameniny, na němž už byly tři čárky.
Sklaplo jim dvakrát. Komandér si vybavil včerejší dopoledne, kdy se i s korunou trmáceli pěšky přes celý Baťov až k japonské ambasádě, jejíž adresu si Crommelin pamatoval z předchozího pobytu. Von Karst celkem bystře odhadl, že by tam mohli nalézt pomoc. Místní rezident Kempetai by v zájmu japonské říší mohl zorganizovat jejich únik z Nové Moravie, rozvíjel svou představu a komandéra napadlo, že pro von Karsta by to asi nebyl první kontakt s japonskou zpravodajskou službou. Už to, jak se náhle ulice vylidnila, je mělo varovat. Rezidentní čtvrť nikdy neoplývala čilým provozem, ale když byli blok od ambasády, připadali si jako ve vymřelém světě. Vzápětí spatřili kordon vojáků v černém před budovou, na jejíž střeše vlála bílá vlajka s rudým kotoučem vycházejícího slunce. Byli to wthulmanni a von Karst s Crommelinem rázem přeskočili ozdobnou zídku, oddělující předzahrádku nějaké vilky od ulice.
Ještě než ji oběhli, postřehl komandér, jak ulicí prošel jakýsi mladík. Viděl ho jen okamžik a jen od pasu nahoru, avšak to stačilo, aby poznal švédskou košili z včerejška. Von Karst mu mlčky stiskl předloktí, na znamení, že mladíka zahlédl také.
Nikdo se neobjevil, nikdo je ani neokřikl, když se prodírali cizími zahradami a přelézali ploty mezi nimi, aby se dostali do souběžné ulice, co nejdál od hlídkujících wthulmannů. Občas se za oknem zachvěla záclona a to bylo všechno.
Nemělo cenu ani telefonovat, shodli se navzájem, v malém Baťově jim hoří půda pod nohama, a pokud se mohli ztratit, tak jenom uprostřed lidského mraveniště, jakým se svým přístavem bylo Batanas.
Crommelin se rozhlédl po lokálu, aby zkontroloval jejich bezpečnost. Hospoda „U slona“ musela být oblíbená, neboť všechny stoly byly obsazeny, převážně cizinci, muži z té fraternity, která převažovala i v jejich penzionu. Vedle seděli nějací Skandinávci, snad Švédové podle řeči, v protilehlém koutě dokonce několik Japonců. Pak poposedl na židli a otočil hlavu na druhou stranu, aby si odkryl výhled do výklenku za nálevním pultem, jenž doposud unikal jeho pozornosti.
O samotě tam za stolem seděla opálená žena v bílých letních šatech se stužkami místo ramínek. Vlasy barvy mědi měla vyčesány vzhůru do uzlu prokládaného tmavě zelenou sametkou, takže vynikla šíje, která dokonalou křivkou přecházela do ramenou. Zpod měděné koruny vlasů zářily šedomodré oči v pravidelném oválu poněkud širšího obličeje s vystupujícími lícními kostmi. Jeho rysy vyjadřovaly podivuhodnou vyrovnanost a nadhled, který přerůstal – Crommelin si ve zmatku připustil, že to není nikterak nadnesené – ano, který přerůstal až do jakési královské důstojnosti. Ženě muselo být už přes třicet, avšak její tělo, byť poněkud plnější, bylo o to krásnější a žádoucí až k zbláznění.
Boy, nech si zajít chuť, pomyslel si, neboť velice přesně vnímal skleněnou stěnu, jíž ta žena oddělila svůj výklenek od zbytku hospodské místnosti. Pak pomalu pohlédla na Crommelina a její obličej se rozšířil do teplého a nezáludného úsměvu, prostého koketerie (aspoň té koketerie, kterou komandér doposud znal). Tříštění skla muselo vyrušit celou hospodu, domníval se, avšak v uších zvonilo jenom jemu.
Bylo to jako zázrak, zázrak stvořený jenom pro něho.
Došlo mu, jak se musí pitomě tvářit, a ve zmatku zatěkal očima po lokálu. Hubená servírka s holými lýtky si jeho pohled vyložila po svém.
Když mu o chvilku později stavěla na tácek plný džbánek a špačkem tužky připojila čtvrtou čárku, z toho, jak se usilovně pokoušel soustředit myšlenky, ho něco napadlo.
Von Karst musel myslet na totéž.
„Myslíš si, že ten tvůj Slon by nás neudal?“ oba si po včerejším dnu tykali. „Loď by se mu zaplatila,“ nadhodil.
„Je to nejmíň tisíc mil pěkně zlomyslnýho moře,“ namítl Crommelin tlumeně, „a Primem,“ mínil tím atlantické ústí Magellanovy úžiny, „hlídají německé strážní čluny ve dne v noci.“ snažil se vyhledat v mysli všechny argumenty proti tomu nápadu, který se současně vylíhl i v jeho hlavě.“Museli bychom přes západní Paso, do Pacifiku, kolem mysu Pillar,“ naklonil se Franz až těsně k němu, aby nemusel překřikovat hluk plné hospody.
„Byl jsi někdy na moři – myslím na malé plachetnici?“ optal se zkoumavě Crommelin a pak, jako by se chtěl přesvědčit, zda jim někdo nevěnuje nežádoucí pozornost, se odklonil, přejel očima lokál – a proti své vůli skončil ve výklenku.
Měděnka něco psala na drobný kousek papíru a náhle, jako by ucítila Crommelinův pohled, zvedla hlavu a pohlédla přímo na něho. Znovu si ho ten důvěřivý úsměv přivlastnil. Ale ne natolik, aby přehlédl opálenou ruku zastrkující papírek pod sloupek bíle glazovaných tácků.
„… plachtil jsem od dětství, na velkých jezerech,“ slyšel Franzův hlas, „… a plul jsem jako instruktor do Japonska na škuneru Horst Wessel, který patřil Himmlerjugend. Měl sotva třicet metrů.“
„Já mám taky něco naplachtěno, ještě ze staré doby, na Chesapeaku a kolem San Diega,“ Crommelin se obrátil rychle zpět k von Karstovi. „Jenže tohle by bylo úplně něco jiného.“
„A máme na vybranou?“ opáčil Franz.
Správce mariny bydlel v domku hned za branou. Vála už denní bríza a vzduch byl vyplněn typickým cinkáním volných výtahových lanek o stěžně. Kde se vzal, tu se vzal, ke Crommelinovi přiběhl vysoký černý vlčák a chladnýma očima v brejlích z hnědé srsti se na něho ostražitě zahleděl. Varovně zavrčel, zastoupil Crommelinovi cestu do hloubi přístaviště a jako zbloudilou ovci ho hnal k odsunovacímu oknu vedle dveří do správcova domku.
Nemusel dojít až k němu, správce mu vyšel vstříc. Byl to postarší muž s bíle šedivými vlasy, které ukrýval pod rádiovkou, naraženou až na uši, bez ohledu na vedro, které panovalo už od rána. Jeho obličej byl do hněda opálený a tak svraskalý, že připomínal jádro starého vlašského ořechu.
Jachtaři jsou tak trochu jako koňáci, řekl mu von Karst, každý zná každého, a fízlové se mezi ně těžko dostávají.
Stejně to budeš muset risknout.
„Co si přejete?“ zeptal se ho stroze správce, když malounko přikývl na jeho pozdrav.
„Znal jsem pana Dřeva, byl jsem jeho zámořský přítel,“ odpověděl Crommelin, aniž se snažil zakrýt svůj americký přízvuk.
Bělovlasý správce odvrátil hlavu a dlouze se zahleděl na zakotvené lodě, pohupující se sem a a tam v přílivovém proudu.
„Na to jste moc mladý,“ vybafl náhle a Crommelin shledal, že je rentgenován dvojicí šedozelených očí pod hustým obočím.
„Právě proto je to pravda,“ řekl Američan.
„Pojďte dovnitř,“ odpověděl správce.
Slon se jmenoval Pavel Sekanina, jak prozradil správce, a vlastnil elektroinstalační firmu. Šedovlasý stařík vyhledal v seznamu i jeho telefonní číslo a napsal je Crommelinovi na kousek papíru.
Volal z telefonní budky na rušné křižovatce, zatímco von Karst hlídal opodál.
„Jmenuji se Janek a rád bych si u vás objednal rekonstrukci elektroinstalace,“ řekl do mluvítka, když se mu druhé straně ohlásil šéf firmy. „Jednou jste pro mě už kladl kabel, ale teď bych to potřeboval na mnohem větší vzdálenost. Co vy na to?“ vysypal ze sebe plynule.
Na druhé straně bylo dosti dlouho ticho.
„Můžu se na to podívat,“ zaznělo posléze ze sluchátka jen o maloučko hlubším hlasem, než který si Crommelin pamatoval. „Jestli se vám to hodí, pane Janku,“ hlas položil na to jméno rozpoznatelný důraz, „můžete za mnou přijít do dílny. O šaty se nemusíte bát, mám tam čisto. Kdy by se vám to hodilo?“
Když dojednal setkání, Crommelin zavěsil a otevřel dveře budky. Nikdo před ní nečekal, ulicí lhostejně proudil dav, přejela červená tramvaj, Franz si na rohu četl noviny, zda v nich nenajde něco o podivné demonstraci v Baťově.
Strčil ruku do kapsy a nahmatal ten druhý papírek. Vrátil se pro něj do hospody a jak tušil, bylo na něm telefonní číslo.
Měděnčino číslo.
Nikdy v životě se necítil tak nerozhodně a proto mizerně. Nikdy ženské při akci, připomněl si základní pravidlo, avšak od té doby navštívil Lieblitzův kárný tábor a byl také strčen do klece svůdnou madel v silonkách na nohou, jejichž dokonalost ještě podtrhovaly lodičky s vysokými podpatky. Jasně vnímal, že je pro ni odpornou věcí, nečistým zvířetem, ne člověkem, natož mužem. Von Karst za to nemohl, panebože, ten chlap měl nervy jako dráty a reagoval skvěle, ale v té kleci byl zavřen on a nikoli Franz.
Nemohl to takhle nechat. Už dlouho jenom prohrával a tady byla šance srovnat skóre. Udělal krok zpět, otočil se k telefonu, znovu zvedl sluchátko, vhodil minci a vytočil číslo z papírku.
„Kapitanát Batanas, u telefonu Jandová,“ ozval se ženský hlas. Zněl melodicky a klidně.
„Tady… Vaněk… Byl jsem včera u Slona,“ dostal ze sebe.
Slyšel dech na druhé straně linky a náhle měl jistotu, že je to Měděnka.
„Celé dopoledne jsem čekala na to, až zavoláte,“ řekla prostě.
Firma Sekanina sídlila ve zchátralých montovaných barácích, pocházejících ještě ze čtyřicátých let, kdy se v bývalé Patagonii vylodili první přesídlenci. Nějaký dělník je přes sklad plný cívek s kabely, kotouči drátů, instalačních krabic a pojistkových soklů, svítidel, vypínačů a dalšího elektrotechnického materiálu doprovodil až do kumbálu u zadní stěny.
Břichatý šéf na ně čekal ve dveřích.
„Vůbec jste se nezměnil, pane Janku nebo Vaňku,“ zahlaholil, když Crommelinovi tiskl ruku, ale pak jeho oči ostražitě sklouzly na Franze. „To je pan von Karst,“ představil ho Crommelin a Sekanina okamžitě ztuhl. „Je to Čech, i přes německé jméno,“ jal se Crommelin rychle vysvětlovat situaci, „jeho právě potřebujeme dostat – přes moře.“
„Pojďme radši dovnitř,“ řekl ustaraně po těch letech ještě mohutnější Slon.
Kumbálek byl ze tří stran obložen policemi s pořadači a deskami s výkresy. Další výkresy byly rozloženy na stole, v divoké směsici s různými lejstry vytvářely různobarevné geologické vrstvy od růžových faktur přes šeď zakládacích desek až k fialové světlotiskových kopií výkresů.
„Jdou po vás?“ zeptal se Sekanina, sotva se usadili na rozvrzaných židlích.
„Ne,“ odtušil von Karst, „máme dobré papíry, pane Sekanino. Přesto za vámi nepřicházíme s ničím dobrým.“
„Na to si raději uvaříme kafe,“ odpověděl rozhodně břichatý muž.
Zatímco se voda vařila a když elektrokonvice zazpívala a břicháč vřící vodou zaléval hrubě mletou kávu na dně velkých kafáčů, von Karst přednášel jejich plán.
„Copak já,“ řekl Sekanina, když Franz skončil,“ale moje holky – ty to nepřežijou,“ zakroutil očima a udělal lítostivý obličej a Crommelin v té grimase náhle zahlédl toho mladíka, jemuž už jednou svěřil svůj život. „Kondor je pro ně všechno, vždycky si raději hrály s kusem lana než s panenkama,“ dodal a usrkl opatrně z hrnku.
„Tak se nedá nic dělat, pane Sekanino,“ řekl omluvně Crommelin.
„Tenkrát jsi mi říkal Slone, Janku,“ ohradil se břicháč a shrnul vrstvu papírů na stole stranou. Objevila se pod nimi námořní mapa Magellanova průlivu. „Je vám jasný, že dál poplujete naslepo, protože my máme dovoleno plachtit jenom uvnitř a jiný mapy prostě neseženu?“
V podvečer se šel Crommelin projít. Von Karst se na něho zkoumavě podíval, když mu to oznamoval. Dobrá prevence proti ponorkové nemoci, souhlasil Franz a pak se ještě zeptal, zda má Crommelin peníze –jemná pobídka, že návrat ke společné večeři není nutný. Měděnka čekala v parku nad marinou a v Crommelinovi se všechno sevřelo, když mu vznosným krokem vyšla vstříc.
Je krásnější, než jsem si celou noc představoval, pomyslel si omámeně, když jí podával ruku.Jmenovala se Eliška a pracovala na kapitanátu jako úřednice v kartografickém oddělení. Nemohla mít děti a muž se s ní rozvedl. Když se vzpamatovala, rozhodla se zařídit si život po svém Ano, chodí si do lepších hospod vybírat muže, připustila prostě, tuláky vlastní duše, jako je i ona sama.
Svět se doslova vychýlil z osy a lidé také, a proč by zrovna ona měla zachovávat starou rovnováhu?, argumentovala. Crommelin si uvědomil, že z tohoto úhlu pohledu se na věc nedíval, nicméně projevil obavu, že to může být nebezpečné, zvát si domů cizí muže.
„Ty snad máš chuť mě zabít nebo vykrást, až si tě za chvilku pozvu k sobě?“ vzhlédla ke Crommelinovi s tím odzbrojujícím úsměvem na rtech.
„Ne, proboha, ne!“ ohradil se. „Co si o mně myslíš?!“
„No vidíš,“ nepřestala se usmívat. „Rozeznám darebáky od duší, které zabloudily v tomto vyšinutém světě a jsou ztraceny jako ty.“
„Co ty o tom víš?!“ odtušil ostřeji, než zamýšlel.
„Nejsi Čech, ale mluvíš česky lépe než běžný cizinec. Tvůj akcent není skoro znát, ale já ho slyším. A Američané jsou v tomto světě ti nejztracenější,“ dořekla tiše a přitiskla se ke Crommelinovi, jako by žádala o odpuštění.
„Ne všichni,“ vyhrkl a vzápětí si uvědomil teplo a měkkost těla, které se k němu vinulo.
Roztřásl se zimnicí. Bylo to tak nepředstavitelně dávno, kdy se k němu tiskla žena. Marylin, vzpomněl si na kurýrní letadlo, jímž se vracel z návštěvy Kennedyho mausolea, nemohl počítat a pro paní Kennedyovou, pro Jarkii – byl jenom pěšákem v nějaké její hře.
Ta chladná, necitelná bestie. A on si už myslel, že to je normální, že takové jsou všechny.
„Mohlo mě napadnout, že jsi odtamtud,“ šeptala, když mu tiskla chvějící se ruce.
Zapomněl už, jak hebké mohou ženy být. Milovali se v její malé ložničce na šustícím prostěradle.
Elish, Elish, Elish, Elish…, sténal její jméno jako mantru božského vytržení. Těsně předtím, než dosáhl vyvrcholení, tělo pod ním jako by ztvrdlo a pokrylo se šupinami. Nemohl zastavit ejakulační křeč, ačkoli pocítil, jak se k nim připojil někdo třetí.
Málem jsem zmeškala, ssss, jako by viděl hadí jazyk, syčící ta slova, to je ale příjemné překvapení, ssss, pak se ten rozeklaný jazyk zkoumavě dotkl jeho tváře… to je ale, ssss… ty jsi z druhé strany! sssssss… zlobně syčel ten hlas, když se ženino tělo vypjalo proti němu v posledním záchvěvu, než se oba zřítili do propasti uvolnění, NE, NEUNIKEJ MI, JEŠTĚ NEVÍM, KDE JSI, ZŮSTAŇ… vřískal hlas v jeho lebce, a v okamžiku, kdy si myslel, že mu pukne, hlas umlkl a někde nad spásnou propastí, do níž se s Měděnkou na poslední chvíli propadl, máchla velká, šedě kropenatá křídla a bezmocně se mihly nestvůrné pařáty.
„Vezmi mě pryč,“ chvěla se mu žena v náruči a Crommelin nenalezl žádná slova, jimiž by se dalo odpovědět.
O dva dny později Crommelin, von Karst a Slon jako řidič uháněli v dodávce (s velkým logem elektroinstalační firmy Sekanina) po pobřežní silnici na západ. Po betonovém mostu s jedním ladným obloukem přejeli Jeronýmův kanál a sledovali modrou hladinu Paso Largo po levé straně hluboko pod silnicí, jež se zařezávala do divokého skalnatého úbočí, místy vedla po betonových estakádách, nebo mizela v tunelech.
„Divoká krajina,“ poznamenal von Karst, který s velikým zájmem sledoval scenerii za bočním sklem z místa za řidičem.
„Ty přístroje…“ Slon s břichem, které vyčuhovalo z trička tak vydatně, že se dotýkalo skoro volantu, se pokoušel rozpomenout na slovo, které předevčírem zaslechl poprvé, „no, jak jim říkáte, no… radary… jsou až u ústí Estrecha,“ použil domácí slovo pro Magellanův průliv, po jehož pobřeží jeli.
Franz měl představu o systému, jenž střežil vstup do průlivu – ale také bránil nekontrolovatelnému vyplutí ven. Vidové hlásky a přinejmenším jeden velký přehledový radiolokátor na dominujícím vrchu s kvalitní spojovací sítí na základny rychlých hlídkových člunů a vrtulozdvihů. Chtěl to ale vidět na vlastní oči, především stanoviště radarů, aby si je mohl zakreslit do mapy a zjistit, kde mají mrtvé úhly.
Ty přístroje byly konstruovány na sledování obchodních a válečných lodí, na sledování velkých kovových cílů, kdežto Kondor byl malý a dřevěný včetně stěžně. Přesto by mohl dát radarové echo. Větší nebezpečí představovaly německé vrtulozdvihy, jak se česky říkalo helikoptérám. Crommelin si vzpomněl, že v třicátých letech někdo spočítal, že nikdy nebudou létat, nicméně teď byly nepříjemnou realitou a Franz chtěl strávit celý den pozorováním západního ústí Estrecha, aby zjistil časový plán jejich vzdušných patrol.
Po hodině jízdy sjeli k mořské hladině a trajekt je převezl na Vančurův ostrov. Vyjeli z něj v dlouhé koloně výletníků a dovolenkám, avšak když odbočili na úzkou silničku, zasekanou do skal a stoupající ostrými serpentinami vzhůru, zůstali sami.
„Tady na těch bergálech pasou ovce jenom Valaši,“ komentoval Slon jejich náhlou osamělost, „lufťáci zůstali pěkně dole, u hotelů a koupacích žebříků. I nám by tam bylo líp.“
Vyjeli až na vršek pobřežního útesu, kde se silnička v posledním ohybu rozšiřovala do jakéhosi odpočívadla, zastavili a Franz vystoupil z vozu se silným Zeissovým dalekohledem pro ponorkové důstojníky, který Slonovi půjčil správce mariny.
Za plochým temenem útesu, ve vzdálenosti asi jeden a půl kilometru, kde skály tvořily poslední výšvih, trčela do blankytného nebe šedozeleně kropenatá kopule velkého přehledového radaru. Na ni nebylo zapotřebí dalekohledu, i prostým okem se dal rozeznat kasárenský barák s pomocnými budovami, vše obehnáno jemným síťovím plotu. Za ním musely obcházet hlídky se psy, a nebylo v zájmu trojice, aby vzbudila jejich zájem.
Von Karst se k radaru otočil zády, popošel za vůz a pak teprve přiložil dalekohled k očím.
Bylo kolem poledne a slunce ze severu dělalo, co mohlo, aby ozářilo třicet námořních mil vzdálené jižní pobřeží Estrecha, zakončené masivem mysu Pillar.
„Vidím maják,“ řekl Franz s dalekohledem u očí. „A nad ním je radar.“
Také Crommelin měl pocit, že kousek vlevo od místa, kde se na jihu horský hřeben skláněl do moře, vidí drobounkou bílou bublinku.
Mezitím von Karst odložil dalekohled, obešel auto a na balvanu rozprostřel obyčejnou turistickou mapu. Zakreslil do ní pozice obou radarů a pak se vrátil k odloženému dalekohledu. Pozvedl jej k očím a namířil více vpravo. Jeho ruce sebou trhly.
Azuritová deska, do níž tento klidný sluneční den proměnil hladinu Estrecha, byla zde kropenatě poseta bílými vločkami, táhly se od hradby drobných ostrůvků, tvořících severní okraj ústí průlivu, až téměř k jejich nohám.
„To jsou Evangelisté?“ optal se.
„Jo,“ krátce odvětil Slon. „Skoro tisíc čtverečních kilometrů šutrů nad hladinou a ještě víc pod,“ přece jen rozvedl svou odpověď.
Crommelin natáhl ruku po dalekohledu a Franz mu jej mlčky předal.
Podepřel si lokty o balvan na kraji odpočívadla. V zorném poli dalekohledu to vyhlíželo, jako by pole bílých flíčků uzavíralo celé ústí Estrecha. Pak ale uviděl procesí nákladních lodí – drobné siluety sunoucí se na pozadí protilehlého pobřeží oběma směry.
Kennedyho lovná zvěř, vytanulo mu samovolně na mysli. Pak si uvědomil, že velitel torpédoborce, který se stal prezidentem, je dávno mrtev, vzpomněl si na návštěvu mauzolea a dalekohled v rukou se mu zachvěl.
„Jak je široká splavná voda kolem mysu?“ spustil dalekohled od očí a podal jej zpět von Karstovi.
„Deset mil,“ ozval se Slon. „Přitom šířka celého ústí je čtyřicet pět mil.“Hromový ryk, který rázem pocítili až v žaludku, je zcela zaskočil. Nalevo, kousek pod nimi, zpoza hrany skaliska, se náhle vyloupl velký tmavě šedý stín s oranžovými pruhy. K burácení motoru se přidalo rytmické hvízdání rotoru a celá trojice ztuhle pozorovala německý vrtulozdvih se svastikou a nápisem GRENZSCHUTZ na boku trupové gondoly. Měli pocit, že se ho| mohou dotknout rukou, přeletěl pár metrů pod jejich úrovní a přitom předvedl z trupu trčící pahýlovité pylony s podvěšenými řízenými střelami.Crommelin si olízl rty.
„To jsou ty věci, co se trefí samy,“ vykřikl do řevu stroje. Dokázal si velice dobře představit, co by s Kondorem udělala byť jen jedna z těch „věcí“.
Jo,“ odpověděl mu von Karst, „Střely vzduch-voda Reichenberg s infra naváděním.“
Pak vytáhl z kapsy notýsek, podíval se na svoje námořní zenithky a zapsal si čas.
„Je už po jedné,“ řekl pak. „Co si tak dát něco k jídlu?“
Navečer se ubytovali v jednom hotýlku na skalní terase nad vodou, dva zaměstnanci se šéfem, kteří mají to štěstí, že je práce přivedla do letoviska u moře. Večeřeli na terase kousek od vody a zřetelně slyšeli její šumění, jak se příliv hnal do Estrecha. Teprve dunění velkých dieselů je přinutilo pohlédnout na setmělou hladinu. Asi pět mil daleko na moři se soumrakem sunuly proti proudu tři hranaté stíny – hlídkové čluny Kriegsmarine.
„Zbývají jenom Evangelisté,“ řekl von Karst.
„To můžu Kondora rovnou potopit u mola,“ vyslovil Slon nahlas to, co si Crommelin myslel.

El Condor Pasa (Let Kodora)
Leden 1977
Ta naříkavá písnička s doprovodem indiánských píšťal se v recepci linula z rozhlasu po drátě, když se Crommelin s von Karstem o den později vrátili do svého penzionu.
To tedy bude let Kondora, pomyslel si Crommelin, když se ve svém pokoji nad umývadlem holil před další schůzkou s Měděnkou. Opustit Estrecho bezpečnou plavební drahou těsně u mysu Pillar bylo nemožné. Spojnice mysu a okraje Evangelistů tvořila hranici, kam ještě směli novomoravští jachtaři, a o to více byla střežena; v noci z výletního hotelu i na tu dálku mohli zřetelně pozorovat modrý jazyk světlometu, sklánějící se u mysu Pillar až k hladině.
Helikoptéry neměly palubní radar, zřejmě Němci nedokázali vyvinout tak malé a účinné zařízení, jako bylo to, které nalezli v přídi Dakoty z paralelních Spojených států. Podle sanhedrinu pracoval radar v přídi letadla na centimetrových rádiových vlnách díky technickému prvku, o němž ještě koncem třicátých let fyzici tvrdili, že jej nelze zkonstruovat.
A mezi Evangelisty se za námi žádný hlídkový kutr nepustí, argumentoval Franz, když po návratu seděli zase u Slona v jeho šéfovské kukani. Kromě nočního kličkování mezi skalními věžemi a ponořenými útesy, což samo o sobě byla sebevražda, měl jejich únik ještě další háček, ne-li přímo hák. Šířka bludiště Evangelistů činila asi třicet mil, a až se rozední, musejí být přinejmenším dalších třicet mil na otevřeném moři, aby měli jakous takous naději, že je nezpozorují vidové hlásky Grenzschutzu, helikoptéry při vzdušné patrole nebo strážní čluny, kontrolující pásmo výsostných vod. To znamenalo urazit za šest nočních hodin šedesát mil, avšak Slonův Kondor dokázal s pomocným motorem jenom šest uzlů, a to ještě na hladké vodě. Oni ale potřebovali, čistě teoreticky, nejméně deset uzlů, a mezi oceánskými vlnami.
Když jim Franz řekl, na co spoléhá, Crommelin pocítil, jak se mu žaludek zvedl až kamsi ke krku.
Noční slalom v gigantické horské řece.
Eliška na něho čekala za rohem ve vedlejší uličce. Seděla v malém modrozeleném vozíku Tatra Minor, který spíše než auto připomínal přerostlou nákupní tašku na titěrném podvozku sportovního letadélka.
Jakmile se vsoukal vedle ní, natočila se k němu a dychtivě se| k sobě přitiskli.
„Měděnko, ach, Měděnko,“ šeptal jí do vlasů.
„Ano, to jsem,“ musela to zaslechnout, „stará baba, přístavní kruh pokrytý měděnkou, kterým si každý poslouží.“
„Nevěděl jsem, že to česky znamená verdigris,“ hájil se Crommelin a přejel jí dlaní po skráni s uvolněnou kadeří mahagonových vlasů, „to jméno jsem vymyslel pro tebe, podle vlasů.“
„Já vím,“ šťastně se usmála. „To jméno se mi moc líbí, nikdo mi ještě tak krásně neříkal.“
Večeřeli v restauraci nad přístavem, na venkovní terase. Dole zářilo město jako mihotavý oblak svatojánských mušek a za ním, v temné brázdě úžiny, se hlemýždí rychlostí sunula poziční světla proplouvajících lodí.
„Smrtonoš je v novu,“ řekl Crommelin, když vzhlédl od talíře vzhůru, na temnou oblohu, na níž zářil jen uzoučký srpek starého dobrého Měsíce.
„Já vím, proto je tolik lidí venku,“ podotkla Eliška, „a proto jsou veselí. A za tři dny bude v novu i Měsíc a přijdou velké přílivy a odlivy.“
„Co ty o tom víš, ty námořníku?“
„V úřadě mám na starosti nejen evidenci map, ale i atlasy přílivů a proudů. Jedná se o přísně evidovaný materiál, proto jako jediné oddělení máme německého šéfa a seznam odběratelů se musí předkládat gestapu.“
Crommelinovi se zatoulaly myšlenky k akci, jež ho čekala. Když se probral, uvědomil si, že se na něho Eliška zkoumavě dívá.
„Zdám se ti moc nebezpečná?“ optala se tiše.
Byla nebezpečná, každá žena by byla nebezpečná, každá v konečném důsledku znamenala prozrazení, ale Crommelin věděl, že jí to není schopen říci, že bude znovu a znovu riskovat i to prozrazení.
Mlčky zavrtěl hlavou, uchopil ji za ruku a začal svou lásku něžně líbat. Cítil v sobě nebývalý klid a mír, poprvé od toho dne, kdy se spolu s Dobrým králem vrátili z návštěvy von Lieblitzova tábora v Charlestonu. Uvědomil si, že konečně dokáže bez duševní bolesti vzpomínat na popravu, kterou jim ten esesman předvedl jako demonstraci síly, proti níž je každý odpor marný. Ten barbarsky krutý akt zničení života se proměnil v němý, rychle blednoucí film a on v náhodného diváka. A to vše zásluhou ženy, kterou svírá v náručí.
Milovali se zase v tom malém pokojíčku, přes jehož celou šíři se táhlo pódiové lůžko. Na stolku před pelestí tlumeně vrnělo sanyjo. Skupina andských Indiánů v ponchos hrála na píšťaly El Condor Pasa a těla na lůžku se prolínala a chvěla s toutéž unylostí, s jakou se vinula melodie. Přesto v majestátně pomalých kruzích stoupali stále výše a výše, toto byl let kondora, a žádný šupinatý netvor s lyšajovitými křídly – zřejmě zaměstnaný někde jinde – se na ně nevrhl, když strnuli v letu, než se zřítili na zplihlá prostěradla.
Měděnko, ach, Měděnko.
A přesto oba dobře věděli, že se blíží konec. Za tři dny, až bude v noci obloha zcela temná a příliv vysoký.
Bylo před třetí, když ho Eliška vysadila před penzionem, a na římsách už houkaly hrdličky v předznamenání svítání. Prošel kolem klímajícího nočního vrátného a zamířil po schodech nahoru. Slabé světlo jediného svítidla s poddimenzovanou žárovkou ještě podtrhovalo odpudivou opuštěnost kuřáckého koutku v této mrtvé hodině. Když Crommelin míjel dveře pánské toalety, rozhodl se rovnou si tam odskočit.
Na toaletě pro změnu nesvítilo světlo vůbec a Crommelin zaklel. Byl podrážděn, neboť nevěděl, co ráno řekne von Karstovi.
Přes chatrné dveře slyšel kroky. Někdo se blížil chodbou a Crommelin ohmatal zámek, zda je zajištěn páčkou. Pak zavrzalo křesílko a po chvilce, jako zpožděnou ozvěnou, i schody. Někdo jiný kráčel vzhůru v podivně přerývavém a dupavém rytmu.
„Tady jsem,“ řekl německy hlas Franze von Karsta.
V odpověď zaznělo chrochtavé oddechování a teprve poté chraptivě hluboký, ale přitom jaksi tlumený hlas odpověděl v téže řeči: „Nemám rád schody, nikdy jsem neměl rád scho…“
„Co ode mne chceš, Dvaline?“ přerušil ho neurvale Franzův hlas. „Jak jsi mě vůbec vyčenichal?“
„To ta moje čepice, víš,“ výsměšně zachraptěla odpověď. „Prostě jsem lepší než gestapo.“
„A co tady vůbec děláš, na druhé straně oceánu?! Přišel jsi mi vrátit ty dokumenty?“
„Jaké dokumenty?“
„Co jsem ti dal, když nás v Praze honili císařovi psi.“
„Nic jsi mi nedal, nějak se ti to cestou popletlo.“
„Nic se mi nepopletlo! Okamžitě mi je vrať! I tady je služebna SD!“
„Nevyhrožuj. Já tvoje dokumenty nemám. Třeba sis je odložil v tom jiném světě. Lidé jako ty si vždy dělají pojistky, když lezou do dračího doupěte,“ vzpurně namítl chraptivý hlas.
„Dvaline, o čem to meleš?“ podrážděně odpověděl Franzův hlas.
Teprve když jméno neviditelného hosta zaznělo podruhé, pochopil Crommelin, kdo to je a proč má tak podivný krok a hlas.
Dvalin, král gnómů, pitvorný šéfmechanik Ódinova letectva, o němž vyprávěl Váli.
„Jen se nedělej,“ chraptivý hlas jiskřil zlomyslností, „brigadefúhrer Muller ti přeje dobré pořízení.“
„Nemohl jsi s ním mluvit.“
„Proč ne? Co ty můžeš vědět o křivolakosti času světa Valhaly? Jsi jako slepá myš v jeho labyrintu.“
„Dvaline, vrať mi ty papíry, rozumíš?!“
„Při vousu mého děda Thorina přísahám, že je máš ty, Schwertmanne. Jenže o tom nevíš a starý dobrý Dvalin by ti třeba pomohl si vzpomenout.“
„Sakra, ty papíry jsou pro mě životně důležité.“
„Ty sis je ani nestačil přečíst, co?“
„Šlo nám o život. Tobě taky, Dvaline.“
„Přesto ti musí stačit jen ta překližková bednička. Jsou opravdu na té koruně tak velké safíry, jak se říká?“
Franz musel mlčet, neboť po malé odmlce se opět ozval ten zakrnělý bas.
„Já bych věděl, co s nimi,“ z hlasu zřetelně zněl chtivý tón, „na mé čepici je ještě místa dost a skrze safíry se nejlépe vidí přes pískovec.“
„Proto jsi za mnou přišel?“
„Ne, ne,“ namítal spěšně druhý účastník hovoru, „to byl jen žert. Měl jsem se přesvědčit, že kurýr na jih úspěšně postupuje, ale především ti chci učinit takovou malou soukromou nabídku. Když mi dáš echo, až vyrazíš za Gunnarem, připomenu ti, kam sis schoval ty papíry.“
„Jak můžeš vědět, že vyrazím za Gunnarem?“ von Karstův hlas vyjadřoval neskrývaný úžas. „Proč bych to měl dělat a riskovat, že mě chytnou?“
„Právě proto, že jsi zapomněl, kam jsi dal ty papíry.“
Franz musel mlčet, neboť po chvilce zazněl zase Dvalinův hlas.
„Nedělej, že nevíš, že je Gunnar zase v Midgardu. Mohl by ti odpovědět na tu spoustu otázek, které tě trápí. Já dobře vím, co se ti honí v hlavě. A on zná odpovědi, to mi věř,“ chraplavý hlas svůdně předl. „A tví noví přátelé budou vědět, kde ho hledat.“
„Mí noví přátelé budou především znepokojeni a ztratí důvěru, když se dovědí, že jsem jim předal jenom polovinu zásilky. A co tomu asi řekne sturmbannfuhrer Lutze?!“ Franzův hlas přetékal ironií.
„Nemluv o něm!“ zaskučel gnóm. „Je to tvůj problém, nemáš zapomínat, kam si schováváš věci,“ jeho hlas opět basově chraptěl.
Ve škvíře nad prahem toalety se objevil nepatrný náznak šedivého světla. Venku už svítalo. Zaskřípělo odsunované křesílko.
„Měj se, Schwertmanne, já už půjdu,“ řekl ten hlas, připomínající basem hovořící ochraptělé dítě. „Co jsem měl vyřídit, jsem vyřídil.“
Ozvalo se tlumené cinknutí a pak řinčivý zvuk dopadu. Dvalin zřejmě vrazil do stojanu s popelníkem a srazil jej k zemi. Kletbě, kterou ze sebe syčivě vyrazil, Crommelin neporozuměl, zato otázce, která následovala, ano.
„Apropos, Schwertmanne,“ bylo slyšet, jak Dvalin staví stojan popelníku, „neříká ti něco tato šifra – em en dé osm dvanáct devadesát jedna?“
Von Karst musel mlčky zakroutit hlavou, neboť vzápětí gnóm pokračoval: „No to je škoda. Protože já teď bývám dost často s císařem o samotě a on tu a tam propadá takovým zvláštním záchvatům. Trhá papír na kousky a na každý z nich píše jako blázen to, co jsem ti řekl – em en dé osm dvanáct devadesát jedna. A pak ty papírky pečlivě sbírá a počítá a nechává bičovat domácí otroky, protože je podezírá, že některé ukradli.“
„Aspoň máš zajímavou službu, Dvaline,“ odtušil von Karstův hlas. „A ještě zajímavější by byla, kdyby občas nějaká ta rána bičem zabloudila na tvoje záda.“
„Nu, když ty nemůžeš pomoct mně, nepomůžu ani já tobě,“ utrousil kysele gnómův hlas. „Šťastnou plavbu a nezapomeň s tím Gunnarem na mě,“ zamečel posměvačně na závěr.
„Kdybych tě radši nikdy nepotkal,“ nenávistně odpověděl Franzův hlas.
„To už říkalo víc lidí,“ zaznělo nečekaně zcela zblízka, přímo za dveřmi, které jako by náhle dostaly pichlavé oči, takže Crommelin se od nich prudce odklonil, až málem ztratil rovnováhu.

Pak uslyšel šoupavé kroky, zavrzaly schody ve zkráceném, ale přitom pomalém rytmu, až zase vše ztichlo. Trvalo nějakou dobu, než se ozvaly další kroky, pomalé, jak se Franz zvolna vracel do svého pokoje.
Crommelin vstoupil do toho svého až za dvacet minut. Venku už musel být jasný den, část světla si našla cestu i do světlíku a v pokoji panovalo pološero. Američan se posadil na postel a chvilku tak setrval v hlubokém zamyšlení. Posléze přistoupil ke skříni, tiše odsunul její roh – šlo to snadno, neboť skříň byla skoro prázdná – poté se sklonil a hmátl za sokl. Vylovil hadrový raneček a u nočního stolku jej rozbalil.
Objevila se pistole Walter 38 a krabička nábojů. Oboje vzal ze zásuvky stolu v Součkově oratoři. Uchopil zbraň, potěžkal ji, a než ulehl, zastrčil pod polštář.
Když podruhé a jak Crommelin věřil, naposledy sestupovali vyasfaltovanou cestou ke vstupní bráně mariny, měli i s von Karstem na sobě pracovní kombinézy. Crommelin nesl přes rameno velkou koženou brašnu na nářadí, von Karst neméně velkou plechovku vazelíny. Měla tvar kbelíku a také jako kbelík za půlkruhové držadlo z drátu ji von Karst poněkud toporně nesl v bezpečné vzdálenosti od těla, aby se od zbytků vazelíny kolem víka neumazal.
To osmikilové balení nejjemnější strojní vazelíny pro konzervaci všech strojních součástek pracujících ve vodě a agresivním prostředí koupili ráno a ve Franzově pokoji pak špachtlemi vykydali tu mastnou a mazlavou zlatohnědou hmotu na velký kovový podnos, položený na linoleu. Pak Franz vyndal ze skříně balík s korunou, strhl balicí papír a kapesním nožem odpáčil víko hrubě stlučené překližkové bedničky. Natáhl si bílé bavlněné rukavice a ruce chvíli podržel nad otevřenou bedničkou, než korunu vyjmul.
Crommelin zvědavě přistoupil blíž.
Klenot tvořila zlatá čtyřdílná obroučka, z níž v každém kvadrantu vybíhal do výše trojlist – heraldická lilie a vše bylo poseto velkými oblázky nebroušených safírů, smaragdů, rubínů a spinelů. Nad obručí se v klenbě křížily dva zlaté pásky nesoucí na vrcholu zlatý křížek taktéž ozdobený drahokamy.
Američanovi se stáhlo hrdlo a jenom bezhlesně polkl.
„Patří svatému Václavu,“ řekl Franz a otáčel korunou, aby se přesvědčil, zda neutrpěla krkolomným cestováním. „Celá staletí spočívala na jeho lebce a tím nabyla své magické moci.“
Opatrně položil korunu na umakartovou desku stolku a sehnul se pro téměř prázdnou plechovku vazelíny.
„Český král si ji směl půjčit jenom na korunovační den a každý jiný, kdo by si ji neoprávněně vložil na hlavu,“ postavil velkou plechovku vedle koruny a podíval se na Američana, „bude proklet a zahyne. Nechceš to risknout?“ ušklíbl se na Crommelina. „Nebo alespoň ji potěžkat?“
„Ani mě nenapadne,“ Crommelin konečně nabyl řeči. Necítil se dobře, koruna jakoby odhalila stěnu nedůvěry, která je dělila. Každý něco tajil, on Měděnku a von Karst Dvalina, a Crommelin měl pocit, že klenot mu vyčítá jeho díl viny, že se po něm sápe a tlačí ho do kouta. Zjistil, že opravdu ustoupil až ke dveřím.
„Bohužel, té látkové vložce to asi neprospěje,“ uvažoval Franz nahlas a zkoumavě se sklonil nad klenot, nad rudou čepičku z brokátu a aksamitu, jež byla do koruny vložena, „ale jiný způsob ochrany před tím, co nás čeká, mě nenapadl. Stejně z nás tří,“ pozvedl korunu a počal ji opatrně spouštět do plechovky, „na tom bude nejlíp ona.“
Spíše než před agresivním mořským prostředím měla vazelína chránit korunu před případným odhalením. Příliš mnoho lidí vědělo, v čem je transponována, a někteří z nich, přinejmenším Dvalin, o němž zřejmě ani von Karst přesně nevěděl, pro koho vlastně pracuje, byli v Nové Moravii.
Jakmile koruna zmizela v plechovce, byl Crommelin schopen přistoupit ke stolu a připojit se k von Karstovi, který začal špachtlí zpětně nabírat vazelínu a pěchovat ji kolem koruny ležící na dně. Američan se připojil a spolu pečlivě vyplnili všechen volný prostor a vyhladili povrch vazelíny těsně pod osazením víka. Franz je pak nasadil a připravenou gumovou paličkou údery místo vedle místa víko utemoval. Zbylo ještě dost vazelíny, aby mohl spoj víka a vlastní nádoby z lakovaného plechu pečlivě omazat.
„Až vyplujeme, připoutáme kbelík k záchrannému kruhu. Hned od začátku ale bude v kokpitu,“ řekl, když si otíral ruce do už nepotřebných rukavic. „I kdyby Slona kontrolovali, nebude to nápadné, mnoho jachtařů tak vozí plechovky s barvou a konzervační prostředky.“
„Chceš-li něco schovat, vystav to všem na oči,“ podotkl s úsměvem Crommelin.
„Přesně tak,“ odpověděl Franz. „A taky, kdybychom šli ke dnu, plechovka zůstane na hladině.“
Vrásčitý správce se ke Crommelinovi hrnul jako starý známý, ale když postřehl von Karsta, zarazil se. Přesto je i s nezbytným vlčákem vyprovodil až na můstek, kde byl ve svém stání vyvázán Kondor. Dodávka s firemním nápisem „Elektroinstalace Pavel Sekanina“ parkovala u můstku a sám majitel na ně mával z lodě.
Čekal na ně v kokpitu, kde Crommelin odložil svou brašnu a von Karst plechovku s vazelínou, a po strmých schůdcích z týkového dřeva sestoupili do podpalubí. Ocitli se v jakési krátké chodbičce, zleva ohraničené kuchyňským úsekem s výkyvným vařičem, dřezem a úložnými skříňkami na potraviny, zprava pak deskou mapového stolku s příčnou lavičkou – pod níž bylo kvůli zakřivení trupu sotva místo pro nohy – a bočními přihrádkami na navigační přístroje. Směrem k zádi byly oba pracovní prostory odděleny částečnými přepážkami a Crommelin zahlédl čela lůžek, zasunutých na každém boku vedle kokpitové vany až do zádě. Krkolomný přístup k nim znesnadňovaly ještě schůdky, po nichž právě sestoupili, ale Američan věděl, že tyhle hundekóje, do nichž se musí člověk zasunout jako do šachty, budou za plavby nejlepším místem ke spaní.
Neměl čas je nějak důkladněji zkoumat, neboť Slon bez meškání postoupil dál, do salonu, jak se říká hlavní kajutě na námořní plachetnici. Dvě palandy s károvanými přikrývkami po stranách sloužily současně jako sedací lavice kolem stolu. Měl sklopná křídla, která byla nyní spuštěna, takže středem salonu se jako úzká lávka odnikud nikam táhla pevná středová část stolu mířící na hlavní přepážku, která nahoře na střeše kajuty nesla stěžeň. Vyoseny na pravobok byly v přepážce oválné dveře. Slon k nim postoupil a otevřením je přiklopil na pravou stranu.
„No a tady je kajuta holek,“ řekl, když se za dveřmi objevilo cosi jako předsíňka s dalšími dveřmi vlevo a na jejím konci trojúhelníkovité dvojlůžko, vyplňující zbývající prostor přídě, „tedy přední kajuta,“ opravil se spěšně, „a tady, za dveřmi,“ ukázal do kajuty na dveře vlevo, „je hajzlík s umyvadlem, a tady, položil ruku na vstupní dveře, „za nimi je šatník.“
Crommelin spíše sám sobě než na souhlas kývl hlavou. Na palubě už si všiml pečlivě udržovaného lanoví a teď se jen utvrdil, že Kondor je i uvnitř vybaven tak, aby byl technicky schopen plavby těch tisíc námořních mil po otevřeném oceánu do Malé Ameriky.
„Uvařím kafe a pak to všechno proberem,“ Slon se po nich podíval zvláštním nejistým pohledem a Crommelin teprve teď pochopil hloubku jeho oběti. Ustoupil, aby mohl projít, a poté se k němu mlčky připojil. Chtěl zjistil, jak se obsluhuje vařič a napouští pitná voda.
Von Karst si sedl k mapovému stolku, s obtížemi stěsnal své dlouhé nohy pod něj, a prohlížel si přepínače jednotlivých elektrických okruhů na ovládací desce nad stolkem.
Jakmile byla káva uvařena, zvedl Slon jednu polovinu stolu a spolu s Crommelinem k ní usedli. Na Američanovo neobratné ujištění, že vláda USA při nejbližší vhodné příležitosti loď uhradí, Slon s úšklebkem namítl, že bude raději spoléhat na pojišťovnu Radegast.
Nebyl to nejšťastnější začátek rozhovoru, přesto v něm posléze domluvili všechny zbývající podrobnosti, neboť věděli, že se už takhle ve třech nesejdou. Von Karst vytáhl zpod zdvihací desky mapového stolku námořní mapu Estrecha a přenesl ji na jídelní stůl. Slon mu za dobré paměti předal rezervní klíče od lodi a následné probírání technických detailů, které museli vyřešit, pomohlo překonat Crommelinovy rozpaky a vrátilo ho do skutečnosti jejich šíleného plánu. Chyběly jim mapy Drakeova průlivu, chyběly jim mapy Malé Ameriky, a Crommelin byl natolik navigátor, aby si uvědomoval, jak se tím riziko akce neúměrně zvyšuje. Chyběly jim i ty nejdůležitější výchozí informace, aby mohli stanovit okamžik vyplutí. V této citlivé otázce záleželo skoro na každé minutě, a oni se mohli řídit jenom hrubým odhadem v řádu hodin.
Měděnko, ach Měděnko.
Proč tady nemůže zůstat se ženou, na kterou tak dlouho čekal? Proč spolu nemohou klidně žít tím zcela obyčejným životem, ve kterém je to největší štěstí?
Musel se ovládat, aby na sobě nedal znát vztek, který se v něm vzedmul. Byl v pasti a vše, co udělá, aby z ní unikl, ho do ní ještě hlouběji uvrtá. A v tom okamžiku, kdy se střídavě litoval a vztekal a zdánlivě soustředěně poslouchal, jak se Franz se Slonem domlouvají, kde přesně bude Kondor zakotven, ho oslnila myšlenka, že právě Eliška by mohla vyřešit jejich největší potíže.
Panebože, ona by mohla riziko jejich útěku snížit na minimum, bušilo mu v hlavě. Něco na něm muselo být znát, náhlé ticho ho přinutilo pozvednout oči.
Narazil na zkoumavé pohledy svých společníků.
„Máš nějaké připomínky?“ Franz si jeho chování vyložil v podstatě správně.
Teď byl okamžik, aby promluvil o kontaktu, který má na kapitanátu a který by jim mohl opatřit chybějící a životně důležité navigační pomůcky. Znamenalo to ale také přiznat, že jako profesionál selhal a, to především, že se zamiloval jako malý kluk. To by před chladným a výkonným von Karstem nedokázal, navíc si už nebyl jist, kým vlastně ten člověk je.
Vyřeší to jinak, rozhodl se a zavrtěl odmítavě hlavou.
Poslední noc. Držel Měděnku v náruči a všemi póry vnímal tu jedinečnou hebkost ženského těla, jeho štědré teplo, a přitom mu bolest poltila mozek jako sekerou. Cítil slzy, kanoucí mu do jamky pod klíční kostí, a věděl, že oba jsou na tom stejně.
Mně stejně neutečeš, syčel nenávistný hlas harpyje a její křídla do něho tloukla, když na vrcholu božského splývání tělo náruživě se vzpínající proti němu rázem zmrtvělo a ten závratný let kondora se proměnil v odpornou masturbaci.
„Vezmi mě pryč!“ vykřikla plačící Eliška to, co nemělo být nikdy řečeno.
Poté se k němu zoufale přitiskla a mohli jenom mlčet.
Dlouho se pak v tom malém pokojíku ozýval jen tikot budíku a Crommelin suchýma očima hleděl do nezřetelného stropu, než se přece jen rozhodl požádat o to, co potřebovali na plavbu.
„Kdy odplouváte?“ zeptala se Eliška neúčastně.
„Zítra odpoledne,“ zalhal. Pravda ale byla, že odpoledne odplouval pouze Slon, on s von Karstem měli čekat dva dny v Batanas a pak teprve autobusem odjet na Vančurův ostrov. Na jeho severozápadní straně bylo kotviště, kde jachtaři obvykle kotvili, a nejlepším způsobem, jak Slona uchránit podezření, bylo Kondora z kotviště prostě ukrást.
„Mám polední přestávku. Mohu přivézt ty mapy a atlasy do restaurace v parku nad marinou, kde jsme večeřeli,“ odpověděla po krátké zámlce.
„Neděkuj mi,“ opřela se o loket a druhou rukou zakryla Crommelinovi ústa. „Myslím, že bude lepší, když teď hned odejdeš,“ zašeptala, „Ona tady číhá.“
Druhého dne ho probudilo až bušení deště ve světlíku. Hodinky ukazovaly více než deset a nechápal, proč Franz na něho ne zaklepal, neboť byli domluveni, že dopoledne si společně zajdou koupit jachtařskou výbavu.
Vyskočil z postele, natáhl si košili a kalhoty a vypadl na chodbu.
„Pojď dál, Johne,“ ozvalo se z von Karstova pokoje, když zaklepal na vedlejší dveře.
Franz seděl u maličkého oprýskaného stolku, na němž ležela kniha a hrst vysušených stonků vedle několika papírů.
„Nic se nestalo,“ odbyl Crommelinovy omluvy, „nemusíme spěchat. Nepromokavé kalhoty, bundu a holínky jsem koupil už včera odpoledne – i pro tebe,“ ukázal na objemný balík v koutě.
„V obchodním domě měli i Knihu proměn,“ pozvedl svazek ze stolu, „a tak jsem ji koupil taky.“
Crommelin se musel tvářit velmi nechápavě, neboť von Karst, i když se mu netrpělivé oči stále otáčely za papírem, se ujal objasnění.
Když studoval na napole v Asgardu, dostal se do styku s japonským leteckým atašé Nišizawou a kromě šermu ho bývalé stíhací eso japonského námořnictva také seznámilo s I-ťingem, s čínskou Knihou proměn, Franz natočil k Američanovi v plátně vázaný svazek, který je nejstarším výkladem pohybu světa. Proto se dá použít jako orákulum – odhaluje nebezpečí, dává návod jak jednat a čeho se vyvarovat, pokud tazatel dobře položí otázku.
„K rozhovoru s Knihou proměn slouží padesát usušených řebříčkových stonků,“ ukázal na svazeček stébel na stolku, „z nichž jeden se odebere jako symbol Nejzazší jedinosti a zbývající se rozhodí do dvou hromádek. Odebírání po čtyř z obou hromádek dá trojdílnou číselnou kombinaci, která se nazývá změnou. S odloženými stonky se pak proces ještě dvakrát opakuje, aby tři změny daly čáru. Předtím se ale číselné hodnotě změny přiřazuje kód, který může nabýt hodnotu tři nebo dvě. Je-li součet u první změny pět a u dalších čtyři, přísluší jim číselný kód tři, je-li součet u první změny devět a u dalších osm, má kód hodnotu dvě.
Sečtením kódů čára pak může nabýt pouze čtyř hodnot,“ natáhl se po čistém listu papíru a nakreslil krátkou čáru s přerušením, „z toho dvou sudých – šest a osm. Ty reprezentují přerušovanou čáru Jin, kdežto zbývající dvě liché – sedm a devět, představují plnou čáru Jang.“
Uchopil do ruky původní papír a natočil jej směrem k Američanovi.
Byl na něm obrazec:

„Šest čar nad sebou pak tvoří hexagram,“ Franz ukázal na obrazec, „a tento je odpovědí orákula na mou otázku. Dokončil jsem jej těsně předtím, než jsi zaklepal,“ hleděl živě na Crommelina, „a zrovna jsem chtěl najít v knize jeho význam.“
„Na co ses ptal?“ otázal se Crommelin a tušil, co uslyší Franz se odmlčel a na chvilku sklopil oči. „Na naši plavbu,“ konečně odpověděl. Což bylo to co Crommelin očekával.
„Proč je první a pátá čára silnější?“ optal se. Byl překvapen, jak Franz to věštění ze stébel bere vážně.
„Kniha I-ťing neobsahuje jenom symbolické obrazy a výroky ke každému ze šedesáti čtyř hexagramů, ale i doprovodné komentáre, které se váží k silným čarám. U Jinu jsou to čáry šestkové a u Jangu devítkové. Mně vyšly jako silné dvě devítkové1 cary.“
„A není to čára ani první, ani pátá,“ opravil Crommelina, když listoval v knize, „ale druhá a vrchní, protože hexagram se staví zespodu a jsou to vlastně dva trigramy nad sebou.“
„V našem případě vyšly dva stejné,“ ukázal Crommelinovi na obrázek, „a celý hexagram má číslo,“ otočil v knize ještě jeden list, „padesát sedm.“
„To je Sun, Pronikání, vítr nad větrem,“ dodal a když si přečetl připojený text, podal knihu Američanovi.
Ten četl:
OBRAZ: Jde vítr za větrem. Tak šlechetný člověk potvrzuje své příkazy a uskutečňuje svoje dílo
Dvojí trigram větru navozuje příměr, jenž je ve větru obsažen. Vítr působí, aniž by to bylo příliš znát. Působí, ne-li skrytě, tedy bez zjevného násilí…
VÝROK: Úspěchy v malém. Je dobré mít kam jít. Je dobré potkat velkého člověka.
Podstatě obou trigramů a hexagramu odpovídá i výrok hexagramu, který mluví o možnosti ovlivnit a být úspěšný ve věcech nevelkých.. Vítr proniká do každé skuliny a v tom je jeho síla…
Crommelin si připomněl Franzovu poznámku o silných čarách a pohlédl na sousední stránku. Stálo tam:
DRUHA DEVÍTKA: Cosi proniklo pod postel. Proroci a mágové se množí. Štěstí. Žádná chyba.
… trigram Sun znamená dřevo, postele bývaly ze dřeva, nahlížení pod postel znamená pátraní po skrytých příčinách a po motivech. To bylo kdysi výsadou proroků a mágů…
Otočil na další stránku:
VRCHNÍ DEVÍTKA: Cosi proniklo pod postel. Ztrácíme majetek i sekeru. Vytrvalost přináší spíše zlé. Silná jangová čára v jinové slabé pozici, nadto v pozici extrémně horní, a tudíž nejisté, nemůže přinést nic dobrého.
Nerozuměl tomu a zahleděl se tázavě na Franze.
„Když plavbu zvládneme, budeme to pokládat za štěstí, ale naše vytrvalost se obrátí ve zlé,“ odpověděl von Karst.
„Podíváme se, co říká doplňující hexagram,“ vzal tužku a nakreslil další hexagram, kde silné čáry původního obrazce byly nahrazeny jejich opaky:
„Hexagram třicet devět,“ řekl, když nalistoval příslušnou stránku, „Ťien, Překážka. Horní trigram je hlubina, voda, spodní stání, hora.“
Ostatní si opět Crommelin přečetl sám:

Přirozeným důsledkem odcizení, oddálení a roztržky jsou překážky a hráze a přehrady, jež se stavějí do cesty. O tom je hexagram, v němž převládá doporučení k jinově měkkému chování, doporučení k ústupkům a k hledání spojenců, k střízlivému vážení vlastních omezených sil.
OBRAZ: Na hoře je řeka. Překážka. Tak šlechetný člověk se obrací k sobě a přetváří ctnost. Dolní trigram znamená horu, stání, horní triagram znamená hlubinu, propast, řeku, nebezpečí. To obojí znamená překážku a hrozbu. Odtud smysl hexagramu v tomto sestavení. Před takovou překážkou je nutné se zastavit…
VÝROK: Jihozápad je příznivý, severozápad nepříznivý.
Je dobré potkat velkého muže. Vytrvalost přináší štěstí.
… jihozápadní směr pak znamená směr Země a ta je příznivá pro každého poutníka. Dokud nenarazí na horu, která mu jeho putováni ztrpčí. Další části výroku jsou jasné. Tváří v tvář takovým překážkám je nejvítanější pomoc někoho silného, ovšem záleží i na naší vnitřní pevnosti a vytrvalosti…
„Příznivý jihozápad je náš směr a ty jsi silný,“ usmál se na něho Franz.
Ne, já nejsem silný. Jsem vystrašený až k smrti, a jestli je někdo silný, tak Měděnka, pomyslel si Američan zaraženě.
„Každopádně je to Pronikání,“ řekl už bez úsměvu Franz, „pronikání nejen fyzické, ale i duchovní… A něco zlého pronikne nejen s námi, ale i do nás,“ dořekl jakoby jen pro sebe.
Eliška nepřišla.
Seděl na restaurační terase, dokud ho nezahnal déšť. Odpoledne se znovu prudce rozpršelo z nízkých mraků, hladina Estrecha se změnila v olověnou desku, kterou déšť vyšrafoval jako pečlivý rytec. Alespoň z restauračního okna na kopci nad mořem to tak vypadalo.
Musel stále přemýšlet o věšteckém dopoledni. Jeho společník měl děsivou schopnost ho neustále překvapovat. Kdo je vlastně ten člověk?! Co myslel tím zlem, které do nich pronikne? Bojí se snad něčeho v sobě, třebas zrady, k níž ho to něco ponouká a které v něm Kniha proměn objevila?
Byly už čtyři odpoledne a Crommelin stále čekal. Proto mohl vidět, jak z bazénu mariny vyplouvá malinkatá lodička s jedním stěžněm, míjí hlavu vlnolamu a zahýbá ostře vpravo, na západ. V kokpitu stál někdo v černém gumáku, ale na tu dálku se více rozeznat nedalo.
Na Vančurův ostrov jeli autobusem a až na pár bezvýznamných poznámek celou cestu mlčeli. Crommelin se několikrát pokusil zapříst konverzaci, ale dočkal se jenom jednoslabičných odpovědí.
Přitom se zoufale potřeboval vypovídat. Potřeboval s někým mluvit o Měděnce, o štěstí, o němž už nedoufal, že ho potká a které tak bezohledně odkopl. Byl rozhodnut se von Karstovi k Měděnce přiznat, říci, že plán jejich útěku vyzradil nezasvěcenému člověku –jen aby se vymluvil z toho drtivého pocitu nenahraditelné ztráty. Čekal, že mu Franz vyjde v hovoru vstříc, avšak jeho společník mlčel, soustředěn na něco ve svém nitru.
Uvědomil si, jak bolest ze ztráty Měděnky zahnala do pozadí obavu z toho, že von Karst je agent provokatér. Bezelstně uvěřil jeho povídačce o útěku z Prahy, o tom, že je psanec, pronásledován jak císařskými, tak Heydrichem. Na druhé straně, koruna je bezpochyby pravá, sám na vlastní oči viděl, jakou má moc.
Jenže, a to byla ta potíž, existoval rozhovor s Dvalinem, který šťastnou náhodou vyslechl. A Dvalinovy záhadné narážky von Karstovi nepochybně přitěžovaly. Jestli by byl von Karst skutečným kurýrem Lichtu, měl by s sebou ty dokumenty, jimiž pravděpodobně bylo Heisenbergovo memorandum, které se jim už jednou pokusil předat Ódinův syn Válí. Mělo obsahovat popis kouzla, jímž se na svět vrátili nacističtí nekromanti.
Není jisté, zda jim Kabala, poté co ji korunují svatováclavskou korunou, dokáže odhalit mechanismus toho kouzla, není jisté, že proniknou k jeho podstatě. Jestli dokumenty, o nichž se jeho společník domnívá, že mají pro něho nenahraditelnou cenu a přitom je někde ztratil, byly opravdu Heisenbergovým memorandem, pak přivádí do Malé Ameriky zmiji.
Chápal by, kdyby von Karst na rovinu přiznal, že memorandum od Houtermanse spolu s korunou dostal a při přestřelce s gestapem o ně přišel. Jenže on se o žádných dokumentech nezmínil. Vyhnul se také přímému jmenování svého pražského kontaktu, jímž byl zřejmě Dvalin.
A co ty, zaznělo mu v hlavě, ty ses taky k Měděnce nepřiznal a možná, že právě kvůli tomu vaše mise neuspěje.
Jeho myšlenky tak opsaly kruh a bloudily v něm po celou tu dobu, co autobus v nastávajícím soumraku klouzal smyčkami horských silniček k Vančurovu ostrovu.
Panovala již tma, když autobus konečně sjel soustavou vlásenek k moři, k letovisku Tamar na západním pobřeží ostrova. Neslo jméno podle posledního chráněného kotviště v Estrechu před jeho vyústěním do Pacifiku.
„Už jsme tady,“ řekl Crommelin a pohlédl úkosem na von Karsta. Měl zavřené oči a otevřel je teprve, když sebou autobus při závěrečném zastavení trhl.
Vystoupili do bledé louže výbojkového světla u zastávky a ihned uslyšeli šumění příboje. Připojili se k ostatním cestujícím, dva nemajetní výletníci s batohy na zádech navíc. Spolucestující se postupně oddělovali, odbočovali do uliček s lacinějšími hotely a penziony a netrvalo dlouho, než na pobřežní promenádě von Karst s Crommelinem osaměli.
Mlčky šli dále dalších dvacet minut, jodový pach moře nabyl na intenzitě, i přes pobřežní pěšinu se vinuly příbojem vyvržené chaluhy, po jejichž gumovitých stvolech jim v temnotě nepříjemně klouzaly nohy.
„Snad ten tendr najdeme,“ utrousil Crommelin nejistě, neboť si nemohl vzpomenout, jak se česky řekne pomocný člun.
Franz se místo odpovědi zastavil.
Moře jim tiše šumělo u nohou, chybějící příboj dokazoval, že v temnotách před nimi leží chráněné kotviště, odstíněné od otevřené hladiny clonou drobnějších ostrůvků.
„Čtyři kotevní světla,“ komentoval Crommelin hlouček vzdálených bludiček, vyznačující pozice zakotvených jachet. „A tam kousek stranou je slabší, páté.“
„To je náš pták,“ potvrdil Franz. Slon jim slíbil, že kotevní světlo rozsvítí podle předpisu, aby Kondora na temném kotvišti vůbec našli.
„Musíme k první skále u vody a za ní by měl být ten tendr,“řekl rozechvěle Crommelin.
„Žádné světlo,“ upozornil ho ještě Franz a znovu vykročil po pěšině.
Crommelin nahmatal v kapse pistoli a sevřel její pažbu.
Byli nyní nejen agenti nepřátelské mocnosti, ale také zloději. Chystali se ukrást loď v ceně tři milionů korun a komandéra se zmocnilo nepříjemné přesvědčení, že kdyby se je pokoušela zadržet nikoli německá hlídka, ale i nějaký bdělý, nacisty nenávidějící Čech, musel by střílet tak jako tak.
Zvuk vody po jejich levici změnil tón a cestu jim zahradil temnější stín. Franz na něj položil ruce a nahmatal chladný vlhký kámen. Kladl ruce postupně na skálu přitom ji obcházel.

„Je tady,“ sykl, když za balvanem rozeznal světlejší skvrnu nafukovacího člunu.
„Shit,“ ulevil si Crommelin anglicky. Zakopl o poutací lanko, jímž byl člun jištěn ke kameni u vody.
Shodili batohy do člunu, komandér uvolnil poutací lanko a pak nafukovák nadzvedli a pomalu sesunuli do vody.
„Nachystám vesla,“ řekl polohlasem Američan, který do člunu zručně nasedl jako první.
„Můžeš,“ oznámil stručně, když Franz napřed slyšel, jak ťuklo dřevo o dřevo a zaskřípěl gumový potah.
Von Karst vyved] člun kousek do vody, stejně už měl boty úplně promočené a pak současně s odstrčením vysedl na jeho oblý bok. Vesla zašplouchala a vzápětí ho konec jednoho z nich udeřil do žeber.
„Je tady málo místa,“ omlouval se Crommelin, který už vkleče pravidelně vesloval krátkými rázy.
„Levým, levým,“ naváděl ho Franz na vzdálené světélko tam, kde čekal Kondor.
Dalších deset minut mlčeli. Crommelin zručně vesloval, občas se díval přes rameno a vedl člunek zhruba na páté, stranou od ostatních zářící světlo. Bylo už blíž, ale vytrvale se přesouvalo vlevo.
„Levým, levým,“ zavelel opět Franz. Nafukovák se sice stočil, ale světlo se stále sunulo vlevo.
„Už to teče,“ řekl Franz znepokojeně. Moře se dalo do pohybu a unášelo je stranou od světla, kde, jak doufali, skutečně kotvil Kondor.
Zacákala vesla, jak se do nich Crommelin opřel. Byl příliš zkušený námořník, aby si dělal iluze o jejich schopnosti čelit byť dvouuzlovému proudu. Moře nesmělo dostat šanci, nyní každý ztracený metr by záhy znamenal deset.
„Nedá se pořádně zabrat,“ supěl Američan.
„Jako na každém gumáku,“ filozoficky poznamenal von Karst.
Nemělo cenu, aby pracovali každý jedním veslem. Jednak by se na dno člunku nevešli, jednak by nestejné záběry znemožnily držení přímého směru.
Místo toho se po dvaceti minutách vystřídali. Naneštěstí vzrostly vlny a tříšť občas šplíchla až do člunu. Franz cítil, jak kaluž, v níž klečí, pomalu, ale neúprosně roste. Vítr sílil a vál nyní od pobřeží. Přesto ho měli z boku a to znamenalo, že je proud snesl za světlo, k němuž se nyní probíjeli proti proudu rovnoběžně s břehem. Boční vlny s člunem nečekaně houpaly a to ještě znesnadňovalo veslování.
Po dalších dvaceti minutách se znovu vystřídali a zchvácený Franz se podíval na své námořní zenithky. Do jedenácti chybělo deset minut, což znamenalo, že už veslují přes tři čtvrtě hodiny.
Kotevní světlo ale bylo o poznání blíž. Již se dal rozeznat jeho kývavý pohyb a obrysy Kondora v jeho odrazu. Za dalších dvacet minut byli konečně pod zádí. Franz se nejistě postavil na roztřesených nohou, přidržel se sloupku zábradlí a kolem rohatinky vedle omotal poutací lanko člunku. Pak se teprve vzepřel mokrým kolenem, chytil se lanka zábradlí a vytáhl se na palubu.
Zchvácený Crommelin ze člunku nedočkavě vzhlížel na jeho siluetu a v duchu ho proklínal, proč to trvá tak dlouho. Konečně byla cesta na palubu i pro něho volná.
Petrolejka, visící jako kotevní světlo na předním stěhu, se rytmicky kývala a Američan cítil, jak nepokojně Kondor pod jeho nohama pracuje. Noční bríza dále sílila a už nyní se docela slušně hádala s odlivovým proudem, jak kdesi venku Tichý oceán ustupoval a vytahoval vodu z průlivu.
Crommelin necítil ruce. Jejich únik mohl skončit ještě dříve, než vlastně začal.
Kdyby jenom měli tabulku přílivů a odlivů, zatoužil.
O záď bouchly nějaké rance a pak se do kokpitu skulily jejich batohy, pro něž se von Karst vrátil do nafukováku. Poté se přes bok převalil sám, opřel se o kormidelní páku a svalil se na kokpitovou lavičku, jak o cosi zakopl. Zarachotilo to a pak, jak se loď zhoupla na vlně, ozval se rachot převalující se plechovky s nejjemnější lodní vazelínou. Von Karst s tlumeným klením plechovku vylovil, chvíli ji nerozhodně držel v rukou a pak ji za držadlo rázně zavěsil na kormidelní páku.
„Jdu se podívat na kotvu,“ řekl Crommelin, zatímco von Karst lovil v kapse klíče od dvířek do kajuty.
Zápolil ve tmě se zámkem tak dlouho, že se Crommelin stačil vrátit ještě dříve, než konečně odemkl.
„Kotevní lano je napnuté jako struna,“ hlásil, když sestupoval za Franzem po schůdkách do kajuty.
Teprve uvnitř rozsvítil von Karst baterku. Oba pak překvapeně zírali na spoušť, která se jejich očím zjevila.
Krásný mahagonový stůl se sklopnými křídly uprostřed kajuty někdo brutálně rozštípal sekerou. Matrace z příďové kabiny byly vytahány do salonu a společně s čalouněním bočních pohovek se vršily na troskách stolu.
Od schůdků se ozval šustivý zvuk odkládané přikrývky. Von Karst se bleskurychle otočil, ometl kuželem světla navigační stolek, přejel světlem schůdky a zastavil se s ním na hraně polopřepážky za kuchyňským koutem.
Nad ní se objevil ženský obličej, věnčený rozcuchanými rezavými vlasy.
„To máme vyhodit mezi Evangelisty,“ řekla rozespale Eliška.
Crommelin klečel na přídi Kondora a nožem řezal kotevní lano. Pramen po prameni, aby byl řez pěkně rozčepýřený, jako kdyby se lano předřelo. Měli hodinu zpoždění oproti ideálnímu času, aby mohli při plavbě mezi Evangelisty využít odlivového proudu. Ve špičce dosahoval rychlosti až 8 uzlů a jedině s jeho pomocí mohli být ráno tak daleko na moři, aby je nezpozorovaly německé hlídky.
Časovou tabulku odlivu pro oblast Evangelistů jim ukázala Eliška. Předem ji vypsala z ostře sledovaných hydrografických atlasů Kriegsmarine, které nyní, i s mapami Drakeova průlivu a přilehlého pobřeží Antarktidy, ležely na mapovém stolku.
„Odpusť mi,“ šeptla, když se s von Karstem skláněl nad vytouženými německými mapami s již překreslenou sítí souřadnic podle současné osy zemské rotace. Jižní pól byl nyní v blízkosti Tasmánie a severní na východ od New Foundlandu. Na mapě se to projevilo natočením kompasové růžice zhruba o čtyřicet pět stupňů ve směru hodinových ručiček. To, co bývalo kdysi na jih, bylo nyní na jihovýchod, a tichomořské ústí Magellanova průlivu, jež před kataklysmatem směřovalo na severozápad, leželo teď v čistě západním směru.
Poslední pramenec krouceného konopného lana povolil, hvízdání noční brízy prolnulo cáknutí vody, jak konec lana švihl do hladiny, a Kondor se počal stáčet šikmo k větru.
„Příď je volná,“ přesto vykřikl Crommelin směrem k zádi, odkud vítr přinášel dýchavičně kašlání pomocného motoru.
Cestou do kokpitu se pevně přidržoval madla na střeše kajuty. Kondor se zběsile kýval na neviditelných vlnách, které nabíhaly z boku. Nemohly být veliké, ale odlivový proud je deformoval. V tomto okamžiku byl vlnobití a všemu ostatnímu vděčný – neměl čas zaobírat se zmatkem, který v jeho mysli vyvolalo objevení se Měděnky.
„Už tady to s námi pěkně mydlí,“ v kokpitu ho uvítal Franzův hlas. V odrazu kompasového světla viděl jeho shrbenou siluetu, nachýlenou nad kormidelní pákou.
„Dej mi kormidlo,“ vyzval ho Crommelin, „a běž dolů navigovat.“
Tak si to předem domluvili.
Franz povstal, aby se mohli vystřídat. Podlážka kokpitu mu uhýbala pod nohama, jak si peřejnatý proud pohrával s lodí.
Kondor maličko vybočil, než Crommelin zareagoval na tah kormidla.
„Drž dva sedm nula,“ napomenul ho von Karst.
„Jo,“ zabručel Američan a plechovka s korunou zarachotila, jak zabral za páku.
Sledoval siluetu postavy v bundě s kapucou, jak s námahou sestupuje po kývajících se schůdcích do salonu, a poposedl si, aby průlezem lépe viděl do nitra lodě.
Místo navigátora bylo obsazeno. Eliška, zapřená na sedačce, se skláněla nad navigačním stolkem s mapou a posunovala po ní trojúhelníky. Ohlédla se po Franzovi a vystavila jeho očím klidný a soustředěný obličej.
„Navrhuji tuto trasu,“ řekla, aniž by cokoli vysvětlovala.
Kyv lodě odrazil Franze ke kuchyni na opačném boku. V podpalubí bylo kývání lodě, jíž chyběl stabilizační efekt plachet, ještě patrnější.
„Vám se nedělá zle?“ optal se Franz, když se mu podařilo se zachytit mapového stolku.
Eliška zavrtěla hlavou a natočila mapu k von Karstovi. Byla to jiná mapa, než kterou jim nechal Slon, podrobnější, s větším počtem zakreslených útesů a tedy hrozivější na pohled.
Tím papírovým bludištěm, které ale mělo žulový vzor v realitě, se vinula červená lomená linka předkresleného kurzu s poznámkami drobným ženským rukopisem u bodů, kde se kun lomil.
Franz tázavě vzhlédl. Kondor sebou opět smýkl a přirazil je k sobě. Zíral Elišce do obličeje z bezprostřední blízkosti, až viděl žilky v bělmu jejích tyrkysových očí.
„Vždycky jsem chtěla rozumět věcem kolem sebe,“ odpověděla na jeho nevyřčenou otázku. „Zajímaly mě tedy i ty mapy a příručky, které jsem měla v úřadě na starosti.“
Von Karst zvědavě studoval obličej před sebou. Navíc ke kráse vyzařoval rozvahu a sebedůvěru. Aniž by cokoli řekl, sklonil se k mapě. Kurz chytře vedl nad hlubšími úvaly v mořském dnu, vytvářejícími z útesů nad hladinou jakési patníky kolem podmořské silnice. Úvaly budou fungovat jako koryta usměrňující odlivový proud, věděl von Karst, jenž si také povšiml, že poznámky popisují charakteristickou konfiguraci v okolí otočných bodů.
„Domyslela jsem si, co máte s Johnem v plánu. Ostatně moc možností nebylo. Za chvilku by nám tady ten výběžek měl zakrýt světla posledního hotelu,“ Eliška ukázala tužkou na východní okraj mapy, kde červená linka začínala, „a pak bychom měli přejít na kurz tři sta dvacet,“ nejistě vzhlédla na Franze.
„Budeme muset počítat míjené útesy, na log není spolehnutí,“ poznamenal Franz a usmál se na samozvanou navigátorku.
Crommelin se snažil držet kurz co nejpřesněji. Střídal krátké pohledy do kompasové růžice s pohledy přes příď. Trochu mu překážela von Karstova hlava, Franz stál na schůdcích do kajuty, s lokty opřenými o roubení vstupního poklopu. Sloužil jako hlídka a jako spojka mezi kormidelníkem a Eliškou v roli navigátora dole u mapy. Tma byla téměř dokonalá a oba muži na palubě neustále napínali uši. Přibližující se útes se ohlašoval zesilujícím burácením příboje, pak se vlevo nebo vpravo od přídě objevil v odrazu hvězd bílý knír zpěněné vody a Kondor se úděsnou rychlostí prosmýkl žulovou brankou burácející vody.
„Osmá branka na tomto úseku,“ vykřikl Franz dolů, kde Eliška v mdlém svitu lampičky nad mapovým stolkem zakreslovala do mapy jejich postup.
Blížila se třetí hodina a oni byli sotva v polovině pekelné dráhy Evangelistů. Před dvaceti minutami zasvětélkoval příboj přímo před přídí. Pravá navigační svítilna ozářila jedovatým zeleným světlem drsnou stěnu balvanu, ale v okamžiku, kdy si měl Kondor o vrstvou soli pokrytou žulu rozdrásat bok, proud odhodil loď stranou. Crommelinovi zacukalo v obličeji a i nyní, když přiložil ruku na levou tvář, cítil, jak se lícní sval neovladatelně chvěje.
Útesy a skalní hroty Evangelistů utlumily hvízdání větru, avšak jekot peřejí, v něž odliv moře proměnil, lomoz větru více než štědře nahradil. Proto bylo nyní zřejmé, že hukot peřejí slábne.
Trosky jídelního stolu a další části vnitřního vybavení hodili do moře už před hodinou – aby je mohly najít německé hlídkové čluny a potvrdit verzi majitele, že loď se za jeho nepřítomnosti utrhla z kotvy a roztříštila o útesy. Ačkoli do svítání bylo ještě daleko, z oblohy mizely hvězdy, cloněné houstnoucími mraky, jež počaly z neviditelné pevniny na pravoboku klesat nad moře.
Pravidelné předení pomocného motoru znělo stále hlasitěji, a jak slábl hukot proudícího moře, uklidnila se i hladina a pohyby lodě se zmírnily. Kondor se nyní plavně zvedal a klesal, jak najížděl na prodlužující se nízké vlny.
Von Karst se nervózně rozhlížel. Nejenže byli slepí, nyní i ohluchli.
„Co se děje?!“ vyhrkl Crommelin od kormidla. „Kam zmizel odliv?“
Von Karst se nepokojně zavrtěl, přešlápl, aby mohl sestoupil do nitra lodě.
Vzdálený šum před přídí ho zmrazil uprostřed pohybu. Hukot valící se vody nabýval na intenzitě s děsivou rychlostí.
U kolenou se mu objevil světlejší ovál Eliščiny tváře s velkýma rozšířenýma očima.
„Zpětný proud!“ vyhrkla.
I Crommelin rázem pochopil. Křivka odlivu měla sedlový bod – existence dvou měsíců na oběžné dráze způsobovala, že v polovině skočného odlivu rozdílné působení gravitačních sil vyvolávalo malý místní příliv. Následkem byl krátkodobý opačný proud –jehož zpětná rotující vlna se na ně nyní řítila. Bude fungovat jako válec pod jezem, uvědomil si.
„Plný plyn!“ vykřikl von Karst na Crommelina.
Pak se ze tmy vyvalila bíle zpěněná stěna vody a převalila se nad Kondorem. Loď se otřásla a proud slané a studené vody mrštil von Karstem do kokpitu Crommelinovi pod nohy. Kokpitová vana se proměnila v bazén a oba muži cítili, jak tuny vody tlačí Kondora do hlubin. Poté se loď vývrtkovitě zhoupla a konečně ze sebe setřásla zpěněné moře.
Cizí tělo přirazilo Crommelina na hranu kokpitu, až bolestivě vyhekl.
„Jsi v pořádku?“ optal se von Karst, když se hrabal na nohy.
„Narazil jsem si žebra o vlnolam kokpitu,“ zahučel Američan, a jak se pohnul ke kormidlu, začvachtala mu voda v gumovkách.
Motor naštěstí nepřestal jít a Crommelin se pokoušel vrátit loď na původní kurz.
„Zaseklo se kormidlo,“ oznámil věcně. Promočený von Karst se přesunul proti němu a uchopil páku, na které se stále houpala plechovka s vazelínou, v níž byla uložena svatováclavská koruna. Zabral za páku, aby Kondora vrátil na předchozí kurz, ale páka kladla tím větší odpor, čím více do ní tlačil. Zatlačil obráceně, aby se na kurz dostal cirkulací,
Jakmile loď přešla samovolně držený směr, páka opět začala klást odpor. Plechovka s vazelínou mu překážela a uchopil plechovku, aby ji z páky sundal.
Nešlo to.
Crommelin sledoval, jak von Karst s ojíněnou plechovkou zápasí. Jakmile na ni položil ruku v pletené rukavici, mokrá rukavice začala okamžitě mrznout. Na poslední chvíli ruku ve zmrzlé rukavici odtrhl a s bolestným výrazem na tváři ji zastrčil do podpaždí.
„Je strašně studená,“ vyrazil ze sebe.
U přední hrany kokpitu, více tušené než viděné, se zabělal obličej.
„Dole plavou podlážky,“ oznámila Eliška.
„Hned začneme pumpovat,“ odpověděl von Karst.
Jak se Crommelin přesouval k objímce na boční stěně kokpitu, kam se zasunovala páka čerpadla, našlápl na cosi kulatého. Sehnul se a vylovenou vodotěsnou baterkou posvítil na kormidelní páku. Ojíněná plechovka s vazelínou se bez ohledu na kymácení lodě nakláněla tu na jednu, tu na druhou stranu, a Crommelin otupěle sledoval, jak ji páka poslušně sleduje, jak kormidlo vyrovnává nárazy proudu a pevně vede loď neznámým kurzem.
„„Pojď mi pomoct s pumpováním,“ řekl Franz s pohledem na páku. „Kormidelníka teď nepotřebujeme, kníže Václav si Kondora kormidluje sám.“
Protiproud nebyl silný, ani netrval dlouho, takže když se odliv vrátil, válcová vlna na rozhraní nebyla tak mohutná a zkropila von Karsta s Crommelinem pouhou tříští. Mezitím okolní prostor zešedl a počal nabývat hloubku s tmavšími stíny.
Z temnoty začaly vystupovat detaily palubní výstroje a von Karst kontroloval, o co v první vlně přišli. Chyběl lodní hák, zmizelo kus zábradlí na pravoboku a bednička s brambory, ale ze tří kanystrů se zásobním benzinem, původně uvázaných k zábradlí, se jeden zaklínil mezi pardunu a vlnolam kokpitu, druhý pak uvázl v zadním koši.
Podpalubí již bylo zbaveno vody, hodinovým pumpováním se oba příhodně zahřáli, než se mohli střídavě převléci do suchého šatstva.
Síla, která Kondora kormidlovala, po obnovení západního proudu zřejmě usoudila, že pro jeho posádku učinila dost. Loď náhle nekontrolované zabočila a Crommelin se vrhl s bolestným zasyčením ke kormidlu. Páka se ochotně podvolila jeho tlaku.
„Tam to vypadá na slušnou díru,“ ukázal před příď, kde se v kalném světle šírání rýsovala mezi šedými stíny útesů nejhlubší tma. „Kompas ukazuje tři nula nula,“ ohlásil nastavený kurz. Von Karst přikývl na souhlas. Už dávno ve skalním bludišti Evangelistů ztratili orientaci a o nějaké přesné navigaci nebylo ani řeči. Museli kormidlovat pokud možno co nejpřesněji na západ, aby se co nejdříve vymotali z Evangelistů a dostali co nejdále od pobřeží, než vyjde slunce a než odstartuje první hubschrauber Grenzschutzu k hlídkovému letu.
Další hodinu se s von Karstem střídali u kormidla a při hlídkování u stěžně, odkud bylo lepší vidět na míjená skaliska.
Bylo půl páté, když se konečně před přídí otevřel širý obzor. Za zády nechali zlověstné červánky a hnali se celou nedostatečnou silou pomocného motoru do temnoty oceánu na západě. Eliška uvařila čaj a Crommelin s povděkem vzal na vědomí, že von Karst bere její přítomnost na lodi jako samozřejmost. Stále častěji se přes rameno nervózně ohlížel na hradbu pevniny za zádí, která jim nepřestávala padat na záda. Spásná temnota před nimi prchala čím dál tím rychleji a Crommelin si uvědomil, že sice dokázali nemožné, když projeli mezi Evangelisty v noci, ale závod s časem prohráli. Za hodinu vyjde slunce a oni budou sotva deset mil od pobřeží. Za další půlhodinu je bude mít hlídková helikoptéra jako na talíři – chutnou jednohubku, kterou spolkne jediným nabodnutím řízené střely.
Vzhlédl na von Karsta, kterého právě vystřídal u kormidla, a jejich pohledy se střetly v souhlasném poznám.
„Neříkej nic Elišce,“ poprosil, „má takovou radost, že se nám to povedlo.“
Moře bylo klidné, ospale se dmulo táhlými oceánskými vlnami, na nichž se Kondor rozvážně kolébal v líném rytmu. Noční bríza ustala a obloha se modrala rozpínajícími se okny v řídnoucí oblačnosti. Východ hořel jako kovářská výheň, slunce už muselo vyjít, ale pohoří na pevnině je nepřestávalo držet v kalném stínu. Prostor před přídí se rozeběhl až k podivné šedobílé zdi na obzoru, za niž slunce zahnalo tmu.
Von Karst seběhl do kajuty pro dalekohled. Tiše jej vyprostil z poličky nad mapovým stolkem, aby neprobudil Elišku, která usnula s hlavou na mapě.
„Je to mlhové pole,“ potvrdil šanci na únik, když spustil dalekohled od obličeje. „Patnáct, dvacet mil.“
„Dvě a půl, spíše tři hodiny,“ Crommelin vzdálenost do bezpečí ihned přepočítal na čas.
Vrtulozdvih, jak helikoptéru nazýval von Karst, uslyšeli za dvě hodiny. Situace se nezměnila, mlha držela, ani se nepřibližovala, ani se nevzdalovala, její stěna se neznatelně vlnila dráždivě blízko.
„Dvacet minut,“ zabručel Crommelin.
Von Karst pozvedl dalekohled k očím a obezřetně, aby nepohlédl do slunce, které se konečně vydrápalo nad hory na pevnině, propátrával pruh moře mezi Kondorem a pobřežím.
„Už ho mám,“ ohlásil. „Letí od jihu na sever podél pobřeží, asi deset mil za naší zádí.“
Ačkoli byl nevyspalý a unavený, působil von Karst klidným dojmem.
„Něco mi říká, že z toho vyvázneme,“ obrátil se na Crommelina s matným úsměvem.
V protikladu k jeho slovům se vzápětí silueta kovové vážky zkrátila a za okamžik k nim dorazil změněný zvuk turbínového motoru.
Crommelin sebou trhl a pohlédl na von Karsta.
„Míří přímo na nás,“ potvrdil Franz jeho obavy. „Měl bys říct Elišce, ať si obleče záchrannou vestu.“
„Chybí nám deset minut,“ odpověděl Američan místo toho, aby vyřídil vzkaz, „v mlze by na nás raketu nedokázali navést.“
Helikoptéra byla již nyní zřetelně viditelná i prostým okem. Crommelin kalkuloval, co její posádka udělá. Je nepravděpodobné, že by už věděli o krádeži. Musejí se přesvědčit, jaký to cíl mají vlastně pod sebou, zda to není záchranný člun z nějakého německého parníku. Pravděpodobně je obletí, identifikují a spojí se s dozorčím na základně. Ten jim sdělí, že žádný stav nouze nebyl vyhlášen, takže jachta ilegálně překročila hranice a mohou ji zničit.
Von Karstovy myšlenky se musely ubírat stejným směrem.
„Pokusí se napřed o identifikaci a to by nám mohlo poskytnout čas, abychom se ukryli v mlze,“ řekl. „Rakety Reichenbery mají infračervené navádění, takže trup plachetnice s nepatrným zdrojem tepla je pro ně špatný cíl, natož v mlze.“
„Co když zahájí rovnou palbu z rotačního kanónu?“ namítl Crommelin.
„Jsou to Němci, budou se řídit bojovým řádem – napřed rakety a potom kanón.“
To nám dává šanci, pomyslel si Crommelin.
„Drž pořád kurz do mlhy,“ rozkázal mu von Karst.
V průlezu kajuty se ukázala hlava s rozcuchanými rezavými vlasy.
„Stihneme to?“ otázala se Eliška, kterou muselo probudit hvízdání letecké turbíny.
„Potřebuju raketovou pistoli a světlice,“ vybafl na ni von Karst.
I Franz jí musel připočíst k dobru, že bez jakékoli poznámky zmizela v podpalubí a za pár sekund mu podala pistoli s krátkou tlustou hlavní a zvlhlou lepenkovou krabičku s hliníkovými válečky světlic.
Helikoptéra se uchýlila vlevo a v širokém oblouku Kondom oblétala. Ve výřezu dveří se rozblikal aldis.
„Chceš je zmást signalizací?“ optal se Crommelin naléhavě.
Von Karst zavrtěl hlavou. Zřejmě měl svůj plán a důkladně obhlížel palubu, zda má v dosahu všechno, co bude potřebovat.
Hubschrauber mezitím dokončil oblet a rozletěl se zpět k pobřeží.
„Vykašlali se na nás,“ řekla s úlevou Eliška. „Stihneme to.“ Pohlédla přes rameno na příď, před níž se ve vzdálenosti menší než sto metrů líně vlnila stěna mlhy.
„Nevykašlali,“ von Karst zavrtěl hlavou, „zaujímají pozici ke zteči.“
„Fuck,“ zaklel Crommelin, „the fucking motor is fucked!“ a strhl plynovou páku na boční stěně kokpitu k sobě. Zvonivý zvuk motoru přešel do nepravidelného řinčení a až do kokpitu začpěl pach pálící se izolace.
„Motor se přehřál,“ Crommelin byl zase schopen přejít na češtinu, „musím ho vypnout, nebo se zadře.“
Von Karst mu ale nevěnoval pozornost. Za zlověstného ticha, které se po vypnutí motoru na lodi rozhostilo, skočil přes kormidelní páku na zadní palubu, až se Kondor zakymácel. Vytrhl ze zkroucených trubek záďového zábradlí kanystr s benzinem, otevřel jeho hrdlo a pak jej s rozmachem hodil za záď do moře.
Kondor setrvačností tiše klouzal pryč od kanystru, kolem něhož se rychle šířila duhová skvrna.
Hvízdání letecké turbíny změnilo tóninu, jak se helikoptéra natáčela do palebného postavení, a pak se nad mořem zablesklo. V tomtéž okamžiku von Karst, rozkročen na záďové palubě za kokpitem, pozvedl raketovou pistoli a odpálil světlici do benzinové skvrny asi padesát metrů za zádí.
Vzplála okamžitě, ale jaksi nanicovatě. Vzápětí ale vybuchla do ohnivé koule a ihned poté do ještě větší, z níž se nečekaně zvedl nažloutlý sloup vody.
Z posádky Kondora ale jeho krásu nikdo neobdivoval. Všichni se choulili na dně kokpitu, dokud jim mlha milosrdně nevyšla vstříc.
Hvízdání letecké turbíny je děsilo ještě půl hodiny, jak se je posádka helikoptéry marně pokoušela najít. Pak odeznělo kdesi v hustě bílém prostoru, který je pohltil.

Čestný vězeň
Květen 1980
Byl krásný podzimní den, rudé listy javorů místy přecházely až do oranžova. Profesor Wiener se rozhodl, že k lesní chatě paní Kennedyové půjde pěšky – potřeboval si ještě jednou utřídit myšlenky, než znovu promluví s tím člověkem a definitivně se rozhodne, co doporučí sanhedrinu.
Ježíši Kriste a generále Jacksone, vzpomněl si na úsloví admirála Halseye, proč na něho vždycky zbudou ty nejnevděčnější úkoly, delikátní jednání, kde se každé slovo stává pastí?! Proč vždycky na něho pak zbude konečné rozhodnutí?
Napřed musel dělat prostředníka mezi Condonem a Friedmanem, zůstalo na něm i vyjednávání s Japonci a Válím, obhlídnout to letadlo z druhého světa Sanhedrin poslal zase jeho, o spolupráci s chytrou, ale úhořovitou paní Kennedyovou ani nemluvě. V tom posledním případě je přímo Bushovým otloukánkem.
A teď je na řadě Schwertmann.
Schwertmann, Schwertmann – vychutnával si to šeplavé a přitom drnčivě slovo na jazyku, slovo, které jim vložila do úst Kabala. Byl v něm nejen svistot meče, ale i praskot kostí, když konečně osudný úder dopadne – v druhé polovině i chmurná nápověda, že je to vždy člověk, koho osud nastrčí.
Zastavil se v zátočině uválcované cesty, odkud byl mezi stromy pěkný výhled na Sabinville, aby mohl popadnout dech.
Kochal se pohledem na městečko v údolí pod sebou, obklopené čerstvě zoranými poli a spolu s nimi sevřené huňatými lesy, planoucími v tomto ročním období mědí a okrem.
Požehnaná krajina, skutečně posvátné území Ókolnu – při pohledu, který až bolestně připomínal Novou Anglii, si vzpomněl na neotesaného, ale dobrosrdečného Ódinova syna, jenž k nim před lety připlul a jemuž vlastně za všechnu tu lesní nádheru vděčí.
Nepokojně se ošil. Měl na sobě nový oblek, ušitý z tesilu, z jakési syntetické látky, propašované z Nové Moravie, kde prý to byl velký módní šlágr. Kašlal na módu už ve starém světě a o to více na ni kašlal v tomto zpanchartělém světě novém. Němci se přímo zhlédli v umělých hmotách a svět, jenž si přivlastnili, jimi byl přímo zaplaven.
Umělé hmoty, umělý svět, pomyslel si s hořkostí Wiener a pohlédl s nechutí na šedé sako a pak i na kalhoty, jejichž záložky se skoro dotýkaly vrstvy zlatavého listí, v němž stál. Jsou prý nemačkavé, připomněl si nadšená slova prodavače, když oděv kupoval, a pohrdavý pohled, jímž přejel jeho starý profesorský oblek z poctivé vlny – ten oblek, v němž se v tom dávném říjnu 1942 rozloučil s rodinou, aniž tušil, že se loučí se vším, s celou životní zkušeností nejen svou, ale desítek lidských pokolení.
Jenže od té doby uplynulo bezmála čtyřicet let, a přestože v jejich posvátné enklávě ubíhal čas fyzických procesů pětkrát pomaleji, i těch osm let se na jeho oděvu výrazně podepsalo, a když paní Kennedyová při minulé návštěvě diplomaticky odvrátila zrak od jeho prošoupaných kolen, nezbylo než kousnout do kyselého jablka.
V tom zaniklém světě mu šaty kupovala žena a nákup mu ji drasticky připomněl.
Pohled do údolí se náhle rozmazal a profesor Wiener cítil, jak ho pálí oči. Sundal brýle, vyňal kapesník, otřel si slzící oči a pořádně se vysmrkal. Pak se otočil k vyhlídce zády a vrátil se pomalu na cestu.
Měl na sebe vztek. Jeho mozek si hledal záminky, aby nemusel přemýšlet o tom hlavním: Kdo je von Karst? Kdo je ten Schwertmann? Zrádce, agent– provokatér, nebo hledaný nový Dveřník? Nebo, a to by bylo nejhorší, obojí?
Překvapující hlášení, že se již dávno odepsaný Crommelin vynořil ze sekundárních světů, podal rádiem komandér Bole, velitel ponorky Amberjack, hlídkující na severu kolem pobřeží Grahamovy země. Námořnictvo depeši ihned předalo CIA a Wiener si ji četl společně s Bushem:
TOP SECRET
Datum: 02 15 77
Komu: Velitelství 3. flotily průzkumných sil, US NAVY
Od: USS Amberjack, Bole
Čas: 0712
Pozice: 028° 57,12 S, 131° 15,31 W
Text:
Za úsvitu spatřen východně Smithova ostrova na vstupu do Bransfieldovy úžiny malý člun pod novomoravskou vlajkou a s nouzovou takeláží. Na výzvu se ohlásil jako s/y „Kondor“, posádka dva muži.
Identifikováni jako John Crommelin, LCDR, CIA, nezvěstný od 21. 8. 1968, a druhý Franz von Karst, Capt. Kriegsmarine. Uvedl, že ačkoli má říšské občanství, je českého původu a pracuje v odboji jako kurýr Lichtu.
Kromě lodního deníku, map a dalších dokumentů zajištěna i plechovka s vazelínou, údajně obsahující svatováclavskou korunu. Crommelin o pravosti koruny nepochybuje.
Poškozená a vleku neschopná plachetnice potopena na pozici, oba muži vzati na palubu. Žádám o přerušení patroly a návrat na základnu.
ETA 03 15 77 002. Bole, LCDR
„Tohle je šťastná zpráva,“ komentoval depeši Bush. „Přiliv se obrací,“ jeho vždy vymydlený obličej zářil radostí, když se hrbil nad dálnopisným blanketem „teď je řada na nás.“
„Myslíte, že prezident a námořnictvo nebudou mít námitky proti zapnutí Kabaly?“ Wiener se optal na to, co z depeše logicky vyplývalo. Bush mu tvrdošíjně vykal a Wienerovi slušnost přikazovala, aby oplácel stejným.
„Monroe určitě ne,“ zavrtěl ředitel CIA energicky hlavou. „Pojďme do operační místnosti.“
Nová ústředna CIA se nacházela v nenápadné budově, připomínající venkovský hotýlek. Stála uprostřed parku na jižním konci Sabinville, kam se Sanhedrin přestěhoval, a její podstatnější část byla ukryta pod zemí. Podzemí mělo jediný úkol – zajistit bezpečný provoz operační místnosti – nevelkého sálu na nejnižším podzemním patře.
Wiener s Bushem do nultého patra v podzemí sjeli výtahem. V těsném předsálí hlídkovali dva empíci a jejich velitel si je zapsal do deníku, než mohli vstoupit do vlastní operační místnosti.
Střed zaujímal velký stůl s dvěma tucty židlí, po stěnách visely mapy a tabule s grafy a se jmennými seznamy. Wiener spočinul zrakem na tabuli nadepsané Kabala, kde bylo graficky znázorněno obsazení sefir při třech zatím realizovaných zapnutích, avšak Bush minul bez povšimnutí i vedlejší, bohužel téměř prázdnou tabuli s nápisem DVOJNÉ KOUZLO/ Velký Mečový Mechanismus a zamířil kolem stolu k průčelí, jehož celou plochu zaujímal hlavní graf, jemuž se říkalo Šachovnice.
Podklad grafu tvořila velká plechová deska rozčleněná do barevných geopolitických polí. Uvnitř každého pole se nacházely magnetické štítky se jmény příslušných hegemonů a dalších mocensky významných osob. Šipky a logické symboly na hranicích polí pak reprezentovaly vztahy mezi jednotlivými geopolitickými zónami a vládci. Úplně nahoře na sebe navazovaly dva pruhy rozdílné hnědi – levý přináležel Himmlerovi a jeho Westlandu, pravý, o něco tmavší, Heydrichovi a Ostlandu. Tento hnědě půlený pás jako mosazná spona spojoval tmavě žlutý čtverec Lichtu se jmény Heisenberga, Houtermanse, Hahna a von Lutzeho. Zprava do tmavě hnědého pole pak polovinou zasahoval štítek Černé královny, symbolizující harpyji Reginleif. Druhá polovina štítku přečnívala do pravého okrajového svislého pruhu. Byl černý a představoval podsvětí Valhaly se jmenovkami Ódina a dalších nordických bohů.
Protiváhou hnědého horního okraje byl spodní zelený lem –pole Malé Ameriky se jmenovkou prezidenta Monroea a jeho předchůdců Halseyho a Kennedyho (v tomto světě nikdo není hned tak mrtvý, řekl Friedman, který trval na tom, aby i jejich jmenovky byly na grafu) a nechyběly ani štítky ředitele CIA Bushe, jeho náměstkyně Jarkie Kennedyové a celého sanhedrinu. Součástí pole byl i modrý obdélníček, na němž se opakovalo osazení Kabaly při posledním zapnutí.
Při levém okraji se nad zeleným pruhem tyčil červený čtverec Nové Moravie se jmény rezidentů Součka – Posla a Havla –Dobrého krále. Z čtverce rostl dvojsloup – vnitřní fialový znázorňoval okupovanou Ameriku s jmenovkou Gunnara, vnější na okraji svou žlutou barvou symbolizoval Japonsko a Čínu se štítky profesora Li a admirála Jamamota.
Všechna pole pak oblévala jakoby prázdný střed – bílý kruh, který symbolizoval herní plochu, v níž se svářilo dobro a zlo tohoto světa, a v níž se všechny odstíny okolních polí míchaly do bílé barvy, do barvy mlhy, jež cloní poznání. Zatím bylo toto pole žalostně prázdné.
Bush přejel tabuli očima a pak poodstoupil, aby měl lepší přehled. Po chvíli jeho pohled utkvěl na tmavě hnědém poli, na jehož spodním okraji se krčila jmenovka Franz von Karst.
„Věděl jsem, že to jméno znám. Licht nám posílá nejen korunu, ale i Schwertmanna,“ dořekl vítězoslavně.
To jméno, jímž se poprvé dostali na stopu osudného meče, na stopu talismanu, který svrhl svět do podsvětí, se dověděli před devíti lety.
A přitom se rozhodli zapnout Kabalu z úplně jiných důvodů.
Zprávu o okupaci Nové Moravie získal Sanhedrin z odposlechu českého rozhlasu ještě téhož dne, kdy k ní došlo. Nevěděli ale, co se stalo s Crommelinem, zda stačil odletět. Posel i Dobrý král mlčeli, takže Sanhedrin dospěl k názoru, že byli zatčeni gestapem a jejich zpravodajská organizace likvidována.
V Nové Moravii propukla normalizace a monitorování rozhlasu dalo až příliš přesný obraz, co to obnáší. České podniky byly převzaty říšskými správci, rejdařství Lucerna figurovalo na seznamu jako první, a v zemi zavedeny říšské rasové zákony. Jak vyplývalo z rozhlasových pořadů, našlo se sdostatek Novomoravanů, kteří je bez odporu přijali a ochotně podporovali.
Teprve za rok obdržela CIA šifrovanou depeši v japonském kódu, v níž se sdělovalo, co se stalo s Crommelinem. Friedman usoudil, že Posel se zřejmě obrátil na japonský konzulát a docílil vyslání depeše.
Depeše líčila nejen Crommelinovu přestřelku s wthulmanny, ale obsahovala i teorii, podle níž je přenos při likvidaci wthulmannů závislý na fázi Smrtonoše. Pokud byla teorie pravdivá, Crommelin krátkodobě přešel do některého ze sekundárních světů, takže nezbývalo než čekat, až se vynoří, jestli se vynoří.
Condon samozřejmě prohlásil, že tomu uvěří teprve tehdy, až si za první čtvrti zastřelí svého wthulmanna, a navrhl, aby se smířili se smutnou skutečností, že komandér Crommelin při startu po srážce s německým transportním letadlem uhořel v troskách Ariadny.
Zpravodajská práce se zastavila, i akce Jitka při pořadovém číslu 172. Rok Sanhedrin čekal, zda Crommelin přece jen nepřežil a neozve se. Zarmoucený Wiener se cítil osobně odpovědný za Crommelinovo zmizení a nechtěl na jeho smrt ani pomyslet. Měl toho mladého letce asi radši, než si dokázal připustit – vrátily se mu i pochyby, zda rozhodl správně, když místo sebe na místo ředitele CIA doporučil Bushe a nikoli právě Crommelina. Často na něho myslel a vybavoval si jeho hlas.
Bush na tom byl obdobně a jedno ze společných vzpomínání je pak v květnu 1971 přimělo k zapnutí Kabaly. Přišla řeč i na to, jak Wiener s Crommelinem vyslechli vyprávění ředitele CIA o jeho „prezidentských“ snech, a v tom okamžiku to profesora napadlo.
Což tak posadit na jednu z prázdných sefir Kabaly „prezidenta „ Bushe? Kde je psáno, že je mohou obsazovat jenom ti, co byli na Fulcanelliho seznamu?
Ihned sdělil svůj nápad Bushovi, který byl myšlenkou okamžitě zaujat – a také polichocen. Možná s tím druhým Wiener, bezpochyby nasáklý pletichářstvím univerzitního života, trošku počítal, každopádně Sanhedrin projevil jednomyslný souhlas.
Přímo nadšen byl Friedman.
„Jak to, že nás to nenapadlo dřív?“ vykřikoval. „Člověk s takovým vhledem do jiných světů bude schopen nahradit chybějící egregor,“ opájel se představou, že na rozdíl od druhého zapnutí, kdy se pokoušeli zjistit, kdo zavraždil Kennedyho, a při němž magický stroj předvedl pouze špatně sestříhanou motocyklovou bouračku, jak se vyjádřil Condon, se nyní při pátrání po Crommelinovi dočkají úspěchu.
Prezident Monroe nechtěl zpočátku příkaz k zapnutí Kabaly podepsat. Odvolal se na nepsanou dohodu mezi jeho úřadem a sanhedrinem, že stroj bude zapnut až po získání koruny. Nemohl ale ignorovat argument, že jde o pokus zachránit tak význačného příslušníka CIA, jakým Crommelin byl. Navíc dobíhalo jeho druhé volební období a nemusel se obávat, že ztratí přízeň voličů.
Posádka Enterprise si členy sanhedrinu a Bushe neměřila zrovna přívětivými pohledy, když je člun vysadil na zadní manipulační palubu, avšak jakmile šeptanda rozšířila (v Navy se nikdy nic neutajilo), že účelem zapnutí je získat informace o komandéra Crommelinovi, postoj námořníků k čarodějům, jak se obecně členům sanhedrinu přezdívalo, se změnil.
Poté co se přesunuli na hangárovou palubu ke Kabale, kapitán Hardison předložil Friedmanovi provozní deník magického stroje. V posledních letech vykazovala Kabala nepatrnou aktivitu, nesrovnatelnou s dobou těsně po uvedení do provozu, kdy se, obdobně jako bývalý MaStr, sama zapínala, sršela výboji a „promlouvala“ nezřetelnými hlasy. Nyní jenom zapisovače proudu tu a tam zaznamenaly jen poněkud zvýšený odběr.
Především Bush se zvědavě rozhlížel po čerstvě naleštěné mědi sefir.
„Kam mě posadíte, rabbi?“ zeptal se nedočkavě Friedmanna.
To byla ožehavá otázka, Condon se zašklebil a přejel si levačkou po hrudníku pod pravým ramenem. Po prvním zapnutí v roce 1960 ho tam ještě pěkných pár týdnů bolela naražená žebra, jak s ním Kabala několikrát vymetla pláty hangárové paluby.
Sedm sefir již bylo obsazeno a posvěceno dvojím zapnutím magického stroje. Teoreticky zůstávaly volné tři – první Kether, devátá Jesod a desátá Malchuth. I kdyby Kether nebyla vyhrazena pro Korunu, nikdo si nedokázal představit, že poněkud fádní a neintelektuální Bush by ji dokázal nahradit. A tak zbývaly dvě nejnižší sefiry, devět a deset. O nich se rozpředla konec neberoucí typicky sanhendrinovská debata – zda dát přednost obsazení sefiry Jesod, čímž se doplní astrální tvář sefir 7-8-9, nebo obsazení sefiry Malchuth, čímž by se doplnila Menší tvář sefir 6-7-8-10.
Nakonec rozhodl Goudsmitův argument. Fyzik uvedl, že „prezident“ Bush se sice hodí jak na sefiru Jesod, která symbolizuje základ, tak na sefiru Malchuth, jež představuje říši, avšak jestli ho posadí na Malchuth, doplní se nejen Menší tvář, ale také dolní triáda 8-9-10 světa Asijah, čímž si otevřou přístup do jiné sféry, než při předchozích zapnutích.
Proti tomu nemohl nic namítat ani Condon.
3. zapnutí Kabaly, svět Asijah (činů)
Tentokrát nezůstali viset v jakémsi vzduchoprázdnu, ale Kabala je zavedla opět do podpalubí. Podlaha z fošen, pod níž šplouchala nádní voda, a oprýskané traverzy palubních nosníků o malém rozponu prozrazovaly, že jsou v nákladovém prostoru nějakého malého plavidla. Pach shnilé vody se mísil s pachem tlejícího papíru, neboť prostor byl zavalen haldami potrhaných knih. Zápach se ale mísil ještě s dalším puchem, s puchem otevřeného hrobu, neboť v tomto případě byl jejich hostitelem – wthulmann..
Boží bytost, kterou zase tvořili, ač bezhlavá, měla přece jakous takous tvář a větší autonomii. Tato bytost vnuknutím pochopila, že jsou v jednom z flotily říčních člunů, do nichž nacisté soustředili zakázané knihy, a že ten wthulmann se jmenuje Jan Kefer, býval hermetikem a nyní je nemrtvým knihovníkem té makulatury.
„Vítejte v mé zničené knihovně,“ řekl zavalitý knihovník s velkou hlavou dítěte, „a promiňte mi můj stav. Nacisté věděli, že jako hermetik jim budu nebezpečný, a 3. prosince 1941 mě zabili jako jednu z krvavých obětí svého černého rituálu, neboť jsem vyznával astromagii jako nauku boje proti osudu.“
Zpod klenutého čela, pokrytého stříbrnými žilkami wthulu, na ně upřel malá, jakoby zapadlá očka.
„Nevím, proč bych se měl svému poslání zpronevěřit i jako wthulmannský otrok. Povím vám vše, co je mi známo o Schwertmannovi, který prošel i mou knihovnou.“
Wiener vnímal palčivý žár slunce.
Horký letní den byl v plné síle a hladina jezera azurově zářila. Barevnou monotónnost povrchu narušovala pouze skvrnka běli – plachetnice, v níž seděl u kormidla toliko malý, asi devítiletý chlapec. Jednoduché dětské štěstí, že loď řídí sám, z něho sálalo jako slunce z oblohy.
O to větším kontrastem pak působil jeho zoufalý strach, když na obzoru vyvstal bouřkový mrak a on věděl, že se nestihne vrátit.
První poryv větru roztrhl plachtu a to bylo chlapcovo štěstí. Loď se převrátila až na mělčině ostrůvku, kam ji bouřka zahnala.
Tak to wthulmannskému knihovníkovi vyprávěl Franz von Karst, žák asgardské napoly. Cesta do knihovny, skryté v magickém prostoru, nebyla lehká a knihovník pochopil, že tento magickými silami obdařený žák je nositelem poslání.
Napůl utopený chlapec přišel k sobě právě včas, aby viděl, jak se z mraků snáší letadlo. Tryskový stroj, ozdobený na směrovce svastikou, se zasekl do vody a vlny pak vyplavily na písek pilota. Byla to hrůzná figura s obličejem z tekuté rtuti, rudě smaltována jednolitým povlakem krve. Vzápětí se objevil mnohem hrůznější tvor – mezi klikatinami blesků se z oblohy snesla harpyje, okřídlený šupinatý sukkub s dýkami slonovinově bílých pařátů a andělsky krásným obličejem věnčeným popelavě modrými vlasy.
Ten něžný obličej byl ale seškleben dravčím chtíčem, když se harpyje vrhla na pilota. Pilot se bránil samurajským mečem, který mu nestvůra jediným trhnutím pařátů vyrvala z rukou a odhodila za sebe, tam, kde se krčil chlapec. Zářící meč plachtil vzduchem a rotoval v ploché spirále, než dopadl před ukrytého chlapce. Jakmile harpyje svou kořist odzbrojila, pokusila se s ní spářit, avšak pilot zkameněl dříve, než se jí podařilo čin dokonat.
Odporný ryk zuřivého zklamání, který harpyje vydala, když mrštila sochou do jezera, byl posledním vjemem chlapce, než ztratil vědomí.
Lidé z chlapcova dvorce, poté co bouřka pominula, vyrazili na jezero. Jeden z nich pak na ostrůvku chlapce našel a vedle něho pilotovu katanu. Zůstala mu jako příjemnější vzpomínka na letní dobrodružství – ani úřad gauleitera, který záležitost vyšetřoval, mu ji nezabavil, a když mladý pán Franz von Karst vstoupil do školy SS, vynesla mu čestnou přezdívku mečník, Schwertmann.
Ta zbraň je prastarým egregorem síly a ten chlapec byl pověřen jejím opatrováním. Bude záležet na něm, zda ji použije ve prospěch Dobra nebo Zla, byl poslední vjem, vylovený z mysli wthulmanna, než seance rychle skončila a pocit sdíleného Vysokého vědomí rázem pominul – Kabale stále chyběl generátor síly, aby byla schopna hlubších a delších vstupů do utajovaných skutečností.
Nicméně promrzlý Wiener, jenž více než důrazně vnímal otlačené části těla, pochopil, že poprvé (a doufal že naposled) viděl na vlastní oči Černou královnu Reginleif, krví pokrytého wthulmanna, o němž Válí mluvil jako o Dveřníkovi, a především chlapce Schwertmanna, kterému osud předurčil, aby se stal nosičem proklatého meče. Věděli, že meč, o němž se kdysi zmínil Válí a který podle jeho slov otevřel nacistickým nekromantům bránu z podsvětí, je v jejich světě, věděli i v čím držení.
A ve stříbřitých rysech wthulmannova obličeje, jako celý Sanhedrin, Wiener též rozpoznal rysy mladíka, který miloval rychlost ve všech formách. V jednom světě se předčasně zabil na motocyklu, v druhém měl dostatek času, aby po zdařilé revoluci v Rusku padl v některé z početných německých ofenzív a mohl být valkýrou odnesen do Valhaly – i s katanou. Vždy to ale byl tentýž mladík – Arnim von Gallwitz – nyní socha na dně jezera uprostřed Heydrichovy Ostmarky.
Wiener se zastavil na rozcestí o serpentinu výše. Cestička napravo odbočovala do stráně a rychle se ztrácela mezi stromy. Ačkoli to nebylo vidět, profesor věděl, že vede ke Kennedyho mauzoleu. Po patnácti minutách chůze se dalo přijít k pyramidě, jejíž nitro ukrývalo ostatky zavražděného prezidenta.
Kdysi podezíral z toho činu Friedmanna, byl přesvědčen, že rabbi si k této práci najal Váliho. Když fanatik zjistí, že někdo kříží jeho záměry, nemá morální zábrany, aby se takového člověka zbavil třebas vraždou, pomocí najatého střelce. Kennedy pak otupil ostří jejich boje proti nacistům a Friedman neskrýval svoji zášť proti prezidentově politice. A jestli někdo ze sanhedrinu byl fanatikem, pak to byl on.
Byl to jeden z hlavních důvodů, proč se zřekl funkce ředitele CIA a v sanhedrinu podporoval plán, aby byl Crommelin znovu poslán na sever, za Gunnarem. Obával se, že ten agilní komandér odhalí pravdu, což by nikomu neprospělo.
Paní Kennedyová zřejmě sdílela tutéž obavu, neboť když se dověděla o Poslově návrhu realizovat kurýrní cestu na sever prostřednictvím pokusu o rekordní dálkový let, stala se mocnou podporovatelkou tohoto plánu.
(Mohla mít i své důvody, někde v koutku Wienerovy duše se skrývala dobře střežená vzpomínka na úděsný výjev jejího vzteku, jehož byl neveřejným svědkem, ale z důvodů, které by neanalyzoval ani za nic, bylo snazší podezírat Friedmanna než ji.)
O to více ho trápilo, když se dověděli, že Crommelin zmizel v některém z paralelních světů, v některém rameni, do nichž se časový proud po Noci odplaty rozčlenil. Naštěstí to dobře dopadlo.
Wiener si otřel kapesníkem brýle a po marné snaze, zda nezahlédne alespoň špičku pohřební pyramidy, se obrátil k odbočce zády, odfoukl si a vykročil napravo, na širší hlavní cestu, vedoucí k chatě prezidentovy vdovy, kde byl nyní von Karst držen.
Samozřejmě že úkol zajistit korunu a vyzvednout oba muže zůstal zase na něm.
Ponorka Amberjack kotvila v přístavu Helena ve vnitřním bazénu. Z hráze vedl na její palubu houpavý můstek s lanovým zábradlím, jež vůbec nevzbuzovalo ve Wienerovi důvěru.
S Crommelinem a s tím druhým se pak setkal v kabině velitele Bolea.
„Panebože, co se vám…“ začal, když spatřil vychrtlého a ježatým vousem zarostlého Crommelina. Pak se s pocitem studu zarazil, avšak ve vyhaslých očích toho muže, kterého si pamatoval jako sršícího optimismem a energií, nepostřehl žádnou reakci na své neomalené chování.
Crommelin mu mdle a nedůrazně stiskl ruku a mlčky ukázal na palandu, na níž stála zrezavělá kulatá plechovka s držadlem jako u kbelíku.
Vedle ní seděl na palandě muž v ušmudlaných beztvarých kalhotách a zmačkaném modrém saku, pokrytém skvrnami soli. Z opáleného obličeje se na Wienera dívaly zpod prořídlé hnědé kštice dvě ostražité modrošedé oči. Byly to tytéž modrošedé oči zvídavého chlapce, jenž kdysi za parného letního dne neprozřetelně vyplul na jezero.
„Franz von Karst,“ představil se německy a Wiener mu podal ruku.
Nikde ale neviděl nic, co by připomínalo samurajský meč, nebo jeho pochvu.
Kurýrův pohled zostražitěl a profesor vnímal, jak je nenadálý host ve střehu. Zatažen do sebe pak zůstal i při výsleších. Vážil slova a odměřenými odpověďmi dával najevo, jak si hlídá své pocity. Z těch kusých výpovědí si pak Sanhedrin, aniž by kdokoli z přítomných dal najevo, že některé epizody již znají, poskládal jeho životopis.
Narodil se roku 1944 českým rodičům v Brně a po vítězství Říše na východě byl adoptován německým důstojníkem Ernstem von Karst. Jednalo se o adopci naoko, když von Karst byl ještě předválečným přítelem Franzova otce v multikulturním městě a von Karst zachránil i chlapcovy rodiče – vzal je s sebou jako osobní nevolníky, když dostal půdu na východě. Do stáří deseti let pak žil Franz na opevněném dvorci Brunnhofu u Tanské řeky – u Donu, jak Wiener kolegům upřesnil – kde výstavbou přehrady Adolf Hitler Sperre vyrostlo velké jezero.
Poté byl vybrán, aby studoval na řádové škole SS, na napole v Asgardu. Musel tam nastoupit, důstojník SS, který s výběrovou komisí na Brunnhof přijel, vyhrožoval, že pokud von Karstovi neposlechnou, budou jeho skuteční rodiče likvidováni.
Nové sídelní město Ostmarky Asgard nechal Heydrich postavit na troskách dobytého Stalingradu jako pomník místa, kde vyšla armáda wthulmannů na povrch a rozhodla osud světa, Jednalo se o uzel nesmírné magické síly a von Karst před sanhedrinem vypověděl, jak zjistil, že Asgard je pozemským sídlem harpyje vládnoucí světu a že při každoročním Svátku světla se pro ni právě ze žáků napoly vybírá lidská oběť.
Pochopil, že záměrně jsou vybíráni ti nejvzpurnější, ti, kteří se nehodlají vzdát vlastního myšlení – aby jejich osud zastrašil ty ostatní.
V roce 1960 byl 2. února na svátek Imbolc obětován starší spolužák Gunnar, on sám přišel na řadu o rok později. Na obětišti v chrámu se ale ubránil mečem, který jako dítě našel. Ta zbraň musela být kouzelná, jinak by to nedokázal, neboť jeho protivníkem byla ta, které se po celý svůj život bál a které se bojí všichni lidé. Do školy se již nevrátil, Lutze ho odvezl domů a adoptivní otec mu vymohl přijetí na námořní akademii v Oděse. Podle rodinné tradice vystudoval specializaci raketových systémů a měl to štěstí, že byl přidělen na kosmickou základnu Ťjuratam u Syr-Darji, kde pracoval jako asistent dr. Thiela až do roku 1970.
Byl svědkem triumfu von Brauna, když v rámci projektu Apollo Němci přistáli na Měsíci, a zmínil se o druhém, osobním a tajném projektu von Brauna, o operaci Siegfried, jíž byla výprava na druhou oběžnici Země, na Smrtonoš. Expedice vyvolala nebývalý poprask, na Ťjuratamu se po mnoha letech osobně setkali císař Himmler a kancléř Heydrich a vyšetřování se zúčastnili další prominentní wthulmanni včetně sturmbannfuhrera Lutzeho. Řídicí středisko návratový modul kosmonautů úmyslně chybně navedlo, aby shořel v atmosféře, a všechny, kdo byli v komunikační místnosti, včetně von Karstova nadřízeného, dr. Thiela, nechal Himmler popravit. Jeho deportovali hluboko do Sibiře, kde pak sloužil jako lodní mág na říčním monitoru protipartyzánského Flussjagdkommanda.
Jak zjistil, když byl roku 1973 omilostněn a po pěti letech odloučení se mohl vrátit na Brunnhof, jeho rodičům namluvili, že padl v boji proti zekům. Na vlastní žádost byl převelen do zálohy a až do roku 1976 žil ve starém bunkrovém domě na dvorci, neboť po jeho odchodu do školy Ernst von Karst adoptoval další dítě, americkou dívku Lois, která se rok před jeho návratem vdala za Ulfa Grubera, jeho někdejšího kolegu ze školní čety. Zjistil, že ten nejprotivnější spolužák z napoly, s kterým se nesnášel a který se ho pokusil za pobytu ve škole několikrát zabít, je nyní jeho švagrem.
Pak přišlo zklamání. Sanhedrin pochopil, že magický meč je ztracen.
Schwertmann se totiž v létě 1976 definitivně rozhodl, že se zbaví meče, který byl vedle něho nalezen. Jak před sanhedrinem vypověděl, došel k názoru, že na něho soustřeďuje nežádoucí zájem démonických sil. Udělal si vyjížďku na plachetnici a meč vhodil do přehradního jezera – za jeho mrtvým pánem – domysleli si všichni členové sanhedrinu.
Domníval se, že tímto rituálem učinil tečku za nešťastnou kapitolou svého mládí. Jenže o měsíc později ho vyhledal Lutze a v podstatě přinutil pracovat pro Sicherheitsdienst. Sturmbannfuhrer přiznal, že pro tuto Heydrichovu bezpečnostní službu pracuje mimo jiné jako verbíř a že mladého von Karsta si už vyhlédl v době, kdy ho přinutil vstoupit na napolu.
Poté ho zasvětil do říšské politiky, charakterizované vzájemným bojem o moc mezi klikou císařských ghibellinů a klikou kancléřských guelfů. V současné fázi se Heydrich rozhodl přejít do ofenzívy tím, že se zmocní svatováclavské koruny, kterou jako mocný trofejní zdroj síly opatruje císař v Praze. Mantické pokusy mágů Ahnenerbe totiž prokázaly, že boj o moc může vyhrát jenom ten, kdo korunu vlastní.
Po příjezdu do Asgardu pak při osobní audienci kancléř Heydrich pověřil von Karsta, aby se koruny zmocnil a dopravil ji zpět do jeho sídla. Aby mohl úkol snáze splnit, přidělil mu svoji ochrannou stráž. Jak překvapený Franz zjistil, jednalo se o antropoidy, se kterými se setkal v roce 1971 na dolním toku řeky Leny. Na Condonův dotaz rozvedl, že takto se nazývala skupina wthulmannských otroků, kteří jako českoslovenští parašutisté koncem jara 1942 spáchali na Heydricha atentát a po své smrti se v podsvětí Valhaly stali kancléřovými magickými sluhy.
Jako pražskou spojku mu pak Lutze určil císařova trpaslíka Dvalina, jenž ho po příjezdu do Prahy zkontaktoval s císařským mágem Kaudersem. Za jeho pomoci se koruny zmocnil, ale Kauders ho ještě stačil varovat, že jde o léčku, že je sledován jagdkommandem gestapa. Pochopil, že se stal pěšákem v nějaké vyšší hře, kde jeho život je pokládán za postradatelnou hodnotu. Měl opačné mínění, se štěstím rozbil léčku gestapa únikem do paralelního světa a po setkání s Crommelinem se rozhodl pro řešení, které mu doporučil Kauders – dezertovat z Říše, dopravit korunu do Malé Ameriky a stát se pěšákem, který dojde do dámy. Což dokázal a nyní mají Američané korunu k dispozici.
Crommelin von Karstovu výpověď v zásadě potvrdil, když apaticky podával raport před sanhedrinem. Nicméně při popisu obřího italského letadla americké výroby, v němž za svého krátkého pobytu v paralelním světě letěl, poněkud ožil a přinutil i skeptického Condona k užaslému mlčení.
Nejpádnějším důkazem byla koruna sama. Trůnila uprostřed stolu na podložce ze zelené plsti, již očištěna a zářící. Neodolatelně přitahovala pohledy přísedících a Wiener nepochyboval o pravdivosti Crommelinova líčení, když uvedl, jak se v Baťově začala naklánět část náměstí s obrněnými transportéry SS a koruna si zpívala.
Nicméně, snad proto, že ze všech přítomných znal bývalého velitele letecké skupiny Enterprise nejlépe, něco Wienerovi na vyprávění nesedělo. Crommelin byl k nepoznání, něco ho zlomilo, zjevně trpěl hlubokou depresí, avšak to, co vyprávěl, nemohlo způsobit jeho stav.
Chtěl si s ním promluvit mezi čtyřma očima, koneckonců byl to on, kdo Crommelina naverboval do CIA, avšak komandér se mu zdařile vyhýbal až do okamžiku, kdy dostal zdravotní dovolenou a odjel kamsi do vnitrozemí.
O to byl Wiener překvapenější, když mu služba donesla dopis, na němž bylo jeho jméno napsáno Crommelinovým rukopisem.

Vážený pane profesore, pokládám za svou povinnost Vás soukromě informovat o jistém rozhovoru, který jsem během své mise vyslechl. Odehrál se nad ránem v penzionu, v němž jsme byli v Batanas ubytováni, a jeho aktéry byli von Karst a Dvalin.. Vyslechl jsem rozhovor čirou náhodou a von Karst se k němu nikdy nepřiznal. Z rozhovoru vyplynulo, že dostal od Lichtu nejen korunu, ale i nějaké důležité dokumenty. Jsem přesvědčen, že se jednalo o kopii Heisenbergova memoranda, které nám měl doručit Válí a které cestou podlehlo zkáze
V rozhovoru se von Karst a Dvalin vzájemně obviňovali z přivlastnění si dokumentu, von Karst tvrdil, že mu ho Dvalin při přestřelce v Praze ukradl, Dvalin naopak tvrdil,že von Karst si jej uschoval jako bezpečnostní pojistku. Pak se ještě von Karsta zeptal na jakousi šifru, kterou si prý císař v jakýchsi záchvatech pomatenosti píše na kousky papíru. Pokud se nemýlím, měla tento tvar MND 8 12 91. Von Karst odmítl, že by o ní cokoli věděl.
Nevím, kdo má pravdu, nikdy jsem žádné dokumenty ani šifry u von Karsta neviděl, avšak po dalších Dvalinových narážkách jsem zapochyboval o von Karstově spolehlivosti.Jeví se možnost, že von Karst hraje roli dvojitého agenta a koruna je vnadidlem pro nás. Jeví se ale i možnost, že von Karst je úplně někdo jiný, neboť Dvalin ho oslovil jako SCHWERTMANNA.
Nejsem právě v tom stavu, abych dokázal posoudit všechna pro a všechna proti, a nechci ublížit člověku, který šel i přes mrtvoly, aby nám mohl korunu předat. Proto Vás informuji touto cestou a další ponechávám Vašemu brilantnímu úsudku.

Pak už byl jenom dole do rohu vmáčknutý komandérův podpis, ale ty řádky nad ním stačily ažaž.
Několik dní Wiener váhal, komu se má s obsahem dopisu svěřit. Sanhedrinu? Bushovi? Paní Kennedyové, která byla mezitím pověřena diskrétním dozorem na podivným krajanem?
Von Karst se nacházel v Sabinville, lépe řečeno byl separován v chatě paní Kennedyové v údolí za městem. Odpočíval, četl, chodil na procházky a zdokonaloval se v angličtině, nejčastěji s pomocí své hostitelky. Katanu u sebe skutečně neměl a Wiener usoudil, že zatím nemá možnost spáchat nějakou sabotáž, pokud by byl za tímto účelem do Malé Ameriky vyslán.
Tím opravdu významným objektem byla Kabala a ta se nacházela několik tisíc kilometrů daleko.
Kabala pak byla důvodem, proč pustil von Karsta z hlavy. Když se prezident Hoover dověděl, že koruna je konečně v Malé Americe, dal čarodějům souhlas k jejímu zapnutí a Sanhedrin se i s Bushem a korunou přemístil do Rossovy zátoky na palubu Enterprise.
Dva kurýrní Avengery s nimi přistály na nové letištní dráze na Rooseveltově ostrově a k letadlové lodi je vezla motorová barkasa.
I přesto, že byla pečlivě udržovaná a protiletecká stanoviště plně obsazena, neboť byl vyhlášen žlutý poplach, Enterprise působila odumřelým dojmem. Sice se na ní nacházela pouze skeletová posádka, avšak tou hlavní příčinou byl fakt, že ztratila hodnotu jako bojový stroj a přitom ji nebylo možno ani pokládat za muzeum. I s hlavněmi protiletadlových boforsů a oerlikonů vytočenými vzhůru čněla nad vodou jako zešedivělý svědek ztraceného světa a ve Wienerovi vyvolávala pocit sklíčenosti.
Zesílil jej i incident, který se vzápětí odehrál. Cestu na hangárovou palubu jim zastoupil rozložitý mariňák.
„Zase si jdete hrát?“ obořil se na ně. „Myslíte si, že někdo je zvědavý na vaše čáry máry?!“ rozhořčeně se ptal. „Nikdo, abyste věděli,“ sám si důrazně odpověděl.
„Kdybyste radši nechali lidi na pokoji,“ vykřikl ještě, než ho doprovodní empíci odtlačili bokem, a Wiener dobře cítil, jak je jim tento úkol proti mysli, že s tím mužem v podstatě souhlasí.
Teprve po výstupu na hangárovou palubu se jeho nálada zlepšila. Kapitán Hardison v doprovodu palubních elektrotechniků je očekával u přenosné zábrany, přehrazující napříč nyní prázdný hangár před okrajem gumového koberce s měděnými sefirami. Tady začínalo území magického stroje, táhnoucí se až k přídi, a kapitán Hardison zřejmě neměl nejmenší touhu je překročit. Jakmile se Kabala rozhodla pracovat, přemísťovala celou Enterprise kamsi jinam, do nepopsatelného prostoru, a její kapitán se nedokázal oprostit od přesvědčení, že slušně se chovající plavidlo o výtlaku patnácti tisíc tun musí ctít Archimedův zákon za všech okolností – buď má důstojně plout po hladině, nebo hrdinně klesnout pod ni.
„Všechno je v pořádku,“ hlásil Friedmanovi a převzal od něho prezidentský dekret povolující další zapnutí. Jakmile vojenští policisté odsunuli zábrany, členové sanhedrinu i s Bushem opatrně vstoupili na gumový koberec.
Jako vždy na hangárové palubě svítily pracovní reflektory a deset měděných sefir se v jejich jasném světle odráželo od asfaltově černého izolačního koberce jako desetinásobný odraz zapadajícího slunce. Stroj byl trvale napájen a bzučení tlumivek z toranových skříní elektroniky, stojících u bočních stěn, bylo jasně slyšitelné i v tlumeném hukotu generátorů a dalších pomocných agregátů, jež musely být na tak velké lodi neustále v provozu.
Friedman v čele nesl korunu. Byla skryta v jednoduché bedničce z překližky a rabbi by se podivil, kdyby věděl, jak je podobna té původní.
Tělnatý Wiener opatrně překračoval spojovací kabely a k sefiře Kether nejvíce v přídi dorazil jako poslední. Rabbi už stihl korunu vybalit a hotovil se ji uložit na sefiru. Wienera z pohledu na klenot až zamrazilo a také obličeje ostatních prozrazovaly pohnutí. Rabbi sevřel dlaněmi korunu a pozvedl ji do výše. Otočil s k měděnému koláči sefiry a zaváhal.
„Čelem k přídi nebo k zádi?“ otázal se rozpačitě.
Jak jim sdělil Shannon, který si z Fulcanelliho odkazu přečetl několik knih o buddhismu, sefiry mají souvislost s čakrami tohoto učení, jakýmisi energetickými víry v lidském těle. V některých kabalistických spisech se sefirotický strom vkresluje do lidské postavy v lotosové pozici a pak střední Sloup rovnováhy sefirotického stromu illánu je totožný se Stromem života čaker. Jejich magický stroj tak nebyl jen modelem světů a jejich tvoření, ale i magickým modelem člověka, kde Kether symbolizovala hlavu, takže svatováclavská koruna měla Kabalu korunovat na skutečného Krále.
Ustavení koruny poté mělo rozhodnout, kam bude Král vzhlížet, zda vzhůru a vpřed, nebo dolů a zpět na své tělo.
„Nechť každý řekne svůj názor a většina rozhodne,“ jako první zareagoval Shannon, jenž si nejrychleji uvědomil význam Friedmanova dotazu.
Aiken, Goudsmit, Bigelow, Wiener a Condon se vyslovili pro to, aby koruna byla čelem k přídi, Friedman a Bush, k nimž se přidal i Shannon, měli opačný názor.
„Koneckonců vždycky budeme moci korunou pootočit,“ zabručel Condon, když Friedman v hlubokém předklonu kladl korunu na sefiru a přitom se snažil, aby ji umístil co nejpřesněji do středu.
Sotva se napřímil, ozval se šustivý zvuk. „Někde něco srší,“ polekal se Condon a přejel očima šedé skříně s elektronikou, zda z nich někde nevystupuje zrádný proužek dýmu.
„Edwarde,“ řekl tiše Shannon a chytil ho za ruku. Bíle žhoucí bod objížděl obvod koruny, zanechávaje za sebou rudou stopu.
Jakoby neviditelný svářeč přivařoval korunu k podložce elektrickým obloukem, napadlo Wienera. Condon má smůlu, s tou korunou už nikdo nehne, pomyslel si s nečekaným rozjařením.
„Shit!“ Goudsmit ulevil svému ohromení slovníkem z období, kdy se živil jako soukromý detektiv. „Kdybych to viděl dřív, Wille,“ otočil se na Friedmana, který důstojně přihlížel, jako by on byl tím neviditelným svářečem, „nesedal bych na svou sefiru s takovou důvěrou.“
Dychtivě na ně usedli ale všichni, s nadějným očekáváním čehosi výjimečného.
4. zapnutí Kabaly, svět Aciluth (emanací)
Vysoké svědomí, které se jich tentokrát zmocnilo, připomínalo hladovou šelmu, číhající v temnotách nestvořeného na svůj zrod. Nacházeli se někde v počátku času, Wiener cítil, jak je tato představa Condonovi odporná, jak ji Bush pasivně přijímá a jak se jí Friedman opájí. Bigelow byl zděšen, Shannon hledal útěchu v matematických chrámech entropie, Goudsmit si stále opakoval no to mé podrž, a Aiken trpělivě čekal na to, co přijde.
Aniž ji mohl vidět, nicota se nějak přeměnila v tvář, ve škrabošku temnoty, v níž škvírami očí počaly zářit hvězdy.
Tvář patřila staré ženě, všichni už vnímali její nahrbenou postavu.
„Jsem prapůvodní síla Života, uctívaná od věků a věky před tebou. Přišel jsi škemrat, když tě tvoje pekelná dcera vyhnala, co?“ posmívala se stařena. „Zapomněl jsi na existenci démonů, kteří vládli před tebou, a žádáš o pomoc tu nejvíce zapomenutou. Mám chuť nechat tě odejít s prázdnou, ztrestat tě za tvou nevšímavost a nadutost,“ šeptal kapkami deště, hřímal blesky, šustil písečnými přesypy, dýchal listy stromů, šuměl mořským příbojem a předl sluncem ten hlas, „ale protože mám ráda život, a ta druhá jako Královna mrtvých jen zabíjí, ukážu ti počátek tvého trápení.“
Stříbřitým prostorem kráčela žena v plachetce.
„Jsem Hervor Vědma, matka pokolení. Vím vše o minulosti, přítomnosti i budoucnosti, neboť Urd, Verdandi a Skuld vyšly z mého lůna. Jsem také valkyrja,“ plachetka se rázem proměnila v přilbu a řasnatý šat ve zbroj. „Jsem také fylgja,“ žena se ohnala mečem a okolo ní zavířila oblaka krve, „která žene muže na smrt.“
Prosmýkla se mezi proudy krve.
„Nikdy jsem ale nepřestala být Prasílou života, které ty ses tak bál,“ náhle smýkla tělem, které náleželo dívce, dlouhé kadeře jako zlaté biče švihly kolem hlavy, když jí trhla a pohlédla zpříma. Její oči byly propasti, do nichž se Wiener a ostatní zřítili.
Nyx, bezčasí bezprostoru, v němž se znovu ocitli, bylo těhotné změnou. Propukla bleskem světla a bleskem temnoty. Překřížily se, křísly o sebe jako čepele mečů a vydělily oblast Světla a oblast Tmy, to, co bylo nahoře, a to, co bylo dole. Prostor měl své rozměry a čepele, zakřivené do oblouku a tvořící prstenec, začaly požírat jedna druhou. Bílý a černý půlkruh se neustále zmenšoval, až přešel do bodu, ani bílého, ani černého.
V ohňostroji jisker se pak bod rozprskl na všechny strany, vytvořil kouli ohně, bobtnající nestvůrnou rychlostí. Do toho konání zněl Vědmin hlas: „Dva meče stvořily prostor a prostor stvořil je. Jeden požírá Světlo, druhý Temnotu, a svým sebevražedným objetím vytvořily Kosmickou skálu.“
Wiener ji vnímal jako hnědě žíhaný balvan, v němž se uvnitř jako červi kroutily dvě ocelové struny. Náhle balvan neslyšně praskl, rozlétl se sprškou ostrých střepin a struny se proměnily v zahnuté meče.
„Když Ragnarokem Kosmická skála se v úlomky světů roztříštila, byli Ásové smeteni z povrchu země do podsvětného Niflheimu, stoupenci Súrtovi do ohnivého Múspellu a v odlomeném Midgardu se usídlila nová lidská pokolení. Potměšilí kováři z Ivaldiho rodu gnómů pak znovu ze srdce Kosmické skály skuli prastarou matérii do bratrské dvojice identických mečů, aby se dal protnout vír Času. Leohtetan’r, Pojídač Světla, byl schopen protnout světelnou oponu závitu času Agarthi, Doercetan’r, Pojídač Temnoty, pak obrácený temný závit času Schamballahu. První meč věnovali Stejně Vysokému Ásu Ódinovi, vládci mlžného Niflheimu, druhý pak Súrt, pán ohnivého Múspellu, nabyl, aby se oba z víru Času vymanit mohli,“ nepřestával znít Vědmin hlas.
„Nejen Čas, ale i brány mezi světy a nicotou proseknout ty meče mohly, a proto já, Pramáti všeho, Pečetí času jsem je proti zneužití opatřila. Dvojné kouzlo jsem na ně položila, neboť aby takto použity býti mohly, musel každý z nich napřed svého dvojníka v čase potkat. Zaklela jsem je kenningem Bratři bratrů:
„Bratři bratrů, ostřím břitkým kteří již jednou den s nocí jedli, démonem dvojitým nad děcka tváří zdvojeni zlem, sami se sebou v zrcadle sebe zlu se zasnoubí, by Zemi vládkyni z vraždy dví zrozené v plen vydali.“
Nedalo se rozeznat, kdo vlastně recituje to chmurné proroctví, ale to nebylo důležité. Wiener mu rozuměl, věděl, o kom vypráví.
Věděl, že Súrt, když odvěké nepřátele Ásy jinak porazit nemohl, sáhl ke svému meči. Propašoval jej do Midgardu, aby si z Času vypůjčil jeho dvojníka – jedna z vašich lidských věd už zná princip, kdy něco existuje ještě dříve, než bylo zrozeno, slyšel šeplavý hlas Vědmy, jež dále líčila, jak Ódin znovu začal vysílat své dcery valkyrje, aby mu svážely do Valhaly novou generaci bojovníků, nemrtvých einherjů. Na jeho příkaz brali jenom rytíře na vzdušných ořích a Reginleif, nejctižádostivější z jeho dcer, obešla další ochranné kouzlo, stěžovala si Hervor Vědma.
„Jenom skutečný muž může některým z bratrů bratří tít, takovou věštbou jsem Pojídače opatřila, aby je žádný z einherjů použít nemohl, neboť tito nemrtví jsou sice válečníci, muži ale nikoli. Avšak ta vychytralá děvka Reginleif svého padlého reka ještě před smrtí po nymfím způsobu vykleštila, a z toho, co mu lačně uhryzla, si nymfí meč vyrobit nechala.“
Hlas Vědmy nyní syčel nenávistí tisíce hadích jazyků.
„Pak ukradla svému otci Leohtetan’r a poté, co v souboji jinou valkyrjou byla zabita a s pomocí pozřeného dračího srdce jako démon z Helu vystoupila, vyslala sebe do Času i s ukradeným mečem. Tak prolomila můj kenning.“
Naslouchající Wiener přijal jako samozřejmost, když Hervor Vědma na nit času navlékla další korálek prostoru a vyvrhla své hosty u Fenriho skály na pusté planině Vígrídu.
Skalisko, na jehož plochém temeni se nacházel obětní kámen Vlčímu klanu, zalila zář všech tří měsíců, neboť k Idimu a Gangu se připojila i nestvůrná měsíční lebka obra Tjaziho a muži na sefirách Kabaly seznali pravé jméno Smrtonoše.
Měsíce seřazené na jedné linii vytvořily za obětním kamenem hluboký stín. Kámen sám jako by tvořil rozhraní zrcadla, po jeho stranách proti sobě stály dvě identické harpyje, takže se nesplnil Wienerův předpoklad, že napříště ho Kabala ušetří pohledu na Černou královnu. Mladší dvojnice třímala Leohtetan’r a na příkaz svého staršího já jej odložila ke třem identickým katanám, které již spočívaly na horní ploše obětního kamene.
Na vlčím oltáři nyní spočívaly čtyři meče, časem zdvojený Pojídač Světla a Pojídač Temnoty.
Dole, kolem Fenriho skály, obíhala v ochranném kruhu jako strážkyně nadcházejícího obřadu Dvojného kouzla velká hyena. Vysoké vědomí, jehož součástí Wiener byl, snadno vylovilo z Vědminých vzpomínek fakt, že tou hyenou je Pán ohně Súrt, který přinesl Doercetan’r, a že nyní padá do pasti své zdvojené společnice, dvojitého démona kenningu.
Vládcem říše, vzniklé spojením světů Valhaly, se stane ten, kdo kouzlo provede, a nikoli ten, kdo jen přihlíží, bušilo Wienerovi v hlavě.
Vlastní rituál kouzla byl jednoduchý. Každá z časových dvojnic uchopila časem zdvojený pár katan a křísla jejich čepelemi o sebe.
Zrcadlo nad obětním kamenem jakoby v jedné polovině podél vertikální linie zmatnělo. Na zlomek času svislý řez ponechal z postav harpyji jenom asymetrické poloviny, avšak veřej času se vzápětí otočila a složila poloviny do jediné okřídlené siluety Černé královny.
Vysoké vědomí kladlo Hervor Vědmě otázky: Kde je dítě z kenningu, před jehož tváří kouzlo proběhlo? A kdo přinesl čtvrtý meč, z času půjčený Doercetan’r?
Nemohu za to, že je vám hluboký stín tří měsíců zakryl, slyšel Wiener její nakvašenou odpověď a vnímal, jak Vědma Vysokému vědomí uniká, podrážděna skutečností, že odhalili meze jejích znalostí.
Stala se znovu panovačnou a zlostnou stařenou.
„Neměl jsi zabít své starší sourozence. I oni byli mými dětmi,“ syčela vzdorně, „a tys je svrhl do podsvětí. Sám si vylízej, co sis nadrobil…“ odeznívalo v dáli, jak se hlas propadal k počátkům času.
V podzimním dni, který slunce rozzářilo do gejzírů barev, tryskajících z okolních strání, se vzpomínka na seanci s Kabalou zdála být neskutečnou noční můrou. Avšak večer se nad obzor spolu s Měsícem vynoří i ohryzaná lebka Tjaziho, aby dokázala, že to vše je skutečností.
Supějící profesor konečně stanul na vrcholu hřbetu, odkud byl výhled do mělkého údolí s chatou. Její střecha, pokrytá na šedo natřeným plechem, se jasně odrážela od stromů v zářivém podzimním hávu, ačkoli ležela na vzdálenějším konci údolí.
Jako vždy nové poznatky přinesly nové otázky. Zasedání sanhedrinu, které se po 4. zapnutí Kabaly uskutečnilo v operační místnosti CIA, proto bylo bouřlivé.
Účastníci zaujali svoje tradiční postoje.
„Zase jsme viděli jenom film,“ rozčiloval se Condon, „mytologický film.“
„A co sis myslel?“ vyskočil Friedman jako píchnutý špendlíkem. „Že Kabala je nějaký mlýnek na maso, který semele tento svět a z jeho fašírky automaticky upeče hamburger podle naší chuti?!“
Shannon si mlčky zapálil doutník, aby dal najevo odstup od rýsující se hádky, Bush se tvářil rozpačitě (nikdy se necítil mezi profesory dobře), ostatní se vyčkávavě zahleděli na Wienera.
Zase to bylo na něm, jako by každý z nich převzal něco z vlastnosti sefiry, kterou jim Kabala přiřadila.
Ano, on musel mít rozum, jako by byl opravdu sefirou Rozumu Binah, Friedman Moudrostí Chuchmahu, jež ale může být nerozumná, a Condon Silou Geburahu, cloumající se vším sem a tam.
Nicméně při tom zasedání ho nečekaně předběhla Velikost Goudsmitova Gedulahu.
„Ty ses prostě ani za dvacet let nedokázal smířit se skutečností tohoto světa, Edwarde,“ opáčil klidně Goudsmit. „To, co ti předvedla Kabala, meče a kouzla, jsou pro tebe v hloubi duše jenom rekvizity jarmarečního šejdíře, iluzionisty třetího řádu. Zůstáváš stále v zajetí představy, že realita musí napřed existovat, aby mohla být zkoumána, a na základě toho zkoumání pak odvozeny zákony, které ji zpětně popisují. Tomu pak říkáš věda. Jenže tady je to naopak,“ obvykle zdrženlivý Sam se nechystal končit, „tady jsme odbočili do světa, ty mu říkáš mytologie, který byl napřed myšlen a pak teprve realizován. Ale to neznamená, že nemá žádné zákony.“
„Sam má pravdu, a proto není naše úsilí beznadějné,“ vmísil se nečekaně za krásu Tiferetu Shannon. „Svět, na který jsme zvyklí, nejde z fyzikální podstaty změnit, ale tento ano. Tím, že zpětně vymyslíme ten náš minulý, i s těmi pravidly, která jsou tvému srdci tak milá,“ obřadně máchl doutníkem ke Condonovi, „a pomocí téhož kouzla, kterým byl realizován tento nynější svět temnoty, zrealizujeme náš původní svět Světla, jak si jej pamatujeme a jaký jej chceme.“
Condon, zvyklý na obvyklý odpor Friedmana, byl zřejmě zaskočen.
„A jakou interpretaci máš ty, Berte?“ obrátil se poněkud uštěpačně na Wienera.
„Pořád stejnou, Edwarde,“ odtušil Wiener. „Claude má pravdu, tento svět lze změnit kouzlem. Nyní máme jistotu, že je to svět s metrikou Gibbsova prostoru, jehož popis jsme si před pětadvaceti lety odvodili teoreticky. A to je první podstatná věc, která vyplývá z posledního zapnutí Kabaly.“
Pak teprve nabyla debata věcný charakter. Sanhedrin během ní a dalších zasedání (již bez Bushe) dospěl k názoru, že oba magické meče lze ztotožnit s matematickými operátory Goudsmit-Wienerovy teorie, se kterou její spolutvůrce seznámil své kolegy v roce 1955. Velký mečový mechanismus je třeba chápat jako podmnožinu Dvojného kouzla, jež provedla Reginleif, čímž získala moc i nad Súrtem. Pravda, o vlastním průběhu VMM toho zatím příliš nevěděli, ale zřejmě se pouze jednalo o formální uplatnění operátoru, který nebyl sestaven ničím jiným než právě Dvojným kouzlem.
Wiener si nebyl jist, zda jeho kolegové jsou si dobře vědomi háčku, vlastně háku jako hrom, který vězel v té formulaci o formálním uplatnění. Zde vstupoval do hry symbolů lidský, vlastně ne-lidský faktor, který, jak profesor pochopil, byl stejně vrtkavý, jako kdyby byl jenom lidský. Řád světa, v němž se ocitli, ať jakkoli magický, nařizoval, aby mečem máchl člověk nebo ten, kdo člověkem zůstal i po smrti – žádní bohové ani démoni to učinit nemohli.
Jenom lidský tvor, ať už původem nebo trváním, mohl být Dveřníkem, jenž tnutím Pojídačů otevírá brány mezi světy, volbou meče jedny přivádí k životu a druhé odsuzuje k nebytí.
Goudsmit s již spolupracujícím Condonem vyšetřil, že soustava příslušných stavových rovnic má tři teoretická řešení. Aby byla řešení korektní, bylo třeba oba operátory pokládat za rovnocenné, leč s opačnými znaménky. Z dosazení takto definovaných operátorů pak vyplývala hierarchičnost prostorů, které se každým operátorem daly otevírat v opačné posloupnosti. Záměna operátorů v nezměněných posloupnostech naopak vedla k uzavírání již nafouknutých prostorů, k jejich stočení se do sebe.
První řešení bylo konzervativní a převedeno z řeči matematických symbolů prakticky říkalo, že je třeba znovu provést Dvojné kouzlo s opačným mečem, než který použil předpokládaný Dveřník, když otevřel nacistům bránu na Zemi.
Zbývající řešení předpokládala záporně plynoucí čas. Pak se nabízelo jednoduše Dvojné kouzlo zmařit, nedopustit ono osudné použití odpečetěného meče, anebo během kouzel meče zaměnit. Tím by hypotetický Dveřník nejen neotevřel nacistickým nekromantům přístup na Zemi, ale i zavřel podsvětí Valhaly, odkud přicházeli.
Jenže každý Dveřník byl a bude nevypočitatelně lidský, ať už pro blaho nebo zkázu jejich věci.
Wiener rozvážně sestupoval do údolí. Nyní to byla pohodlná procházka parkem, nemusel funět do kopce a s odporem vnímat, jak mu pod tesilovým sakem vlhne košile.
Aby mohli zopakovat Dvojné kouzlo, museli by se zmocnit obou magických mečů a v časové smyčce je zdvojit. O jednom meči vědí, pokud je to opravdu on, leží na dně přehradního jezera uprostřed nacistické říše tisíce kilometrů daleko.
Avšak o jeho dvojčeti nevědí ani to. Dalo se předpokládat, že jej vlastní přímo Reginleif a je si velice dobře vědoma jeho ceny a významu.
První řešení tedy sotva přicházelo v úvahu.
Zbývala ještě dvě.
Zavedení záporného času prakticky řečeno znamenalo návrat do minulosti, a to profesor nepokládal za vyloučené. Svět s metrikou Gibbsova prostoru přímo vyžadoval zakřivení času v blízkosti singularit a některé skutečnosti, kupříkladu Crommelinova zkušenost a Gunnarův návrat, potvrzovaly tento předpoklad i experimentálně.
Potvrdilo to jeho intuici z roku 1968. Nyní byl skálopevně přesvědčen, že minulost Valhaly je stále přístupná, že v případě Niflheimu nemá ani cenu o nějaké minulosti, přítomnosti či budoucnosti hovořit. Vládlo tam bezčasí a jakákoli tamní událost je neustále přístupná – a tedy podléhající změně.
Zbýval zase ten malý starý problém. Spočíval právě v tom, že se jednalo o podsvětí Valhaly, a bylo třeba získat dopravní prostředek, jímž by se dalo do Valhaly sestoupit.
Stromy zřídly a cesta vyběhla na louku před chatou. Byl to velký patrový srub s verandou přes celé průčelí.
Profesor byl nejen u cíle své cesty, ale i svých úvah.
Přicházel k paní Kennedyové nejen proto, aby si promluvil se Schwertmannem, aby si ujasnil, zda by se mohl stát jejich Dveřníkem, ale hlavně kvůli Válímu. Skídbladni byla totiž jediným dopravním prostředkem, který byl schopen cesty tam, kam potřebovali.
Dvojné kouzlo
Velvyslankyně a volavka
Květen 1980
Srubovou chatu paní Kennedyové postavilo několik bývalých Carlsonových raiderů, kteří pocházeli z Wisconsinu, kde se živili jako lovci a dřevorubci. V přízemí byla velká kuchyně, pár komor a garáž, za verandou v patře se přes celou jeho plochu táhla rozlehlá obývací místnost s útulně nízkým stropem, podkroví zaujímaly ložnice majitelky a pokojíky pro hosty.
Jarkie stála v obývací místnosti u okna, vedle otevřených dveří na verandu. Vyhlížela do sluncem zalitého údolí, na příjezdovou, pískem sypanou cestu, která se vinula loukou před chatou a mizela mezi rudě planoucími javory. Měl by se na ní co nevidět objevit profesor Wiener, nejsnesitelnější páprda z celého sanhedrinu.
Asi na to jednou doplatí, jak je všechny podceňuje, napadlo ji v krátkém záblesku objektivnosti, avšak zatím vše vycházelo, jak si umínila.
Zatím.
Dobře cítila v zádech pohledy obou přítomných mužů – jak po ní kradmo kloužou, a jak se přitom vyhýbají pohledu vzájemnému. Nenáviděli se kvůli ní, ale kvůli ní museli svou nenávist skrývat. Měla je ve své moci. Nejen jejich těla, ale i jejich duše. Jestli se zabijí, nebo nezabijí, záleželo pouze na jejím rozmaru. A ona zatím nechce, aby se zabili. Její tělo potřebuje oba a oni musejí poslouchat, zdvojení otroci její vášně.
Vzpomněla si na slib, který jí kdysi dala Ona. Nyní byl splněn, opravdu si užívá rozkoší, o nichž si nemyslela, že je jich schopná. Patřilo k tomu i to, jak si s těmi muži hraje, vydráždí je až k zuřivosti a pak je nutí, aby si každý svou vražednou zášť vypil – z vlastního poháru bezmoci.
Bože, jejich duše se přitom kroutí jako červi a to je stejně tak nádherná rozkoš, jako když se kroutí jejich těla –jedno v okamžiku, kdy je bičuje – a druhé, když mu dovolí vniknout do sebe.
Pravda, milovala Jacka, dlouho se domnívala a domnívala by se do konce života, že v Malé Americe konečně našla muže, o němž vždy snila, s kterým byla nejen jedno tělo, ale i jedna duše.
Jenže Jack ji zradil.
Zradil ji s tou blonďatou a prsatou courou, která jediný rozum, pokud vůbec jaký, má mezi nohama. Nejvíce ji ranilo nikoli to, že se o něho musela s Marilyn dělit v posteli, ale že před ní, která vymyslela celou jeho politickou kariéru, dokázal dát přednost něčemu tak hloupému. To byla smrtelná urážka.
Zahřívala na srdci to chladné vejce zrady, až se z něho vyklubal had pomsty. Byly to krásné měsíce, kdy se opájela hlubokou niternou nenávistí a kdy pochopila, že i toto je rozkoší, kterou jí slíbila Ona. Včetně ničivých záchvatů vzteku, jimž podléhala jako kvartální piják.
Bože, jak se Wiener tvářil, když mu jednou předvedla svou kancelář, kterou večer předtím sama zdemolovala. To si samozřejmě nechala pro sebe a vojenská policie pak dlouhé měsíce pátrala po neexistujícím lupiči. Všechny je vodila za nos.
Jarkie maličko přešlápla, aby uvolnila strnulou nohu. Přitom pohlédla úkosem k zábradlí schodiště v levém rohu obývací místnosti, u něhož se na stráži hrbil Válí.
Bodyguard paní Kennedyové, napůl vážně, napůl žertem říkali všichni.
Nikoho nenapadlo, že když má bůh tělo muže, může mít také mužské choutky. Ji ano, když zjistila, že má stín, a když jí došlo, že ty velké stopy za jejich domkem toho rána, kdy s Jackem pohřbili Norrise, nemohou pocházet od nikoho jiného než od Váliho.
Schválně začala chodit na dlouhé lesní procházky, aby ho vyprovokovala, aby zjistila, co Ódinův syn zamýšlí. Stopoval ji, zpočátku zahlédla v průsecích jenom vzdálenou siluetu, pak i momentky obličeje mezi listovím. Kroužil stále blíž a blíž a ji to čím dál tím více bavilo – vnadit ho na sebe jako divoké zvíře –a pak zkrotit. Když poprvé před ní poklekl a prohlásil ji za svou fylgju, za ženu, jež vede severského bojovníka po předurčené stezce osudu, pochopila, že je její. Za jedné z těch nocí, kdy věděla, že Jack je u Marilyn, se mu chtěla odměnit. Na podlaze v hale před krbem, neboť postel by mu byla malá.
Zjistila, že její bůh je impotentní.
Ze vzteku ho začala bít. Krbovým pohrabáčem. Čím více ho ale bila, tím více ten obr kňučel rozkoší, plazil se jí u nohou a prosil o další rány, až dospěl k úkoji a potřísnil koberec před krbem.
I ji to vzrušilo. Jinak, než kdyby totéž učinil v ní, ale nemohla říci, že hůře. Navíc pochopila, že má nad Válím mnohem větší moc, než si myslela – že její vlastnictví je úplné.
Natočila hlavu zpět k oknu a Válí, s kamenným obličejem až u stropních trámů a stojící nehybně u schodiště, zmizel z jejího zorného pole.
Konečně měla kata, aby vykonal ortel, který vynesla nad zrádcem.
Jack jí zemřel v náručí, poté co se i s ním sesula na dno korby nákladního auta, zatímco jeho coura nad ní střídala hysterické záchvaty se zoufalým brekem malého spratka a ten blbec Monroe ničemu nerozuměl. Krev z Jackovy hlavy jí v klíně prosákla přes šaty a kalhotky až na holé tělo, a lepkavé šimrání na genitáliích, záhrobní styk na rozloučenou se zrádným milencem, ji tak vzrušilo, že prožila orgasmus a její vzdechy, které nedokázala potlačit, naštěstí považovali Monroe a šokovaní lidé z volebního štábu za sténání zhroucené vdovy.
Nikdo a nic už nebránilo, aby za ochotné spolupráce Váliho propracovali společný rituál do větší hloubky. Časem si opatřila ocelové pruty a důtky z býčí kůže, aby údery měly dostatečnou váhu a vydráždily jejího pejska k větší rozkoši.
Z jedněch toulek pak Válí donesl zbroj valkyrji, kterou vlastnoručně vyrobil v polní huti kdesi uprostřed vnitrozemských hor. Horní díl tvořily puklice, jež kryly ňadra. Byly opatřeny hroty a pospojované kovanými řetízky jak mezi sebou, tak vzadu na zádech. K ramínkům z černé kůže byly nanýtovány ocelové nárameníky, každý se třemi kovanými hřeby, směřujícími od šíje. Další řetízky propojovaly horní díl zbroje s dolním, který tvořil opasek z černé kůže, na němž jako skládaná sukénka byly zavěšeny železné pláty.
Oděna v tuto zbroj pak Váliho, jehož všichni pokládali za dobrotivého a poněkud přitroublého Ódinova syna, bičovala důtkami nebo ocelovým prutem tak dlouho, dokud zkrvaven nepadl k jejím nohám a pak, na vrcholu extáze se nad ním rozkročila, aby ho triumfálně pomočila a tímto aktem demonstrovala svoji absolutní moc.
Jistou dobu zažívala vzrušující a nádherné stavy vytržení, avšak netrvalo dlouho, kdy i tyto jedinečné zážitky začaly podléhat korozi monotonie. I samotná šlehačka se časem přejí a Jarkie pocítila, že jí chybí chléb normálního sexu.
Tehdy se na scéně objevil Crommelin. Naivní, hloupoučký a zcela nezkušený hráč hry, v níž ona byla šampionem. Slupla by ho jako malinu. Jenže v tom to spočívalo, byla to tak snadná kořist, že v ní nedokázala vyvolat loveckou horečku. Vzrušující nebezpečí ale vyvstalo z druhé strany. Nikdy se nezajímala o severské ságy, o psychologii severských bojovníků, jejichž kadlubem vlastně Válí byl.
A to byla chyba.
Nevěděla, že fylgja je s osudem vybraného bojovníka spojena jednou provždy, že je to oboustranné pouto, jež se nedá přetnout ani z její strany. Válí, který až s ženskou intuicí, překvapivou u takového hromotluka, zaznamenal její pokusy sblížit se s Crommelinem, jednoduše prohlásil, že komandéra zabije.
Crommelin, bláhově si myslící, že se jí zavděčí, začal čenichat kolem Kennedyho vraždy, a zdánlivě by bylo výhodné, kdyby se ho Váliho rukama zbavila. Avšak podruhé už nemohla spoléhat na totéž štěstí, že si v dalším případě nikdo ze sanhedrinu nedá dohromady dvě a dvě.
Dobře cítila zkoumavé pohledy, které na ni upíral Wiener při jednáních, jež spolu ze služebních důvodů vedli. Vražda jeho oblíbence Crommelina by byla skutkem, který by ze vztahu s Válím učinil skutečnou chybu. Proto s veškerou vervou podporovala akci Ariadna a fakt, že Crommelin zmizel, jí přinesl ulehčení.
Jenže v únoru se Crommelin vrátil.
A nejen sám.
Jarkie nyní přenesla váhu na druhou nohu a natočila se tak, aby měla výhled na pravý kout obývací místnosti, kde u nízkého stolku seděl v rákosovém křesílku von Karst v letní košili s rozhalenkou a plátěných kalhotech.
Slušelo mu to a zdánlivě byl ponořen do četby jednoho z časopisů, jichž celá halda ležela na stolku. Jarkie se ale nedokázala zbavit pocitu, že i přes papírové stránky vidí vše, co se v místnosti děje.
Jako by chtěl potvrdit její podezření, nečekaně posunul časopis, aby ho chránil před pohledem Váliho, a lehce se na ni za tímto krytem usmál.
Zaskočeně se obrátila zpět k oknu a podrážděně si hryzala spodní ret.
Franz měl vlastnost ji zaskočit, kdy si jen vzpomněl. Zaskočil ji hned od toho okamžiku, kdy ji Bush pověřil, aby se stala jeho diskrétním žalářníkem. Věděla, jaký má význam pro Sanhedrin, ale pro ni bylo podstatnější, že jí byla až pod nos nastrčena nová kořist.
Dočkala se ale nepříjemného překvapení. Ten muž ji jako ženu prostě nebral na vědomí. Bavil se s ní, vyptával se na život v Malé Americe, četl vše, co mu přišlo pod ruku, jak místní ubohé noviny, tak německé a japonské časopisy, které chodily kurýrní poštou a sloužily jako otevřené informační zdroje. Spřátelil se i s Válím, jehož si získal pozorností, s jakou vydržel poslouchat jeho legendy o bojích v Niflheimu, na pláních Vígrídu a uvnitř skalního masivu Valhaly.
Pro Jarkii to znamenalo znepokojivě nový pocit. Byl to první muž v jejím životě, který po ní nevystartoval, který se nesnažil ji dostat co nejdříve do postele. Převzal její hru na kamaráda, kterou se mu chtěla dostat na kůži a prolomit jeho nepřehlédnutelnou uzavřenost, a jako asexuálního kamaráda ji skutečně bral.
Držel tím v šachu i Váliho, Jarkie cítila jeho narůstající podrážděnost, umocněnou ještě tím, že ji role sadistické valkyrji čím dál tím více nudila. Ás, jenž nikdy nevydržel dlouho na jednom místě, se prakticky natrvalo nastěhoval do chaty a držel se jí na každém kroku, jako by opravdu byl domácím pejskem na vodítku. Franz se choval, jako by nic z toho neviděl, zuřícímu Válímu nezavdával žádnou příčinu k útoku, ctil všechna pravidla, která v očích nordického poloboha z něho činila posvátného hosta.
Jarkie si musela připustit, že to vybudilo její zájem a rozvrátilo dosavadní představy o životě. Co když je to osudem seslaný muž, aby jí dal zapomenout na minulost, aby ji zbavil dvakrát temné závislosti na Válím – oprostil od znechucení, které najednou pociťovala sama nad sebou?
Začátkem dubna se přesvědčila, že tomu tak je. Nastupoval podzim, byly dlouhé a krásné slunné dny a za jednoho takového se při vycházce do lesa sesula Franzovi k nohám.
Je zlá, je tolik zlá, obviňovala se přidušeným hlasem, ale chce začít nový život, nový čistý život, drmolila do plátěných kalhot a v ten okamžik to myslela upřímně. On je její jediná šance, nikdy nepotkala nikoho takového, jako je on, přesvědčovala strnule stojícího Franze, než ji konečně toporně pozvedl a políbil.
Nenávistí se lesknoucí Váliho oči, zářící z listoví na hranici mýtiny za jeho zády vidět nemohl, ale ona ano.
Byl spíše nemotorný než obratný milenec, což pokládala za dobré znamení pro svůj „nový“ život. Večer se ale na tu paseku vrátila s Válím a bila ho se zdvojenou chutí, namlouvajíc si, že to dělá pro ochranu svého Franze. Pokud mu zkřiví byť jeden jediný vlas na hlavě, bude jednou provždy konec, vyhrožovala znečistěnému a uslintanému obru.
Pocit jedinečnosti a výjimečnosti ale záhy vyprchal. Dychtivost, s jakou ji ten sexuálně vyhladovělý bémák chtěl, vůbec nebyla originální a záhy poněkud nudná. Jak se jí svěřil, nosil v srdci jakýsi obraz dětské lásky, a to bylo ještě banálnější.
Rychle vystřízlivěla a uvědomila si hodnotu požitků, které jí Válí poskytoval. Přišlo jí bláhové, že se ho chtěla zbavit. Poněkud ve vztahu k novému milenci ochladla a o to větší žárlivost v něm vyvolala.
To pak bylo to pravé.
Tvořit jazýček na vahách, rozdělovat svou přízeň tak rafinovaně, aby oba muži byli v neustálém varu, na ostří nože od stavu, kdy by jeden skočili po druhém. Znovu se přesvědčila, že toto je jediná hra, která ji skutečně těší, která doplňuje dvojí požitek z obou milenců na trojúhelník skutečné rozkoše. Aranžovala schůzky tak, aby tajným svědkem milostných hrátek s jedním byl ten druhý, aby mohla vnímat jeho nenávist a pak ji lámat v inverzním „uspořádání“.
Velice často si vzpomínala na Ni. Nyní Jí konečně rozuměla, rozuměla Jejím potěšením a chápala se jako Její, lidský odraz v zemi, kam Ona měla zakázaný přístup.
Když nad tím Jarkie tak uvažovala, byla velvyslankyní Jejího veličenstva v této zapšklé zemi vážně se beroucích páprdů ze sanhedrinu a měla by tedy zastupovat její zájmy. Tato myšlenka se jí stále více zakusovala do mozku, nutila Jarkii přemýšlet nad obtížným problémem, co by těmito zájmy mělo být.
Nechat zabít Franze?
Stačilo by jen naznačit, aby se Válí s radostí zbavil svého soka. Ze by se o to Válí pokusil na vlastní pěst, se starat nemusela, na rozdíl od Crommelina vzbuzoval Schwertmann ve Válím respekt a obr před ní nikdy nevyhrožoval, že Franze zabije, naopak se pokoušel za její přítomnosti svoji zášť k vetřelci skrývat.
I přes to, jak snadno nakonec Franze donutila ke kapitulaci, cítila Jarkie, že její čestný vězeň má někde v sobě přísně střežené komnaty, kam se jí ztěžka podaří proniknout. Dokázala sice jeho touhu tvarovat jako vosk, avšak někde v něm nepřestávalo existovat tvrdé jádro, ořech k nerozlousknutí, jenž jí vždy proklouzl mezi prsty.
Někdy měla pocit, že Ona je při tom průzkumu s ní, že Jejíma očima uprostřed vědomí svého lidského milence pak zahlédá bělostnou citadelu, jejíž nepřekonatelné zdi kdysi dávno vystavěly sice napůl zasuté, nicméně děsivé prožitky z dětství a zřejmě i z paralelních světů, vrstvené na sebe s důkladností Kyklopů.
Vnímala i oči, které ze strážních věží té citadely je obě ostražitě pozorují, a někdy se nedokázala ubránit šokujícímu přesvědčení, že to není ona, kdo drží bank, což ještě zvyšovalo její požitek ze hry.
Nebylo by to vzrušující, po té nekonečné řadě snadných vítězství, konečně také jednou prohrát?
Jarkie zaostřila zrak na příjezdovou cestu. Rozjímání ji pohltilo více, než si myslela. Zavalitá postava v šedém obleku byla už téměř u chaty.
„Návštěva je tady,“ oznámila prostě.
Seděli u jídelního stolu v obývací místnosti. Jarkie se obávala, že je na ní příliš patrna nervozita. Sešla přivítat Wienera, a když se s ním vrátila, Franz ani Válí nezměnili svoje protilehlé pozice. Profesorovi to nemohlo uniknout, teprve za přítomnosti cizího člověka si uvědomila, jak je napětí mezi Franzem a Válím zřetelné.
Leda by byl profesor zmaten Ásovou přítomností, dobře postřehla jeho překvapený výraz, když se kolem Váliho kolébal do místnosti.
„Dlouho jsem tě neviděl, Válí,“ poznamenal německy k mohutnému Ódinovu synu. „Snad jsi nezanechal toulek?“ optal se dobrosrdečně. „Koneckonců je dobře, že jsi tady,“ vybral si z obrovy přítomnosti to příjemnější, „mám něco i k tobě.“
V tom okamžiku teprve von Karst vstal a vykročil Wienerovi vstříc. Potřásli si rukama a na vyzvání paní Kennedyové usedli k jídelnímu stolu, na němž už stála konvice s kávou, šálky a mísa se zákusky.
Ás se obezřetně odpoutal od svého stanoviště a šouravě, aby si neotloukl hlavu o trámy nízkého stropu, mlčky se přesunul za židli paní Kennedyové.
Mlčel po celou dobu, během níž Wiener stručně a stále v němčině shrnul, co se Sanhedrin dověděl při prvním zapnutí Kabaly s korunou, a nepromluvil, ani když skončil.
„Dospěli jste zřejmě k názoru, že jedním z těch mečů byla moje katana,“ odpověděl von Karst v téže řeči, v níž jednání pak i pokračovalo.
„Snad je,“ opáčil Wiener, „meč přece nepřestal existovat.“
„To už není moje věc. Přece jsem vám řekl, že jsem se katany zbavil,“ nakvašeně odpověděl von Karst.
„Ale ještě jste nám nepopsal, jak jste k ní přišel,“ opáčil Wiener.
Von Karst rozpačitě sklopil hlavu.
„My to už víme,“ měkce pokračoval profesor, „a chápeme, proč jste se o tom nezmínil. Ale to nic nemění na faktu, že vaše katana patřila padlému pilotovi z 1. světové války, který právě její pomocí nacistickým nekromantům otevřel bránu z Valhaly do našeho světa. Nemohl jste to nevědět,“ dodal s lehkou výčitkou.
Tohle bylo pro Jarkii novinkou. Něco takového se mohl Sanhedrin dovědět jen s pomocí Kabaly a z toho vyplývalo, že ji museli alespoň jedenkrát zapnout v období, kdy čekali na korunu.
Neříkali jí všechno, a to byla hořká pilulka. Hořčí o to, že za tím tajemstvím, do něhož ji nezasvětili, se nepochybně skrývala jedna z bran oné citadely ve Franzově duši.
Von Karst oběma rukama otáčel prázdným hrníčkem na podšálku a Jarkii se zdálo, že skřípění porcelánu o porcelán bylo na dlouhou dobu jediným zvukem v místnosti.
„A proč myslíte, že jsem se katany zbavil?!“ vybuchl nakonec Franz. „Nechci s tím mít nic společného. Já…“ tápal po výrazu, „já se s Ní utkal, tváří v tvář…“ otřásl se odporem, „a pak ještě jednou potkal… při audienci u kancléře Heydricha,“ pokračoval s neochotou. „Slíbila mi, že mě nechá na pokoji, pokud já nechám katanu tam, kde je…“ dořekl tiše.
„To ale jenom potvrzuje, že jste skutečný Schwertmann,“ konstatoval Wiener.
„No a co!“ vyhrkl von Karst. „Je to jenom slovo.“
„Schwertmann není jen slovo,“ zazněl náhle hluboký Váliho hlas, „Schwertmann být poslání, to být osud.“
„To je dobře, Válí,“ Wiener vzhlédl ke stojícímu obrovi, „že jsi to řekl právě ty. Být Ódinovým synem – není to také poslání? Nemáš také ty otevřené účty s nepřáteli svého otce?“
„Co po mně chceš?“ Válí šel přímo k věci a Jarkie pochopila, že Wiener přišel s již hotovým plánem.
„Sanhedrin dospěl k závěru, že proti kouzlu, které Reginleif použila ve prospěch nacistů, žádné protikouzlo ex post neexistuje. Jestli máme zvrátit situaci a podlomit jejich moc, musíme zabránit, aby to kouzlo bylo vůbec uplatněno. To znamená, že musíme vypravit expedici přímo do Niflheimu, komando záškodníků, které nacistické plány zmaří v samém počátku.“
„To je šílenství,“ vyhrkla Jarkie, „vždyť to kouzlo už bylo provedeno, v roce 1942. A připravovali se k němu ještě o dvacet let dříve!“
„Sanhedrin dospěl k názoru, že ve Valhale panuje bezčasí, že je tam stále k dispozici jak minulost, tak přítomnost a budoucnost. Záleží jen na místě, kde se hledá. Dá se tedy najít lokalita, kde Reginleif provádí svoje Dvojné kouzlo… i když to nebude jednoduché.“
Na Váliho tváři se objevil výraz, který se dal nazvat přemýšlivý.
„Ve Valhale zbyla jenom Urd Minulost,“ namítl. „Verdandi Přítomnost odešla do Midgardu hned za wthulmanny, aby sdílela osud lidí, a Skuld Budoucnost připlula do Midgardu s námi na Skídbladni. Přestala ale být viditelná…“ dodal nerozhodně, jako by se bál závěru, který z jeho slov vyplýval.
„O to bude hledání expedice snadnější,“ opáčil Wiener. „Právě v minulosti bude muset zasáhnout.“
Von Karstovi to myslelo rychleji než Válímu.
„A vy mě chcete do toho komanda zařadit,“ konstatoval.
„Ano,“ souhlasil profesor. „Nejenže chceme, ale musíme,“ argumentoval, „podle mínění sanhedrinu vy jste zřejmě tím kompasem, který expedici právě dovede k hledané události v minulosti Valhaly.“
„Protože jsem Schwertmann,“ namítl hořce von Karst.
„Nejen proto,“ ohradil se za kulatými brýlemi profesor. „Někteří z nás si myslí, že jste ve Valhale, respektive v Niflheimu už byl. Že jste byl přímým účastníkem Dvojného kouzla, tím dítětem z kenningu bratři bratrů.“
Je pravdou, že Wiener řekl to, co ho právě napadlo. Bylo to náhlá intuice, pro niž neměl žádné důkazy. Vyplývala z marnivosti, za kterou se styděl. Ve skrytu duše byl totiž přesvědčen, že z celého sanhedrinu on nejlépe chápe, oč v tomto Midgardu běží. Ani Friedman s představou vystrnaděného Hospodina, jemuž je třeba napomoci k návratu, nebyl tak blízko podstatě jejich postavení jako on.
Pravda, jeho kolegové přistoupili na představu, že pro všechny systémy platí tytéž obecné zákonitosti řízení, ale neměli je tak zažity jako on, který je přímo procítil.
Byl přesvědčen, že většina jeho kolegů vnímá úkol, který si dali, jako labyrint, kterým musejí projít do jejich původního světa. On, domýšlel se, tuší i zákony, podle nichž byl ten labyrint postaven.
Především počítal s jejich postupem, reagoval na něj, měnil směr chodeb a přesouval jim před nosem průchody. Nebylo pochyb, že tenhle Franz von Karst je právě takovým hracím kamenem, který přestavěl celou konfiguraci labyrintu. Jeho objevení se v Malé Americe se nedalo posuzovat jako klasická zpravodajská hra –jak problém viděl Bush.
Nepřipletl se jim sice pod ruku náhodou – těch náhod bylo až příliš mnoho – ale, jak si Wiener uvědomil, ať už jim ho podstrčil kdokoli a s jakýmikoli úmysly, jeho příchod sice některé průchody v labyrintu uzavřel, avšak jiné otevřel.
Současně se nemohl zbavit intuitivního podezření, že jejich protihráčem, tím, kdo nastrčil Franze, není Reginleif. Vyznačovala se sice obludnou krvelačností a krutostí, bezpochyby vládla silou až kosmickou jako každý démon, ale byla spíše lstivá než chytrá. Dvojným kouzlem jako by se jí povedl ojedinělý čin nad její úroveň, neboť následná hra nese rukopis rafinovanějšího Mistra.
Wienerovo myšlení pádilo po zcela nově objevené koleji úvah. Ten neznámý Mistr nemusel nutně sledovat tytéž cíle jako Reginleif, či jako Himmler a Heydrich, zřejmě mu šlo o vlastní moc.
Pak by ale přítomnost von Karsta neznamenala past, ale kalení vody, v níž by mohli lovit i oni.
Wiener s úsměvem obhlédl znepokojené tváře nad stolem. Zřejmě až příliš nápadně dal najevo, jak intenzivně přemýšlel. Paní Kennedyová, jíž to v pruhovaných šatech bez rukávů neobyčejně slušelo, na něho hleděla s podezíravou zvědavostí, von Karst znechuceně a Válí netrpělivě.
Asi něco přeslechl.
„Nikdy jsem ve Valhale nebyl, rozumíte,“ opakoval zvýšeným hlasem von Karst. „Už jsem vám přece řekl, že mne tam nedostala ani Ona, „ jeho ohrazení nabylo až hysterického podtónu. „Proč myslíte, že jsem zahodil tu katanu?!“ nyní téměř křičel. „Abych tam nemusel!“ vyštěkl, ale vzápětí se v jeho obličeji objevil výraz člověka, který řekl více, než chtěl.
„Dobře,“ Wiener mírně přikývl, „chápu vaše obavy. Ale nešel byste tam sám, vybrali bychom nejtvrdší muže, jaké máme. A plul by také Crommelin, kterého dobře znáte… a také Válí,“ vytočil brejličky vzhůru na obra, „protože jeho loď je jediný dopravní prostředek, který cestu zvládne.“
Jarkie neviděla Válímu do obličeje, ale cítila, jak se prohnulo opěradlo židle, do níž obr zaťal ruce. Slyšela i jak s funěním vydechl.
„Nemám chuti plout do Niflheimu,“ odpověděl vzdorně. „Je to prokletá země. Mně se líbí tady.“
„Ty se nechceš stát pánem Valhaly a ujmout se Ódinova dědictví?“ ptal se klidně Wiener.
Válí asi zakroutil hlavou a opěradlo za jejími zády zapraskalo.
Jarkie zachytila Franzův pohled, který se na ni vědoucně upíral.
Neodjede bez tebe, říkal, a já také ne.
Snažila se udržet obličej v nehybnosti a střelila očima po Wienerovi.
V jeho očích zahlédla jiskřičku poznání. Nepochybovala o tom, že právě v tomto okamžiku si profesor dal dohromady vzájemnou nevraživost obou mužů s její osobou a s odmítnutím, jehož se mu od Váliho dostalo.
Wiener maličko sklonil hlavu, odněkud vyeskamotoval kapesník, sňal si brýle a počal je systematicky čistit. Franz ho chvilku pozoroval, pak si odsedl, povstal a přešel k oknu, stíněnému přečnívající střechou verandy.
Krátce se zahleděl ven a pak se náhle otočil do místnosti.
„Pane profesore,“ hlasitě oslovil Wienera, „ten váš plán má ještě jednu vadu. Víte… odmlčel se, „my s Crommelinem už nikdy nemůžeme plout na stejné lodi.“
Na Wienerův dotaz, proč by nemohl s Crommelinem plout, Franz odpověděl, že na to se musí zeptat Crommelina, a vyšel na verandu.
Jarkie pozorovala mlčícího Wienera. Vyhlížel zaskočeně a nad něčím zřejmě úporně přemýšlel. Připomínal jí pojišťovacího agenta, který náhle zjistil, že už je příliš starý na svou práci. Skoro jí ho bylo líto.
Za její židlí zapraskala prkna a nahrbený Válí obezřetně zamířil ke schodům v rohu a počal po nich sestupovat. Jarkii připadlo, že to trvá nekonečně dlouho, než se jeho velká vlasatá hlava ocitla na úrovni podlahy, otočila se k ní a upřela ni podivný, napůl omluvný a napůl vzdorovitý pohled.
S tebou by Franz také nemohl jet na jedné lodi, napadlo ji pobaveně, i když na rozdíl od Crommelina stojí mezi jím a tebou žena živá.
Teprve poté, co Váliho hlava zmizela, jí došlo, co Wienerova reakce znamená.
Crommelin, ani Franz nikomu neprozradili, že z Nové Moravie vypluli ve třech.
Jarkii to překvapilo. Nikdy by ji nenapadlo, že oba muži budou mlčet o tom, co se během plavby Kondora přihodilo. Sama se o přítomnosti ženy na palubě dověděla z lodního deníku. Její jméno bylo uvedeno v seznamu posádky Franzovým neladným rukopisem přeučeného leváka, stejně jako záznam o jejím konci.
Dostala česky psaný deník služební cestou, aby ověřila von Karstovu výpověď před sanhedrinem. Ani ve snu by ji nenapadlo, že oba muži shodně zamlčí nehodu, při níž se Eliška Jandová utopila. Na vlhce lepkavé stránce lodního deníku bylo rozpitým a téměř nečitelným Franzovým rukopisem uvedeno, že poté, co za vichřice kombinace vln položila Kondora na bok, byla Eliška smetena přes palubu.

Nebylo důvodu takhle popsané neštěstí zamlčet a Jarkii, hledící na svůj šálek kávy, rázem napadlo, že ke smrti muselo dojít jinak.
To Crommelin ji miloval, uvědomila si vzápětí. Proto se za ní po návratu ani nestavil, okamžitě požádal o dovolenou a zmizel někde v lesích, aby se mohl co nejdéle trápit se svou ztrátou.
Každopádně Sanhedrin nic z toho nevěděl. Nevěděl o přítomnosti ženy na palubě Kondora, nevěděl ani o její záhadné smrti, a pokud se někdo z jeho členů, jako třeba Wiener, pozastavil nad neobvyklým chováním Crommelina po návratu, přikládal to šokujícím zážitkům, které komandéra na jeho misi potkaly.
Jarkie pohlédla na stále zamyšleného Wienera. Řešila otázku, zda se má, či nemá s ním podělit o to, co jí právě táhlo hlavou.
Co by v mé situaci udělala Ona? bezděky jí vytanulo na mysli. A to s takovou samozřejmostí, že strnula s rukama zaťatýma do stolu.
Tajemství jsou vzácnými poklady, jež nelze marnotratně rozdávat, jako by slyšela její hlas. A ve smrti té neznámé ženy (jestlipak byla hezká?) nějaké tajemství bylo, a jestliže se je dozví, nechá si je pro sebe. Stejně jako neřekne, nemůže říci, proč vlastně Válí odmítá opustit Malou Ameriku. Je přece Její velvyslankyní, nyní to cítila zcela zřetelně, a splnila důležitý úkol – zablokovat Váliho a jeho Skídbladni.
Kupodivu Wiener neodmítl její pozvání a rozhodl se zůstat přes noc. U večeře byl opět tím dobráckým postarším pánem, který si umí vážit domácího jídla.
Poté co se přesunuli ke kuřáckému stolku a zapálil si doutník, jal se profesor vyprávět zajímavou historku o prezidentských snech, jak je nazval.
V podstatě jen náhodou se dověděl o mužích, kteří mají stejné sny, začal s lehkou židovskou ironií, kterým se zdává o tom, že jsou prezidenty v tomtéž světě.
Jednoho z nich všichni znají, je jím jejich společný šéf, zažertoval Wiener, ředitel CIA George Bush. Sám byl svědkem, když se George k těm snům přiznal. I jemu se zdávalo, že je prezidentem mocné Ameriky, která vyhrála válku s nacisty a dostala se do konfliktu s bývalým spojencem, sovětským Ruskem. Podle Bushových snů to byl podivný konflikt, zmrazený existencí atomové pumy. Po použití této superzbraně by nebylo vítězů, a proto se válka vedla na zástupných bojištích, nastrčenými armádami a pod nepřímými záminkami. Sny přetékaly detaily, neboť ještě předtím, než se v roce 1988 stal prezidentem, byl Bush ředitelem ústřední zpravodajské organizace, která se jmenovala CIA. Ano, je to tak, Wiener se lišácky pousmál, proto zvolili to jméno i pro jejich zpravodajskou službu a proto na jeho návrh dal Sanhedrin přednost Bushovi před jiným kandidátem na místo vedoucího zpravodajské služby.
Jarkii nebylo vyprávění příjemné. Vracelo ji do stínovitého světa její minulosti, kde, jak to ona vnímala, splývala skutečnost a vidiny. Právě ta rozmazanost ji nepřestávala popouzet, především jí chtěla uniknout a byla šťastná, že v Malé Americe se jí to podařilo. Nechť wthulmanni a stvůry z Valhaly vládnou ostatnímu světu – bylo jí to jedno, pokud ona bude moci žít v klidu na chráněném kontinentu Mu, kde její krása nezestárne a nepřestane být zbraní, jejíž ostří neotupí čas, takže jí umožní roztít každé mužské srdce, jehož se jí zachce.
Ano – ona vládne tady a ta Druhá zbytku světa. Byla to velice uspokojivá představa, která ji smířila s Wienerovým vyprávěním.
Pohlédla na Franze a povšimla si, že je profesorovými historkami doslova fascinován. Předkláněl se v křesílku, celým tělem natočen k vyprávěči, nedbaje na doutníkový dým, který Wiener s uspokojením vyfukoval.
Druhého muže s obdobnými sny, pokračoval zatím profesor, také znají. Je jím jejich rezident v Nové Moravii Václav Havel. Na rozdíl od skutečnosti se mu zdává, že v tom druhém světě bojuje proti komunistické totalitě. Je disidentem v komunistickém Československu, které je vazalem sovětského Ruska ve studené válce. Crommelinovi prý vyprávěl o snu, v němž je po pádu komunismu československým prezidentem a vítá Bushe, který jako prezident americký přijíždí do svobodného Československa na státní návštěvu. Podle těch snů k pádu komunismu došlo v roce 1989, právě za Bushova prezidentského období a Havel byl zvolen československým prezidentem na samém sklonku téhož roku.
Jak je vidět, Wiener přešel k analýze, ty sny jsou zcela koherentní a mají mnohé styčné body s jejich skutečností. Jak v jejich, tak v tom snovém světě existují mocné říše Zla, které je třeba porazit, a v obou případech jsou do boje zaangažováni stejní lidé. Sanhedrin je pak toho názoru –
„… že ten snový svět existuje jako alternativa,“ vyhrkl von Karst, „někde vedle toho našeho.“
„A vy s Crommelinem jste v něm byli,“ navázal s úsměvem Wiener. „A už v roce 1957 jsme z něho dostali dárek v podobě letadla na původním jižním pólu.“
„Co z toho vyplývá, pane profesore?“ optal se dychtivě Franz.
„Že ani nacistická magie, v níž byl Zlu obětován celý můj národ, nedokázala zničit skutečnost. Že vytvořila jenom vedlejší odpornou iluzi, do níž nás zaklela, a že když ji opustíme, nepadneme do nicoty, ale prozřeme do světa, do něhož patříme, který jsme ve snech nikdy neopustili.“
„To okolo,“ Jarkie máchla kolem sebe rukou, „to přece nejsou žádné kabaretní triky!“ Wienerova slova ji opět popudila, znovu ji vydráždila.
„Ne, nejsou. To slovo iluze jsem použil v duchovním nebo spíše v morálním slova smyslu. V tom smyslu, že se jedná o svět naveskrz falešný, který se dá rozbít. Kdyby neměl alternativu, byla by naše situace beznadějná, ale takhle můžeme konat, máme budoucnost, i když přítomnost jsme ztratili.“
Je pěkně mazaný, tenhle profesůrek, pomyslela si Jarkie při pohledu na Franze, hluboce zadumaného následkem Wienerova vyprávění. Ten celý výstup byl jenom agitace, aby zvrátil výsledek odpolední debaty, aby ji ošidil o její muže a dostal je do jednoho člunu.
„V Midgardu je Budoucnost neviditelná,“ ozval se nečekaně temným barytonem Válí od krbu, kde seděl na dubové lavici u stěny. „Zmizela, když jsme vypluli z Ginnungagapu. Tady na ní leží nějaká kletba. Snad by o tom něco věděl Gunnar, když s ním žije její hlas. Ale za ním také neodpluju,“ vzdorně dopověděl obr a opřel hlavu o roh krbové římsy.
Její muži jí zůstanou, pomyslela si s pýchou, a žádné profesorské řeči je neodvedou.
Toho večera vyslechla ještě jedno vyprávění. Na rozdíl od předchozího její pýchu popudilo, neboť Franz, nikoli kvůli ní, ale kvůli Wienerovi, je nechal vstoupit do jednoho z nádvoří své vnitřní citadely duše.
Ztuha a s početnými odmlkami, jako by si nebyl jist, jestli je to rozumné, počal vyprávět o obřím chrámu z lidských a zvířecích kostí, které nějakým odporným kouzlem vyrašily jako stromy a vytvořily pletivo té antikatedrály. Stojí na hlavním nádvoří Heydrichovy Citadely uvnitř Asgardu a vstup je povolen pouze rytířům Černého řádu, aby mohli obětovat své pekelné paní Uns’re Frau.
Vypráví o té stavbě proto, pokračoval, protože kromě hlavního obětiště jsou v ní i kaple vedlejších světců nekromantického panteonu nacistů. Neví přesně, kolik jich vlastně je, některé mají určitě tajné vchody a jsou posunuty do jiných prostorových souřadnic, nicméně dvě si měl možnost prohlédnout. Ta první byla zasvěcena Hitlerovi, jehož napůl zetlelé, ale nemrtvé tělo v ní trůní na vysokém podstavci z kostí.
S druhou kaplí to nebylo tak jasné.
„Žijeme ve světě, kde symboly skutečně fungují,“ zahleděl se na zaujatého Wienera, „kde na jejich stavu závisí stav reality, kterou tedy více než symbolizují, a proto si myslím, že to, co jsem zahlédl v druhé kapli, má vztah k tomu, co jste řekl o přítomnosti a budoucnosti.“
V jejím průčelí stálo gotickými písmeny Des Gegenwartzauberbann – byla tedy zasvěcena Prokletí Přítomnosti – a uvnitř se nacházelo velké kostěné kolo s loukotěmi z lidských hnátů. Do kola bylo vpleteno nějakým jiným mučením potrhané tělo dívky. Nicméně ten závit masa a kostí, pokrytý zčernalou krví, stále žil.
Von Karst se sklopenou hlavou sotva slyšitelným hlasem vyprávěl, jak se na něho z té stále krásné tváře mezi rozdrcenými chodidly zahleděly zmučené oči a bezděky na něho přenesly nekonečnou trýzeň té bytosti, která nemůže najít úlevu ani ve smrti.
„Nejstrašnější na tom bylo, že jsem tu dívku znal,“ pokračoval váhavě von Karst. „Když mi bylo sedm nebo osm, přišla na náš dvorec jako potulná skaldka. Troufla si jenom do baráků slovanských otroků, ale já jsem si tam chodil hrát s jejich dětmi, takže jsem také vyslechl její legendu o dvou dveřnících.“
Vyprávění muselo zaujmout i Váliho, neboť povstal a po praskajících prknech se přesunul až k Franzovu křesílku.
„V písni, kterou tehdy přednesla, prosila všechny lidi za odpuštění,“ pokračoval von Karst, „a obviňovala se. Odepřela totiž lásku prvnímu Dveřníku a ten pak ze zoufalství otevřel Vnějším silám cestu na zemi. Proto nyní putuje po světě, aby tím, že dá svou lásku novému Dveřníku, svou vinu odčinila.“
„To opravdu mohla být Verdandi Přítomnost, prostřední z noren Času,“ zabručel vážně Válí. „V Niflheimu se rozšířilo, že odešla do Midgardu hned s armádou Thule, aby zvrátila osud. Byla prý ale zajata a umučena. Proto její sestra Skuld vyplula s námi, aby ji pomstila.“
„Ježíši Kriste a generále Jacksone,“ vzdechl Wiener. „Nevšiml jste si ještě něčeho jiného? Nebylo tam nic, co by dávalo Válímu za pravdu?“ obrátil se na von Karsta.
„Ta dívka mi uhranula,“ zavrtěl hlavou von Karst, „nikdy jsem na ni nezapomněl. Zdávalo se mi o ní. Propadl jsem dennímu snění, kde vystupovala v hlavní roli. Opájel jsem se před– stavou, že jsem tím Dveřníkem z legendy, tím, kdo si zaslouží její lásku. Jak vidíte, v mém případě se žádných prezidentských snů nedočkáte,“ uzavřel s přehnanou ironií.
Proboha, on je snad pořád zamilovaný do té dětské lásky, napadlo v ten okamžik Jarkii. Válí jí jednou řekl, že je trošku podobná Skuld, že vypadá jako její starší a ráznější sestra. Musela mu tedy připomínat i Verdandi, a proto jí tak rychle podlehl. Když se s ní miloval, možná si dokonce představoval, že objímá tu dívku.
To byla tak nesnesitelná představa, že Jarkie prudce vydechla, vstala a s omluvným úsměvem, který nasadila v poslední chvíli, zamířila ke dveřím na verandu.
Počasí se muselo otočit. Pršelo.
Záře z oken za jejími zády proměnila provazce deště ve stříbrné nitky, které činily z verandy klec. Poprvé litovala, že Ona sem nemá přístup. Ona by hned poznala, na koho Franz myslí, když se milují, dala by jí jistotu, zda je opravdu zrádcem, jemuž musí krást rozkoš stejně, jako Ona ji krade všem ostatním ve zbývajícím světě.
Její odchod pokládal zbytek společnosti za signál, že večer skončil. Válí zmizel jako první, Wiener popřál von Karstovi dobré noci, zahleděl se ke dveřím na verandu, ale poté rovnou zamířil ke schodům do podkroví, kde měl připravený pokoj.
Přes okenní sklo Jarkie viděla, jak osamělý Franz chvíli bloumal po místnosti a pak zamířil k ní.
Jeho prosbu, zda může za ní přijít do ložnice, odmítla s poukazem, že za přítomnosti Wienera se to nehodí. V noci nemohla dlouho usnout, a když přistoupila k vikýřovému oknu, rozeznala v koruně vzrostlého javoru rostoucího těsně u chaty mohutný stín Váliho.
Chtěla okno otevřít, když zdola zařinčel telefon. Sešla k němu jako první.
Byl to Bush a sháněl se po Wienerovi. Jeho hlas zněl velice naléhavě a přitom odměřeně, takže neměla odvahu se zeptat, o co jde. Mezitím k ní profesor v županu sešel a shora ze schodiště nakukoval Franz.
Wiener dlouho naslouchal a jeho rozespalý obličej se pozvolna zachmuřil. Pak se v něm usadilo hluboké pohnutí a jeho ruka se sluchátkem na chvíli poklesla.
„Ne, myslím, že tohle nehrozí,“ odpověděl v jednu chvíli nalomeným hlasem.
„Dobře,“ řekl nakonec, „v osm budeme připraveni,“ a zavěsil.
Podíval se poněkud nepřítomně na paní Kennedyovou v župánku s krajkami a pak vzhlédl k von Karstovi.
„Zítra v osm odjeďte se mnou,“ krátkozrace zamžoural vzhůru, snad měl v očích i slzy, „Bush pro nás pošle auto,“ hluše dodal na vysvětlenou a počal těžce vystupovat po schodech vzhůru.
To bylo vše. Hořela sice zvědavostí, co Bush Wienerovi řekl, až do rána neusnula, avšak sám fakt, že Franz odjede, ji nečekaně ponechával lhostejnou.
Téměř všechny židle v operační místnosti byly obsazeny. Shromáždil se zde celý Sanhedrin, včetně ředitele CIA.
„Agent, kterého jsme znali jako Posla, zemřel už koncem prosince roku 1978,“ říkal právě Bush, nahlížeje do papíru s poznámkami. „Oficiálně na srdeční mrtvici, ale podle toho, co vypověděl komandér-poručík Crommelin o své poslední návštěvě, byl k smrti uštván.“
Nadechl se, vzal do ruky list s poznámkami a pak jej zase odložil na desku stolu pokrytou zelenou plstí.
„Bohužel to nejsou jediné ztráty,“ znovu se nadechl, „to, co vám musím říct, bude některé z vás bolet. Zřejmě po dohodě s Heydrichem nechal v únoru císař Himmler popravit naše přátele a vaše kolegy, profesora Heisenberga, doktora Hahna, von Weizsáckera a Fritze Houtermanse. Tím přestal existovat Licht.“ V místnosti zavládlo hrobové ticho a Wiener byl Bushovi vděčen, že mu v telefonu to, co do Malé Ameriky dopravil kurýrní hydroplán, oznámil předem. Náhle zaskřípěla odstrkovaná židle a Friedman s nezbytným kloboukem na hlavě se pomalu zvedl. Jakmile byl na nohou, počal zpěvavou hebrejštinou recitovat modlitbu za zemřelé.
Ostatní povstali také. Goudsmitovi se bezostyšně kutálely po tvářích velké slzy, Condon vyňal z kapsy kostkovaný kapesník, do něhož ukryl svůj nos.
Friedman se modlil dlouho. Jeho hlas stoupal a klesal v té starobylé litanii nářku a Wiener cítil, jak v její délce se vlna žalu pomalu rozplývá.
Bezděky pohlédl na Šachovnici za zády stojícího Bushe a jejich hosta.
Bílý střed diagramu už nebyl prázdný. Především tam figurovalo jméno Černé královny, zvrhlé Ódinovy dcery Reginleif, pak nevyslovitelná jména těch dvou magických mečů, nechyběly ani jmenovky Súrta, pána Múspellu, a Dveřníka von Gallwitze. Byl zde ale i prázdný štítek, na němž slůvko dítě zakončoval otazník.
Stálo to všechno za to? s hořkostí si pomyslel Wiener. Nebyl to příliš hubený výsledek za cenu zničeného Lichtu? Koule žlutého rozmočeného papíru a archaický klenot?!
Konečně rabbi dokončil modlitbu za mrtvé a Wiener i s ostatními nemotorně usedl.
Rozprava, kterou poté Bush zahájil, v podstatě rozvinula profesorovu hořkou otázku a bez znalosti Crommelinova dopisu vyústila v jednoznačné podezření.
„Myslím, že Licht a my s ním jsme naletěli na provokaci,“ nahlas je zformuloval Condon. „Koruna byla jenom vnadidlem, které mělo rozkrýt činnost Lichtu a vysondovat, co víme a jakým směrem je zaměřena naše činnost tady. Pro Himmlera a Heydricha to byl dobrý obchod – nepozoroval jsem, že výkony Kabaly s korunou se nějak podstatně liší od jejích výkonů bez koruny,“ blýskl očima po Friedmanovi. „A vůbec konstrukce toho stroje nás svedla ze správné cesty – místo toho jsme měli veškeré síly napřít k tomu, abychom se přímo spojili s našimi kolegy v Německu, dokud byl ještě čas. Oni provedli důkladnou analýzu toho, co nazýváme Dvojným kouzlem a výkonné operace, kterou označujeme jako Velký mečový mechanismus. Zřejmě by byli schopni poskytnout nám přesný návod jak jednat, aby bylo to kouzlo překaženo a aby Velký mečový mechanismus selhal. Oni byli dnešním vládcům světa nebezpeční,“ postupně obhlédl tváře kolem stolu, „my nikoli.“
„Proč by tedy s jejich likvidací čekali tak dlouho?“ zaútočil Bigelow.
Condon se na něho útrpně podíval.
„Protože je potřebovali kvůli té analýze, sakra,“ vybuchl. „Potřebovali prověřit svůj postup a najít jeho slabá místa, aby je mohli ochránit před narušením. Byla to jejich štábní hra, v níž Lichtu přidělili roli modrých. A teprve až svoji strategii neustálým přehráváním vypilovali k dokonalosti, mohli s klidem svoje modré protihráče likvidovat. A o tom jsme je přesvědčili my, chápete, my všichni. Copak je to tak těžké pochopit?!“ vykřikl lámajícím se hlasem.
„Dobře, Edwarde,“ Shannon se klidně zahleděl na Condona, „dejme tomu, že to tak je. Máme tedy složit ruce do klína? A co se Schwertmannem? Jaká je jeho role?“ rozhlédl se kolem stolu. „Máme se pomstít na něm? Popravit ho jako zrádce a vyzvědače?“
Všechny oči se stočily na Wienera. I Bushovy.
Ježíši Kriste a generále Jacksone! Už je to zase na něm. Zase po něm chtějí stanovisko k něčemu, o čem sám nemá jasno.
Bude se muset zmínit o Crommelinově dopise. To ještě půjde, ale jak má mluvit o své návštěvě v chatě paní Kennedyové?
Vlastně kvůli témuž podezření ho tam vyslali a jen přílet kurýrního letadla ho uchránil před přiznáním, že nemá co říci. Přece nemůže takovému Condonovi vykládat o napětí, které v chatě cítil, o poměru, který zřejmě mezi von Karstem a paní Kennedyovou vznikl. Neví, jaká by vůbec použil slova, aby popsal svůj pocit, že i toto nějak souvisí s jejich problémem, že je do toho i nějak zapleten Válí –jako by ti tři žili ve svém vlastním světě, který je odrazem té říše zla za mořem.
Přece nemůže sanhedrinu servírovat snůšku pikantních drbů jako nějaká domovnice.
„Von Karst nám zatajil, že s korunou měl předat i nějaké důležité dokumenty, které mu v Praze svěřil Houtermans,“ řekl těžce. „Crommelin se domnívá, že se jednalo o kopii Žluté knihy. V Batanas tajně vyslechl hádku, kterou měl von Karst s Dvalinem na toto téma. Gnóm Karsta obvinil, že si dokumenty ulil bokem, on zase trpaslíka, že mu listiny ukradl během přestřelky v Praze.“
Po těchto slovech zavládlo v operační místnosti hluboké ticho.
„Odkud to víš, Berte?“ optal se Goudsmit ohromeně.
„Napsal mi to Crommelin.“
„Proč jsi nám nic neřekl?“ vyštěkl Condon.
„Byl to osobní dopis, Edwarde,“ opáčil klidně Wiener. „A navíc, Crommelin si hned vzal dovolenou a kempuje někde ve vnitrozemí. Nechtěl jsem vyrukovat s něčím, co může dosvědčit jenom on, dokud nebude k dispozici.“
„Ale von Karsta můžeme vyslechnout hned,“ vmísil se energicky Bush.
Bývalého kapitána Kriegsmarine a agenta Sicherheitsdienstu německy vyslýchal Wiener.
„Měl jsem vám o tom říct,“ odpověděl Schwertmann na otázku, zda kromě koruny neměl předat ještě něco. „Kauders mi v chrámu odevzdal tlustou lakovanou obálku a řekl, že jsou v ní listiny, které se musí dostat za každou cenu do Malé Ameriky.“
Jenže pak je zaskočilo jagdkomando gestapa, rozvedl to, co již dříve vypověděl, a po divoké honičce ulicemi auto, které řídil sám Opálka a ve kterém jel s Dvalinem, znehybnila palba v Resslově ulici. Heydrichovi antropoidi, kteří je kryli z dalšího vozu, zastavili a palbu opětovali.
Byli v pasti, gestapáci zahradili oba konce ulice. Když utíkali k bývalému kostelu Cyrila a Metoděje, Dvalin na něho křičel, aby si zásilky rozdělili – ať mu dá obálku a sám ať si nechá korunu. Znělo to rozumně, jestliže gestapo chytí jenom jednoho, zůstane pořád naděje, že alespoň půlka zásilky se dostane k adresátovi.
„Dal jsem mu obálku,“ pokračoval von Karst, „a pak za Opálkou vběhl do kostela. Kubiš odstřelil zámek a utekli jsme rovnou do krypty. Oni to tam dobře znalí,“ von Karst sklopil oči. „Abyste rozuměl, oni tam už jednou umřeli. Potom co 27. května 1942 provedli atentát na Heydricha, se tam skrývali a 18. června je Němci obklíčili. Tři padli v kostele a čtyři v beznadějné situaci spáchali dole v kryptě sebevraždu.“
Jenže já jsem měl stříbrné střely, vypovídal dále Schwertmann, a mohl jsem je vysvobodit z posmrtného otroctví. Byli znovu v místech, kde do něho upadli, takže použití stříbrné munice jim mohlo konečně přinést klid.
Jejich velitel Opálka řekl, že to je řešení i pro něho. Byli wthulmanny, a když je zastřelí, otevře se trhlina v čase a vtáhne ho i s korunou do jiného světa. Prosili ho o to a on je poslechl. To ale už všechno řekl, uzavřel von Karst.
„Všechno ne,“ opáčil Wiener klidně. „Zamlčel jste, že jste se s Dvalinem znovu setkal v Batanas.“
„Chtěl jsem zabránit tomu, abyste mě podezírali,“ řekl Schwertmann tiše po dlouhé odmlce, „a zřejmě jsem způsobil pravý opak.“
„Ale musíte mi věřit, Herr professor,“ pohlédl úpěnlivě na Wienera, „já opravdu ty dokumenty nemám, ani nevím, kde jsou.“
„O té schůzce můžete vědět jenom od Crommelina,“ pokračoval za chvíli, „a on vám může potvrdit, jak jsem se snažil dostat sem korunu… Nemůžete věřit tomu, co řekl Dvalin… Je to proradný lhář a bůhví pro koho všeho pracuje… Válí mi vyprávěl, co provedl Vídarovi, a jestli došlo k nějaké zradě, tak za to může on.“
„Ke zradě skutečně došlo,“ odpověděl mu v náhlém popudu Wiener. „Přišli jsme o všechny přátele na druhé straně. S některými jsme se znali od studentských let v Gottingenu, jako třeba já a Houtermans.“
„Vy jste ho znal jako Kauderse,“ reagoval na nechápavý von Karstův pohled. „Ano, všichni jsou mrtvi, Heisenberg, Hahn… i Houtermans.“
„Tak proto jste si mne odvezl,“ řekl Schwertmann ohromeně, „vy si myslíte, že jsem volavka.“
„Nemyslím, ale vím,“ někdo ve Wienerovi důrazně odpověděl. A totéž vnuknutí ho přinutilo, aby pokračoval. „Vy jste opravdu volavka a přitom Schwertmann. A vy to víte, jenom si to odmítáte připustit. Nechcete si přiznat, že jste řízen od toho okamžiku, co k vašim ještě dětským nohám dopadla von Gallwitzova katana. Tušíte, že jste povolán ji použít, ale děsíte se toho, že byste jednal v jejich režií. A proto jste katanu zahodil. Obávám se, že i to bylo v režii. Svému poslání neuniknete. Je to váš osud a bohužel náš problém.“

Přímý úder
Srpen 1980
Wiener se obával, že se při neformálním von Karstově výslechu nechal unést a prozradil vyslýchanému více, než měl. Avšak nikdo ze členů sanhedrinu, když jim přehrával záznam výslechu, v tomto směru neprotestoval. Dokonce i Condon, který měl vždy a ke všemu námitky, se ztotožnil s jeho názorem, že von Karst je tím vyvoleným mužem, který může zmařit kouzlo Černé královny, ale který jim byl úmyslně nastrčen.
Protivník jim tak dal nečekaný šach. Stalo se to, čeho se Wiener nejvíce obával. Bylo to dilema – mají použít Schwertmanna – i s tím rizikem, že jenom naplňují protivníkův scénář a jsou vedeni do pasti – nebo Schwertmanna vyřadit ze hry s nadějí, že protivníkův scénář naruší?
Jenže to druhé dost dobře nešlo. Obzvláště po dalším spíše rozhovoru než výslechu, který s von Karstem vedl. Byl přítomen i rabbi Friedman a právě on se Schwertmanna zeptal, zda má nějaké magické schopnosti.
„Dovedu používat ochranná kouzla,“ připustil Schwertmann, „která mě naučila Jevdokija. To byla stará otrokyně na našem statku,“ dodal na vysvětlenou, „ruská stryga, která o mně tvrdila, že mám dar.“
„A pak později, v napole,“ po odmlce pokračoval, „jsem se dokázal rozdvojit v čase. Stalo se to v magickém podzemí Asgardu, kde jsme padli do léčky jednomu ruskému kulometníkovi, nekromantovi. Napřed nás postřílel, ale v okamžiku, kdy jsem byl zasažen, jsem vystoupil sám ze sebe a sklouzl v čase zpět, abych ho mohl zneškodnit. Pak se zase čas spojil a byl jsem jenom jeden.“
„Pamatujete si datum, kdy se to stalo?“ optal se dychtivě rabbi.
„Vím jenom, že to bylo někdy v listopadu 1957,“ odpověděl von Karst.
„Pak se to ještě jednou opakovalo,“ připojil po krátké odmlce, „a to si pamatuji i den. Bylo to 1. ledna 1960 a vím to tak přesně, protože to byl Nový rok a Gunnar se pokusil o sebevraždu. Byl přesvědčený, že bude obětován Uns’re Frau, a vrazil do sebe čestnou dýku. Zase jsem nějak sklouzl v čase zpět, abych mu to překazil. Vzhledem k tomu, co jsem zažil o rok později, jsem to snad ani neměl dělat. Ale ono se to stalo samo, spontánně, rozumíte,“ sklouzl očima z rabbiho na Wienera, „bez mé vůle.“
Wiener ani nemusel nahlížet do záznamů, aby si uvědomil, že to bylo datum, kdy prováděli první pokusy s Kabalou. A Friedman vůbec nepochyboval, že k předchozímu případu, kdy Schwertmann v podzemí Asgardu zachránil sebe a své spolužáky z léčky ruského kulometníka, muselo dojít přesně 18. listopadu 1958, neboť toho dne Sanhedrin uskutečnil první pokus s pravzorem Kabaly.
Společně prověřili i starší záznamy, týkající se ještě MaStru a jeho samovolného zapínání.
Objevili zarážející shodu.
O ní pak referoval Wiener před celým sanhedrinem. K Velkému bengálu, jak si zvykli nazývat explozi MaStru po samovolném zapnutí, došlo v tutéž hodinu, kdy 18. července 1953 malému Franzovi padla k nohám Dveřníkova katana. Byly ale i menší bengály, kupříkladu na Vánoce 1953, a pak delší pásmo samovolné aktivity, které začalo koncem března 1954 a trvalo až do poloviny dubna.
„A tyto aktivity také mají nějaký odraz ve Schwertmannové^životě?“ optal se Aiken.
„Zatím o nich nevíme,“ připustil Friedman, „ale oba s Bertem jsme přesvědčeni, že jejich spojitost s dětstvím von Karsta nalezneme. Bert se určitě uvolí, aby Schwertmanna ještě jednou vyslechl.“
„Co si od toho slibujete?“ zaútočil Condon. „K čemu nám to bude dobré? K sebeuspokojení, že MaStr přece jen nějak fungoval a já byl blbec?“
„Ale to tady nikdo neříká, Edwarde,“ Friedman zamával rukama v odmítavém gestu. „Bude to dobré k tomu, abychom se přesvědčili, že von Karst je produkt našeho protikouzla, že může vrátit náš svět do správných kolejí.“
Nadechl se a dodal: „Byl to ďábelský plán – podstrčit nám ho jako volavku – abychom hloupě odhodili nástroj, který jsme si sami vytvořili a který je tím správným klíčem.“
Zima přinesla sníh i do Sabinville. Mezi domky rychle roztál a proměnil se ve špinavou břečku, na okolních polích a zahradách ale odolal v podobě ostrůvků neposkvrněné běloby. Když převzal von Karsta od strážných, zamířil s ním Wiener pryč od budovy CIA, do volné krajiny. Muselo být nad nulou, sníh jim pod nohama nevrzal, ale sotva slyšitelně šustil.
„Na Sibiři to bylo horší, ale jako dítě jsem si zimy moc neužil,“ řekl von Karst, když nechali poslední domky za zády a po dřevěné lávce přešli potok věnčený krajkami ledu. „Po té změně se ohbí Donu stalo téměř subtropickou oblastí a můj švagr Ulf založil na statku plantáže bavlny. Když jsem se tenkrát vrátil domů, připadal jsem si jako někde v Dixie.“
Zastavil se a zaklonil hlavu, aby obhlédl i lesnaté hřebeny strání, které svíraly údolí s městečkem. Stromy zbavené listí a pokryté jinovatkou proměnily jejich úbočí v krajkový šál, do kterého se Sabinville koketně uložilo.
Intuice Wienera nezklamala. Další výslech Schwertmanna připadl pochopitelně zase na něho a profesor si byl dopředu vědom jeho nechuti vracet se do dětství a vzpomínat na vše podivné, co do jeho života přinesl von Gallwitzův meč. Wiener si byl vědom i jeho obav – strachu z toho, že dílky skládačky začnou zapadat do sebe a vytvoří právě ten obraz, jehož se už dlouho obává a který se snaží ze svého vědomí vší mocí vymazat – a doufal, že tichá a melancholická zimní příroda mu usnadní kladení otázek.
Nyní mu von Karst přímo nahrál a Wiener se optal, jak na dvorci slavili Vánoce.
„Oficiálně byly Vánoce zakázány, ale na Brunnhofu se slavily každý rok,“ odpověděl živě von Karst. „Ernst – můj nevlastní otec,“ dodal na vysvětlenou, „si vždycky nějak zařídil dovolenou z armády a přivezl mi dárky.“
Stoupali po umrzlé vozové cestě ke stříbrné hradbě lesa.
„A co Vánoce 1953?“ optal se Wiener. „Ty byly také tak pěkné?“
Von Karst se k němu prudce otočil.
„O co vám jde, Herr Professor?“ vyhrkl. „Chápu, že jste mě internovali. Ale snad mám právo na vycházku bez výslechu!“
„Nestalo se tehdy něco mimořádného?“ Wiener dělal, jako by jeho námitku přeslechl. „V tom týdnu po svátcích?“
Von Karst neodpověděl a znovu vykročil.
„O těch Vánocích jsem vyslechl něco, co jsem neměl,“ rozhodl se přece jen odpovědět. „Ernst a můj skutečný otec použili moji skrýš, aby si vyprávěli o biologických robotech, které tehdy Ahnenerbe testovala v armádě jako prostředek pro navádění řízených střel. K výrobě těch robotů se mutovaly malé děti.“
„Ach Bože,“ hlesl Wiener, „dál už nemusíte nic říkat.“
Přes ojíněné stromy ukázal na protější stráň údolí. „Tam jsme v pětapadesátém našli takového robota – ve střele, která neexplodovala.“
„Měl jsem pak sny, že jsem tím robotem,“ pokračoval von Karst. „V polovině března následujícího roku, když mi bylo deset, se ale ty sny změnily a začal jsem trpět somnambulismem.“
Vyšli na holinu ve stráni, odkud byl výhled na Sabinville, na montované dřevěné domky a sruby, z jejichž kamenných komínů se vinuly modrošedé proužky dýmu.
Každý důstojnický dvorec na východe, rozhovořil se von Karst co nejstřízlivěji ve snaze zachovat si odstup, byl vybudován jako pevnůstka a vybaven i těžkými zbraněmi, aby mohl sloužit jako samostatná jednotka domobrany. Na Brunnhofu jsme měli v garáži obrněný transportér a těžký pancéř staršího typu Tiger. To byla ta moje skrýš, ve které se po Vánocích 1953 Ernst svěřil mému otci s tajemstvím biorobotů. Nechtěl jsem, aby mě tam našli, a vsoukal jsem se úplně dopředu, za skříň převodovky, a přitom jsem si roztrhl indiánský náhrdelník. Četl jsem tehdy nadšeně mayovky, a proto mě nejvíce mrzelo, že jsem ztratil nějaké ptačí lebky a kosti, z kterých jsem náhrdelník udělal. V březnu a v dubnu následujícího roku mě pak několikrát ráno v tom tanku našli, jenom v pyžamu, a já nevěděl, jak jsem se tam dostal. Prostě jsem ve spánku sešel do garáže a do pancéře vlezl. Vždycky se mi zdálo totéž – že jsem velitelem toho pancéře a že osádka mi s úsměvem říká, že jsou mrtví. Řidič, střelec, nabíječ i radista měli stříbrné tváře, a tak jsem v tom snu poznal wthulmanny ještě dříve, než jsem se pak s nimi v Asgardu setkal ve skutečnosti. Pancéř se vždy valil po nějaké kamenité poušti, nad níž stál v úplňku Smrtonoš. V průzorech velitelské věžičky se ostře rýsovaly pukliny a balvany, mezi kterými si řidič mého Tigeru namáhavě hledal cestu. V tom okamžiku jsem vždy pochopil, že mě pancéř unáší na schůzku s Ní, že bude chtít, abych Jí vrátil Její kořist, meč, který mi zůstal po Dveřníkovi. V tom snu jsem si vždy uvědomil, že jsem katanu zapomněl doma a že Ona mě za to nějak strašně potrestá, a proto jsem křičel na osádku, že se musíme vrátit. Nikdy mě neposlechli a naopak vyvlekli z tanku k obětnímu kameni… Tam jsem v tom snu vždy ztrácel vědomí… protože jsem věděl, že to budu já, kdo bude obětován…
Když von Karst umlkl, Wiener věděl, že nemá cenu, aby si vymýšlel nějakou účastnou odpověď. Ani ji nehledal, byl zcela zaujat tím, co právě vyslechl. Vůbec nepochyboval o tom, že má v rukou další dílek skládanky. Potíž byla v tom, že nevěděl, kam patří přiložit.
Zpět do Sabinville se vraceli lesní stezkou nad údolím. Nízké zimní slunce se už dotýkalo západního hřebenu, oni se ještě hřáli v jeho světle, avšak domky už utonuly v modravém soumraku. Ve většině se už svítilo. Panovalo absolutní bezvětří, kouř z komínů stoupal kolmo vzhůru a navozoval dojem, že Sabinville je gondolou vzducholodi zavěšené na modrých kouřových lanech pod růžovým břichem nebe.
Proč nasazovat krk, proč se pokoušet něco změnit, napadlo Wienera, proč ohrožovat štěstí, které je tady potkalo?
„Někdo jde za námi,“ vyrušil ho ze zamyšlení von Karst.
Scházeli už mezi poli k nejbližším domkům, a když se Wiener otočil, postřehl postavu, která se za jejich zády vynořila mezi stromy. Byla mu nějak povědomá, ale pokročilý soumrak mu znemožnil rozeznat, kdo to je.
Jakmile neznámý zjistil, že se zastavili a otočili k němu, stanul také.
„Myslím, že pokud budu s vámi já, Herr Professor,“ řekl von Karst odměřeně, „tak se nepřiblíží.“
„Copak jste nepoznal Crommelina?!“ dodal, když se Wiener na něho užasle ohlédl.
„Jsem v Sabinville už od včerejška,“ řekl Crommelin, když ho Wiener dovedl do svého pokoje v ubytovně CIA. „Od rána jsem vás hledal, ale vždy jsme se o fous minuli.“
Byl stále pohublý, ale jeho oči už nebyly tak mdlé. Živě se zaleskly, když si sedal do jednoduchého křesla ze dřeva a hovězí kůže vedle konferenčního stolku.
„Zní to možná hrozně, ale mně to pomohlo – když jsem se dověděl, co se stalo s Lichtem,“ řekl s bývalou živostí, když mu Wiener naléval do sklenice tuzemský bourbon. „Pomohlo mi to, abych se vyrovnal s tím, co se stalo na Kondorovi.“
Wiener, který nikdy nepil, si nečekaně nalil a pak usedl naproti Crommelinovi.
„Odpoledne pod lesem to nevypadalo, že mě hledáte,“ opáčil.
„Ještě nejsem připraven, abych se s ním setkal tváří v tvář. Víte,“ komandér se nadechl, jako by hodlal skočit do vody, „způsobil, že jsem zabil člověka, který mi byl ze všech lidí nejdražší. V lodním deníku je jenom tolik pravdy, aby fungovala jako dýmová clona.“
„Tomu nerozumím,“ Wiener si posunul brýle na nose. „Koho máte na mysli?“
Crommelin odložil skleničku a užasle se na profesora zahleděl.
„Copak vy nevíte, že na palubě Kondora s námi byla moje budoucí žena?!“
Paní Kennedyová to musela vědět, bylo první, co Wienera napadlo, a z nějakého záhadného důvodu nikoho neinformovala, že Kondor během plavby přišel o jednoho člena posádky.
„Přečíst deník dostala za úkol paní Kennedyová,“ objasnil svému společníku. „Byl přece psán česky.“
„Nikdy jsem nerozuměl pohnutkám jejího chování,“ přiznal se Crommelin, „a nechápu, proč vám o Elišce neřekla.“
„Bez ní bychom to nedokázali,“ řekl přesvědčivě a pak vylíčil, jak Měděnku požádal o chybějící mapy a přílivové atlasy a jak byl šťasten, když ji našel na lodi, protože se do ní bezhlavě zamiloval.
Poté, co je před hlídkovou helikoptérou zachránila mlha, měli celý týden dobré počasí, jal se Crommelin úspornými slovy popisovat plavbu, a příznivý vítr přiměřené síly jim umožnil slušný postup k jihu. Pak rapidně poklesl barometr a devátý den po vyplutí je zaskočila západní vichřice, která rychle nabyla síly orkánu. Roztrhal jim bouřkovou kosatku a dalších dvacet hodin je od zkázy chránily smyčky vyvazovacích lan, které vypustili ze zádi.
Za celý svůj námořnický život Crommelin takové vlny neviděl. Přesahovaly výšku stěžně a hukot, s jakým se valily, se vymykal lidské zkušenosti. Byli jako mravenci pod viaduktem, přes který rachotí gigantický rychlík. Ječící vichr strhával hřebeny vln a na palubě Kondora se nedalo rozeznat, kde končí vzduch a začíná voda. Aby se nějak udrželi na neostré hranici mezi oběma živly, museli neustále kýblovat vodu zevnitř lodě, neboť pumpa se ucpala.
Brzy ráno dalšího dne dosáhl orkán maxima. A tehdy se to stalo.
Tah lan, vlečených za zádí, urval levoboční zadní vazák a Crommelin lezl na záď za Franzem, aby mu pomohl něco s lany udělat. Měděnka, která to nevěděla a neměla na sobě záchrannou vestu, se vysunula do kokpitu, aby mu předala další kbelík s vodou z nekonečné řady, když Kondor, bržděný lany jenom z jedné strany, se otočil bokem k nabíhající vlně. Crommelin ji zahlédl a řval na ženu v kokpitu, aby se ukryla uvnitř. Eliška ale pochopila, že to nestihne, a místo toho nahmátla vstupní desku a uzavřela jí průlez do kajuty. Vzápětí udeřila vlna, její přepadající hřeben se zřítil na palubu a vlna Kondora převrátila se snadností dítěte, které si ve vaně hraje s celuloidovou kačenkou.
Všechny je to smetlo do kypícího moře a Crommelin věděl, že to je konec. V bílozelené vodní tříšti spatřil asi pět metrů od sebe červenohnědý kýl dnem vzhůru obráceného Kondora, když se vedle něho vynořil chumáč měděných vlasů. Na okamžik zahlédl Eliščin obličej, bezhlesně křičící otevřenými ústy, než opět zmizel pod vodou. Vrhl se tím směrem a rukou pramen těch vlasů sevřel. Rval Elišku nad hladinu, ale rychle mu docházely síly. Nesmyslně křičel o pomoc, avšak v řevu moře neslyšel ani sebe.
Pak se jako spása objevil Franz. Plaval k němu a vlekl za sebou lano. Máchal na něho volnou rukou a to ho ještě více vysílilo. Pochopil, že Elišku už dlouho neudrží. Jenže Franz se blížil, voda kolem se trochu uklidnila, neboť Kondor se mezitím napřímil a trup, i přesto že hluboko seděl ve vodě, ho přece jen kryl před dusivou tříští. Dostal Eliščin obličej nad hladinu a našel v rychle křehnoucím těle i sílu, aby na Franze znovu zamával.
Viděl jeho oči, jak na něho s porozuměním hledí, jak mu signalizují – vydrž, hned jsem u tebe. Pak ale zděšeně uhnuly bokem a za nimi i Franz. Minul ho a plaval pryč!
Stačil ještě zahlédnout, jak otvírá ústa a ukazuje rukou kamsi za něho.
Nedokázal udržet hlavu Měděnky nad hladinou. Těžkla mu v rukou, cítil, jak klesá hlouběji a hlouběji, jak mu její vlasy, které tolik miloval, kloužou mezi tuhnoucími prsty. Řval a proklínal toho hajzla a tu svini jako nikdy nikoho předtím. Další vlna ho natočila, takže pálícíma očima, plnýma mořské vody, na okamžik zahlédl oblinu kbelíku s vazelínou. I přesto, že byl skoro celý ponořen, vítr a sekundární vlny ho hnaly pryč a Franz ho posledními silami doháněl.
Když se ho dotkl, ochromenými prsty Cromelinových zkřehlých rukou se prosmýkl poslední pramínek vlasů…
… chtěl ji následovat, ale záchranná vesta mu v tom zabránila. Byl i natolik ztuhlý, že nedokázal zabránit Franzovi, aby ho přivázal k sobě vedle kbelíku s vazelínou a ručkováním po laně dotáhl k polozatopenému Kondoru.
Byl to orvaný vrak beze stěžně, avšak, díky Měděnce, se stále držel nad hladinou. Nevěděl, kolik hodin kýblovali z nitra lodě vodu, bojovali o každý centimetr poklesu hladiny, než zápas o život vyhráli. Byl vděčný za totální vyčerpání, za absolutní otupělost, která mu zabránila myslet na to, co se stalo.
I když vodu vyčerpali, kajuta zůstala vlhkou a solí páchnoucí stokou a mokré a nasolené spací pytle neposkytovaly žádné teplo. Orkán, jakoby uspokojený obětí, se rychle usazoval, přesto další dva dny viseli na driftkotvě. Druhou noc po převrácení se vrhl na Franze, aby ho zabil. Myslel si, že už je natolik silný, aby to dokázal a pak ještě zabil sebe. Škrtil ho ve spacím pytli šňůrou uzávěru, avšak přecenil se, neměl dostatek sil, aby svůj čin dokončil a Franz, který nahmatal kus dřeva ze zničených schůdků, ho omráčil.
Mlčeli pak po celou tu dobu, co byli spolu a možná vzájemná nenávist jim umožnila vztyčit nouzové oplachtění a přežít další dva týdny, než je nalezla ponorka.
Neměl jsem na vybranou, řekl mu Franz, když spatřili věž ponorky, koruna je cennější než život kohokoli z nás. Elišku jsi nezabil ani ty, ani já, křičel na něho, když se k nim od stojící ponorky blížil žlutý nafukovací člun, o život ji připravilo moře a zlo, které přišlo s wthulmanny…
Ač Wiener prožil namáhavý den s již jedním náročným rozhovorem, měl v sobě čtvrtého panáka a bylo hodně po půlnoci, věděl, že z toho, co nyní vyslechl, nezapomene ani slovo.
„Byla to pravda, co tehdy řekl, ale já ho kvůli té pravdě nenávidět nepřestal,“ Crommelin sklopil oči na sklenku, kterou držel v rukou. „A jestliže jsem mu pomáhal ze všech sil, abychom dopluli, tak to nebylo proto, abychom mohli předat korunu, ale abych se zbavil jeho přítomnosti. Představa, že nastane okamžik, kdy ho už neuvidím a nebude mi připomínat Měděnku, bylo to jediné, co mě drželo na nohou. Nikdy se nesmířím s cenou,“ Crommelin upil z plné sklenky, „… kterou jsem musel za korunu zaplatit. Kdyby záleželo na mně,“ řekl rozhodně, „nebyla by tady koruna, ale Eliška. A proto jsem to nemohl nechat jenom na dopisu,“ pohlédl na Wienera zapadlýma očima, „nemohl jsem nechat, abyste nevěděli, jak bezohledně si počínal, aby dokázal korunu odevzdat. Věřím, že nelže ani v případě Heisenbergova memoranda. Nepochybuji, že mu je Dvalin opravdu ukradl, a dokonce si myslím, když nad tím zpětně přemýšlím, že vyhledal Franze jenom proto, abych ten nastrojený rozhovor mohl vyslechnout.“
„Já vím,“ zamával odmítavě rukama a bezděky se polil zbytkem whisky, „nemám žádné důkazy a nedovedu si představit, jak by to dokázal, ale prostě to tak bylo.“
Zápach rozlité whisky ho přiměl, aby se podíval na svou politou košili.
„Vy si myslíte, profesore, že jsem opilý,“ pohrozil nejistě prstem, když se mu podařilo odložit prázdnou sklenici.
„Myslím že ne natolik, abyste nevěděl, co říkáte,“ odpověděl profesor.
„Nikdo ze sanhedrinu si nemyslí, že von Karst je zrádce,“ pokračoval, „ale všichni jsme přesvědčeni, že je volavka – volavka,“ zopakoval s důrazem na artikulaci, „a přitom dědic von Gallwitzova meče.“
Znovu nalil sobě i komandérovi. Nikdy nevypil tolik alkoholu. Něco z whisky mu muselo zůstat v ústech, jako by je měl vyplněna vatou.
„Co s tím ale máme dělat?!“ přesto se mu podařilo vykřiknout a rozhodit ruce v zoufalém gestu, které vždy pokládal za nechutně teatrální.
Bože, je opilý, opilejší než komandér, uvědomil si se zděšením.
Přesto dokázal přesně zachytit, co mu Crommelin s tímtéž opileckým gestem odpověděl.
„Předhoďte ho Kabale. Ať ona řekne, co je zač.“
Prezident Hoover, bývalý kapitán křižníku Helena, neměl proti zapnutí Kabaly námitky. Jeho volební období končilo, do další– ho kandidovat nemohl a, což bylo podstatnější, při posledních třech zapnutích magického stroje nedošlo k žádným útokům.
„Jednou, dvakrát to mohla být náhoda,“ utvrzoval se Friedman, „ale potřetí už ne. Koruna chrání nejen Kabalu, ale i celou Malou Ameriku.“
Na Rooseveltův ostrov letěli Dakotou Que sera sera. Jak postupovali k jihu, zima demonstrovala svoji vládu stále důrazněji a přistávací dráha cílového letiště nebyla ničím jiným než pruhem uválcovaného sněhu.
Když opisovali předepsaný okruh, Wiener si uvědomil, že na kotvišti nejsou žádné lodě. Teprve poté, co další obrat vynesl letoun nad krami posetou mořskou hladinu, postřehl siluety lodí vyvázaných podél šedé stužky nového nábřeží. Loni v létě je z japonského cementu postavily ženijní jednotky „mořských včel“ a přístavišti se začalo říkat Halsey Harbor.
Spatřil také Velké Éčko, jak námořníci přezdívali letadlové lodi Enterprise – ten výrazný nazelenalý proužek, uprostřed přilíplý na stužku nábřeží, nemohl být ničím jiným než letovou palubou.
Vysunutí podvozku s lyžemi změnilo centráž letounu, který se nepříjemně zhoupl, a Wiener měl náhle žaludek až v krku. Crommelin, sedící naproti, na plechové lavici podél protilehlého boku, se na něho povzbudivě usmál.
Von Karst seděl vzadu, mezi dvěma vojenskými policisty. Wiener to pokládal za zbytečné, ale Bush trval na předpisech. Neovlivnil ho ani referát, v němž Wiener seznámil Sanhedrin s tragédií, k níž došlo na palubě Kondora. I Friedman, který trpěl farářskými sklony mluvit lidem do duše, uznal, že nemá cenu se k neštěstí vracet, a dal Crommelinovi pokoj.
Bylo to jediné správné, racionální rozhodnutí, okomentoval Condon von Karstův čin, kdežto jindy klidný Aiken vyhrkl, že racionální možná, ale určitě nelidské a bezcitné. Nicméně na tom, aby byl von Karst vyzkoušen v Kabale, se shodli všichni.
Do Halsey Harboru jeli čtyřmi mikrobusy Toyota. Okolo propluhované silnice byly vysoké sněhové bariéry, přesto se von Karst, i nyní na sedadle tísněn z obou stran párem empíků, snažil zahlédnout, co se jen dalo.
Wiener jel v tomtéž voze, a když vyjeli na nové nábřeží, vyhlížel ven zvědavě i on. Pohled na řadu opancéřovaných a námrazou pokrytých bitevních lodí a těžkých křižníků byl pohádkově krásný. Bílý povlak změkčil tvrdé obrysy dělových věží, girlandy krápníků proměnily můstky, řídicí stanoviště a další nástavby v maurské paláce s radarovými anténami jako s prolamovanými báněmi na jejich střechách. Přesto to byl jenom šrot a naopak Enterprise, vyhlížející mnohem skromněji a maximálně připomínající zasněžený fragment mostu, měla mnohem větší bojovou hodnotu, hlavně kvůli tomu, co se nacházelo v přední části její hangárové paluby.
Hardison, povýšený do funkce kontradmirála, čekal na nábřeží a vedl je po šikmé, pečlivě umetené rampě k hlavnímu průvlaku v boku za ostrovní nástavbou. Do nitra lodě se protáhli pod červeným, miniem natřeným dnem motorového člunu, který visel na jeřábech právě nad průvlakem.
Chlapecky vyhlížející Bush kráčel v čele, za ním pejzatý Friedman v promaštěném klobouku a pak následoval celý Sanhedrin. Wiener se držel uprostřed, za empíky, kteří vedli von Karsta. Crommelin zůstal na nábřeží, prohlásil, že chce pozorovat, co se bude dít, „z venku“.
Kabala na ně čekala za zábranami jako vždy. Hardison převzal prezidentův dekret, povolující zapnutí, a pokynul hlídce, aby uvolnila přístup. Friedman prošel provozní deník a v roli inspektora signoval všechny zápisy, které přibyly od jejich poslední návštěvy. Zahleděl se na Wienera a zakroutil významně hlavou – na znamení toho, že v nich není nic zajímavého.
„To jsem zvědav, jaké kino uvidíme dneska,“ zabručel Condon naoko mrzutě, ale z tónu zněla špatně maskovaná zvědavost.
Friedman pokynul empíkům a ti pustili von Karsta. Pomalu se přišoural k hloučku sanhedrinu a očima střílel kolem dokola. Souhlasil se svou účastí na seanci s Kabalou, zřejmě si ale nedovedl představit, co to znamená. Nyní s překvapením hleděl na měděné placky sefir, táhnoucí se ve třech řadách po černém gumovém koberci do dvacetimetrové vzdálenosti. I na tu dálku svatováclavská koruna na čelní sefiře Kether zářila nefalšovaným zlatým leskem a odrážela rudé, zelené a modré pablesky drahokamů. Von Karst k ní vykročil, opatrně překračuje propojovací kabely, a Wiener na tázavý pohled Friedmana, Condona a všech ostatních jenom zavrtěl hlavou, aby ho nechali.
V hloučku pak tiše sledovali, jak se skloněnou hlavou asi minutu nad korunou mlčky stál. Pokud někdo něco čekal, musel být zklamán, ticho rušil jen šumot ventilátorů a bzučení tlumivek ve skříních elektroniky.
„K čemu jsou ty měděné placky?“ zeptal se Schwertmann věcně, když se zase připojil k hloučku, aniž by se jakkoli zmínil o koruně, která ho přivedla až na druhý konec světa a na opačnou stranu barikády.
„To jsou plochy, které v našem stroji reprezentují energetické uzly Stromu života podle esoterického učení Kabaly,“ řekl Friedman důstojně. „Před spuštěním stroje se na ně rozesadíme, abychom se mohli stát jeho součástí.“
„Která připadne mně?“ nepřestával se držet věcného tonu a Wiener najednou pochopil, že se bojí, že se příšerně bojí, co mu Kabala odhalí.
„Malchuth,“ odpověděl proto spěšně, „symbol říše. Protože vy jste tady skutečně představitelem říše,“ rozhodl se připojit pár slov na vysvětlení, „ať už té existující temné, nebo té, o niž usilujeme…“
Schwertmann jenom mlčky pokýval hlavou.
„Dělejte to, co ostatní,“ radil mu Friedman, který příčinu jeho strachu odhadl méně správně.
„Kam si mám sednout já, rabbi?“ optal se Bush. Tady nebyl ředitelem CIA, ale jen novicem Kabaly.
„Dohodli jsme se, že oproti minulé seanci postoupíte o sefiru výše,“ instruoval ho Friedman za souhlasného přikyvování ostatních, „na Jesod. Jste teď naším základem“.
Wiener věděl, že tím není myšlena jenom Bushova funkce, nejenom to, že zpravodajská služba a její ředitel jsou opravdu základem jejich bezpečné existence, ale též přesah do toho druhého světa, v němž je Bush šéfem ještě mocnějšího základu, a dokonce i přesah do budoucnosti, která mu tam přisoudila roli prezidenta.
5. zapnutí Kabaly, světy všech plností
Wiener pozoroval Schwertmanna, jak s nedůvěrou usedá na nejnižší sefiru a podle vzoru ostatních si na hlavu vsazuje obruč se snímacími elektrodami. Friedman na Chuchmahu měl už vedle sebe vozík se spouštěcím pultem a spustil z něho testovací program.
„Claude,“ upozornil Shannona, „uprav si čelenku, máš tam nekontakt.“
Wiener si teprve nyní všiml, že rabbi sice odložil klobouk, ale kromě obroučky, s níž káblíky splývaly jako modlitební řemínky, má na hlavě i jarmulku.
Shannon si oběma rukama čelenku narazil více do čela a Friedman, který nepřestával pozorovat obrazovku na ovládacím pultu, spokojené přikývl.
Pak zvedl pravou ruku nad hlavu na znamení, že začíná start. Vzápětí ji spustil a začal na klávesnici vyťukávat úvodní příkaz spouštěcího programu.
Wiener jako by viděl přímo před sebou prodlužující se nápis B-E-R-E-Š-I-T, první slovo Knihy tvoření.
Jakmile rabbiho prst doťukl poslední písmeno, očekával Wiener drtivý nápor Vysokého vědomí. Avšak to se nyní dostavilo nenápadně, byl jím pohlcován, jako by se propadal do bažiny. S touto úporností pod ním rotoval svět, až vystavil na odiv obrovitou svastiku. Vysoké vědomí padalo do jejího středu a Wiener si uvědomil, že je to gigantická pevnost ze žulových kvádrů a betonu se čtvercovým nádvořím uprostřed, jež vyplňovala stavba vznosné katedrály. Když dlouho padali kolem dvojice jejích nekonečných věží, pochopil Wiener, že jsou kostěné. V rozích je vyztužovaly neskutečně veliké hnáty dávno vyhynulých obrů, stěny tvořila spletenina lidských klíčících kostí. Jinak se to nazvat nedalo, všechny ty kosti obětovaných lidí byly přinuceny nějakým hnusným kouzlem, aby vyrašily nesčetnými výhonky a dravě se kolem sebe ovíjely.
Wiener nikdy neviděl nic tak odporného – ten kostěný život po smrti byl dokonalým zneuctěním Tvoření, Boha a všeho, co doposud znal. Byl to dóm z von Karstova vyprávění a Vysoké vědomí potvrdilo, že klesají podél průčelí katedrály Uns’re Frau stojící uprostřed Heydrichovy Citadely v Asgardu.
Mezi chrliči z nestvůrných plazích lebek a pod balustrádou z lebek lidských pronikli rozetou do nitra dómu. Klouzali klenbami z žeber jakýchsi veleještěrů, vyhýbali se vznosným sloupům z bělostných obratlů, navršených na sebe, jako by stále byly páteřemi nepředstavitelných gigantů.
Uvnitř toho démonického dómu jako by Vysoké vědomí ztratilo orientaci. Wiener vnímal, jak uvnitř hlavní lodi, kde se nedalo dohlédnout konců, tápe. Nakonec odbočilo vpravo a vstoupilo do boční kaple. Místo oltáře se u zadní stěny tyčilo do výše jakési pódium na čtyřech kostěných kůlech. Na jeho plošině trůnila napůl rozežraná mumie, jejíž lebka nesla ještě tolik pokožky a vlasů, aby Wiener pochopil, že je to Hitler. Náhle mumie pootevřela oči a odhalila nyní skutečně shnilou vodou vyplněné bulvy.
Vysoké vědomí zhnuseně couvlo a profesor si v ten okamžik uvědomil, že Kabala je řízena Schwertmannem, že sdílejí jeho prožitky, když byl žákem napoly a do dómu tajně vstoupil. Setrvačnost je vrhla do kaple na opačné straně, kde se tyčil z černě poleptaných trámů kříž ve tvaru „T“. Na něm viselo torzo lidského těla, pouhý obnažený hrudní koš bez hlavy, zčernalý a spálený, pokrytý přiškvařenými kapkami roztaveného kovu, aby prokázaly sílu démona, který Boží tělo roztrhal.
Vysoké vědomí zlákala slabá záře, vystupující jakoby z boční stěny. Maskována stínem sloupu tam ústila úzká chodba, jíž se provlekli do třetí kaple.
I tu Wiener znal z von Karstova vyprávění a pochyboval, zde snese pohled na mučenou Přítomnost vpletenou do kola. Pokoušel se zavřít oči, jako by se díval jimi, jako by to šlo.
Obával se zbytečně. Kolo bylo prázdné a dívka s neporušeným tělem a nezohyzděnou tváří stála před nimi. Avšak čisté rysy jejího obličeje byly staženy přestálým utrpením, dlouhé hnědé kadeře zknoceny a bílá tunika, do níž se halila, potrhána. Přesto zůstala její krása svěží a Wiener jí byl dojat.
„Odpusť, Otče,“ usmála se dívka a Wienerovo srdce jí rázem vzlétlo vstříc, „že jsem Tě pozvala sem,“ přes obličej jí přeběhl stín bolesti, „ale nemohla jsem přijít za Tebou. I tak bude tato svobodná chvilka krátká.“
Vykročila drobnými krůčky z kaple a Vysoké vědomí ji následovalo. Jako by plula nad mozaikou černobílých dlaždic v oblaku světla, ponechávajíc okolní prostor v milosrdné temnotě.
„Dívej se pozorně, Otče,“ šeptala při chůzi tiše, „a spatříš tajemství, které Ti bylo již dvakrát upřeno, uvidíš úklad, kterým lstivá Reginleif zapečetila svoje Dvojné kouzlo.“
V chrámu se jasnilo, samy od sebe se zažehovaly černé svíce a jejich modravé plameny postupně odhalovaly vnitřní prostor. Jako chorovody světlušek šplhaly se do výše, až ke žlutavým žebrům, jež před eóny věků svírala gigantické plíce leviatanů. Modravé plamínky ale také běžely do dáli jako plamínky plynového hořáku v peci, až k presbyteriu, kde v blasfémii na oltář se tyčila komolá pyramida lidských lebek jako podstavec popelavě modré sochy.
Znázorňovala Reginleif Vládkyni, Uns’re Frau nacistických nekromantů, tu, jež pro Sanhedrin byla Černou královnou a pro ruské otroky Ta, jež přilétá na svištivých křídlech temnot, pro většinu pak prostě Ona. Oválný obličej se smaragdy místo očí vroubily dlouhé kadeře, padající až na hroty pyšně trčících odhalených ňader, od útlého pasu dolů byl trup pokryt šupinami a místo drobných nožek spočíval na mohutných orlích spárech. Nad hlavou se harpyji jako baldachýn rozprostírala dvojice kožnatých křídel, nesoucí v loketních kloubech další pár odpudivých spárů s ocelově se lesknoucími břity.
Lidskýma rukama harpyje svírala tělo asi patnáctiletého chlapce, tak rozdrásané a zkrvavené, že muselo být skutečné, nikoli však živé.
V prvé chvíli Wienera napadlo, že to je von Karst, ale vzápětí si všiml, že místo dívky stojí před pyramidou druhý, asi tak stejně starý chlapec ve skořicové košili se svastikou na rukávu a hnědých krátkých kalhotách. Šikmo přes záda měl zavěšeno černě lakované pouzdro katany, jejíž žraločí kůží potažený jílec mu trčel nad pravým ramenem.
Toto byl Schwertmann, takže oběť v náručí démony musela být Gunnar.
„Už jdu!“ vykřikl chlapec pod pyramidou lebek a začal se po ní šplhat vzhůru.
Jak byl skloněn, nevšiml si, že socha ožila. Šedomodrý kámen se proměnil ve snědou pleť, zelené šupiny a v lyšajovitý samet šedě kropenatých křídel. I oči se probudily a plály touhou po krví mnohem intenzivněji než ve skrytu za smaragdovými výbrusy.
Wiener viděl, jak se rudá ústa démony roztáhla v dychtivém úsměvu očekávání a jak rozepjala náhle prázdné ruce, aby objala novou oběť.
Konečně Schwertmann vzhlédl, avšak jeho výkřik děsu Vysoké vědomí nezaslechlo. Neslyšeli ani, co odpověděla Reginleif, oněmělý film jim místo toho předvedl, jak udeřila chlapce do prsou a srazila ho z pyramidy.
Padal v klubíčku po úbočí z lebek, kutálel se setrvačností i po dlaždicích, aby se z posledního kotoulu rovnou vymrštil na nohy. Ještě v pohybu se stříbřitě zablesklo nad hlavou, takže když strnul ve střehu, nakročen na levou nohu, mířilo na démonu lesknoucí se ostří tasené katany.
Černá královna se smála, bylo vidět její rozevřená ústa s bělostnými špičáky. Poté vztáhla ruce, mávla perutěmi a začala mluvit. Ruce jí klesly a zamířily do šupinatého klína. Rozkročila se, až se odhalilo její lůno a sevřela je rukama.
Musela něco říkat, ústa se jí pohybovala, avšak se stále delšími odmlkami, jak masturbace spěla k vrcholu. Posléze se zlomila v pase a rovnou z předklonu se vznesla do vzduchu. Snášela se na Schwertmanna jako můra omámená světlem. Avšak chlapec po ní odhodlaně ťal a v zeleni šupinatého boku se otevřela rudá rána.
Smála se tomu, smála se každé další ráně, které jí Schwertmann během následujících náletů zasadil, byla to pro ni jenom dráždivá hra stupňující její touhu. Chlapec to musel pochopit, ustoupil ke sloupu a donutil Reginleif přistát. Blížila se k němu neohrabanými kroky pařátů, s rozseknutým obličejem po úderu, který by žádný smrtelník nepřežil, a oči jí žhnuly vášní.
Chlapec v prudkém výpadu zběsile máchl katanou po krku nestvůry a Reginleif se sotva stihla zaklonit. Místo touhy jí v očích rozťatého obličeje probleskl vražedný vztek, když obnaženými čelistmi cosi vykřikla a vzápětí vztáhla zkrvavenou paži ke svému trůnu z lebek.
Schwertmann se ohlédl. Na pyramidě znovu stála Reginleif s chlapcem v náruči. Strnul a nad jeho zátylkem jako ostří gilotiny vyvstala šedě kropenatá peruť –
„Ach, Otče,“ někde zoufale vykřikla dívka Přítomnost, „zachraň…“ zaslechlo ještě Vysoké vědomí, než vyděšený hlas překryl svistot, burácení vzduchu rozráženého mocným tělesem.
Chrám Uns’re Frau náhle neměl střechu, sloupy se kácely do stran a z šedé zimní oblohy Halsey Harboru padala trojhlavá okřídlená nestvůra. Prostřední hlava patřila Reginleif, tomu hrůzně krásnému obličeji, nyní sešklebenému v úsilí lovu a s očima zářícíma očekáváním triumfu.
Postranní hlavy byly téměř identické, zrzavými pačesy vroubené řeznické obličeje zabijáků, dvojčata pod okraji černých esesáckých přileb s runami Tyr.
Jako sklo, zviditelněné až prasklinami po úderu, zahlédl Wiener až tříštící se palubní nosníky a fošny paluby, když ji monstrum rozmetalo od plošiny kotevních vrátků až k přednímu výtahu. Jeho hlavy se vsunuly roztříštěnou letovou palubou do hangáru právě nad sefirou Kether se svatováclavskou korunou. Z ladných úst Reginleif se vzápětí vysunula dračí tlama a vychrli– la plameny. V tomtéž okamžiku jí vystřelil vstříc zlatý paprsek, jak koruna zasadila protiúder. Zrůdná dvojhlava na dlouhém hnědě šupinatém krku se s bolestným zařičením stočila na stranu a plamenná čepel ťala po Chuchmahu, na němž seděl Friedman.
Ohnivé ostří mu napřed odseklo hlavu a pak uchvátilo trup. Když zlatý vějíř, do nějž se paprsek rozšířil, plameny odtlačil, leželo na kouřících plátech hangárové paluby jenom torzo, obnažený hrudní koš se zčernalými zbytky tkání a v gestu zoufalé výzvy rozhozené kloubnaté tyčky ožehlých kostí a spálených šlach, jež ještě před chvílí byly živoucíma rukama. Přiškvařené kapky vychládajícího kovu ještě zesilovaly podobu s torzem Ukřižovaného v Chrámu, kde před chvílí byli.
Dračí nestvůra opětovně zařvala, když i další výdech plame– ne odrazil zlatý vějíř vzhůru mezi klubka kouře. Přes jeho clonu Wiener viděl, jak se krajní hlavy nestvůry odpojily a na pláty hangárové paluby dopadli dva obrovití muži v maskovacích bundách SS, ověšeni nábojovými sumkami, s mastné se lesknoucími černými samopaly na hrudi a s bitevními dvojbřitými sekerami v rukou.
Rozběhli se vpřed a ten na Wienerově straně se zvířecím řevem po profesorovi ťal. Avšak zlatý vějíř se stačil prodloužit a stočit do klenby, jež úder v dešti jisker odrazila. Přesto energie úderu pronikla dovnitř a Wienera ze sefiry srazila.
Okřídlená harpyje, v niž se zbytek draka proměnil, vydala několik hněvivých skřeků a ječící obří válečník se hnal dál. Spolu s dvojčetem na opačném boku oběhli sefirové pole, a ještě než stačila ochranná klenba pokrýt i nejvzdálenější Malchuth, uchopili omráčeného Schwertmanna a zmizeli s ním za vodní clonou automatického hasicího zařízení.
Také jekot poplachových sirén Wienerovi potvrdil, že to, co mu ukazuje zrak, není žádné vidění, ale skutečnost.
Temný svistot křídel ho přinutil, aby se pozvedl na lokti. Reginleif v té podobě, v jaké ji spatřili v Chrámu, stoupala vzhůru, vězněna ve zlatistém kuželu, jenž prýštil z koruny, zatímco kolem šlehaly plameny z rozvalené letové paluby.
Crommelinovi bylo na nábřeží zima. Strážný u nástupní rampy ukázal na prošlapanou cestičku, vedoucí sněhem k dlouhé šedé budově bez oken, zato s mnoha roletovými vraty. Vedle jedněch pak malé okno bylo a právě k němu se cestička stáčela.
Když přišel blíže, spatřil vedle rolety nenápadné šedé dveře a za nimi našel ráj. Aspoň tak mu strážní místnost s rozpálenými kamínky připadala, když vstoupil do jejího omamujícího tepla.
Dva empíci nic proti jeho přítomnosti neměli, i když se cítili poněkud nesví z přítomnosti štábního důstojníka. Aby jim jejich situaci ulehčil, přistoupil k oknu a pozoroval Velké Éčko.
Z komínů, jež byly ukryty v bloku ostrovní nástavby, stoupal oproti šedivému zimnímu nebi sotva viditelný pramínek kouře na znamení, že v provozu jsou jenom pomocné agregáty, především parogenerátor.
Náhle loď zmizela. Místo ní se ale neobjevila prázdná, ledem pokrytá hladina – ale nic.
„Velké Éčko je pryč!“ vyhrkl nervózně, ačkoli věděl, že po spuštění Kabaly loď zmizí.
Starší z empíků, seržant, se přišoural k oknu.
„Jo, už je to tak,“ utrousil. „Jako posledně.“
„Nic si z toho nedělejte, komandére,“ obrátil se pobaveně na Crommelina, „však ta plechovka se zase objeví.“
Bývalému veliteli letové skupiny to ale nedalo. Narazil si čepici, zapnul parku a vyšel ven, zpět do mrazu.
Jednou přihlížel, jak technik specialista kompenzuje kompas. Jemným šroubováčkem otáčel mikrošrouby, jimiž se justovaly pomocné magnety v těle kompasu. Letoun byl přitom zaparkován na točně, aby se s ním dalo točit do všech světových stran. Vadný kompas měl ve východním směru „okno“. V jednom okamžiku ukazoval osmdesát pět stupňů, a když mechanici pootočili točnou o pět stupňů na přímý východ, růžice kompasu místo na devadesát rázem skočila na sto třicet stupňů. Těch čtyřicet pět stupňů mezitím prostě kompas neukazoval, neboť nekompenzované magnetické pole motoru a dalších ocelových částí draku jej vždy přinutilo tuto výseč přeskočit.
Nyní si Crommelin připadal jako ten nekompenzovaný kompas. Jak otáčel hlavou od Washingtonu, zakotveného před Enterprise, jeho zrak jako by „skočil“ rovnou k lodi, jež byla v řadě za letadlovkou. To, co bylo na jejím místě, nedokázal zahlédnout, ačkoli to zkoušel několikrát za sebou. Nedokázal vůbec určit, zda je tam volná hladina, temnota nebo bílé nic.
Neznámý svistot, který vyplnil našedlý prostor pod nízkou oblohou, ho přinutil vzhlédnout. Svistot sílil a nad přístavem se rozzářila rudá světlice na znamení leteckého poplachu.
Crommelin viděl drobné postavičky námořníků, které vyběhly na plošiny a křídla můstků k protiletadlovým zbraním.
Z druhé strany nábřeží zahřměla pětipalcová, radarem řízená děla.
Svistot přešel do ochromujícího drnčení a pak nebe odpovědělo vlastním hřmotem na dělové salvy. Mraky v jeho středu prorazil trojhlavý okřídlený netvor a Crommelin zkameněl.
Pochopil, že vidí skutečného draka a nikoli ilustraci z pohádky. Celý prostor, od nízkých mraků až po hladinu moře, vyplnila sinavá záře a v ní se znovu zjevila Enterprise. Netvor padal přímo na ni a Crommelin měl pocit, že se topí, že místo vzduchu vdechuje hustou vodu, která mu zalila i uši, v nichž slyšel jenom nezřetelný tlumený hukot.
Vyrazil ke znovu viditelné lodi, avšak připadal si jako v těch snech, kdy člověk chce utéci před smrtí a jeho obří námaze odpovídají jenom nepatrné krůčky. Byl potápěčem v těžkém skafandru, s měděnou přilbicí, který v botách s olověnými podrážkami bojuje proti mořskému proudu o každý centimetr dopředného pohybu.
Přesto se nepřestal pohybovat, ani když drak udeřil do přídě Enterpise s efektem tunové letecké pumy. Vyvalily se plameny a v gejzíru vylétly do výše trosky letové paluby – včetně plošiny příďového výtahu, jež odplachtila do strany třepetavými pohyby, jako by byla hranatým motýlem nového druhu.
Střídavě vzlykající a křičící Crommelin se nepřestajně brodil sněhem k lodi, z jejíž přídě se valila oblaka dýmu a páry. Z jejího nitra sice slyšel poplachové sirény, avšak v tom sinavém příšeří se na lodi nic nepohybovalo. Nic se nepohybovalo ani v přístavu, žádné požární čety nemířily k hořící Enterprise, odnikud nezněl zvuk motorů přijíždějících hasičských vozů. Naopak Crommelinovi se šlo nyní snáze, i když stále měl pocit, že se brodí hlubokou vodou a že má vatu v uších.
Došel ke strážnému, který strnule stál u rampy, zády k hořící lodi.
„Člověče, co je s vámi?“ zasípěl na nehybného muže.
Několik dlouhých sekund zíral do jeho zkamenělé tváře pod ojíněným okrajem olivové přilby s bílými písmeny MP, do nemrkajících očí a na nehybná pootevřená ústa, než si uvědomil, že ten empík je živoucí sochou. Strnulost celé základny, absence jakéhokoli pohybu v okolí napovídala, že výjimkou není ten strážný, ale on sám.
Odskočil od policisty, jako by se od něho mohl nakazit, a zatočil se na místě jako vlček, jako zvíře zahnané do kouta.
Poté vytáhl ze záňadří pistoli a klopýtavě zamířil po rampě vzhůru.
Dunivý svistot ho srazil na kolena. Nad hranou letové paluby, kde se z ní na přídi valila oblaka páry, se objevil k nebi směřující zlatavý kužel, v němž se drala vzhůru obří můra. V sinavém příšeří se její křídla jevila jako černá, když jimi bila do kuželu, který se pod těmi nárazy otřásal, boulil a pokrýval trhlinami tam, kde do něj sekly křídelní pařáty – avšak nepovolil. Přesto ustupující nestvůra vydávala vítězné skřeky, dunící prostorem s takovou intenzitou, že Crommelin padl na všechny čtyři.
Vzápětí mu nad hlavou zahvízdaly střely a odsekaly nad jeho zády lanové zábradlí i se stojkami. Pak teprve zaslechl dávku ze samopalu a výkřik: „Nicht schiessen, nicht schiessen, das ist der Flugzeugfúhrer!“
V průvlaku na konci rampy stáli dva vojáci nadprůměrného vzrůstu v maskovacích bundách a černých přilbách SS nad neúprosnými obličeji zabijáků, jež svou stejností prozrazovaly, že se jedná o dvojčata. Za opasky se sumkami měli zastrčeny velké bitevní sekery severských válečníků a jeden z nich i starobylé bojové kladivo. Nad pravými rameny jim trčely hlavice pancéřových pěstí a ve vnějších rukou svírali jednoruč jako pistoli krátké samopaly Schmeisser, neboť mezi sebou drželi o dvě hlavy menšího von Karsta.
„Johne, zahoď tu pistoli,“ křičel teď Schwertmann anglicky, „nemá to cenu.“
Zatímco trojice sestupovala k němu, Crommelin se neobratně postavil na nohy. Oči měl upřeny na pistoli, jež mu zůstala ležet u nohou a zmateně, se sklopenou hlavou čekal, až bude zajat.
„Jsem zajatec jako ty,“ řekl Franz, když je oba obrovití zrzaví esesmani přes odmetené parkoviště hnali k nejbližší toyotě. „Jsou to Ásové, synové boha Tóra a bratranci Váliho.“
„Nur Deutsch sprechen,“ zařval ten s bojovým kladivem a udeřil von Karsta samopalem do zad.
„Ty jsi opravdu vzdušný vozataj?“ opřel druhý z Ásů svou zbraň Crommelinovi o prsa, jakmile stanuli u auta, a komandér ucítil tentýž zápach nemytého těla, jímž páchl i Válí, když poprvé vystoupil na palubu Enterprise.
„Jsem,“ přikývl komandér, „… umím řídit auto,“ připojil po krátké zámlce.
„Velmi dobře,“ řekl ten s bojovým kladivem, jenž měl zelené chladné oči přece jen o chloupek více od sebe. „Dovezeš nás k hnízdu ocelových ptáků.“
„Jestli nesplníš, co chce můj bratr Módi,“ naklonil se k němu druhý, „uříznu tady Schwertmannovi napřed jedno ucho, pak druhý a pak vydloubnu oko.“
„Abys tomu věřil, podívej,“ obrovitý Tórův syn s černou přilbou, na níž bíle svítil bílý symbol jednoduché šipky, bleskurychle hmátl k opasku a jediným plynulým pohybem prohnal do tenka vybroušenou čepel dýky von Karstovou paží. Na chvilku hrot, který se ani nestačil zkrvavit, bleskl na druhé straně rukávu, neboť esesman dýku ihned z rány vytrhl zpět a nyní již zakrvácenou zasunul zpět do pochvy na opasku.
Franz zaúpěl, zdravou rukou uchopil poraněnou paži a opřel se o bok terénní toyoty, se kterou před dvěma hodinami přijeli. „Poslechni je, Johne,“ s bílou tváří jako sníh kolem řekl tiše Schwertmann. „Chtějí odletět do Sabinville a ukrást Válímu Skídbladni, aby mě mohli unést. Potřebují tě jako pilota, jinak by tě už dávno zabili.“
„Chytrý Schwertmann má pravdu,“ uchechtl se Ás, co bodl von Karsta dýkou. „Slíbili jsme Reginleif, že ho přivedeme, ale on nám dobře poradil. Vzít ještě tomu hloupému Válímu Skídbladni, když už jsme tady na Ókolnu. Jinak byste vy, zbabělí lidští psi, už dávno měli kulku v hlavě,“ po příkladu dvojčete, které nazval Módím, si sundával ze zad pancéřovou pěst. „Pro syny Tórovy jste jenom hmyz. Když ale budeš dobře řídit kovového ptáka, máš další den života.“
Mezitím medvědovitý Módi chytil za kliku zadních dvířek. Zůstala mu v ruce, načež válečník pěstí prorazil sklo a pak oběma rukama dvířka vytrhl a odhodil.
„Běžte dopředu,“ nařídil druhý, který se zřejmě jmenoval Magni. Podal bratrovi obě pancéřové pěsti a pak se zasunul k němu dozadu.
Vůz si přičapl na zadní nápravu, avšak Crommelin měl větší starost o von Karsta.
„Jak ti je?“ ptal se, když poté, co otevřel přední dvířka, pomáhal Franzovi usednout do sedadla vedle řidiče a spatřil krvavou skvrnu, jež zůstala na uježděném sněhu v místě, kde čekal, než bude moci nastoupit. „Vydržíš? Ošetřit tě můžu až v letadle.“
„Neměj péči,“ zamumlal Franz, „a jeď. Oni,“ trhl hlavou dozadu, „nevynikají trpělivostí.“
I bez zabijáckých dvojčat na zadním sedadle a s ústím schmeisseru za uchem by cesta na letiště připomínala noční můru.
Svět znehybněl a jediné bytosti, které se pohybovaly, byli oni v autě a snad proto i toyota byla jedinou věcí, která se také pohybovala. Na silnici, jež stoupala od přístavu serpentinami až k uválcované vzletové dráze na temeni Rooseveltova ostrova, se Crommelin musel vyhýbat stojícím náklaďákům a osobním vozům, které, jak si s ohromením uvědomil, byly vlastně v jízdě.
Za předními skly stojících vozidel, které objížděli, mohl sledovat soustředěné a úzkostné obličeje řidičů, prozrazující, že právě sjíždějí po nebezpečně zledovatělé a bariérami sněhu zúžené silnici.
Svět se stal věčnou momentkou a Crommelin se domýšlel, že za tímto kouzlem stojí Černá královna –její vpád na posvátný kontinent Mu. Jako zlá sudička proměnila celý Halsey Harbor v hrad Šípkové Růženky.
„Využila trhliny v magickém štítu, kterou způsobilo zapnutí Kabaly. Měla to o to snazší, že Kabala nás zavedla přímo do jejího chrámu,“ řekl se zavřenýma očima Franz, jako by četl komandérovy myšlenky.
„Ostatní zabila?“ konečně se Crommelin odhodlal k otázce, jíž se bál od okamžiku, kdy Reginleif v dračí podobě zasáhla Velké Éčko. „Ne,“ Franz mdle zavrtěl hlavou, „koruna nás zaštítila,“ a sevřel zdravou ruku nad poraněnou paží.
Vyjeli na temeno ostrova a v přetrvávajícím sinavém světle se objevily jakoby z lepenky vystřižené temné siluety letadel.
„Je to mocný amulet,“ ozval se nečekaně zezadu docela přátelsky Módi, „ale my byli rychlejší a máme Schwertmanna jako kořist.“
„Až tento viking skončí, Módi a Magni budou v ságách slavní jako Tór,“ připojilo se jeho dvojče. „Napřed jsme letěli s Reginleif na posvátné území Ókolnu,“ pyšně vypočítával, „zničili truhlici na kouzla a přitom ukradli velkého kouzelníka Schwertmanna. Teď poletíme v kovovém ptáku, ve kterém neletěl žádný z Ásů, a pak ještě ukradneme Skídbladni,“ rozjařeně zaznívalo ze zadního sedadla.
„U Friedmana to ale nestihla,“ Franz si Magniho řečí nevšímal. „Seděl příliš vpředu.“
„Je mrtvý?“ optal se tiše Crommelin.
Franz přikývl.
„Bez koruny by ale všichni byli mrtví,“ připojil umanutě, a když po něm Crommelin střelil pohledem, narazil na Franzovy oči, snažící se ho přesvědčit o jisté pravdě.
Také letiště připomínalo živý obraz, vedle Dakoty Que sera sera stála autocisterna a nějaký mechanik v prošívané kombinéze v dramatickém předklonu a s nepřítomným výrazem tváře nepřestával odtahovat hadici.
Ještě než nastoupili do letadla, Módi znovu opřel samopal Crommelinovi o prsa.
„Dávej si pozor, vzdušný vozataji,“ držel samopal jen levačkou, pravačkou zalovil v náprsní kapse a vylovil zelený krystal v podobě roubíku, „mám talisman, který pozná, zda letíme ke Skídbladni, nebo od ní.“
Magni bleskurychle vytáhl dýku a přiložil ji z boku k Franzové hlavě.
„Když povedeš kovového ptáka špatným směrem,“ ucedil, „uříznu Schwertmannovi ucho,“ trhl čepelí, Franz sykl a na jeho krku pod uchem se objevil drobný hádek krve.
Motory monotónně burácely a pod křídly Dakoty se líně odvalovaly zasněžené štíty Fordova pohoří, navozující představu, jak krajina vyhlížela před čtyřiceti lety. Crommelin na prvním a von Karst na druhém řízení seděli vedle sebe v pilotním kokpitu, ve trupu těsně za nimi se na sklopných plechových sedačkách tísnili oba Ásové se stoickými výrazy v obličejích, jimiž maskovali nejistotu a strach. Módi třímal v rukou podlouhlý krystal, jehož oba konce rovnoměrně zářily.
Komandér se ale neohlížel a vedl stroj přímo na sever. Ve sluchátkách šuměl unavený Franzův hlas a Crommelin napínal pozornost, aby mu neuniklo ani slovo. Byla to první, a pravděpodobně i poslední možnost, kdy se mu mohl bez nežádoucích svědků svěřit se svým plánem a vysvětlit, co bude jeho úkolem.
Déjá vu, pomyslel si, když úkosem pohlédl na muže po své pravici s rukávem bundy prosáklým zaschlou krví, tisknoucího si zdravou rukou k zakrvácenému krku hrdelní mikrofon. Na palubě Kondora tak naslouchal mnohokrát Franzovým metodickým pokynům, jež vždy vedly k cíli.
S jedinou výjimkou.
Když už se dostal do blízkosti, opatrně zakroužil kolem oblasti, kterou pokládal za příliš bolestivou součást své mysli, aby se jí vůbec mohl dotknout. Nyní s překvapením seznal, že se zahojila. Mohl vzpomínat na Měděnku bez utrpení – mohl se těšit ze vzpomínky na vzácný dar, jímž ho osud obdařil.
Tentýž osud, který ho znovu žene na stejnou loď se Schwertmannem.
Náhle si vybavil, co návratem do Malé Ameriky úplně vymazal z paměti. Vybavil si, jak se v Batanas Schwertmann ptal knihy I-ťing na osud plavby, která je tehdy, před necelým rokem, čekala.
Teď by za to dal cokoli, kdyby se mohli zeptat Orákula na průběh příštích dní. Jenže Kniha proměn šla ke dnu i s Kondorem.
Ani čím dál tím unavenější Franzův hlas, nicméně metodicky opakující nejdůležitější body plánu, mu nemohl zabránit, aby si neuvědomil asociaci, která mu I-ťing připomněla.
To zlo, před kterým je Kniha proměn varovala hexagramem Pronikání a které jim oběma do srdcí smrtí Měděnky skutečně proniklo, konečně vyprchalo.
Garde věží
Říjen 1982
Zpod haldy školních sešitů vyčníval formulář školní docházky s datem. 25. října 1982, stálo tam, a profesor Wiener si teprve v tomto okamžiku s pocitem provinění uvědomil, že přesně na den uplynulo čtyřicet let od německé Vergeintungnacht, které oni říkali Den posledního soudu.
Smrákalo se a v třídě s jednoduchými dřevěnými lavicemi byl sám. Míval ve zvyku, poté co děti po skončení vyučování odešly, opravovat za katedrou testy svých žáčků, které učil matematice, pokud se tento vznešený název dal použít pro základní aritmetické operace.
Bylo to cosi jiného, než třeba dokazovat první větu o prvočíslech, což se mu kdysi, ještě ve starém světě, spolu s Landauem podařilo. Přesto si nestěžoval, zažil toho již dost, aby svoje domácí vězení v Novém Dallasu s povinností učit matematiku v místní škole naftařské komuny bral s filozofickým nadhledem.
Teprve koncem roku 1980, kdy už učil přes dva měsíce, si uvědomil, jak byl vyčerpán, jak ho vysál ten boj, který podle jeho zdání vedl Sanhedrin s neviditelným protivníkem od nepaměti. Magie nacistických nekromantů byla naštěstí mimo dosah dětského vnímání a to, co se dělo kdesi za oceány, byl pro ně svět vzdálenější ještě více než hvězdy na obloze. Se sobeckostí všech mláďat usilovala jen o svoje blaho a nějakým zázrakem součástí toho blaha byla i bezbřehá zvídavost, jež Wienera odzbrojovala už v Princetonu, u mnohem starších „mláďat“.
Zapomněl, jak rád učil, a tady se mu vrátil ten pocit štěstí, o němž myslel, že je navždy pryč. Byl vděčen Válímu, ať už spáchal cokoli, že prostřednictvím posvátného jasanu přiměl k plodnosti nejenom zemi, ale i lidi.
Admirál Kinkaid, který se po smrti prezidenta Hoovera prohlásil vojenským velitelem Malé Ameriky, to možná zamýšlel jako trest – zaměstnat členy rozehnaného sanhedrinu jako učitele a techniky – avšak Wiener mu byl vděčný. Nový Dallas svou zálesáckou školou připomínal městečko na pomezí Frontieru a rozjívenost všech těch Tomů Sawyerů a Hucků Finnů, jimž vtloukal do hlavy malou násobilku, byla nejlepším lékem na duševní krizi, do níž upadl po tragickém zapnutí Kabaly v srpnu 1980, jež stálo Friedmanův život.
Obětí přepadu se stal nejen Friedman, ale i dva tisíce dalších lidí. Neznámou zbraní byl vypálen Helena Harbor, kde zahynul prezident Hoover, plameny se nevyhnuly ani Sabinville, kde bylo zničeno sídlo CIA, a půl tuctu dalších osad. Mohli se jenom dohadovat, že tou zbraní, obdobně jako v případě Enterprise, bylo Ódinovo kopí v rukou Reginleif.
Otřes z útoku nahrál generálské opozici, Kinkaid s podporou generála Vandegrifta převzal vládu a nařídil vyšetření celé záležitosti. Vyšlo najevo, že Crommelin, von Karst, Válí a paní Kennedyová zmizeli, každopádně jejich těla nebyla identifikována mezi oběťmi. Z letadlového parku chyběla Dakota Que sera sera a Kinkaidův štáb dospěl k přesvědčení, že nezvěstná čtveřice byla týmem zrádců, kteří s letadlem po úspěšné akci prchli.
Sanhedrin byl rozpuštěn a Bush suspendován z místa ředitele CIA. Námořnictvo se pak pokusilo demontovat Kabalu z poškozené Enterprise, ale neuspělo. Poté, co havarijní četa vynesla Friedmanovy ostatky, se příďová část hangáru stala nepřístupnou. Vše bylo stále zřetelně viditelné – gumový koberec s propálenými skvrnami, zčernalé horní sefiry, skříně toranové elektroniky s ožehlým nátěrem – ale každý, kdo vstoupil na koberec a pokoušel se kráčet dál, zjistil, že i když se dá do běhu, vzdálenosti k nejbližší sefiře neubývá. Vnější pozorovatel pak měl dojem, že dotyčný běží na místě, zatímco koberec pod jeho nohama jako by proudil.
„Tohle by měl vidět Einstein,“ prohlásil Condon, když jednomu z mnoha marných pokusů osiřelý Sanhedrin přihlížel, než jeho členové byli vypovězeni do různých koutů Malé Ameriky, neboť Kinkaid usoudil, že jejich činnost je nebezpečnější pro Američany než pro nepřítele.
Condon pak měl to štěstí, že se nemusel stěhovat do žádné tramtárie, neboť za místo přikázaného pobytu mu byl stanoven Halsey Harbor na Rooseveltově ostrově, kde dostal místo v meteorologické stanici. Koncem roku 1980 od něho přišel dopis:
Halsey Harbot
12. prosince 1980
Milý Berte, tak jsme dopadli jako hubkaři. Kinkaid je sice blbec, ale asi bych se na jeho místě choval stejně. Jestli se hned tak neuvidíme, můžu za to já. Podařilo se mi totiž projít do Kabaly.
Velké Éčko je pořád na stejném místě u mola a empír mě pustil na palubu, protože všichni ví, že ke stroji se nikdo nedostane. Šel jsem tam pro Friedmanovu hlavu. Je to sice morbidní, ale když mariňáci vynášeli jeho ostatky, všiml jsem si, že chybí. Chtěl jsem, aby byl rabbi pohřben důstojně, i když per partes, a proto jsem šel tu hlavu hledat.
A představ si, že jsem se bez obtíží dostal k sefirám a mohl se mezi nimi procházet!!! Svatováclavská koruna je na místě a podle mě ten stroj pořád nějak funguje, chrání se a dovoluje přístup jenom „zasvěcencům“. To se divíš jaká používám slova. Bohužel Friedmanovu hlavu jsem nenašel a skoro jsem měl dojem, že si ji Kabala někam schovala na lepší časy. Horší bylo, že mě viděl ten empík a hlásil to nahoru.
Kinkaid si správně domyslel, že co jsem dokázal já, svede každý člen sanhedrinu, a že bychom mohli Kabalu zase rozjet.
Budou nás teda hlídat dál a držet od sebe, mea culpa.
Mám ještě něco, co by Tě ‚mohlo zajímat, a je mi úplně fuk, jestli si to nějaký cenzor přečte. Včera přiletěl zase kurýrní hydroplán z Japonska a mě tam poslali pro meteorologický bulletin. Ten Japončík, co jsem s ním mluvil, byl docela sympaťák, kecali jsme o poslední toranové technologii, které se říká integrované obvody (to by Tě určitě zajímalo).
Ukázal mi také hodinky s jinou novinkou. Msto ciferníku s ručičkami mají destičku s číslicemi ze světélkujících segmentů.
Ty jsou digitálně kódovány, aby skládaly normální desítkové číslice.
To nejzajímavější ale teprve přijde. Měl na těch hodinkách o sedm hodin více, a tak jsem se zeptal, co to je za pásmový čas.
A představ si, že on se na mne podíval jako na blázna, a řekl, že to je přece místní čas, že si přepnul stínítko na náš čas, jak to vždycky dělá, když přistane v Malé Americe. Pak zmáčkl tlačítko po straně hodinek a na stínítku naskočil čas o devět hodin menší. Toto je japonský čas, řekl a díval se na mě hodně divně, jako bych byl opice, která teprve včera seskočila ze stromu. Nutil jsem ho, aby ty hodinky ještě jednou přepnul a čas přepočítal. Bylo to dobře!!!, a já ani nevím, jak jsem se rozloučil.
Berte, určitě už chápeš, co to znamená. V celé Malé Americe nám nějak vypadlo sedm hodin času a já nepochybuji, že to má souvislost s tím přepadem. Těch sedm hodin se tady něco dělo, o čem nemáme ani páru. I když jsem u ledu, mozky nám nemrzly a neměli bychom přestat přemýšlet, a nejen o této záhadě.
Napsal jsem i ostatním.
Zatím se měj a udělej si s Bushovými hezké Vánoce
Edward

Šest krát sedm je čtyřicet dva a ne čtyřicet tři, kontroloval Wiener další příklad. Červeně přeškrtl špatný výsledek a připsal správný. Chyba ho zaujala. Kdyby tam bylo čtyřicet, nebo třeba čtyřicet čtyři, nebo jakákoli jiná hodnota z řady jiných násobků, nepřipadalo by mu to tak nepatřičné jako to číslo, které na konec řádku se samozřejmou rozmáchlostí vepsal jeden z těch malých hucků. Jako prvočíslo, dělitelné jenom jedničkou a sebou samým, nemohlo čtyřicet tři figurovat v žádné řadě násobilky a ta velkorysá drzost, neumenšená ani důrazným rudým škrtem, udělala na Wienera dojem. Ten kluk má matematický talent a vůbec o tom neví, pomyslel si s potěšením.
Rázem se zastyděl.
Jak mohl tak rychle zapomenout na výročí tragického dne, kdy přišel o všechno ze starého života? Takhle mohl kontrolovat úlohy svých vnuků, kdyby nebylo…
Nahrbil se v očekávám návalu bolesti a lítosti nad zničenými životy své rodiny a všech těch milionů lidí, kteří během těch několika pár nočních hodin z 25. na 26. říjen 1942 byli nemilosrdně odsouzeni k smrti.
Ano, bolelo to, avšak nikoli škubavě a drásavé jako čerstvá rána, ale tupě a svíravě jako stará jizva za sychravého počasí. Jeho srdce se konečně po tom strašném infarktu zajizvilo a mohlo zase bít v rytmu skromného štěstí.
Tyhle děti mají právo na ochranu, jejich životy jsou důležitější než vaše magické pokusy, řekl mu před rokem otec Donovan, který byl v jedné osobě ředitelem a zbytkem učitelského sboru.
Řekl mu toho víc.
„Berte, uvažoval jste někdy vy, nebo ostatní vědci,“ opravdu použil ten staromódní výraz, „ze sanhedrinu, co by se stalo tady s těmi dětmi, kdyby vaše snahy uspěly a tento svět přestal existovat?“ ptal se ten sporý Ir s rakvičkami polního kaplana na límci ošuntělé uniformy, kterou nepřestal nosit.
„Jestli jsem pochopil správně, my dospělí bychom přešli do původních životů,“ hleděl Wienerovi do očí, „ale co by se stalo s dětmi, které se narodily tady? Kam by odešly, co by se stalo s dušemi ze světa, který by přestal existovat se zpětnou platností?“
Odpověděl, že matematika nemůže řešit problém duší, neboť je ani nedefinuje, a otec Donovan nad jeho odpovědí jenom nespokojeně zakroutil hlavou.
Wiener byl také nespokojen. Sám se sebou, se svou vlastní odpovědí. V poslední době na otázku otce Donovana často myslel, leč jednoznačnou odpověď nenalézal.
Uvědomil si, že Sanhedrin si opravdu nikdy tuto otázku nepoložil, všichni automaticky předpokládali, že nacistický svět se v topografické představě sbalí do sebe a vytvoří nehmotný bod v kostře dvanáctirozměrného Gibbsova prostoru. Stejně tak bylo samozřejmé, že osoby, které v tomto světě žily, zaniknou, aniž by vůbec měly šanci uvědomit si svůj zánik. Jejich bytí se stane pouhou fluktuací energie, takže nebudou mít nic, čím by si mohly pamatovat svoji smrt, život a zrození.
Donovanova otázka byla asi tolik smysluplná jako dotaz na to, co se člověku stane před narozením. Přesto ho znepokojovala, neboť ho přinutila si uvědomit, že nemůže existovat tak zvrhlý svět, aby se nenašly lidské bytosti, které jej přesto budou pokládat za svůj domov. A oni chtěli ten domov zničit, vzít těm lidem budoucnost.
Právě byl na odchodu, když do třídy vstoupila starší vysoká žena s předčasně bílými vlasy.
„George ti vzkazuje, abys hned přišel,“ vyhrkla místo pozdravu.
„Dnes ale není čtvrtek, Barbaro,“ ohradil se s úsměvem.
„V Indii zase začala válka, Berte,“ řekla paní Bushová.
Bývalému řediteli CIA bylo přiděleno místo účetního ve státní firmě Texaco a s místem získal i srub v Novém Dallasu. Cestou k němu vyprávěla paní Bushová Wienerovi, co hlásilo rádio. Podle japonské tiskové kanceláře princ Fajsal, syn Velkého sultána ibn Sauda, před týdnem zahájil masivní postup do Kašmíru s podporou pěti německých tankových divizí a 3. vzdušné flotily Luftwaffe. Podle říšského ministerstva informací se jedná o dobrovolníky sboru Legie Kondor II, kteří jsou rozhodnuti splnit dějinné poslání Světové říše národa německého. Japonský ministerský předseda, admirál Fučida, vydal tiskové prohlášení, v němž obvinil Němce ze zvyšování mezinárodního napětí, a oznámil, že také v Japonsku se najdou dobrovolníci, kteří ochotně tasí meč za nezcizitelná práva Velké Sféry Společného Blahobytu, jejíž nedělitelnou součástí je opět nedělitelná Indie.
Jak Wiener věděl, byla to již třetí válka. Ta první začala hned v roce 1947 a trvala až do roku 1949, kdy ještě společný japonsko-německý tlak přinutil vazaly k míru. Druhý konflikt propukl v roce 1971, kdy Indové vyprovokovali povstání ve východním Pákistánu a prohlásili jej za nezávislý stát Bangladéš. Následovala tvrdá odveta Velkého sultána ibn Sauda, jehož Němci vycvičené a německými zbraněmi vyzbrojené gardové jednotky vtrhly do Bangladéše a jako ocelové koště smetly povstalecké a indické jednotky do Bengálského zálivu.
Pak zasáhla příroda. Gigantický tajfun vrhl vlny Bengálského zálivu proti pevnině a jeho vody si nádavkem k Indům vzaly i islámské gardy Velkého sultána. Podle odhadů Kempeitai padly božskému tajfunu za oběť tři arabské armádní skupiny o celkovém počtu osm set tisíc mužů.
Jelikož místo Bangladéše se do indického subkontinentu vřezával hluboký záliv a nebylo o co bojovat, panoval v té výbušné oblasti po deset let mír.
Teď se to změnilo a Wienera až zamrazilo, když si uvědomil, že nyní to vypadá na hru o mnohem vyšší sázky.
Když vstoupili do obývacího pokoje Bushových, bývalý ředitel CIA právě telefonoval. Usmál se na Wienera a gestem ho vyzval, aby usedl.
„Ano, rozumím… ano, rozumím, „ říkal opakovaně do telefonu. „Ano, právě přišel, pane,“ připojil za chvíli. „Jak chcete, řeknu mu to sám,“ souhlasil před tím, než konečně odložil sluchátko.
„To byl Vandegrift, Berte,“ řekl. „Zítra přiletí na Rooseveltův ostrov mimořádná japonská delegace s naléhavými informacemi, které chce s námi konzultovat. Kinkaid má nahnáno a chce, aby Sanhedrin byl u toho.“
V čele pětičlenné japonské mise byl neobyčejně vysoký šedesátník s prokvetlými vlasy a podobanou tváří jako od neštovic, který se představil jako generál Nišizawa. Americkou stranu v důstojnické jídelně Enterprise zastupovali admirál Kinkaid a generál Vandegrift, Sanhedrin pak jenom Bush a Wiener. Admirál usoudil, že oni dva stačí, a Wiener mohl svým kolegům jenom v rychlosti stisknout ruku.
„Kdysi bylo mým snem tuto loď potopit,“ řekl slušnou angličtinou Nišizawa, když se rozhlížel po jídelně. „Začátkem pacifické války jsem totiž létal jako stíhací pilot na Zeru u Tchainanské perutě.“
Kinkaid se zdvořile usmál, ale pak se cítil uražen, když se Nišizawa ujišťoval, jestli je opravdu tím admirálem Kinkaidem z bojů o Guadalcanal v létě 1942. Poté Japoncův podobaný obličej ztuhl a Wiener uhádl, na co myslí. První předseda vlády Velké Sféry Společného Blahobytu, národní hrdina a velkoadmirál Jamamoto zemřel v roce 1969 jako pětaosmdesátiletý stařec, kdežto jeden z jeho poražených protivníků stále vyhlíží jako zachovalý padesátník. (Teprve později pochopil, že se Nišizawa chtěl osobně přesvědčit o jejich zpomaleném stárnutí, než vyrukoval se svým plánem.)
„Pánové, budu k vám nediplomaticky upřímný,“ spustil japonský generál, když zasedli za bělostný stůl. „Máme informace, že současný útok na Kašmír je pouze začátkem dalších vojenských akcí, které mají být vyprovokovány i ve vaši původní vlasti. Japonský císař nezapomíná na služby, které jste VSSB v minulosti prokázali, a vy nám zase nemůžete upřít, že jsme nedrželi slovo. Přispěli jsme k tomu, že v Americe existuje stát s americkou vládou, kde úspěšně blokujeme říšské rasové zákony. Tím jsme ale vytvořili slabinu, kterou Němci nemohli přehlédnout. Proto si k dalšímu útoku na naši oblast vlivu vybrali právě Pacifické státy americké,“ pokračoval ve výkladu, zatímco Wiener vzpomínal, v jaké souvislosti jméno toho japonského generála zaslechl.
„Získávají pozice v Státech Skalistých hor. Budují tam základny nepravidelných jednotek z dobrovolníků a všelijaké evropské chamradě. Dokonce i někteří vaši krajané se nechali naverbovat. Úkolem těchto mužů je vyprovokovat konflikt na hranici s Pacifidou, aby nás přinutili zasáhnout ve Skalistých horách, a tak získali casus belli pro svou vlastní invazi do Pacifidy,“ odhaloval německý plán a Wiener si vzpomněl, od koho slyšel jeho jméno.
Mluvil o něm Schwertmann. Když byl v asgardské napole, učil ho nějaký plukovník Nišizawa šermovat. Nominálně se jednalo o leteckého atašé japonské ambasády v Heydrichově Ostmarce, avšak Schwertmann byl přesvědčen, že ve skutečnosti jde o vysokého důstojníka Kempeitai, o místního rezidenta japonské zpravodajské služby.
„… a tak po vás chceme dva tisíce mužů, zkušených veteránů, aby jako partyzáni bojovali ve Státech Skalistých hor a znemožnili německým nepravidelným jednotkám provokovat pohraniční incidenty. Musejí vyhlížet jako místní lidé, a proto nemůžeme nasadit svoje vlastní vojáky.“
„Proč nesestavíte ty partyzánské jednotky z pacifidských Američanů?“ optal se Kinkaid.
„To by vyžadovalo čas, který nemáme,“ opáčil Nišizawa. „A navíc by byl výsledek nejistý. Vaši lidé doma nejsou jenom pacifidští,“ ušklíbl se, „ale také pacifističtí. Naopak vy disponujete zkušenými námořními pěšáky a takovými jednotkami, jako jsou Carlsonovi raideři a Edsonovi úderníci.“
Admirál Kinkaid neúnosně dlouho mlčel, Vandegrift na něho mlčky zíral a Wiener tiše trpěl. To, co přednesl Nišizawa, mělo hlavu a patu. Němci se chtěli dostat k Tichému oceánu, a když to nešlo zadními vrátky, které tarasila Malá Amerika, zkoušejí to čelně přes „velkou“ Ameriku. Vyprovokovat japonský útok na nárazníkové Státy Skalistých hor, aby mohli v odvetě obsadit Kalifornii, je dobrý plán, a japonská snaha likvidovat provokaci pomocí „místních partyzánů“ je stejně dobrou odpovědí. A že k tomu šachu jsou zapotřebí američtí vojáci, je jasné jako facka.
Kinkaid stále mlčel a jeho štáb se jako jeden muž díval na ubrus, jako by se z té bílé plochy dala vyčíst odpověď.
Jako facka je také jasné, že nemají na vybranou, dále uvažoval Wiener. Jsou na Japoncích ekonomicky závislí, ale hlavně, sakra, jsou američtí vojáci a tady jde o obranu amerického území.
Podíval se úkosem po Vandegriftovi, jenž maličko přikývl.
Zahleděl se opět na Japonce.
„Pane generále,“ odkašlal si, „vaše nabídka je pro naše ozbrojené síly tak velikou ctí, že nám poněkud svázala jazyky. Admirál Kinkaid potřebuje nějaký čas, aby ji uvážil.“
„Uctivě přijímám vaši odpověď, profesore,“ Nišizawa obřadně sklonil hlavu, „avšak musím se omluvit, že nejsem tak zcela pánem svého času.“
Pohlédl zpříma na Kinkaida a na amerického generála po jeho pravici.
„Doufám, že zítra večer budu moci odletět.“ Po skončení porady nemohl nikoho z kolegů najít, a tak se odebral do přidělené kabiny. Právě se chystal ulehnout, když zaznělo klepání na dveře. Empíka stojícího za dveřmi mohl čekat, nikoli však japonského poručíka, jenž ho doprovázel a který mu uctivě předal jasmínem vonící psaníčko. Bylo to čínskými znaky psané pozvání na čajový obřad, na nějž ho zval generál Nišizawa.
Za půl hodiny již seděl na polštáři v čajové místnosti budovy japonské mise. Za lakovým stolkem se všemi rekvizitami pro čajový obřad se naproti němu tyčil podobaný generál a jeho ruce se postupně dotýkaly lakovaných krabiček, konvice, šálků, metličky a všech dalších pomůcek toho prastarého rituálu.
Teprve když se poprvé obřadně napili, prolomil Nišizawa mlčení.
„Než jsem odletěl, věnoval jsem nejvíc času na prostudování vašeho osobního spisu, profesore,“ řekl.
„To je pro mne nezasloužená čest, generále,“ opáčil Wiener.
„Pojďme mluvit po západním způsobu přímo k věci,“ odpověděl Nišizawa. „Patří k ní i to, že vyvíjíme kosmickou raketu a do pěti let vstoupíme na Měsíc. Máme vážné důvody plánovat i expedici na Smrtonoš a později následovat Němce i na Mars. Jak my, tak Němci vědí, že do roku 1990 se rozhodne osud světa. Potřebujeme vaši pomoc. Nemusím vám připomínat, že japonské vítězství pro vás znamená život, německé smrt.“
„V globálním měřítku je naše pomoc bezvýznamná,“ namítl Wiener. „A navíc Němci mají převahu v těch…“ zaváhal, jak to říci, „… v těch věcech.“
„Myslíte démony, draky a wthulmanny?“ Japonec neváhal přímo pojmenovat to, co Wiener opsal.
„Teď vám řeknu něco, co jsme si zatím nechávali pro sebe,“ přidržel si šálek u nosu a jeho chřípí se roztahovala, jak nasával vůni.
„Také jsme využili magické vlastnosti tohoto světa. Naši indičtí specialisté již v šedesátých letech evokovali mocného védského démona Indru, který v roce 1971 obrovským tajfunem zničil arabské armády v Bangladéši. O rok později Indra dalším božským orkánem zabil draka, který se odvážil nad Perský záliv. Ne nadarmo je znám jako Vrtrahana, jako Indra Drakobijce. Nejen Himmler a Heydrich, ale i Reginleif dobře ví, že ho máme k dispozici, a od dvaasedmdesátého striktně dodržují demarkační linie.“
„Zbývají tedy klasické zbraně,“ konstatoval Wiener.
„Ano, a proto tahle šachová partie, kterou vy chcete ukončit převržením šachovnice,“ usmál se na Wienera, „neznamená jisté vítězství černého, jak se domníváte.“
„A vy si myslíte, že bílému by ji mohl vyhrát gambit pěšce… amerického pěšce,“ usmál se v odpověď Wiener.
Nišizawa sklopil hlavu a usrkl čaje.
„Zdvořile mi naznačujete, že chceme Američany obětovat, jak je přesvědčen admirál Kinkaid. Měl byste vašim generálům připomenout, že na vás žádáme jenom malou službu za ochranu, kterou poskytujeme Američanům na západním pobřeží. Kdyby nás nebylo, skončili by jako negři v Africe, už dávno by se stali jídelníčkem AIDS.“
Wiener maličko naklonil hlavu, aby naznačil tázavý údiv.
„To je taková německá humorná zkratka, Allgemeine Ihle Drachen Schmaus,“ ušklíbl se Nišizawa.
Všeobecné dračí hody z vykuchaných slanečků, přeložil si Wiener.
„Jenže Afrika je za těch čtyřicet let už vypasená,“ pokračoval Nišizawa, „a Himmler potřebuje pro Reginleif a její dračí přátele nové pastviny. Je v horší situaci než Heydrich, neboť jako císař nominálně smlouvu uzavřel on,“ a Wiener si musel znovu uvědomit, že to není žádná hrůzostrašná pohádka, ale skutečnost, v níž je svět opravdu rozparcelován mezi různé nestvůry, pro něž jsou lidé opravdu jen vykuchanými slanečky.
„Chtěl jsem s vámi ale mluvit z jiných důvodů,“ ujal se Nišizawa zase slova. „Po posledním neúspěchu s Kabalou nemůžete očekávat, že se vám v dohledné době podaří převrátit šachovnici, a proto si myslím, že není rozumné odvracet se od hry, která se na ní hraje, notabene když přechází do koncovky a my jsme vyrovnali pozici.“
Wiener souhlasně přikývl hlavou. Od Bushe věděl, že součástí úmluvy s Japonci byla i povinnost informovat je o činnosti Kabaly, a proti Nišizawově hodnocení situace, stejně jako plánu, nic nenamítal.
„A proto se teď na vás, profesore, obracím spíše s osobní prosbou než z titulu vedoucího této mise,“ znovu pozvedl šálek s čajem k obličeji a dlouho sál jeho vůni.
„Bylo by mi ctí, kdyby moje služba mohla s vámi spolupracovat přímo v Kalifornii.“
„Proč tě vůbec v té Kalifornii ten Japonec chce, Bertie?“
Druhý den odpoledne seděl u Condona a podle studentské zdrobněliny usoudil, že obvykle uštěpačný Edward má o něho strach. Byl na schůzce první, zbývající členové sanhedrinu se nějak zdrželi.
„Například umím čínsky a rozumím tedy i psané japonštině – tedy do jisté míry,“ upřesnil Wiener, který si s posmrkáváním čistil drátěné brýle. „Umím také německy a přitom znám i americké prostředí.“
Pak se téměř koketně uculil.
„A taky se domnívám, že nebožtík doktor Li navykládal jeho Kempeitai až příliš lichotivé věci o logických schopnostech mého mozku.“
„Ty tam chceš jet! Ty už se na to těšíš!“ zhrozil se Condon. „Vždyť jsi od prvního pohledu starý tlustý židák a podle dohody musí Pacifida každého identifikovaného Žida vydat Němcům. To je sebevražda, co chceš udělat.“
„Počkej, Edwarde,“ Wiener si nasadil brýle a jeho obličej s vypoulenými očky tím nabyl výrazu dobráckého mopse. „Víš, že generál Nišizawa učil v Asgardu Schwertmanna šermovat?“
„Co tím chceš říct?“
„Že von Karsta dobře zná a sdílí naše názory. Budu mít volnou ruku, abych ho vyhledal,“ odpověděl Wiener.
A také Crommelina, myslel si přitom. Nejen proto, že ti dva jsou k sobě připoutáni osudem, ale prostě proto, že mám Crommelina rád a nevěřím, že zradil.
„Počkej, počkej…“ Condon se na něho zkoumavě zahleděl. „Ty chceš říct, že Japonci vědí, kde Schwertmann je?“
„To sice nevědí, ale Nišizawa mi řekl, že mají k dispozici informaci o jistém wthulmannovi, jehož doprovází ženský hlas. Podle jejich informátora žije nyní v okolí Seattlu a místní Indiáni ho považují za věštce.“
„A ty si hned myslíš, že to je Gunnar?! Taková blbost!“ vyštěkl Condon a ruce v klíně se bezděčně zatnuly do pěstí.
„Poslouchej, Edwarde, skoro čtyřicet let se za něčím ženeme, Friedmana to stálo život a teď s tím máme jenom tak přestat?“
„Právě proto, kvůli Friedmanovi!“ Condon vyskočil na nohy. „Nechci přijít o dalšího kamaráda, nechci tě vidět bez hlavy. Můžeš to pochopit?!“ zaječel a odkráčel k oknu.
Stmívalo se. Za šedivými řadami omšelých válečných lodí se už soumrak kladl na moře, které připomínalo vrapované sklo.
„Edwarde,“ Wiener stál za jeho zády, „přemýšlel jsem o tom celý zbytek noci. Nevěřím, že von Karst a Crommelin zradili. Přece ty sám jsi zjistil, že po tom útoku někdo čaroval s časem. Ona tady přece nevysadila komando jenom tak, pro nic za nic.“
Stoupl si k oknu vedle Condona.
„Gunnar je klíčová figura hry, bílá věž, která stojí na sloupci budoucnosti naproti Černé královně. Když ji bude jistit obyčejný pěšák s mečem, může dát královně garde, aby se sloupec budoucnosti uvolnil. A když to víme my, oni to vědí také. Pochopil to i ten pěšák. Vždyť chudák von Karst neví, čí vlastně je. Nevyzná se sám v sobě. Bojí se udělat jakýkoli tah, když neví, v čí prospěch by to bylo. Musí vyhledat Gunnara, aby se orientoval, aby věděl, které tahy si může dovolit a které ne. I toto oni vědí, a proto jsem přesvědčen, že von Karst je zase volavkou, která je má ke Gunnarovi zavést. Potřebují zjistit, jestli Gunnar ví to, čeho se obávají, že by mohl vědět, a já…“ odmlčel se, „… já to chci vědět taky.“
„Nesmíme připustit, aby ta past zaklapla,“ pokračoval, mžouraje krátkozrace brejličkami po lodích u nábřeží, „musíme zachránit věž, aby mohla udělat svůj tah a uvolnit budoucnost –a pak teprve převrhnout šachovnici.“
Condon, který nevěděl, co má říci, odstoupil od okna a pohlédl na hodiny.
„Sakra, kde ti chlapi jsou?“ zaláteřil. „Taková příležitost se setkat, a všichni jsou kdovíkde.“
„Všichni ne, Edwarde,“ odpověděl od okna Wiener. „Žene se sem Strýc Sam.“
„Kde máš ostatní?!“ vybafl na něho Condon, když mu otevřel.
„Rychle se s Bertem oblečte a pojďte se mnou,“ vychrlil ze sebe Goudsmit. „Kinkaid chce, abychom zapnuli Kabalu.“
„Je to blázen,“ řekl Wiener. Celý Sanhedrin a Bush stáli v přední části hangárové paluby Enterprise před propáleným gumovým kobercem Kabaly. V kalném světle pár tuctu nouzových světel v drátěných košících se konec hangáru ztrácel v temnotách a zčernalé měděné sefiry vyhlížely jako skvrny sněti.
„Je to blázen,“ zopakoval profesor na Kinkaidovu adresu, „když si myslí, že eventuální přepad Malé Ameriky odvrátí Japonce od jejich plánu. Měls mu to říct hned,“ obořil se na Goudsmitha. „Ví o tom Hardison? Nebo vůbec někdo jiný?“
Strýc Sam záporně zavrtěl hlavou.
„Tak jste blázni i vy,“ rozhorlil se Wiener. „Vždyť je to jasné, Kinkaid z nás chce udělat svévolné šílence, kteří soustavně ohrožují bezpečnost, a kompromitovat nás před Japonci.“
„Myslím, že to všichni víme, Berte,“ odpověděl s úsměvem Bigelow.
„Ale, ale…“ Wiener zalapal po vzduchu. Přejížděl očima po tvářích přátel, až se zastavil na Condonovi.
„Edwarde…“ oslovil ho jako poslední naději.
„Musíme to zkusit, Bertie,“ řekl Condon. „Dlužíme to nejen Friedmanovi, ale také tobě. Odjedeš a kdoví jestli…“ v rozpacích zmlkl.
„Kdoví jestli se vrátím, chceš říct,“ řekl trpce Wiener, „a kdoví jestli by se s další prázdnou sefirou Kabala vůbec rozjela.“
„Je šance, že se dozvíš něco důležitého, co ti v Kalifornii pomůže,“ připojil se Shannon.
Bezradný Wiener se obrátil na vyčouhlého Bushe.
„Za ten risk to stojí,“ řekl rozvážně bývalý ředitel CIA. „Bude to trvat roky, než se naskytne další příležitost.“
Condon už na nic nečekal, vstoupil na gumový koberec a bez potíží zamířil k prostřední skříni toranové elektroniky vlevo. Byla stále očouzená, avšak kabely, která zpoza ní vyvlekl, zářily novotou. Jejich konce byly obnaženy a holé vodiče spleteny do smyček o průměru lidské hlavy.
„Na co čekáte?“ vyzval zbytek sanhedrinu bujaře.
„Tys tady byl víckrát,“ konstatoval Wiener, když mu pomáhal rozplétat kabely.
„Nemusíš všechno vědět,“ opáčil s úšklebkem Condon, když předával jednotlivé kabely Aikenovi, Bigelowovi, Shannonovi a Goudsmitovi, kteří je pak táhli ke svým sefirám.
„A co ty, Georgi?“ obrátil se na Bushe. „Pro tebe je tady taky jeden.“
„Hej, co to děláte?!“ Wiener přidušeně vykřikl na kolegy ze sanhedrinu. „O číslo výš, posuňte ty kabely o číslo výš.“
Teprve teď si zaskočený profesor uvědomil, že budou muset změnit zasedací pořádek, že někdo bude muset nahradit mrtvého Friedmana.
Kousl se do rtů.
Neuvědomil si, že svým příkazem již o novém obsazení rozhodl, že si nárokoval místo po Friedmanovi, aniž by se ptal kolegů. Nikdo ale nic nenamítal, i Condon poslušně přetáhl svůj bus od sefiry Geburah k sefiře Gedulah, od Síly k Velikosti.
Nezbývalo, než aby zamířil k Chuchmahu, napravo za Ketherem se svatováclavskou korunou, a místo Friedmana se sám stal Moudrostí.
6. zapnutí Kabaly, svět Asijah (hmoty, činů)
Úvodní temná sekvence byla delší než obvykle. Kabala jako by tápala, kam se má vydat, Wiener si připadal jako divák v kině, jehož promítač po zhasnutí světel zapomněl spustit promítačku.
Pak se přece jen rozjasnilo a Wienera zalila vlna slunečního žáru. Vysoké vědomi se vznášelo nad savanou někde v rovníkové Africe. Pro tento kontinent se natočením osy po klimatické stránce změnilo pramálo, prakticky se natočila pouze linie ekvátoru.
Jinak to ale byla Pastvina pro obří predátory, jež si našli cestu na Zemi ve stopách Vnějších sil. Míjeli rozsáhlá bezoárová pole pokrytá chuchvalci natrávených kostí, lidských kostí. Vysoké vědomí přinutilo Wienera vzhlédnout, vysoko na bělavě modré obloze plula podivná okřídlená vidlice. Náhle ji měl na dosah – obrovitého dvouhlavého ještěra máchajícího bez zjevné námahy mohutnými kožnatými křídly. Mysl mu zaplavila chtivá žádostivost potravy a zběsilá touha po orgasmu vraždění, na nějž se predátor s krutou inteligencí těšil. Uzel energie Zla, jež monstrum představovalo, byl tak mocný, že odmrštil Vysoké vědomí zpět k zemi.
„Napadl i můj kraal,“ řekl náhle jakýsi hlas, „a já byl tak bláhový, že jsem se pokusil svoje lidi zachránit. Nebyl jsem jenom obyčejný šaman, ale ungan, Mistr vúdú, vycvičený v tajné škole v Georgii pro boj proti Zlu.“
Wiener viděl hovořícího. Byl jím černošský stařec ve špinavých montérkách, jehož obličej byl pomazán popelem. Slunce zapadalo, stařec bubnoval na malý bubínek a v jeho rytmu poskakoval kolem ohně, nad nímž se hřál kotlík.
Kolem doutnalo spáleniště se zbytky roztrhaných lidských těl a ungan, jenž se kdysi jmenoval Martin Luther a vysloužil si bojem proti Němcům nom de guerre King, kroužil kolem ohně čím dál tím zběsileji. Byl to rituál velkého kouzla, ungan volal na pomoc všechny duchy svého lidu až k počátku času, kolem ohně nyní vířili bojovníci s péřovými čelenkami, válečníci s okrouhlými štíty z leopardi kůže, muži s kamennými kyji z olduvajských jeskyní…
Měl málo času, odporem proti útoku predátora vyvolal reakci Zla. Ona již byla na cestě, aby ho ztrestala, vědělo Vysoké vědomí, věděl to i on sám.
Harpyje přilétla s východem Smrtonoše a hrála si se starcem jako kočka s myší. Napřed drásala jeho tělo jenom povrchními ranami, nechala ho klopýtavě utéci, aby se znovu na něho vrhala ladným mávnutím lyšajovitých křídel.
Nakonec ho hrůzným způsobem zabila, a když ztěžklá pozřenou potravou nemotorně odlétala, nepostřehla, že jí z levého spáru visí kožená smyčka s kohoutí lebkou, kterou ungan vařil v kotlíku.
„Sama si odnášela zárodek své zkázy, mocný talisman, jímž jsem ji označkoval,“ říkal unganův hlas. „Kdo ho najde, stane se mým médiem, aby mi ji v podsvětí, kam patří, pomohlo obelstít. V té říši utrpení jsem měl dost času odhalit mechanismus jejího kouzla s meči a vypracovat protiplán. Sama mi nahrála tím, že mým médiem učinila Schwertmanna.“
Jako součást Vysokého vědomí se Wiener znovu stal svědkem souboje mezi Reginleif a von Gallwitzem za bouře na jezerním ostrůvku, jemuž z úkrytu přihlížel malý Franz. Na rozdíl od první vize bylo vidět, že současně s katanou dopadla před chlapce i kožená smyčka s kohoutí lebkou.
„Nosil ji na srdci,“ říkal unganův hlas a Wiener viděl chlapce s „indiánským“ náhrdelníkem z různých ptačích drápků kolem krku. Jeho „klenotem“ pak byla kohoutí lebka. „Pak ji ztratil, když si hrál ve zbrojnici v tanku. Netušil, že tak otevřel další kanál do podsvětí, učinil z toho tanku fantómové vozidlo, jež ho dopravovalo ke mně. Zvykal jsem ho na jeho úkol, za nocí jsem ho volal k sobě a připravoval na budoucí úkol… Myslel si, že to jsou děsivé sny, že trpí somnambulismem…“
Prostřednictvím Vysokého vědomí nyní Wiener nahlížel do betonové garáže na Brunnhofu. Viděl malého chlapce v noční košili, jak se v tranzu šplhá na tank a mizí v jeho útrobách. Pak se kontury vozidla rozvlnily, odpojil se stín a zmizel…
„Odposlouchávají mě a zaměřují,“ zachraptěl náhle unganův hlas. „Takže jenom to nejdůležitější. Mám pro vás dobrou zprávu. Vím, jak ji zničit, jenom mi musíte poslat Schwertmanna. Ztratil se mi, ale tank zůstal. Ať do něho nastoupí a bude vědět, co musí udělat…“
Rozjasnilo se a promrzlý Wiener si uvědomil, že je znovu na hangárové palubě Enterprise, že má zdřevěnělé nohy od dřepění na sefiře Chuchmah.

Stmívání
Střídavý čas
Květen 198?
Crommelin stál na ráhně a pevně se držel stěžně. Vždy s ním smýkl vpřed, když vrchol vlny nadzvedl záď Skídbladni, aby ho vzápětí vrhl vzad, když vlna loď podběhla. Pod nohama se mu vydouvala pruhovaná plachta drakkaru, těhotná nejenom větrem, ale i sklánějícím se sluncem pozdního odpoledne, jež zbarvilo do ruda i bílé pruhy. Křížová vlna od přídě, na závětrné straně delší, vyhlížela z té výše jako sedma vytržená z temně modré tkaniny oceánu a pospravená bílou nití.
„Co vidíš, vzdušný vozataji?“ k ráhnu bez problému dolehl z přídě Módího drsný hlas. Obě Tórova dvojčata tam stála a ve zkrácené perspektivě měla téměř lidské rozměry.
Američan se zahleděl přímo před sebe. Ve vzdálenosti asi deseti mil oceán končil hnědě zubatým horským hřebenem. Byl to impozantní pohled, hory Olympicu se překrývaly s Kaskádovým pohořím, i z dálky vyhlížely majestátně a pro Crommelina exoticky, nikdy předtím se kolem pobřeží státu Washington neplavil.
Neměl ale čas kochat se tím divokým pohledem. Hledal něco jiného. Se sluncem v zádech měl ideální pozorovací podmínky, aby mohl zjistit, zda před vlastní pobřeží je předsazen ostrov. Hradba hor, napravo s bledým trojhranem Mount Rainieru, se na tu vzdálenost jevila jako plochá divadelní kulisa a Crommelin se vycvičeným zrakem pilota snažil odhadnout, zda přece jenom některá část té kulisy není blíž než zbytek, a naopak, zda jednolitá tenoučce bílá linka příboje není někde přerušena mořským chobotem, zabíhajícím někam do nitra té divoce rozeklané a sluncem pozlacené kulisy.
Viděl takové místo, kde byla slaboučká linka příboje přerušena a hnědězelená úbočí se překrývala.
„Je tam průjezd,“ zakřičel, „vpravo od přídě. Kanál nebo hluboká zátoka.“
„Nějaké lodě?“ zahulákal znovu Módi.
Ráhno pod Crommelinovýma nohama se zhouplo a zaskřípělo, jak do plachty udeřil poryv větru. Přešlápl a přitiskl se pevněji ke stěžni, aby viděl i dozadu. Pomalu otáčel hlavou a přimhouřenýma očima přejížděl po obzoru.
Oceán byl pustý, nikde ani náznak jiné plachty, sloupce dýmu nebo hranaté siluety hlídkového člunu. Slunce ho bolestivě oslnilo, a tak sklopil hlavu, aby dal odpočinout svým očím.
Franz stál u kormidelního vesla a citlivě vedl Skídbladni napříč dlouhými oceánskými vlnami. Proto byly kyvy stěžně v desetimetrové výši snesitelné a Crommelin si nemusel připadat jako zralá hruška, která v následujícím okamžiku zahučí dolů na palubu, kde na klubku lan pospával Válí.
„Nikde nic,“ zařval v odpověď a znovu přešlápl, aby viděl dopředu.
Nepochyboval, že mají před přídí ostrov Vancouver a že úžina, kterou vidí, je průliv Juan de Fuca vedoucí přímo k Seattlu.
Nehledě na Dvalinův talisman byli všichni tři Ásové skvělí námořníci s vrozeným instinktem pro navigaci a mořeplavbu. Po celou dobu plavby z Malé Ameriky ovládali Skídbladni se svrchovanou virtuozitou a nyní ji bez map a jakýchkoli jiných navigačních pomůcek dovedli přesně tam, kam chtěli, lépe řečeno tam, kam chtěl Franz.
Crommelina se opět zmocnil neodbytný pocit neskutečnosti. To všechno – modrý Pacifik kolem a hory Washingtonu před přídí a vůbec celá plavba i s tím neskutečným plánem, který Tórovci ihned začali pokládat za svůj vlastní nápad – to je jenom nepravděpodobný sen, ze kterého se musí každou chvíli probudit.
Zamotala se mu hlava a musel se pevněji chytit stěžně. Ztratil zcela pojem o času. Měl pocit, že ten sen o plavbě vyplňuje celý jeho život, že před nástupem na palubu Skídbladni nebylo nic a ten muž, který byl mučen v kárném táboře, na Kondoru ztratil lásku a ještě předtím pilotoval Wildcata a bojoval s Japonci, existuje jenom v jeho představách jako románová postava, o níž kdysi četl.
Jeho svět se přece odjakživa skládá jenom ze dvou modří ve dne, z azuru moře a blankytu oblohy, v noci pak z hvězdné černi a měsíčního stříbra – a nebyl si vůbec jist, jestli to trvá týdny, měsíce, roky nebo staletí, co ho červenobíle pruhovaná plachta Skídbladni protahuje plástvemi toho černého a modrého světa. Čas jako by zkapalněl, kromě slané vody Pacifiku kýl Skídbladni prorážel i jeho vlny.
Nyní se ale tento vesmír hroutil, dvojitou kosmologii narušila hnědá hradba na obzoru, což znamenalo, že veškeré konstanty života na palubě záhy přestanou platit. Nahánělo to hrůzu, ale zároveň lákalo novým poznáním.
Jestli se také Franz bojí budoucnosti, dumal Crommelin, neboť věděl, že Schwertmann zakouší tytéž pocity bezčasí. Ještě včera byl konec jejich plavby pod obzorem, stejně jako byl pod obzorem, když tu plavbu začínali.
Božská trojice Ásů je bohorovně přehlížela, pro Tórovce byli otroky, kteří dali přednost životu před ctí bojovníka. Pokládali je za cenné nástroje, které jejich plánům nejen že slouží, ale dokážou je i vymýšlet. Pravda, přestali je týrat, na palubě si byli fakticky všichni rovni, neboť účast na výpravě, kterou jim podsunul Schwertmann, to vyžadovala, ale kdyby se pokusili o útěk, byli by zabiti. Módi s Magnim se v tomto ohledu vyjádřili jednoznačně.
Za to, že Crommelina nezabili hned a Schwertmanna nepředali Reginleif, vděčí výpravě, jejíž plán jim právě Franz předložil. Odpovídala vikingské mentalitě, neboť každému dávala šanci zradit ty ostatní a shrábnout celý bank. Byla to prostě výzva, které nemohl žádný Viking odolat, natož Ásové, kteří lsti, úklady a zradu pokládali právě za to chování, které jedině je hodno severských bohů.
Jak mu řekl do interkomu v kokpitu Dakoty, ještě na palubě hořící Enterprise Franz odhadl, že Tórovci by se dali přemluvit, aby původní plán, v němž byli pouhými vykonavateli Reginleif, obměnili. Co z toho budou mít, když ho vydají Černé vládkyni? V Midgardu zůstanou jen podřízenými služebníky, kdežto kdyby se vrátili do Niflheimu, stali by se tam skutečnými vládci, lichotil jim. I Heydrich je podvedl, vrátil jim Tórovo kladivo jenom proto, že po vpádu wthulmannů ztratilo svoji kouzelnou moc. Ví to moc dobře, na císařově dvoře se jim každý z toho důvodu smál. Avšak v Niflheimu by se opět stalo mocnou zbraní. I prostředek, jak se vrátit domů, mají po ruce – sami budou nejlépe vědět, jak Váliho ošidit o Skídbladni – a nechybí jim ani Dvalinův talisman. Nesmějí se ale vrátit bez Budoucnosti a tak jim nalhal, že ji dokáže spatřit. To, že by bylo vhodné se zmocnit i Gunnara jako rukojmí proti Reginleif, naznali už Módi s Magnim sami. Nijak neskrývali, že se Gunnara chtěli zmocnit již v New Yorku.
O to více je plán nadchl. Každý si od něho mohl slibovat, co chtěl, a kochat se představou zrady, jíž se na ostatních dopustí. Crommelin a Franz si měli jako otroci v podsvětí zachránit život, ale dobře věděli, že ihned po výpravě je Módi s Magnim budou chtít zabít, a proto doufali, že Tórovce obelstí – že Schwertmann promluví s Gunnarem a najde Budoucnost. Válí se mohl kojit nadějí, že naopak Budoucnost bude jeho, že se s ní vrátí do Niflheimu a ujme se vlády nad Valhalou. Nu a Tórovci byli přesvědčeni, že ošálí všechny, že to budou oni, kteří všechno shrábnou a všechny pozabíjejí a odvedou si s sebou jen Budoucnost, aby se zmocnili vlády nejen nad Niflheimem, ale i osiřelým Múspellem a pomocí Dvalinova talismanu si podmanili i ledovou říši Lokiho dcery Hel.
„Když se spojíme, můžeme Reginleif vypálit rybník,“ řekl Franz na závěr řeči, v níž zopakoval zásady svého plánu. Poté, co přistáli v Sabinville, taktéž pohříženém do bezčasí, stáli v obývacím pokoji srubové chaty paní Kennedyové, Módi držel na mušce Váliho a Válí zase Módího, kdežto Magni se bránil kopající a zuřivě vřískající paní Kennedyové.
To, že Válí se bude zóně nepohyblivosti vymykat, Crommelin očekával, avšak že neplatila pro paní Kennedyovou, ho zaskočilo. Až démonicky pak působilo, s jakou rychlostí pochopila von Karstův plán a s jakou hysterickou nenávistí jej přijala.
„Nikdy se vám to nepovede,“ ječela, „Ona vás zničí a vy,“ obrátila se na Módího s Magnim, „budete proklínat den, kdy jste ji zradili.“
„Válí, vždycky jsi mě poslouchal!“ křičela na Ódinova syna. „Střílej, střílej!“
Byla to úplně jiná žena, než kterou Crommelin znal. Jako by do ní vstoupil sám satan. Cvakala zuby, z koutků úst, kterým se kdysi obdivoval, kanuly sliny. S roztaženýma rukama, na nichž zářily rudě nalakované nehty jako dýky zbrocené krví, se slepě vrhla na Magniho, jenž stál nejblíže. Vyskočila do výše a vztekle prskajíc jako divoká kočka a zaryla mu nehty do tváře. Ohromenému Crommelinovi se na chvilku zazdálo, že má opravdu místo rukou dravčí spáry.
Zaskočený Magni se v piruetě otočil a paní Kennedyovou odhodil do kouta. Okamžitě byla na nohou a přihrbeně na nich pérovala. Oči jí zeleně zářily, z hrdla se jí draly chrčivé zvuky.
„Kdo to je?!“ zařval Módi vyděšeně.
„Zastřel ji, bratře, zastřel,“ ječel Magni v předklonu, obličej zakryt rukama, mezi jejichž prsty crčela krev.
„Vdova po zdejším náčelníku,“ odpověděl Franz. Levičkou si podpíral zraněnou pravou paži a jeho tvář byla křídově bílá.
„Nedělal bych to,“ řekl dutě Válí. „Je posedlá, a kdybychom ji zabili, její duch by šel za námi.“
Módi se na něho překvapeně zahleděl. Pak se mu v očích mihlo pochopení.
„Je to tvoje fylgja?“ optal se a sklonil zbraň.
Válí mlčky přikývl.
„Přinutila mě, abych zabil jejího muže,“ přiznal, zatímco paní Kennedyová po nich z kouta vztekle cenila zuby.
„Reginleif jí ukradla duši,“ řekl von Karst, který se opřel o stěnu vedle krbu. „Měl jsem to vědět.“ Vypadal, že každou chvíli omdlí.
„Ty hajzle! Měla jsem tě zabít hned a ne pustit do postele,“ zaječela paní Kennedyová a jediným skokem přes půl místnosti se vrhla na Schwertmanna. Zdálo se, že Magni s rozdrásaným obličejem udělal jenom krok a máchl rukou, jako by se ohnal po mouše. Skok paní Kennedyové se zlomil a její tělo dutě bouchlo, když dopadlo na podlahu.
„Zabils ji, bratře?“ otázal se věcně Módi.
„Nesnažil jsem se o to,“ ucedil Magni, když nohou převrátil bezvládné tělo ženy, aby byl vidět obličej. Měla vytřeštěné oči a z nosních dírek jí vytékala krev.
Crommelin k ní přiklekl a přiložil hřbet ruky z boku k jejímu krku.
„Je mrtvá,“ řekl za chvíli a povstal.
Následující scéna připomínala živý obraz, alespoň Crommelin si ji tak zapamatoval. Ásové strnuli, s očima zaklesnutýma do sebe, a komandérovi připadalo, že uplynula celá věčnost, než opět promluvili.
„Dlužím vám službu,“ řekl s pohledem na tělo paní Kennedyové Válí. „Moje Skídbladni je vám k dispozici.“
„Půjde za námi, za tebou a za mnou,“ odpověděl Magni s obavami.
„Za pokání jsem postavil hrobku jejímu muži. Když ji tam odneseme, bude ji hlídat a nepustí ji ven,“ opáčil Válí.
Před setměním slezl Crommelin na palubu. I to, co následovalo, mu připadalo jako příběh někoho jiného, jako horor z těch sešitků, které si jako kluk kupoval v trafice, neboť to byl on, kdo musel tělo odvléci do nitra Kennedyho pyramidy. Ásové neprošli vstupním turniketem a raněný von Karst byl k nepotřebě.
Vlekl tělo za sebou na koberci labyrintem chodbiček až do hrobní komory, v níž na stolci seděl mumifikovaný prezident. Nevěnoval mu pozornost, chtěl mít tu hrobařinu co nejdříve za sebou a navíc se mu v hlavě honily myšlenky, narážely do spánků jeho lebky jako zmatené ryby v těsném akváriu. Proč ta žena, do které byl také po jistou dobu zamilovaný, nechala zabít svého manžela, proč jí Válí vyhověl? A proč musí ženy, do kterých se zamiloval, vlastnoručně pohřbívat?
Ach, Měděnko, Měděnko.
Stál na přídi, nad ním se ladným obloukem zvedala do výše dračí hlava, a čichal opojnou vůni země. Pobřeží bylo blízko, blizoučko, skryto v nafialovělé večerní mlze, a vonělo sladce.
Přesto v té sladkosti, tak protikladné hutnému pachu soli, rozeznal vůni rozkladu, tutéž vůni, kterou nervózně vdechoval, když tělo paní Kennedyové přivlekl až ke stolci a složil je k nohám sedící mumie.
Spěchal pryč tak rychle, že si nevšiml kouřového stínu, ačkoli jeho průhledné oči se lačně rozhořely jako rudé uhlíky, když spatřily to, co komandér před stolcem zanechal.
O dvě hodiny později Crommelin znovu obdivoval bravuru Ásů, kteří jenom podle sluchu nalezli vstup do jedné z mnoha zátok na západním pobřeží ostrova Vancouveru. Válí v naprosté temnotě napřed vedl Skídbladni podle řevu příboje snad jen sto metrů od neviditelných útesů, a když ten nejhlučnější šumot na světě ustal na znamení toho, že útesy jsou přerušeny splavnou vodou fjordu vedoucího hluboko do nitra ostrova, stočil příď dovnitř.
Módi a Magni stáli u boků na výši stěžně a Crommelin, aniž je z přídě viděl, vnímal jejich střeh, jejich napjatost, připomínající větření loveckého psa. Byli soustředěni na mnohem slabší šumot vnitřního příboje v zátoce a podle jeho ozvěn odhadovali hloubku vody a tvar břehu.
Skídbladni v čiročiré tmě zaplouvala stále hlouběji do neviditelné zátoky, vítr slábl a také vlny zůstaly někde venku na oceánu. Hvězdné nebe se stáhlo do pruhu, jak zátoku sevřely ještě hutnější stěny temnoty, zřejmě strmé lesnaté stráně, neboť odněkud shora doléhalo tesklivé hučení lesa kolébaného mořským větrem a z bezprostřední blízkosti skřípot větví pobřežního stromoví.
Franz, temnější stín z druhé strany dračí šíje, byl připraven zahvízdat jako kulík, kdyby se před přídí objevila překážka. Temnotu ale nic nerušilo, ani světélko, ani zvuk, dokud za jejich zády nezapráskala plachta, která ztratila vítr. Jako by se v té noční symfonii lesa a moře k unylé melodii houslí a viol připojil tlumený úder na buben, pomyslel si Crommelin. Vzápětí skřípění větví na břehu doplnil hlubší skřípot spouštěného ráhna a plachta ještě jednou pleskla, jak ji Tórova dvojčata skasávala. V odpověď zaznělo z levoboku rozhořčené zakejhání probuzené čírky.
Skídbladni se zastavila a hvězdy v nadhlaví se počaly posunovat, jak se proud zmocnil lodního trupu a počal jím otáčet.
„Pojď mi pomoct,“ řekl Franz. Naštěstí kotva, velký žulový balvan vešněrovaný do dubové rozsochy, již visela přes bok a jejich úlohou bylo pouze ji spustit. Po hmatu napřed uvolnili dvojitou kličku kotevního lana kolem příďového pacholete a pak, brzdíce lano o pachole, překládali ruku přes ruku, aby kotva pomalu bez cáknutí klesla do vody.
„Dejte tam deset sáhů,“ zabručel z temnoty za jejich zády Váliho hlas a vzápětí zapraštěly plaňky, jak se rychle vracel na záď.
„Má strach o Skídbladni,“ zašeptal Franz, „musí hlídat u kormidelního vesla, kde je do roubení zastrčen Ódinův šátek.“
„A co my?“ řekl drkotavě Crommelin. Pryskyřičná vůně, šumění lesa, kejhání vodních ptáků, rozčilených přítomností obrovitého vetřelce a neméně vzrušené štěbetání jejich pozemních příbuzných ho rozechvívalo až do morku kosti.
„Pokus se usnout, Johne,“ odpověděl Franz, „zítra se rozhodne.“
„Někdo sem pluje,“ řekl Franz, když místo snídaně žvýkali sušenou rybu.
Zátoka, v níž Skídbladni zakotvila, byla vskutku nádherná. Členitá úbočí, chundelatá svěží zelení, spadala v kaskádách až k jasně modré vodě toho lesnatého fjordu, který se klikatil a vevětvoval ještě mnohem hlouběji do nitra ostrova. Těsně nad břehem se tyčily obrovité borovice, několikanásobně vyšší než stěžeň drakkaru, a svými červenohnědými kmeny připomínaly řadu rytířů v měděném brnění, kteří se ještě nerozhodli, jak naloží s vetřelcem, jehož jim noc složila k nohám.
„Vidím je,“ ucedil Módi, „jsou to Skraelingové.“
Z hloubi fjordu, z jeho pravé větve, se přibližovala velká námořní kanoe, obsazená několika tucty pádlařů, kteří pěnili vodu po obou stranách úzké a zobcovitě vybíhající přídě. Asi nebyli překvapeni pohledem na vikingskou lodici, kotvící v jejich domovině, neboť Crommelin nepostřehl žádné přerušení rytmu pádlujících Indiánů a kánoe plynule změnila směr přímo ke Skídbladni.
Magni s úšklebkem sňal z ramene pancéřovou pěst, bez níž neudělal ani krok, polkl zbytek sušené ryby, který mu i s hlavou visel z úst, položil reaktivní zbraň na brlení a vyklopením hledí ji odjistil.
„Počkej, bratře,“ brzdil ho Módi.
Kánoe minula drakkar a stanula ve vzdálenosti asi padesát metrů, ukazujíc celý bok. Statní polonazí mladíci, kteří tvořili její posádku, nebyli ozbrojeni, ačkoli pušky mohly ležet na dně. Každopádně na Skídbladni nikdo nemířil a ve tváři Indiánů převažovala úcta smíšená se zvědavostí.
„Buďte zdrávi, muži severu,“ zaznělo anglicky ze zádi, kde povstal starý prošedivělý Indián s pestrobarevnou pokrývkou kolem ramen. „Jsem Deepeye, medicinman kmene Kwakiutlů a čekám na vás již týden.“
„Co říká?“ optali se současně Válí a Módí. „Zeptej se ho, jak mohl vědět, že připlujeme,“ poručil Módi Franzovi, když přeložil šedivákovo přivítání a vysvětlil, že medicinman je totéž jako šaman nebo kouzelník.
„Velký duch mi to řekl,“ zaznělo důstojně v odpověď, „tentýž Velký duch, kterému vy říkáte Praotec a jehož syn je kapitánem vaší lodi.“
„Čaroděje jsem nikdy neměl rád,“ utrousil Magni, když Franz přetlumočil i tuto odpověď, nicméně sklopil hledí na pancéřové pěsti a zavěsil si ji zpět za záda.
Crommelin viděl na Módím, že je v rozpacích. Na rozdíl od Thorwalda a jeho mužů je tito Skraelingové se zpožděním pětadvaceti pokolení přijali přátelsky a jejich výprava byla příliš malá, aby si mohla dovolit odmítnout pomoc. Nicméně připomínka Ódina nemohla být Tórovým synům milá, vůbec nepotřebovali, aby to byl Válí, kdo zde získá spojence.
Mezitím pádlaři na odvrácené straně zabrali vpřed a ti na straně přivrácené zarazili svá pádla do vody. Manévr byl jasný, medicinman se snažil obloukem přirazit ke Skídbladni.
„Měli byste rychle přestoupit ke mně a svou loď složit,“ volal přes hlavy a paže pádlařů. „Do Barkleyho sundu zaplouvají rybářské lodi žlutých tváří a včera jsme dokonce zahlédli okřídleného démona stříbrných tváří.“
Jako na podtržení jeho slov zazněl od ústí fjordu hvízdavý hukot a rychle sílil.
„Vrtulozdvih,“ konstatoval von Karst.
Také Ásům nebyl zvuk helikoptéry neznámý, neboť Módi začal mávat rukama na indiánské pádlaře, aby si pospíšili, a Válí se rozběhl k zádi. Jeho úmysl byl jasný.
I přes své úctyhodné rozměry – její délka činila nejméně dvacet metrů a šířka dva – se kánoe dvakrát tak zhoupla, že Crommelin už počítal s koupelí v ledových vodách Barkleyho sundu. Poprvé se to stalo, když do té obří pirogy seskočila zbraněmi ověšená Tórova dvojčata, podruhé, když Válí, stoje na jejím bortu, vytrhl z obrubnice Skídbladni lněný šátek a Ódinův drakkar do něj složil. Překvapení Indiáni zapomněli kontrovat pádly a vír, vzniklý zmizením Skídbladni, s kánoí řádně zacloumal a mrštil ji pod břeh.
Na jejím dně se všichni sesypali na hromadu a Crommelin myslel, že zemitý zápach indiánských těl ho udusí. Přesto stačil zahlédnout břicho helikoptéry, když prohřměla těsně nad korunami obřích borovic.
Byl to říšský stroj.
Svastika na spodku trupu mezi závěsníky řízených střel se nedala přehlédnout. Jak Crommelin sklopil oči, setkal se s Franzovým pohledem a přečetl si v něm, že oba myslí na totéž – na jinou říšskou helikoptéru. Zdálo se to tak dávno, co prchali z Estrecha, jako by se to odehrálo v některém z minulých životů.
Jakmile helikoptéra zmizela za úbočím, medicinman cosi hrdelně vykřikl. Indiáni se uklidnili, zaklekli v párech po celé délce dna a zabrali pádly přes boky.
„Smrdí jako tchoři,“ utrousil znechuceně Válí, což v jeho případě znělo přinejmenším komicky. Seděl i s Tórovci uprostřed dnového koryta, vytesaného z jediného obřího kmene. Kánoe neměla žádný kýl ani jiné výztuhy. Tesaná prkna, tvořící její boky, byla ke dnu přišněrována dlouhými řadami stehů z kožených řemínků, které procházely vyvrtanými dírkami zalitými pryskyřicí. Veslařské lavičky chyběly, stejně jako nějaká jiná sedadla.
Crommelin se shrbeně postavil, neboť na dně kánoe se převalovala voda a on už měl mokrý zadek. Franz také vstal, zřejmě ze stejného důvodu.
„Schwertmanne, zeptej se toho dědka, kam nás veze,“ poručil Módi. Stejně jako zbylí dva Ásové zůstal sedět – zřejmě z obav o stabilitu kánoe.
„No přece do naší vesnice,“ odpověděl medicinman, když se von Karst prodral mezi pádlaři na záď, kde šedovlasý Deepeye stál a dvojnásob dlouhým pádlem kormidloval. I přes své stáří to byl stále rozložitý muž se zkoumavým pohledem. „Bílí tomu místu říkali Port Alberni. Je to na konci sundu a před večerem tam budeme,“ dodal na vysvětlenou.
Po poledni se sund zúžil. Pádlaři nyní za monotónního zpěvu hnali kánoi úzkým kanálem mezi strmými lesnatými stráněmi. Nebyl širší než sto padesát metrů a Crommelin s Franzem, stojíce v přídi, pozorovali ubíhající břehy, které přímo explodovaly zelení. Po týdnech na oceánu se především von Karst toho pohledu nemohl nabažit (také to bylo jediné místo, kde nebyl bylinami a pryskyřicí vonící vzduch promíchán se zápachem potících se indiánských pádlařů) a Crommelinovy otázky ponechával bez odpovědí.
Blížil se okamžik, kdy budou muset udělat další krok plánu. Zobcovitá příď byla vyzdobena perleťovou inkrustací a Crommelin po ní přejížděl rukama.
„Franzi, co uděláme?“ zeptal se znovu a přejížděl konečky prstů po chladivě hladké perleti.
Od nohou nerušené zaznívalo sykavé oddechování, jak kánoe dravě prorážela vodu.
„Říkals něco?“ nepřítomně se po chvíli otázal Franz, aniž by přestal zírat na břehy porostlé olšemi, javory, mandroněmi, borovicemi, divokými magnóliemi, ostružinami, vavříny, dřínem a především kvetoucími rododendrony.
Crommelin měl dojem, že místo Franze stojí vedle něho zavalitý mladík ve vytahaném svetru, s kterým kdysi dávno kouřil na zádi jedné nákladní lodi. Teď sice nestáli na zádi parníku, ale na přídi indiánské kánoe, leč Franzova zasněnost, kterou doposud neznal, byla téhož druhu jako zasněnost, do níž upadal Dobrý král.
Ne, nechci, aby tato výprava dopadla jako plavba do Charlestonu, pomyslel si komandér. Aniž tomu mohl zabránit, cítil, jak při vzpomínce na návštěvu Lieblitzova kárného tábora mu žaludek stoupá až do krku a ústa mu vyplňuje pachuť zvratků.
Odplivl si přes bok.
„Co je s tebou?“ zeptal se pak von Karsta zlostně. „Musíme zdrhnout. Přece nevěříš, že by nás Ásové vzali s sebou do Valhaly? Chtějí Skuld a pak nás zabijí.“
„Vóó háá vúú, vóó háá vúú,“ zpívali pádlaři do sykotu roztínané vody.
„Neruš mě,“ zaprosil Franz. „Však se dočkáš,“ zahleděl se snivě na vodu, „budoucnost k nám přijde sama.“
Port Alberni bývalo malým rybářským přístavem. Muselo být zničeno vlnou tsunami hned za Noci odvety a pak opuštěno. Z vody trčely vyvrácené bloky betonových mol, břehy lemovaly prorezavělé vraky rybářských trawlerů, jež tam seismická vlna vyhodila. Milosrdně je halily rubáše popínavých rostlin, stejně jako trosky domků na nábřeží.
Vesnice Kwakiutlů ležela vedle, v samém čele fjordu. Jakmile pádlaři spatřili mezi zelení hřebeny šindelových střech, začali bušit pádly do boků kánoe. Vzápětí se na travnatý břeh vyhrnula v jedné míchanici smečka dětí a psů za společného vřískání a štěkotu.
Teprve poté, co kánoe najela přídí na břeh, děti zmlkly a v bázni se rozprchly. Psi je s vytím následovali.
„Přistávání přídí je vyhrazeno bohům,“ řekl Deepeye, když pokynem pobízel Ásy, aby vystoupili jako první.
Osadu tvořilo půl tuctu velkých domů obdélníkového půdorysu s nízkými stěnami bez oken a střechou ze širokých ručně štípaných prken. Váhu krovů pomáhaly nést silné masivní sloupy v rozích a do domů vedly malé dveře v průčelí, zdobené řezbami tuleňů, delfínů a kosatek. Domy doplňoval tucet neladných srubů a chatrčí z kůlů, tvořících kolem návsi vnější prstenec. Všude mezi nimi se tyčily dřevěné rámy se šňůrami, na nichž se sušily ryby, takže všemu dominoval hustý zápach rybiny.
Crommelin si povšiml, že téměř polovina vesničanů jsou běloši, muži a ženy, běžný vzorek bílé populace, která na tomto pomezí Kanady a Spojených států žila. Právě je přítomnost vysokých Ásů v plné zbroji děsila nejvíce. Zatímco čistokrevní Kwakiutlové s úzkými rty a vysedlými lícními kostmi ve snědých obličejích věnčených pletenci černých vlasů při pohledu na Magniho, Módího a Váliho strnuli jako sochy, jejich bílí spolubratři se odvraceli a prchali za domy.
Uprostřed návsi stál totemový kůl, u základu zdobený řezbami kosatek, které výše přecházely do podoby bradaté mužské tváře s vlasovou korunou. Od ní totem pokračoval zrcadlově –tatáž mužská tvář stála vzhůru nohama na společném prstenci vlasů a přecházela do spirálové řezby kosatek. Vrcholek totemu pak tvořila hlava toho mořského zabijáka.
U kůlu s dvojitou podobou boha Kanekelaka je čekal kmenový náčelník se dvěma rádci. Zatímco Ásové před ně předstoupili, jeho a von Karsta strhly početné ruce stranou. Mezitím Válí a Tórovci s královskou důstojností usedli na přichystané kožešiny, jako by slyšení u náčelníka indiánského kmene bylo jejich denním chlebem.
Na chvilku vypukl zmatek, než Deepeye vysvětlil, že obyčejní smrtelníci budou zapotřebí jako tlumočníci. Magni s rukou na pažbě samopalu se po von Karstovi a Crommelinovi už nepokojně ohlížel a uklidnil se teprve, když oba byli dostrkáni za sedící Ásy.
„Řekni, že jste našimi otroky,“ poručil Módi Schwertmannovi.
„Sklaven, sklaven,“ zahulákal Magni směrem k náčelníkovi, píchaje palci obou rukou za sebe.
My víme, že ti dva muži jsou vašimi otroky,“ přetlumočil von Karst náčelníkovu odpověď, „a proto, aby svou přítomností neuráželi vaši božskou čest, budou drženi s našimi otroky.“
Tórovým dvojčatům to příliš nešlo pod nos, leč pozvání do nejvýstavnějšího domu s příslibem bohaté noční hostiny je přimělo myslet na příjemnější věci. Uvítací ceremoniál pak rychle doběhl do konce a Crommelina s von Karstem odvedli do kůlové chajdy (najdu a zabiju vás, jestli utečete, volal za nimi Módi), kde na rohoži ze stromového lýka nějaká bílá stařena při svitu kahance z misky usrkávala rybí polévku. Byla oblečena do záplatovaných džínů, plandavé haleny ušité z pokrývky a rozcuchané žlutošedé vlasy měla staženy koženým páskem.
„Já jsem Susannah,“ představila se, šikovně povstala, odněkud z přítmí vykouzlila dvě další misky s polévkou a přistrčila je hostům.
„Jezte, chlapci,“ řekla přátelsky a vesele na ně pomrkávala chrpově modrýma očima z vrásčitého obličeje, do jehož rýh byla zažraná špína.
Polévka byla nejen horká, ale i dobrá.
„Děkujeme, paní… paní…“ řekl Crommelin poté, co ochutnal.
„Žádná paní, prostě Susannah,“ smála se žena. „Indiánská otrokyně Susannah. Rozumíš, chlapče?“
Von Karst zvedl hlavu od jídla a zkoumavě se na stařenu zahleděl.
„Ale proč, proč…“ koktal Crommelin. Stařena odložila misku.
„Proč žiju s nimi? To chceš vědět, chlapče?“ hleděla bezelstně na Crommelina.
„Bylo mi šestnáct, když se to stalo, a chtěla jsem být učitelka,“ připojila s úsměvem a odhalila prořídlé zuby. Natáhla se pro hrnec s polévkou. „Nechcete přidat, chlapci?“
Von Karst a Crommelin zavrtěli hlavou.
„Jo, co jsem to chtěla…“ stařena v soustředění svraštila tvář, která kdysi musela být přinejmenším přitažlivá.
„Copak to nechápete?“ řekla nakonec. „Bílá civilizace se rozpadla, přestala fungovat e-lek-tři-na,“ slabikovala to zpola zapomenuté slovo,“ zhroutilo se zásobování a policie se rozutekla. Indiáni ale nic z toho nepotřebovali, oni tady byli před naší civilizací a zůstávají i po ní.
Jsem šťastná, že se mě Kwakiutlové ujali,“ pokračovala po chvíli, „i když mne přijali jako otroka. Je lepší být indiánským otrokem,“ opět se usmála dojemně děravým úsměvem, „než vstávat každý den do práce.“
„Ale Susannah,“ oslovil ji Crommelin, „přišli přece Japonci a obnovili pořádek.“
„Ano, až po třech letech a do Kalifornie. To už jsem si zvykla u Indiánů a měla s Deepeyem první dítě. Mám třináct vnoučat,“ hrdě reagovala na překvapený Crommelinův pohled.
„Ty máš uniformu, na kterou si pamatuju z dětství,“ nečekaně změnila téma a nesměle se dotkla roztřepeného rukávu jeho šedozelené bundy s bílými skvrnami soli.
„Však jsem taky americký voják. Komandér-poručík John Crommelin z amerického námořnictva,“ představil se a uvědomil si, že kdyby před válkou sloužil v Seattlu, Susannah klidně mohla být jeho děvčetem.
Stařena nereagovala a ve žlutém světle kahance páchnoucího velrybím tukem upřela vybledlý pohled na von Karsta.
„Tvoji uniformu neznám, chlapče,“ řekla. „Japonská to není?“ dodala s náznakem otázky.
„Je německá, Susannah,“ odpověděl Crommelin místo von Karsta, „ale Franz není nepřítel.“
Susannah sklopila hlavu. Musela o něčem přemýšlet s důkladností starých lidí.
„Chceš říct, chlapče, žes bojoval před čtyřiceti léty v té válce s Japonci?“ zahleděla se na Crommelina a její oči prosily, aby řekl ne.
Crommelina se zmocnil pocit, jako by se dusil. Přesto přikývl na souhlas.
Stařena se odvrátila a Franz vrhl na komandéra účastný pohled.
„Tak je to pravda,“ řekla rezignovaně Susannah s pohledem upřeným do čadivého plamene kahance. „Deepeye mi vyprávěl o zemi, kde stále žijí Američané jako kdysi a nestárnou. Já ale nevěřila. Já vím, že má čtyři další ženy, mladší než já,“ zchytrale se ušklíbla, „ale jenom mně se svěřuje s tajemstvími své duše. Řekl, že jednou v podvečer přijdou ve stínu bohů dva bojovníci ze země, kde se nestárne, aby se pokusili vyléčit Matku zemi. Budou na cestě za mužem s perleťovou tváří, jehož doprovází neviditelný hlas. Chtějí se ho zeptat na radu,“ Susannah se nyní rytmicky kolébala v kolenou dopředu a dozadu, „jak Matku zemi uzdravit, a Kwakiutlové jim musí pomoct. Deepeye často hovoří s Kanekelakem…“
„Susannah,“ zaznělo tiše od vstupu do chatrče, „Susannah, to vyprávění jsi mohla nechat na mně,“ připojil Deepeye, když postoupil k rohoži a poklekl vedle stařeny. „Ale i tak ti děkuji, má nejvěrnější ženo,“ objal starou Susannah a kolébal její hlavu na svém rameni.
„Doufám, že jste nemysleli na spaní,“ hovořil přitom chvatně, „musíme ihned vyrazit. Dokud jsou bohové opilí,“ přimhouřil oči a od jejich koutků se rozeběhla veselá síť vrásek.
Jemně se odsunul od Susannah, jež měla zavřené oči a zpod víček jí kanuly slzy, a povstal. Von Karst s Crommelinem mlčky vyšli za ním.
Usilovně klopýtali vzhůru temnou nocí po stezce, která by byla obtížně schůdná i za denního světla. Za pobytu na Skídbladni odvykli chůzi a oddychovali námahou za starým Indiánem, který je lehce a bezhlučně jako nehmotný duch vedl blíže k hvězdnaté obloze, kde tušili vrchol hřebene.
Náhle se stromoví rozestoupilo, přestaly je bičovat šlahouny ostružin a větve vavřínu a vyklopýtali na rozpraskaný pruh asfaltu, který se jim oproti stezce, po níž doposud šplhali, zdál hladký jako plyšový koberec.
„Stará silnice do Parksville na severní straně,“ řekl Deepeye.
Cinkl kov, jak si von Karst posunul armádní karabinu Ml, kterou měl zavěšenu kolem krku.
„Jak je to daleko?“ optal se udýchaně.
Crommelin byl vyzbrojen stejně – karabiny, nábojové sumky, měchy s vodou a celtovinové tlumoky s proviantem jim medicinman předal hned u chatrče.
„Dvacet mil,“ odpověděl Deepeye. „Ale nebojte se, na pobřeží do Bowseru je to blíž.“
I když byla silnice rozbitá a ze dvou třetin zarostlá divokou vegetací, nevedla tak příkře vzhůru, aby brala dech. Mohli i rozprávět.
„Chceme ti konečně poděkovat. A všem Kwakiutlům,“ řekl Crommelin.
„To není třeba,“ namítl Deepeye. „Konáme na příkaz boha Kanekelaka. Možná ho také uvidíte.“
„Nerozumím,“ zamumlal Crommelin.
„Ale já ano,“ odpověděl Franz. „Zřejmě se nevrátili jenom severští Ásové, ale i jiní bohové.“
„Je tomu tak,“ potvrdil Deepeye. „Bůh bílých byl vyhnán, ale náš se vrátil. Stříbrné tváře nevyčarovaly jen svoje praotce a jejich zrůdy, ale i našeho praotce Kanekelaka. Je to už dávno, co odplul za moře, ale slíbil, že se vrátí. Teď svůj slib splnil.“
„Susannah nám řekla.. že víš… proč hledáme muže s perleťovou tváří… Nemáš strach… že když zmizí bohové Stříbrných tváří… zmizí i váš Kanekelak?“ sípavě se ptal von Karst, neboť silnice nabyla na spádu.
„Dobře se ptáš, Nosiči dlouhého nože,“ opáčil Deepeye. „Kanekelak již jednou odešel od národa Kwakiutlu a nechal nás na pospas bílému Bohu. Učiní tak s radostí znovu, když to pomůže očistit Matku zemi od zlých bohů Severu.“
Vítr, který jim zavál do zpocených tváří, prozradil, že vrchol hřebene je už blízko. Sklon silnice se srovnal, spokojené šumění lesa, hlazeného noční brízou, znělo z hloubi jak před nimi, tak za nimi.
Crommelin cítil prostor, který se před nimi rozevřel, ve vzduchu proudícím zdola znovu čichal moře. Za ním, hluboko ve vnitrozemí zuřila bouřka, z temnoty na obzoru vystupovaly v mihotavé rudé záři jednotlivé horské štíty a přes neviditelnou mořskou úžinu doléhalo tiché dunění.
Pak si uvědomil, že na bouřku je to dunění až příliš pravidelné a zdroje záře, utopené mezi horami, příliš nízko, aby to byly blesky.
„To je dělostřelba,“ vyhrkl.
„Ano,“ souhlasil Deepeye. „Táhne se tam fronta. Němci,“ poprvé použil bělošské označení pro Stříbrné tváře, „se už několik měsíců pokoušejí prorazit Kaskádovým pohořím k pobřeží.“
„Copak je válka?“ zeptal se von Karst.
„Vy to nevíte?!“ nyní se podivil starý Indián. „Vždyť trvá už přes rok.“
„To nám zkomplikuje situaci,“ řekl Crommelin.
„A proč?“ opáčil medicinman. „Než dojdeme na pobřeží, bude přece nový den.“
Deepeye měl přesný odhad. Slunce stálo již vysoko nad pevninskými horami, když vyšli na pobřeží. Z pruhu modré vody před hnědým pásem pevniny trčely jako zelené drny jednotlivé ostrovy.
„To je úžina Georgia,“ řekl medicinman. „Poplujete na jih podél tohoto břehu až na konec Vancouveru. Dejte si pozor, abyste si pod ostrovem Saltspring nespletli kanál Haro se zátoku u Sidneye. Kanál Haro vás přivede do kanálu Juan de Fuca. Jeho ústí vede na oceán a jsou tam silné proudy. Musíte ústí přepádlovat na jih do Puget sundu a odtud je do Rentonu už blízko.“
Hrábl do záňadří haleny a vyňal svitek kůže.
„Tady máte mapu,“ řekl. „Je hrubá, ale musí vám stačit. Pojďte,“ pobídl je a vykročil směrem k rododendronovým keřům, jež byly obsypány bílými a červenými květy. Za nimi se kryla malá zátočina a v ní pod převislými větvemi velké vrby asi osmimetrová kánoe z červeného cedru.
„Tady vás opustím,“ řekl medicinman.
„Nemáš strach z pomsty Tórových synů?“ optal se von Karst, když nastupoval do kánoe, na jejímž dně k několika pádlům a podlouhlému balíku plachtoviny, z něhož vyčnívaly dvě tyče, přibyly jejich tlumoky a pušky.
„Proč myslíš, že se vracím?“ Deepeyův obličej pokryla veselá síť vrásek. „Kanekelak nás mými ústy ochrání. Nebo se třeba pobili mezi sebou, kdož ví,“ dodal, když je zkušeným pohybem ruky odrazil od břehu.
„Nechť pluje Kanekelak s vámi,“ vběhl po kolena do vody a sledoval kánoi, v níž von Karst a Crommelin po indiánském způsobu zaklekli a pádlovali ven ze zátoky.
„Proud je s námi,“ řekl Crommelin na zádi, avšak von Karstova obnažená záda se na přídi dál rytmicky předkláněla a zakláněla, jak si mlčící háček držel tempo.
Bylo poledne, slunce nepříjemně pálilo a Crommelinovi, taktéž jenom v kalhotách, se přesto zavíraly oči. Potřeboval mluvit, aby se bránil ospalosti.
Pluli nyní v místech, kde břeh ostrova Vancouver nebyl chráněn žádnou clonou menších ostrůvků, takže na levoboku se táhlo patnáct mil vody až k pevnině. Naštěstí nevál žádný vítr, denní bríza asi začne až odpoledne, odhadoval komandér, a pustá hladina připomínala olej.
„Hej,“ Crommelin zabušil pádlem o bok kánoe, „to budeš mlčet celý den?“
„Promiň,“ Franz přestal pádlovat a přesedl si na bortu tak, aby se mohl natočit ke Crommelinovi. „Mám na přemýšlení moc věcí. Říkal jsi něco o proudu?“
Crommelin se bezmocně zahleděl přes pustou vodu k pevnině. Kánoe nyní stála a všude panovalo ticho.
„Tobě se to nezdá divné?“ vyhrkl.
„Co?“
„To ticho.“
„???“
„Že není slyšet fronta! Žádná dělostřelba, žádná letadla. A žádná loď,“ Crommelin opsal půloblouk pádlem směrem k pevnině. „Takhle nevypadá válka, sakra.“
„Je jiný den, Johnny,“ odpověděl Franz.
„Co tím myslíš, sakra?“
„Deepeye to přece říkal,“ otočil se zpět k přídi a vnořil pádlo do inkoustově modré vody.
Nemělo cenu se ho dál vyptávat, to už Crommelin věděl.
Galejničili asi hodinu, pak se najedli a galejničili další hodinu, když se zvedl protivítr. Hladinu zčeřily napřed drobné vlnky, záhy se ale zvětšily natolik, že se kánoe rozkývala a její zobec se do nich zarýval v obláčcích vodní tříště.
„Do prdele,“ ulevil si Crommelin. „Musíme přistát,“ zavolal na Franze.
Jako naschvál byl břeh po jejich pravici útesovitý a přímý, bez jakéhokoli náznaku zátoky nebo pláže.
Proud jim hodně pomohl, byli nyní u bodu, kde se pobřeží výrazně lomilo k jihu, takže se jim otevřel výhled na archipelag drobných ostrůvků odštěpených od jižního konce Vancouveru. Od závětří nejbližšího je nedělilo víc než pět mil, avšak Crommelin věděl, že v rostoucích vlnách a sílícím větru nejsou schopni je upádlovat.
Do šumění moře se přimísil další zvuk – tlumený, kolísající dusot. Byl to nepřírodní mechanický zvuk, tlumený nárazy větru a Crommelin si poposedl, aby odhalil jeho zdroj.
Von Karst jej také musel zaslechnout.
„Slyšíš to, Johnny?“ vykřikl a znovu zabral, aby udržel příď kánoe proti větru.
„Jo, je to lodní diesel,“ zařval Crommelin zpět proti větru a znovu se otočil.
Ztmavlé moře se skvrnkami běli bylo ale prázdné, žádná silueta lodi nenarušovala jeho plochu. Pak se ale asi dvě míle na sever uprostřed průlivu zvedl vějíř pěny, jak se větší vlna rozbila o cosi podobné černému hranolu.
„Je to zkurvená ponorka, Franzi,“ zaječel Crommelin. „Jde po nás.“
Břeh byl asi čtyři sta metrů vpravo a stále se vzdaloval, přestože Franz dovolil kánoi, aby odpadla od větru, a Crommelin jako zadák ji vedl šikmo proti vlnám. Ač dosahovaly výše sotva půl metru, byly krátké a propletené do peřejnatých copánků.
Zřejmě nastal příliv, který zlomem pobřeží generoval proud pryč od břehu do středu úžiny.
Von Karst se uštvaně ohlédl a Crommelin mu poznal na očích, že ponorka se neúprosně blíží.
„Třeba to jsou Japonci,“ vykřikl.
„V naší… situaci… je to… fuk,“ přinesl mu vítr odpověď.
Náhle měl Crommelin pocit, že kánoe najela na mělčinu. Její trup se nadzvedl, naklonil na stranu a byl vržen vpřed s takovou silou, že tříšť odražené vlny zmáčela Franze od hlavy až • k patě. V závětří se vodou mihla bílá okrouhlá skvrna a hladinu prořízla vysoká srpovitá ploutev. Druhá prořezávala vodu v návětří a v pěně za zádí kánoe se vynořila velká černá hlava a na Crommelina přátelsky zamrkalo temné oko. „Kosatky!“ zařval vyděšeně.
Vzápětí se se asi v třetině délky objevily nad boky špičky ploutví, příď se nadzvedla a kánoe v oblaku tříště vyrazila proti vlnám. Von Karst se skutálel na dno až doprostřed a Crommelin k němu popolezl.
„Kosatky. Nesou nás,“ vyjekl.
„Kanekelak,“ odpověděl Franz s úsměvem.
Měli pocit, že se řítí na saních po vydřené sanicí. Od přídě syčela voda, oslepovaly je spršky slané vody, vnímali nárazy do dna, jak se kosatky střídaly. Cedrový trup rezonoval jejich vzrušeným pískotem, zřejmě se dobře bavily tou novou hrou, kterou pro ně vymyslel bůh Kwakiutlů.
Crommelin se přetočil na záda, uchopil lopatku z březové kůry a počal z nitra kánoe vyhazovat vodu. Ponorka byla asi míli za nimi, viděl, jak se vlny rozbíjejí o její příď. Náhle mu ji zakrylo obrovité černobílé vřeteno, které se vymrštilo z vody. Crommelin nikdy tak velkou kosatku neviděl. Ten samec musel být dlouhý k deseti metrům a komandér měl pocit, že chce vyskočit až na nebesa, než se s rachotem a v mohutném věnci pěny zřítil zpět do moře.
„To je on!“ vykřikl Franz v obdivu.
Hladinu v bezprostřední blízkosti kánoe nyní prořezávaly početné černé meče hřbetních ploutví kosatek, jež si rychle osvojily pravidla nové hry. Pravidelně se střídaly, kánoe jako by byla unášena na vlnách z jejich těl. Vyzvednuta vzhůru, letěla vstříc skutečným vlnám, aby se do nich ve vějíři pěny zabořila, avšak to se již zvedala k dalšímu skoku.
Pravidelnému houpavému pohybu se nedalo odolat. Celonočním pochodem a pádlováním unavený Crommelin chtěl jenom ulevit pálícím očím. Když je otevřel, hleděl do hvězdnatého nebe, sevřeného do úzkého pruhu luby nehybné kánoe, a za hlavou mu pochrupoval Franz. Prudce se posadil a rozeznal temné stěny těsné zátoky obklopující jejich pirogu ze všech stran. Nad úbočím v čele zátoky obloha odrážela chvějivou narudlou záři a chladivý vzduch přinášel vzdálené dunění. Fronta v Kaskádovém pohoří, připomněl si ospale a znovu se položil.
Podruhé ho probudilo slunce. Pálilo do úzké zátoky, na jejíž zelené břehy, vydávající omamnou vůni máty a levandule, užasle zíral. Příď kánoe byla vytažena na oblázkovou pláž, na níž se oblékal von Karst.
„Běž se vykoupat,“ řekl, „je to královský pocit.“
Za hodinu už pádlovali kolem jižního cípu ostrova, který jim poskytl útočiště na noc. Po kosatkách ani vidu ani slechu. Po levé straně měli řetěz malých ostrůvků, po pravé masiv Vancouveru a voda nabyla zelenavého odstínu.
„Tady bude mělko,“ poznamenal Franz, „sem žádný velitel svou ponorku nezavede.“
Stačil by motorový člun s kulometem, pomyslel si Crommelin a otočil se zpět. Obzor byl prázdný, jen voda v úžině mezi ostrůvkem, kam je kosatky zatáhly na noc, a Vancouverem temněla v rozšiřujícím se tmavomodrém pruhu.
„Vítr,“ vykřikl radostně, „zezadu jde vítr.“
Z balíku se vyklubala trojúhelníková plachta ze strakaté celtoviny na dvou ráhnech. Asi v jedné třetině délky dna od přídě se nacházel špalek s otvory, do něhož ráhna zarazili a pomocí lan tažených k zádi na nich plachtu rozevřeli ve svislé poloze.
Plachtili celý den, na levoboku míjeli chundelaté a šťavnatě zelené ostrůvky, zatímco na pravoboku se jako neměnný film odsouvalo pobřeží Vancouveru. Plachta byla maličká, přesto s ní kánoe plula rychleji, než kdyby pádlovali.
Mlčky se střídali při kormidlování a komandér měl opět neodbytný pocit, že mu Franz uniká. Když nekormidloval, ležel na dně a nepřítomně zíral do nebe.
Odpoledne je kurz podél pobřeží Vancouveru zavedl ke dvěma drobným ostrůvkům. Řetěz dalších je odděloval od hlavní úžiny Georgia. Pak se před přídí objevil vybíhající cíp jiné souše, aniž bylo jasno, jestli je to další samostatný ostrov, nebo výběžek Vancouveru vytvářející velkou zátoku, která by pro ně představovala slepou uličku.
Deepeye je před takovou zátokou varoval a Crommelin požádal Franze, aby se podíval do Deepeyeovy mapy.
Na bílé kozince byla nějakým černým barvivem hrubě načrtnuta úžina Georgia se severním pobřežím Vancouveru, úžinou Juan de Fuca a Puget sundem.
„Mohl by to být ostrov Saltspring,“ prohlásil von Karst.
„Nevíme, jak rychle jsme pluli. Co když je to vstup do zátoky u Sidneye?“
„Nebudeme riskovat,“ odpověděl Franz. „Vítr fouká přímo zezadu. Můžeme ten mys objet zleva. Když je to Saltspring, je úplně jedno, z které strany ho obeplujeme, když je to ta zátoka, budeme mít jistotu, že jsme ji minuli.“
Slunce se již skrylo za masiv Vancouveru, když se před nimi otevřel široký průjezd s volnou vodou až k obzoru. Nemohlo to být nic jiného než průliv Haro. Na břehu, který měli po pravoboku, probleskovaly zelení trosky budov, minuli i vrak velkého převozního prámu napůl vyvržený na břeh.
Von Karst dřepěl na dně a studoval mapu.
„Večer budeme v ústí průlivu Juan de Fuca,“ řekl a vyhlédl na pár set metrů vzdálený břeh. „Tohle musí být zbytky přístavu Victoria.“
Zahleděl se na Crommelina.
„Máme dvě možnosti. Asi za hodinu mineme zátoku…“ sklopil oči na mapu, „… Cadboro. Za tohoto větru by to bylo bezpečné noční kotviště,“ znovu upřel pohled na komandéra. „Nebo poplujeme dál přes noc. Pak by bylo lepší ihned zamířit více k východu.“
Crommelin chápal, o co jde. Kánoe dokázala plachtit jenom na vítr ze zadních kvadrantů, a pokud by drželi původní kurz, posunulo by se ústí Puget sundu příliš na východ. Museli by do něho plout s větrem přímo z boku a k tomu ani plachta, ani úzká kánoe bez kýlu nebyla přizpůsobena.
„Ty chceš plout v noci?“ optal se Franze.
Byl to risk. Svět se v noci stával nebezpečnějším, tady přímo válečným, avšak tma je naopak kryla před nežádoucíma očima.
„Ano,“ odpověděl Schwertmann rozhodně, „nesmíme ztrácet čas. Tohle je Ódinův vítr. Vítr, který nafukuje plachty Skídbladni.“
Noční plavba proběhla v klidu. Nad východním obzorem se opět blýskalo, dunění děl znělo nyní mnohem silněji a mísil se do něho i hukot letadel. Pak jako by někdo za pobřežními horami zapálil plynový hořák a řada za řadou tlumených výbuchů prozradila důvod přítomnosti těch letadel.
Kdo ale koho bombardoval, vůbec netušili. Crommelin měl po celou noc strach, že je odliv snese hluboko do úžiny Juan de Fuca a že budou muset několik dní pádlovat, aby se vrátili zpět.
Vítr vydržel celou noc a Crommelin, který nedokázal usnout, pozoroval proti hvězdám von Karsta, jak podle návětrného ráhna plachty zarputile drží kurz.
Teprve svítání rozptýlilo jeho obavy. Ocelově šedý pruh moře vedoucí na oceán zůstal šikmo za pravoboční zádí a před přídí se rýsovaly tmavé hrby početných ostrůvků – vodní bludiště Puget sundu.
Třetí chrám
Kveten 198?
Večer už byli hluboko uvnitř a Franz našel na mapě chráněné kotviště v hluboké a úzké zátoce na ostrově Bainbridge. Nesla jméno Eagle Harbor , a jakmile zapluli dovnitř, zakryl se jim chmurný výhled na protilehlý břeh s ruinami Seattlu. Ani bujná vegetace nedokázala plně skrýt příbojovou vlnou smetené domy, zřícená skladiště a převrácené pokroucené konstrukce přístavních jeřábů –jako by tam pošlo stádo mastodontů, z něhož zbyly jenom zhnědlé kostry.
Lomení zátoky je ale odřízlo od vnějšího světa a von Karst si dovolil rozdělat skromný oheň z naplaveného dřeva. Seděli v koutě, opřeni zády o polorozpadlé zídky, jež se tady stýkaly, mlčky hleděli do drobných plamenů a usrkávali čaj z otlučených plecháčků.
„Chtěl bych ti něco říct, Johnny,“ přerušil von Karst konečně mlčení.
„Chtěl bych, abys věděl, že jsem rád, že jsi se mnou. Já neumím o takových věcech mluvit,“ řekl bezradně, „vždycky jsem byl sám. Nikdy jsem neměl skutečného kamaráda… zaváhal, „… snad s výjimkou Gunnara. Jenže to špatně skončilo a já nevím, jestli mu dokážu zítra odpustit. I když vím, že mě nezradil, že byl jen nástrojem jako já… Rozumíš tomu, Johnny, rozumíš tomu?“ v záři ohně se zaleskly jeho oči. „Pořád zůstává nějaká pachuť, nějaká hořkost…“
„Já vím, že totéž můžeš ty zase cítit ke mně,“ pokračoval po krátké odmlce, „a proto tě chci poprosit, abys mi odpustil, co se stalo s Eliš –“
„Neříkej to jméno,“ řekl zdušeně Crommelin, „prosím tě, neříkej to jméno…“
„Já vím, žes to musel udělat,“ připojil. „Že nejsi Bůh, abys mi ji mohl vzít… Netrap se tím, ona už mezi námi nestojí,“ dořekl měkce.
Von Karst se s úlevou zahleděl na Crommelina a pak sklonil hlavu k hrnku, který držel v rukou.
„Máš úkol, Franzi, který je i mým úkolem… a proto jsem taky rád, že jsem tady s tebou,“ odpověděl komandér.
„Úkol, úkol, úkol…“ von Karst prudce zvedl hlavu. „To slovo nade mnou visí už od dětství jako Damoklův meč. Vždy jsem musel plnit nějaký úkol,“ řekl hořce. „Být vzorným německým chlapečkem… nikdy se nepodřeknout… hlídat ten meč a zase se nepodřeknout… být studentem napoly a tuplem se nepodřeknout… nikdy nebýt sám sebou a pořád jenom někoho hrát…,“ úsečně ze sebe vyrážel, „a přitom být štván jako býk v aréně a vidět nad sebou ty tisíce lačných očí, které čekají na sebemenší chybu… Napřed rodiče, pak spolužáci v napole, Gunnar, Heydrich, Himmler, von Lutze, Dvalin, váš Sanhedrin a koneckonců i Ona –jako by všichni lidé na světě čekali na to, co udělám. Jenže já nevím, co mám udělat.“
Crommelin mlčel. Zcela se setmělo a z polen proměněných v řeřavé uhlíky se zvedal proužek bledého dýmu k mihotajícím se hvězdám. Obzor nad vstupem do zátoky náhle počal pulzovat tlumenou září, jak se na bojiště někde na okraji zničeného města snášely světlice. Vzápětí dolehlo do zátoky hřmění děl a Crommelin měl dojem, že rozeznává i dávky z automatických zbraní. Na chvíli měl pocit, že se změnila i chuť vzduchu, ale ta změna byla tak prchavá, že na ni vzápětí zapomněl.
„Mám strach, Johnny,“ řekl Franz tiše, „celý život mám strach z toho, že se ode mne něco čeká. A taky mám strach, že propasu lásku. Tys ji potkal… i když dopadla špatně… Záviděl jsem ti i to utrpení, když… když se stalo to neštěstí… Já neprožil ani to… S Jarkií a s těmi před ní to bylo jenom bičování těla…“
Crommelin se v rozpacích odvrátil a zahleděl se do temnot. Tam, kde ještě před chvílí temná hladina odrážela blyskotám hvězd, se černala prázdnota a od ústí zátoky zazníval šumot ustupující vody, který nedokázalo překrýt ani dunění děl. Nastal odliv.
„Ta první, jmenovala se Inge, mi dala také přečíst zakázanou knihu, kterou si lidé tajně opisovali. Byly to jenom takové úryvky… pravda o tom, jak Němci zvrátili průběh války…“
„Dlouhý den Valhaly,“ vydechl Crommelin.
„Ty tu knížku znáš?“ ozvalo se překvapeně z druhé strany plamenů.
„Mohl jsem si ji jenom prolistovat.“
Komandér si uvědomil, že vpád Němců do Nové Moravie v roce 1968 zmařil předání knížky do Malé Ameriky. Posel ji už nestačil odeslat a on se s informací o knížce vynořil až po devíti letech.
„Ta knížka mě rozvrátila. Od okamžiku, kdy jsem ji přečetl, jsem věděl, že nikde nenajdu klid, že do té historie nějak patřím, že musím zjistit jak, a že se toho současně bojím… Mám strach z toho, co se zítra dozvím…,“ slyšel ze strany Franzův hlas. „Zítra znovu uvidím Gunnara a nevím, co mu řeknu. Vím, že zítra budu zasvěcen budoucnosti, že jí pohlédnu do tváře a nevím, jestli ten pohled unesu, jestli mě to setkání nezabije…“
Komandér nevěděl, co by řekl.
„Bude to už moje třetí zasvěcení… konečné… průchod třetím chrámem…,“ slova pomalu plynula z Franzových úst. „Myslím, že už tomu rozumím. Tím prvním chrámem byla katedrála Uns’re Frau v Asgardu, kde jsem byl obětován Reginleif. Druhým pak pražská katedrála, kde jsem byl očištěn korunou. Proto jsem se jí nemohl vzdát, když se Kondor převrátil, rozumíš, Johnny,“ řekl náruživě. „Nemohl, nemohl,“ potřásal hlavou, „protože bych zůstal zasvěcen zlu. Teď ale patřím jak zlu, tak dobru a jsem připraven pro budoucnost,“ Crommelin poprvé zaslechl v jeho slovech nadějnější tón.
„Promiň, že jsem to tak na tebe vysypal,“ Franz zřejmě vycítil jeho rozpaky, „říkal jsem ti, že se neumím svěřovat. Jenom jsem chtěl, abys věděl, jak jsi pro mě důležitý, jak jsem rád, že jsi tady se mnou…“
Komandér si blahořečil, že oheň už prakticky vyhasl a že blikavá záře na východě nedokáže plně osvětlit jeho rozpačitý obličej.
„Franzi, jaké je vlastně tvoje správné jméno? Jak se jmenují tvoji skuteční rodiče?“ sám nevěděl, co ho popadlo, aby se na to zeptal.
Odpovědí bylo dlouhé mlčení.
„Nechci je v tomto světě používat, nechci, aby tady zaznělo,“ ozvalo se konečně dutým hlasem, jako by místo von Karsta mluvil někdo jiný.
„Promiň,“ omlouval se Crommelin, „nechtěl jsem se tě nijak dotknout…“
„To nic,“ zasmál se hořce Franz, „moje správné jméno je přece Schwertmann.“
Severovýchodní obzor znovu zrudl a do zátoky dolehl zesílený rachot kanonády.
„Neměl bych držet hlídku?“ optal se komandér, aby převedl řeč na jiné pole. „Fronta je stále blíž a blíž.“
„Ne,“ řekl von Karst stroze. „Bylo by to zbytečné, tady jsme v naprostém bezpečí.“
Vypluli ještě před východem slunce, v mrtvé hodině svítání. Panovalo bezvětří, moře se mastně převalovalo a pádla se do něho s mlaskáním nořila. Pohled na zničený Seattle zakrývala stěna husté mlhy. Pulzovala vlastním životem a vysílala svíjející se chapadla, která je pohltila dříve, než se stačili vrátit ke břehu ostrova Bainbridge.
„Nemá cenu pádlovat, když nevíme kam,“ řekl von Karst, který seděl na pravobočním bortu přídě.
„Je příliv. Voda stoupala, když jsme odráželi,“ odpověděl Crommelin a po Franzově příkladu odložil pádlo na dno kánoe.
Chtěl tím říci, že příliv je stejně nese do hloubi Puget sundu a nehrozí nebezpečí, že by je odlivový proud naopak vynesl zpět k ústí.
Crommelin cítil, jak mu kapky husté slané mlhy kondenzují na vlasech a stékají za krk. Z pět metrů vzdáleného Franze se stal nezřetelný stín v bílé slepotě a s prostorem se ztratil i čas.
Nevěděl, jak dlouho seděli v bílé temnotě, unášeni zdánlivě nehybnou hladinou kdovíkam, než zazněl ten hlas.
Někde zpívala dívka.
Zvonivý alt čistě prorážel mlhou, Crommelin jako by slyšel i doprovodnou hudbu, táhlou a smutnou melodii, podloženou ale tlumeným, nicméně rozhodným rytmem naděje.
Krok za krokem můj život upadal, neštěstí zřela jsem všude kolem, zdálo se, že temnota konce nemá.
Horské štíty nebyly dost vysoké, já myslela, dojdu do nebe při hledání země zaslíbené.
Zpěv mu připadal jako halucinace, při všem volání po ztraceném to nebyl nářek beznaděje.
„Slyšíš to taky?“ troufl si zavolat, když dozněla první sloka.
„Jasně že to slyším,“ dočkal se přidušené odpovědi, ještě než se neviditelný hlas dal znovu do zpěvu.
Jen nebe slyšelo moje volání:
Otče, pozvedni mě ke hvězdám.
Nyní už v křídlech vítr mám, nyní už mohu létat k výšinám.
Zpěv přešel v radostnou kantilénu, v úžas nečekaného štěstí, melodie zurčela jako prameny horské bystřiny proplétající se do sebe a Crommelina strhla zpět do toho dne, o němž si myslel, že je jednou provždy ztracen, do dne, kdy se cítil nekonečně šťastný, neboť poprvé letěl sólo a měl pocit, že celý svět mu leží u nohou.
Nebesa, podejte mi ruku, ať mohu spatřit tu zemi, se sny stoupajícími po mém boku.
Jimi chci vaše srdce otevřít a budeme v oceánu světla žít.
Musel to být refrén. Alt se dvojil a trojil, jako by se ptal sám sebe s radostným úžasem, zda se to opravdu stane, a něco v Crommelinovi zpívalo a odpovídalo, jen pojď, jen pojď, jen pojď. Melodie ho zvedala, hnala se vzhůru, panebože, vždyť létá tak, jak vždycky snil, bez kovových křídel, jenom sám o sobě.
Mlha se rozptylovala, před přídí kánoe s nehybným Franzem se prorýsoval zelený břeh, nažloutle ozářený matným sluncem. Kráčela jsem temnou nocí ke světlu průvodce hledala, a dnes našla proč lze žít. Chci se bít se zlou mocí, bez boje šance na světlo není, když v cestě harpyje leží.
Náhle mlha zmizela a břeh se jasně zelenal v záři ranního slunce. Byl svažitý, až příkrý, s naplavenou pláží zlatistého písku na úpatí.
Zpívající dívka na ní musela stát, hlas přicházel přímo odtud a von Karst, bez ohledu na vratkost jejich plavidla, povstal a vztáhl k pláži ruku. Crommelin ale na ní nikoho neviděl. Jen nebe slyšelo moje volání: Otče, pozvedni mě ke hvězdám. Nyní už v křídlech vítr mám, nyní už mohu létat k výšinám.
Přesto od břehu zněl zpěv, nyní jásavě, melodie zvítězila nad smutkem, byl to let ke slunci svobody, hlásala, ano, tak se stane, sám osud přitakal, že postup vpřed nelze zastavit.
Jde vítr za větrem, tak šlechetný člověk potvrzuje příkazy a uskutečňuje dílo, vytanulo Crommelinovi náhle na mysli.
V hloubi pláže vyvstávaly z písku oblé skály, jak příboj obnažil podloží a zpívající dívka musela stát na jedné z nich. Crommelin ale pro nutkavost vzpomínky opustil záhadu, proč ji nevidí. Kde jen ta slova o uskutečňování díla slyšel? Pak si vzpomněl.
Tak jim přece odpověděla kniha I-ťing, když se před vyplutím z Batanas ptali na smysl plavby Kondora.
Pronikání, byl to hexagram Pronikání, jímž jim Kniha proměn odpověděla, a ta píseň byla také pronikání, neznatelné čtyřicet let trvající obrušování větrem, které konečně mělo přinést výsledek, neboť jinak se proti té temné síle bojovat nedalo.
Proud nesl kánoi blíž a blíž k pláži, z níž se nesl refrén.

Nebesa, podejte mi ruku, ať mohu spatřit tu zemi, se sny stoupajícími po mém boku.
Jimi chci vaše srdce otevřít a budeme v oceánu světla žít.
A opět Crommelin slyšel další hlasy, možná v sobě, možná z venku, které té modlitbě Budoucnosti odpovídaly, které vyzývaly: Jen pojď, jen pojď, jen pojď…
Von Karst stál na přídi jako socha, i když proud přitlačil kánoi k pláži a ta s tichým zadrhnutím uvázla v písku.
Nejsem více sama, nyní vím, ledaže by mne Otec opustil, přítele mi přec dal, jehož ruka pomoc přináší.
Jen nebe slyšelo moje volání:
Otče, pozvedni mě ke hvězdám.
Nyní už v křídlech vítr mám, nyní už mohu létat k výšinám.
Jen pojď, jen pojď, volaly hlasy chóru, a zatímco Crommelin v ustrnutí naslouchal, von Karst je poslechl, nepřítomně překročil bok kánoe a vyšel na pláž. Chór dozněl a v tichu, jež nastalo, písek hlasitě vrzal, jak spěchal k jednomu z balvanů.
„Bože, vždyť tebe znám,“ vykřikl, když s hlavou vyvrácenou vzhůru stanul před balvanem. „Ty jsi ta dívka, která kdysi navštívila Brúnnhof a vyprávěla legendu o Dveřníkovi. Tvá píseň byla moc krásná,“ pokračoval do prázdna a Crommelin, který k němu mezitím doběhl, na něho zmateně hleděl, „a pomohla nám najít cestu v mlze.“
„S kým to mluvíš?“ zeptal se komandér udýchaně. „Nikdy jsem na tebe nezapomněl. Všude jsem tě hledal a snil o okamžiku, kdy tě znovu potkám,“ nebral ho Franz na vědomí.
„S kým to mluvíš?“ Crommelin důrazně zopakoval svoji otázku, uchopil von Karsta za rameno a škubl jím k sobě. Setkal se s nechápavým, leč šťastným pohledem.
„No přece s tou dívkou, co zpívala. Představ si, že ji znám,“ dodal radostně
Jeho pohled náhle zostražitěl.
„Ty ji nevidíš, Johnny?“ optal se zaraženě. „Vždyť stojí vedle tebe!“
Crommelin se prudce otočil. Vedle nikdo nestál, pláž byla prázdná až k pruhu skal, nad nímž bariérou z bíle a růžově kvetoucích rododendronů začínala strmě se zvedající zelená úžlabina, v níž se choulil dům z otesaných klád. Obrátil se zpět k von Karstovi a bezradně zavrtěl hlavou.
„Mýlíš se, Schwertmanne,“ zazněl mu u ramene alt, který zpíval píseň, „já nejsem Verdandi. Sestru mi zabila Reginleif. Já jsem Skuld, její dvojče.“
„Tak ty jsi Budoucnost,“ řekl s úlevou von Karst. „Ani nevíš, jak jsem se bál dne, kdy tě spatřím. Teď ale vidím, že tě znám už dávno, že tvůj obraz nosím v duši už od dětství.“
„Ta píseň byla o nás dvou, Schwertmanne,“ odpověděl Skuldin hlas opět z balvanu, „a nemůžeme se vzepřít poslání, kterým nás Praotec pověřil.“
„Už to vím, Skuld,“ odpověděl Franz.
„Tvým prostřednictvím mohou vidět Budoucnost i jiní,“ řekl neviditelný alt. „Nechceš pomoci svému příteli, aby nemusel tak směšně kroutit hlavou?“
„Co mám udělat?“
„Přejed‘ mu dlaní před očima.“
Crommelin měl pocit, že má najednou obličej plný pavučin a že to je Franzova ruka, která je strhla.
Instinktivně zamžikal, a když oči opět otevřel, stála před ním mladá žena.
Byla štíhlá a působila útlým dojmem i přes vznosnou postavu. Kadeře hustých kaštanových vlasů měla vyčesány do antického uzlu a Crommelinovi se až zatajil dech na dokonalou linií, s níž její krk přecházel do obnažených ramen. Měla oblečeny lehké letní šaty s ramínky, které podtrhovaly její ženskost.
Z oblého obličeje s jemně modelovanou bradou vzhlížely ke komandérovi průzračné šedomodré oči a usmívala se ladně krojená ústa.
„Budoucnost je ti zavázána za věrnost, kterou projevuješ Schwertmannovi,“ řekla a podala Crommelinovi poměrně velkou ruku s dlouhými prsty.
„Mám pro tebe v domě dárek. Poprosila jsem o něj svou starší sestru Urd,“ připojila tiše.
Stoupali pak za ní křivolakou pěšinou vzhůru strání, proplétali se mezi vavříny a šlahouny ostružiní, míjeli jasmíny a bezinkové keře, klestili si cestu vzhůru zeleným tunelem, jehož klenbu tvořily větve mandroní, borovic a jedlí, než konečně vyšli na cedrovými špalky vydlážděný dvorek mezi křídly domu ve tvaru L. Jak stěny z jedlových klád, tak střechu z ručně řezaných cedrových šindelů zbarvil čas do šedostříbrně barvy cínu. Nad dvorkem se skláněla věkovitá jabloň obsypaná drobnými narůžovělými květy. Pod ní stál ve stínu dřevěný stůl ze stářím zšedlého týku obklopen čtveřicí zahradních křesel z téhož materiálu.
Čelem k nim na jednom z nich seděla velmi stará paní s bílými kudrnami kolem křehkého obličeje a v květovaných šifónových šatech, podobných, jaké nosila Crommelinova maminka. Její oříškově hnědé oči ale stále mladistvě zářily, když je Skuld představovala.
„Vítejte na ostrově Vashon,“ řekla. „Říkejte mi Betty,“ připojila, když je zvala ke stolu. „Je tady dýňový koláč a káva. Chceš ji s mlékem, Johnny?“ obrátila se na komandéra, jako by ho už znala léta.
„Rád bych si napřed umyl ruce,“ odpověděl Crommelin způsobně, načež se mu dostalo příslušného návodu.
Obešel kratší křídlo domu, vešel do kuchyňky ze sukovatých borovic, odkud byl přes obrovský truhlík s pelargóniemi výhled na Puget sund se štítem Mount Rainieru v pozadí, prošel létacími dveřmi do velkého obývacího pokoje, jemuž vévodil kamenný dvouposchoďový krb. Otevřeným oknem viděl na dvorek, kde Skuld seděla po boku Franze, a slyšel, jak se společně smějí něčemu, co právě řekla ta stará dáma, která se k jejich smíchu bez okolků připojila.
V rohu našel úzké schodiště, které vedlo na galerii, kde měly být ložnice a také koupelna.
Když sestoupil zpět dolů, stála před krbem nějaká rusovlasá žena. Otočila se k němu a Crommelin strnul.
Byla to Měděnka.
Bylo to šťastné odpoledne, tam, na tom dvorku z cedrových kmenů, kde mezery vyplňoval mech, ve stínu kvetoucí jabloně, s výhledem na azurovou hladinu úžiny, bělavě zamžené ve vlahém vánku tak, aby naproti ležící trosky města byly milosrdně skryty a nic nekalilo pohodu, která kolem stolu vládla.
Všichni se smáli jadrnému vyprávění staré paní, veselým vzpomínkám na pestrý život, který vedla v tomto domě a jinde, a pocit štěstí každého z nich byl umocňován štěstím, které vyzařovalo z těch druhých.
Pozdě odpoledne doprovodil Crommelin Elišku zpět do obývacího pokoje a francouzským oknem prošli na verandu, která ovíjela celou průčelní stěnu.
Opřeni o sebe shlíželi dolů na pláž. Na písek vytažená kánoe vyhlížela jako drobná hračka, kotevní lano, jímž byla připoutána, jako vyšívací bavlnka. Na úžinu se již kladly podvečerní stíny a protější břeh se ztrácel v nafialovělém oparu.
„Jak je to možné, že…,“ pokusil se komandér zeptat, ale Měděnka mu zakryla ústa rukou.
„Přece vidíš, že se stmívá, a dál se už neptej,“ zaprosila.
Odtáhla ruku a Crommelin ji políbil, a když se od sebe odtrhli, sklouzly mu oči samovolně na pláž s připoutanou pirogou.
„Sejdu dolů a tu kánoi odvážu. Odnese ji příliv a zůstaneme na ostrově spolu,“ řekl. „Navždy.“
„Máme pro sebe jenom jednu noc, Johnny,“ odpověděla Eliška. „Více nám Budoucnost poskytnout nemůže.“
Crommelin se odvrátil. Na jednom místě slunce prorazilo v oparu zlatistý tunel a v něm se u protilehlého břehu zjevila filigránská silueta jednostěžňové plachetnice. Směřovala na jih a její jediná čtvercová plachta připomínala okvětní plátek růže. Komandér věděl, že tam pluje Skídbladni.
Neměl ale sílu, aby hned odešel za Franzem a řekl mu, co viděl. Místo toho k sobě přitiskl Měděnku a zabořil obličej do jejích rusých vlasů.
Probudilo ho zaklepání na dveře.
„Už je čas, Johnny,“ zazněl zpoza dveří Franzův hlas.
Převrátil se na záda a dotkl se vlahého těla po svém boku.
Nebyl to sen, Měděnka ležela vedle něho a klidně oddychovala v hlubokém spánku.
Dole v kuchyni se na velké pánvi smažila vajíčka se slaninou a stará Betty odkládala další a další skořápky k hromádce na talířku. O slepicích a vejcích vím snad všechno, vzpomněl si Crommelin na její včerejší slova, zatímco si společně s Franzem nakládali na talíře.
Svítalo a kalné světlo zvenku se mísilo se žlutou září petrolejky. Do kuchyně vstoupila Skuld. Na rozdíl od včerejška měla na sobě džíny, košili a koženou bundu. Vlasy stažené do ohonu dávaly vyniknout čistým rysům její tváře.
„Už je čas,“ řekla rozhodně.
Franz bezmocně sklopil hlavu.
„Popluješ s námi?“ otázal se Crommelin.
„Ne,“ zakroutila hlavou. „Skídbladni sice přejela, ale musím odlákat Tórova dvojčata a Váliho ještě více na jih. Uvidíte mě až u Gunnara, v troskách hnízda, kde se rodili obří kovoví ptáci.“
Crommelin chvatně dojedl. Povstal a vykročil ke dveřím, aby se rozloučil s Měděnkou.
Skuld mu zastoupila cestu.
„Ne, Johnny,“ řekla účastně a v jejích očích se zaleskly slzy, „šel bys nahoru zbytečně.“
Crommelin se odvrátil a tápavě zamířil na verandu.
Nad východními horami vycházelo slunce a jeho paprsky propůjčily všemu kolem starorůžovou barvu.
Stará paní Betty v županu téhož odstínu stála u zábradlí a dívala se na rudý kotouč zavěšený nad zubatou čelistí hor.
„Včera to bylo moc hezké odpoledne,“ otočila se ke Crommelinovi. „Musíš být vděčný za každou chvilku štěstí, Johnny,“ dodala s účastí.
„Právě to, že jsme vypůjčeni z času, z nás dělá lidi,“ pokračovala s pohledem na stoupající slunce. „Zamlada jsem taky byla zrzka,“ koketně si prohrábla zřídlé bílé kudrny.
„Slyšela jsi, co včera ráno zpívala Skuld?“ optal se.
„Jasně že slyšela, nejsem ještě hluchá,“ ohradila se rázně stará Betty.
„Co to bylo za píseň?“
„Nu, já myslím, že to byla jedna z písní Budoucnosti, kterou si Skuld vypůjčila, ačkoli melodie je stará. Tys nikdy nehrál na klavír, že?“ obrátila se na komandéra.
„Jinak bys Griega znal,“ pokračovala, když Crommelin zavrtěl hlavou. „Byl to norský hudební skladatel a ta hudba – to byla Solveigina píseň z hudební básně Peer Gynt.“
„Kdo byla ta Solveig?“
„Řekla bych, že stejně nešťastná dívka jako Skuld,“ uťala Betty řeč.
„Byls už někdy v Rentonu, Johnny?“ řekla po chvíli věcným tónem.
„Ne, Betty,“ odpověděl komandér ztěžka. „Sloužil jsem v San Diegu a pak na Havaji.“
„Počkej tady,“ poručila, „něco ti přinesu.“
Za chvíli se cupitavě vrátila s velkým sešitem v rukou.
„Je tam někde plánek Seattlu,“ řekla, když jej dala Crommelinovi do rukou, „i s letištěm v Rentonu. Haly Boeingu stojí na něm. Můj druhý muž tam před válkou pracoval.“
Byl to silniční atlas, Randy McNally z roku 1987, obálka ukazovala kalendářovou fotografii Hadí řeky kroutící se v meandrech před horami Wyomingu. Když Crommelin atlas otevřel, našel v něm mapy jednotlivých amerických států tak, jak je znal před válkou. Obrysy severoamerického kontinentu byly původní, nikterak poznamenány kataklysmatem Noci odvety.
Přetočil stránky na začátek a oči mu padly na kalendář. Obsahoval tradiční svátky, festivaly a sportovní podniky, z nichž mnohé znal. Jako první položka v letním seznamu byly uvedeny na 24. květen automobilové závody „500 mil v Indianopolis“. Sklapl atlas a vytřeštěně se zahleděl na starou dámu.
„To přece nemůže být odsud, Betty,“ vyhrkl.
„Ale chlapče,“ Betty na něho upřela potměšilý oříškový pohled a v protikladu k vycházejícímu slunci řekla, „vždyť se přece stmívá.“
Pak zašustila županem a důstojně odcupitala.
Přeplavba z ostrova Vashon na pevninu trvala až do poledne. Přitom měli štěstí, vítr přeskočil k jihu a mohli zase použít plachtu. Po celou tu dobu Crommelin s von Karstem prakticky mlčeli, každý měl dost svých vlastních myšlenek.
Podle atlasu přistáli někde u Seahurstu a od Rentonu je dělilo kolem šestnácti kilometrů vzdušnou čarou. Franz vzal existenci atlasu lhostejně na vědomí, aniž by se podivil jeho nepatřičnosti. Ještě než se ponořili do změti zarostlých ulic s rozpadávajícími se domy po stranách a s potrhaným asfaltem uprostřed, z něhož se ke slunci vypínaly nejen keře, ale i stromy, ohlédli se na moře.
Ostrov Vashon byl již pouhou huňatou kulisou protilehlého břehu Puget sundu, a když Crommelin chvatně uhnul očima a zahleděl se na jih, kde se sund lomil před Tacomou, spatřil v modrém pruhu drobný bělavý čtvereček.
„Skídbladni se vrací,“ potvrdil Franz jeho podezření. Nadhodil si karabinu na rameni a bez dalších slov vykročil do červeného tunelu, v nějž kvetoucí rododendrony proměnily ulici směřující do vnitrozemí. Crommelin ho následoval.
Cesta nebyla tak úmorná, jak komandér předpokládal. Dlažba a asfalt přece jen bránily vegetaci, aby z bývalého města učinila neproniknutelnou džungli. Naopak javory, olše, jedle a borovice, které se zmocnily vlády nad chodníky, poskytovaly dostatek stínu a milosrdně halily rozklad, jenž město postihl. Naštěstí většina ukazatelů na křižovatkách byla stále čitelná a Crommelin podle jejích údajů mohl kontrolovat postup. Mohly být tak tři hodiny odpoledne, když došli do Rivertonu. Znamenalo to, že mají za sebou více než třetinu pouti.
Franz jako by se nechal trpně vést, a tak Crommelinovi nezbylo než pracně prohledávat olšový porost, v nějž se proměnila křižovatka.
Trvalo mu asi deset minut, než v ostružiní na okraji hájku konečně našel ukazatel s vybledlým nápisem.
„T U K W I L A“
Ukazovala do zeleného tunelu vlevo.
Komandér z tlumoku vytáhl teď už pomačkaný a navlhlý Rand McNallyho atlas a rozevřel jej na straně sto, kde byla v levém dolním rohu mapka Seattlu.
Ano, odsouhlasil si sám pro sebe, to je směr, kterým musejí pokračovat.
„Měli bychom se dostat na nějakou dálnici,“ ukázal Franzovi na mapě modrou linku, „která vede přímo do Rentonu.“
„Tohle ale není náš svět, Johnny,“ namítl von Karst a Crommelin zkrotle.
I tak vyšli na širokou silnici, protínající jako kýlová stopa za lodí moře rozpadávajících se a zřícených budov.
Do Rentonu zbývalo pět mil. o
Slunce bylo ještě vysoko, když se zprava připojila další silnice.
Rozcestník v průčelí téčka ani nemuseli hledat.
KENT 2 / RENTON 1
„Do Rentonu je to jedna míle,“ řekl Crommelin. Neznělo to příliš radostně, komandéra najednou přepadla únava a vyčerpání. Uvědomil si, že podlehl klamu.
Jen si namlouval, že kráčí přerostlým a poněkud zdivočelým parkem.
I když všudypřítomné rododendrony byly právě v květu a vše překrývaly bílým a růžovým pláštěm až do červena, najednou mu došlo, že to je pohřební rubáš, a že kdyby zašli do některého z rozpadávajících se domů, našli by tam pravděpodobně lidské kostry.
Ostatky takových lidí jako byl on sám.
Cítil se náhle obnažený a zranitelný, jako figurína na střelnici, kterou pružina vymrštila do svislé polohy, aby ji vzápětí mohly proděravět střely.
Nervózně se otočil a levačkou ohmatával závěr karabiny zavěšené přes rameno.
Co tady vlastně chtějí?
Kam se tak bezhlavě ženou, co vlastně od Gunnara čekají?
Co on očekává od člověka, k němuž se již dvakrát pokusil proniknout?
Tenhle den byl příliš mírový na to, aby byl pravdivý. Všude panoval příliš velký klid vzhledem k tomu, že přímý svědek Velkého mečového mechanismu byl vzdálen jenom půl hodiny chůze. Není možné, aby Ona nevěděla o jejich pohybu, není možné, aby to nebyla léčka.
I když stále trvalo parné odpoledne slunečného dne na začátku léta, zamrazilo ho.
Proboha, jenom to ne.
Jenom ať nebude muset zastřelit nějakého dalšího wthulmanna.
Proboha, jenom to ne.
Zatočila se mu hlava a žaludek měl náhle až v krku, když si představil, že by ještě jednou padl do některého z těch spřízněných světů, jejichž existenci předpokládal profesor Wiener.
„Co podnikneme? Máš nějaký plán?“ zeptal se hluše von Karsta, který civěl na rozcestník.
„Co chceš podniknout?!“ musel svůj dotaz zopakovat, než se Franz nepřítomně odpoutal od tabule a obrátil se k němu.
„Proč se ptáš?“ zareagoval konečně. „Je to přece jasné. Dojdeme na tovární letiště Boeingu v Rentonu a najdeme Gunnara. Skuld mi řekla, že by měl být v té obří hale.“
„Copak ty to necítíš? Ty necítíš to ticho před bouří?“ vyhrkl Crommelin. „Už dvakrát mě Sanhedrin vyslal za Gunnarem a nikdy to nevyšlo. Tohle jde nějak snadno,“ potřásal nesouhlasně hlavou, „fucking easy,“ přešel do mateřštiny.
Von Karst se na něho provinile zahleděl.
„Cítím to, Johny, cítím to ještě víc než ty,“ odpověděl po chvilce váhání. „Ale já tam musím jít. Rozumíš, já tam musím,“ náruživě zopakoval.
„Kvůli Gunnarovi nebo kvůli Skuld?“ vypálil Crommelin.
Viděl, jak von Karstovi blesklo v očích.
„Promiň,“ omlouval se chvatně, „promiň. Netušil jsem, že v tom tak lítáš.“
Von Karst sklopil hlavu.
„Když nechceš, nemusíš tam se mnou jít,“ řekl hluše.
Crommelin se mlčky odvrátil, posunul si popruh karabiny na rameni a rázně vykročil směrem, kam ukazovala šipka s nápisem RENTON.
Von Karst vyrazil za ním, ale Crommelin tak natahoval nohy, že stále zůstával pozadu.
„Pohni, Schwertmanne,“ vyštěkl komandér po padesáti metrech přes rameno, „Skídbladni už určitě dávno přistála.“
Podle městského plánku mělo být tovární letiště Boeingu vlevo od silnice a Crommelin dával pozor na levé odbočky. K té správné došli za půl hodiny a za další půl hodiny, když se začalo smrákat, se ztratili. Silnice zmizela, rozvaliny domů také a aniž se nadáli, pohltil je les. Sice ne příliš hustý, ale o to hůře schůdný, neboť plochu pod stromy vyplňovalo neproniknutelné mlází. Teprve když se ve větvoví jedné z olší zaleskly v jednom z posledních paprsků slunce střepy plexiskla připomínající kruhovým uspořádáním zuby korunového vrtáku, pochopil Crommelin, že už jsou na letišti.
„To je čumák bombardéru Boeing,“ vydechl a pak, když věděl, kam se má dívat, odhalily se mu linie létající pevnosti B-17 utopené ve vegetaci.
Proklestili si cestu k hlavní podvozkové noze. Stlačený vzduch ze zteřelé pneumatiky už dávno ušel a stroj spočíval na discích. Nad hlavou se jim klenul centroplán, z něhož ve velkých šupinách odprýskla šedá barva a odhalila začernalý duralový potah.
„Je to úplně nová verze F,“ řekl Crommelin.
„Bývala,“ utrousil von Karst, sedl si na zem a opřel se zády o mohutný disk třetinou zabořený do trávy.
Ve stínu pod břichem jim připadalo, že už je úplná tma.
„Musíme se dostat k halám,“ řekl Crommelin.
„Jak?“ namítl von Karst. „V téhle džungli a ještě potmě budeme za chvilku chodit dokola.“
„Chceš počkat do rána?“
„Tórova dvojčata a Válí si v noci také dají oraz,“ odrazil Franz otázku. „Kdybychom měli alespoň kompas,“ zalitoval.
Muselo je to napadnout současně, neboť jako na povel vzhlédli oba vzhůru, k břichu bombardéru.
„Vlezu tam já,“ nabídl se Crommelin, „ty nevíš, jak to vevnitř vypadá.“
Nakonec se do nitra bombardéru dostal dvířky před pravou výškovkou a Franz pak slyšel zevnitř rány, které se mu zdály až příliš hlasité vzhledem k jejich situaci.
„Musel jsem ho vysekat sekerou,“ řekl udýchaně Crommelin, když se znovu vynořil a podal von Karstovi černý váleček leteckého kompasu s kulatým okénkem v čele, za nímž se líně převalovaly bílé čárky na obvodu růžice.
„Má už velkou bublinu, ale to nám nemusí vadit,“ dodal Crommelin a pohodil si v ruce červeně natřenou sekeru. „Tohle se nám také bude hodit,“ připojil.
Dohodli se, že se budou prosekávat na sever, neboť předpokládali, že ze silnice sešli na jižním okraji letiště a že hangáry a haly Boeingu budou spíše ležet na opačném konci, kde letiště přiléhalo k jezeru Washington. Obloha zůstávala jasná, po západu slunce nabyla nazelenalého odstínu a objevily se na ní první hvězdy.
Panovala již úplná tma, když se prodrali na více méně obnažený pruh betonové ranveje. Jenom mezi jednotlivými deskami a v prasklinách se uchytily dřínové a hlodášové keře, pokrývající dráhu meandry řídké vegetace, jevící se proti hvězdám jako černé krajkoví.
Jakmile stanuli na betonu, von Karst pozvedl kompas před obličej a natočil jej rovnoběžně s rostlinnou zdí, z níž právě vystoupili.
„Ranvej vede severojižním směrem,“ usykl, když se oranžově světélkující růžice v okénku před jeho očima konečně ustálila.
Crommelin místo odpovědi vyrazil podél temné hradby stromoví tam, kam ukazoval kompas.
Prodírat se řídkými skupinami křoví bylo mnohem snadnější a rychlejší než předchozí postup divočinou. Přesto muselo být už k půlnoci, když před sebou spatřili obrovité průčelí neskutečně velké haly. Odráželo se od sametu oblohy jako věkem vybělená kost a Crommelin pochopil, že musí být něčím osvětlováno.
Ohlédl se za sebe a spatřil, jak nad les pomalu vystupuje Smrtonoš v úplňku. Krátery očních důlků byly ještě skryty, nad vršky stromů se zatím stříbrně lesklo jenom temeno lebky, avšak Crommelin nepochyboval, že na obří halu se Smrtonoš již dívá zpříma.
Jak otáčel hlavou zpět, svět se změnil. Vzduch, doposud vonící kvetoucími magnóliemi, jasmínem a pryskyřicí, náhle čpěl korditem a ostrým chemickým pachem benzinových explozí. Tiché noční skřípění stromů vystřídal štěkot automatických zbraní a dunivé hřmění děl. Hvězdy zmizely za vrstvou dýmu a nebe bylo náhle zamřížováno žlutými a oranžovými trsy stopovek. Někde blízko dopadaly dělostřelecké granáty, země se chvěla, stromy praskaly a hořely. Ryk, který za přeletu střely vyluzovaly, připomínal hukot obřího expresního vlaku, kterému někdo přehodil výhybku do nebe, a Crommelin měl pocit, že právě nad jeho hlavou se křižují všechny koleje světa.
Padl k zemi s karabinou v ruce, Franz vedle něho.
Náhle se nad nimi zhmotnil stín.
„Tady nemůžete zůstat,“ křičel altem. „Honem, za mnou!“
Vpravo se ve vzduchu rozprskla světlice a v jejím zeleném světle před nimi stála Skuld.
„To je stmívání,“ křičela. „Musíme rychle dovnitř,“ máchla rukou k průčelí haly, „čeká tam Gunnar.“
Vyrazila dlouhými skoky po odroleném betonu a Crommelin s Franzem se vrhli za ní. Pádili k obrovitému průčelí, které se nyní rudě lesklo odraženými plameny.
Děla se zastřelovala blíž a blíž. Granáty za jejich zády explodovaly v gejzírech žlutých plamenů, klubkách hnědého dýmu, vířících větví a betonových štěpin, které jim hvízdaly nad hlavami.
Konečně vyběhli na volný beton před halou. Její průčelí uteklo někam k nebesům a před očima se jim za vyvrácenými vraty otevírala temná sluj toho zničeného chrámu letecké technologie. Napůl vytažen trčel z haly obrovský čtyřmotorový letoun, o němž sice Crommelin slyšel, ale nikdy jej neviděl.
I přes ostřelování ohromeně strnul. Musel to být strategický bombardér B-29 pro bombardování Japonska, o němž se tolik mluvilo.
Hřmot palby nyní dosáhl fortissima. Skuld, kterou Franz vlekl za ruku, se ke Crommelinovi obrátila a podle široce rozevřených úst něco křičela. Neslyšel ale ani slovo, nicméně se obrátil, kam ukazovala její ruka.
Zprava podél průčelí se blížila rojnice vojáků. Crommelin takové už jednou viděl – pravda, na mnohem menším letišti. Nyní ale neměl nabitu stříbrnou munici. Les za jeho zády na mnoha místech hořel, koutkem oka viděl, jak mezi plameny pobíhají hořící pochodně japonských vojáků, avšak jeho pohled si přitáhl německý důstojník, běžící v čele rojnice.
Nemohl ho nepoznat. Byl to ten plavý Němec s prasečím ksichtem, který si ho jako smrduté zvíře prohlížel v kleci pro otroky na palubě letadla Lufthansy. Franz mu pak řekl, že se jmenuje Ulf a je jeho švagr, připomněl si, když zoufale vyrazil vpřed, přestože rojnice byla už blíž k vratům než on.
Teprve v běhu si uvědomil, že důstojníka doprovází pitvorně zakrslý stín.
Byl to Dvalin!
Náhle se obrovský bombardér proměnil v kouli ohně, v nové slunce, které mu málem vypálilo oční bulvy, než s ním tlaková vlna smýkla o zem.
Nějaký houževnatý automat v něm ho přinutil povstat a vrávoravě oběhnout stěnu žáru do spásného jícnu haly. Každou chvíli očekával náraz střely do hrudi, která učiní definitivní konec všem jeho snahám.
Seznal, že bohové mu byli příznivě nakloněni, neboť když doběhl dovnitř a klopýtl o vodící kolej vrat, mohutná tlapa jednoho z nich ho zachytila.
„Poklony ti nepomůžou, vzdušný vozataji,“ Magni se mu smál do obličeje, když ho rázným trhnutím narovnal.“Kde je Schwertmann!“ třásl zuřivě s Crommelinem.
Než stačil komandér cokoli odpovědět, jiná ruka ho vyrvala z Magniho sevření a vzápětí ho drtivý úder srazil na zablácený beton.
„S chutí tě zabiju, až bude Skuld naše,“ snášelo se k němu shora. Módi nad ním stál rozkročen a s uspokojením si otíral klouby mohutné pravičky. „Od naší Budoucnosti ty a Schwertmann jiný dar čekat nemůžete.“
Crommelin cítil, jak mu zakrvácený obličej puchne, když se omráčeně stavěl na nohy.
Magni ho znova chytil pod krkem.
„Tak kde je Schwertmann?“ zařval a jeho kocouří zelené oči se vpily do komandérových.
„Ztratil se mi v palbě,“ podařilo se Crommelinovi odpovědět rozbitými ústy. „Je tady ale Dvalin a Ulf, von Karstův švagr,“ dodal s námahou.
Německý útok se posunul do hloubi letiště a střelba nebyla již tak ohlušivá. Ze stínu za betonovým sloupem vystoupil Válí s lehkým kulometem v ponosu.
„To jsou Himmlerovy stvůry,“ řekl s respektem.
„Je tady příliš živo,“ potřásal nesouhlasně hlavou. „Co když si ani Reginleif nenechá tuto sešlost ujít?“
Magni pustil Crommelina a otočil se znechuceně na Ódinova syna.
„Snad se nebojíš?“ řekl pohrdavě. „Vždyť je to jenom Helem protažená kurva.“
Náhle mu ležel na ruce zeleně zářící hranol. Když se otočil do bezedné hloubky haly, hranol se rozzářil jako jeho oči.
„Skuld je někde tam,“ mávl rukou dopředu a ihned vyrazil.
Módi popohnal Crommelina kolbou jeho vlastní karabiny a Válí, vrhaje pozorné pohledy do stran, kryl jejich postup zezadu.
Jako by někdo položil mezi ně a zející vstupní otvor zvukový filtr. Kanonáda zaznívala tlumeně a řehtání ručních zbraní umlklo úplně. Odlesky požárů nahradila bledá záře Smrtonoše, vpadající dovnitř v rubáších stříbrného světla průlomy ve stropě klenoucím se v katedrální výši. Jakoby roztřepeny do útku, halily ty rubáše svými paprsky nedokončené draky obrovských letadel, jejichž prototyp zničila exploze u vchodu. Míjeli sloupy podvozkových noh s dvojčaty mohutných pneumatik, kradli se pod duralovými břichy s temnými štěrbinami rozevřených pumovnic, jejichž spuštěná víka připomínala zduřené vagíny smrti, marně čekající na orgasmus.
V tomto případě neproběhl, semena zkázy nebudou nikdy vložena, k početí smrti nedojde, neboť tato letadla ji nikdy plodit nebudou, napadlo Crommelina s podivným smutkem.
Jsou smrti, které přinášejí život, jsou smrti, které nesou zase smrt, uvědomil si při polykání slaně chutnající krve.
Gigantičnost montážní haly, komplikovanost létacích bojových strojů, rozpadající se do dalších strojků a stroječků, celá ta ohromujícně obnažená technologická textura, ale především to, že všechen ten gigantický technický potenciál zde ležel zmařen, zapůsobila i na Crommelinovu eskortu. Módi a Magni pozbyli své sebedůvěry, shrbeni se šourali halou, těkajíce očima z jednoho neznámého předmětu na druhý. Podle zápachu se silně potili a čůrky potu, stékající po Váliho tváři, prozrazovaly, že Ódinův syn na tom není lépe.
Jak postupovali, rozpracovanost draků klesala. V černých stínech se ztrácely a zase vytínány tím ledovým světlem se do nedohledna vršily na montážních vozících válcové díly trupů s klenutými víky přetlakových uzávěrů, obří čepele nosných ploch v přípravcích tvořily duralové ulice, jež je v oblacích uschlého bláta vedly do hloubi toho zničeného technologického chrámu.
Terén se stával čím dál tím více nepřehledným. Drobily jej uličky z přepravek se zrezavělým nářadím a drobnými díly, vzápětí se protahovali mezi stojany s mohutnými dvojhvězdicovými motory, míjeli stoly s hydraulikou utopenou v koláčích mastně se lesknoucího bahna.
Dvalinův talisman na Magniho dlani zářil tak, že jej Tórův syn musel zakrýt druhou rukou. Blížili se k místu, kde se velká část stropní konstrukce zřítila a vzala s sebou i portálový jeřáb a jeho dráhu. Hala se proměnila v džungli zkroucených a propletených mřížových nosníků a výztuh, jakoby zdvojenou stříbrným světlem Smrtonoše. Bylo tak ostré, že Crommelin nevěděl, který nosník je skutečný a co pouze jeho stínem.
Hradba naštěstí nebyla příliš široká, Crommelin mezi zády Tórových dvojčat už viděl volný prostor se šablonami pro montáž křídel, když odtud zazněl Skuldin výkřik.
Tórovci se vrhli lačně vpřed, kdežto komandér skočil bokem. Bolestivě zakopl o traverzu, svalil se pod trubkovou konstrukci, která kdysi byla částí střechy, prosmýkl se pod ní a jako myš pronásledovaná kocourem se vrhl do škvíry mezi sesutými alcladovými plechy. Nedbaje na pronikavou bolest v holeni se jí po kolenou proplazil.
Když na konci vzhlédl, aby se postavil, zíral na černě se lesknoucí holínky. Jako králík hypnotizovaný kobrou jel očima po rajtkách vzhůru k uhlově černému saku esesácké uniformy, pak k nákrčníku s odpornou broží ve tvaru antonínského kříže s blasfemickým torzem Ukřižovaného a poté k sádrově bílému obličeji s uhlově černými otvory místo očí pod štítkem brigadýrky s odznakem smrtihlava, jehož velká stříbrná podoba dírou ve střeše zářila esesmanovi přímo nad hlavou.
„Sturmbannfuhrer Lutze,“ vydechl Crommelin.
Důstojník přiložil ruku v černé rukavici k úzkým rtům v jednoznačném gestu a druhou rukou pokynul komandérovi, aby ho následoval.
Tiše našlapoval mezi stohy plechů a Crommelin kulhal za ním, až se otevřel výhled na prostranství mezi přípravky s kostrami křídel. Uprostřed, u stolu, na němž snad kdysi ležely výkresy a nyní jej úhlopříčně dělila samonabíjecí puška Garand, stál muž se stříbrnými vlasy a obličejem, který vyhlížel jako černý, ale černý nebyl. Crommelin si uvědomil, že je to stříbrné světlo Smrtonoše, které lasturový obličej neznámého proměnilo v černou masku. Musel to být Gunnar, neboť tiše hovořil s Franzem, zatímco Skuld stála opodál. V jejím postoji bylo cosi rezignovaného.
Crommelin vyrazil. Nikdy si nedokázal uvědomit, zda křičel, aby je varoval, nebo jestli ho Lutze strhl zpět, když spatřil křižující se proudy svítících střel.
Proťaly se na Gunnarově těle a ten se ihned zhroutil. Další červený šíp se otřel o Franzovu hlavu. Norský princ padl přímo před sebe, kdežto Franze musel zásah otočit, hlava se v pádu vyvrátila vzhůru, Crommelin viděl obličej, s levou polovinou zčernalou zalitou krví, s pravou bíle zářící, než se sesul k zemi.
Skuld vykřikla a pak skočila do proudu střel, které ji jako vatou vycpanou loutku odhodily stranou.
Z míst, odkud dozníval štěkot samopalů, vyběhli wthulmanni s kouřícími zbraněmi v rukou, za nimi Ulf a jemu v patách Dvalin.
Z opačné strany zazněl zuřivý řev. Mezi troskami se zjevil Válí, kulomet v jeho rukou počal plivat plameny, vzduch se rozvibroval slitými výstřely a rozhvízdal střelami. Padl první wthulmann a za ním dva další a pak ještě další dva, když se za Válím vynořil Módí s bitevní dvojitou sekerou v rukou. Zvedl ji vzhůru a pak ťal Váliho do krku. Ostří se zabořilo do pravého ramene, kulomet zmlkl, a pokračovalo až k pasu, než se do půli těla rozseknutý Ódinův syn se zachroptěním svalil na svou zbraň.
To vše viděl Crommelin jenom koutkem oka, neboť se hnal k mrtvému Franzovi. Vzduch byl ale čím dál tím hustší, kapalněl, nakonec úplně ztuhl a Crommelin si připadal jako muška zalitá do jantaru. Díval se stále na Franzovo tělo, které se najednou dalo do pohybu. Počalo se zvedat, od ležícího se odděloval druhý Franz, který vrávoravě povstal. Nebyl raněn a očima v neposkvrněném obličeji se díval na vlastní mrtvolu. Pak se rozhlédl kolem, a když postřehl Crommelina, usmál se na něho na rozloučenou. Ve sklo proměněný vzduch mu zřejmě nevadil, natočil se ke stolu a uchopil garandku.
V tom okamžiku komandér cítil, jak v obráceném sledu opakuje svoje pohyby, vše se vracelo zpět jako pozpátku puštěný film a druhý Schwertmann byl jeho režisérem. Crommelin spolu s ním přihlížel, jak se Válí vymršťuje ze země, Módi zvedá ruce, jeho bitevní sekera se vynořuje z Váliho zad, kterému zpět do rukou skáče MG 42, jehož hlaveň pomalu vsává plameny výstřelů, a Ulfovi wthulmanni se ještě pomaleji stavějí pozpátku na nohy za vyděšeného přihlížení jejich velitele.
Zvuk kulometné dávky zněl nyní odděleně, podivně dlouze a hluboce jako obří zívání, avšak k němu se řadily praskavé výstřely garandky, jak Schwertmann posílal wthulmanny zpět k zemi.
Také Válí opustil předepsaný scénář zpětného pohybu. Při pohledu na Schwertmanna odhodil kulomet, jehož zásobník byl prázdný, a tasil bitevní sekyru. Zatočil se na místě jako vrhač disku, aby roztočil sekyru a pak ťal.
Po Módim.
Byl to Let vlaštovky.
Sekyra napřed sjela dolů jako blesk, aby se sykotem opsala smyčku a vodorovně přesekla tělo Tórova staršího dvojčete v pase. Válí přidal další otočku a ťal po Magnim. Mladší dvojče se snažilo odskočit, sekyra mu jenom rozťala břicho, a jak Magni máchl rukama, snažil se instinktivně zachytit kličky střev, jež vyběhly z rány, zelený hranol opustil jeho pravačku a vznesl se vzhůru.
Trhliny v čase, neboť nic jiného to být nemohlo, se musely rozšířit, neboť Ulf a Dvalin se rozběhli k nejbližšímu přípravku, aby se kryli jeho rámem z traverz. Hranol jako zelený meteorit přeplachtil prostor a padl pod přípravek. Přeživší wthulmanni ve výsadkářských uniformách couvali zpět do svého původního úkrytu, pronásledování palbou Schwertmannovy zbraně. K výstřelům se připojily hromové zvuky pukajícího ledu.
Crommelin je už jednou slyšel a věděl, co bude následovat. V hloubi obří haly se od sebe odsunoval prostor a do průrvy pronikal jiný svět. Žlutě zářil, neboť si s sebou nesl sluneční den.
Film se vrátil natolik, že vzduch opět pročesávaly červené stopovky, jejich proud si přitáhl Skuld a zpomaleně ji přetočil na nohy. Zde se kamera stroje času zasekla. Franz vykročil k živé Skuld, ale ta ho oběhla a s výkřikem žalu se vrhla na Gunnarovo tělo. Vzala jeho hlavu do náručí a zoufale ji kolébala, zatímco Franz nechápavě přihlížel.
Pak musel pochopit, co to znamená. Jeho obličej zaplavil výraz zoufalství a zadupal na místě jako zvíře lapené do klece.
Jiný svět se nyní zmocnil téměř poloviny prostoru. Byla to stále tatáž obrovitá hala, avšak v dokonalém technickém stavu. Parkovaly v ní mohutné dopravní stroje s doutníkovitými trupy a šípovitými křídly, pod nimiž byly na pylonech zavěšeny motorové gondoly. Postrádaly vrtule a Crommelin již věděl, že obsahují proudové motory o desítkách tisíců koňských sil. Nebyl si zcela jist, ale měl dojem, že právě takovým strojem letěl při svém výletu do paralelního světa, v němž potkal Schwertmanna.
Jenže to letadlo patřilo italské společnosti, něco italského bylo i v jejím názvu, kdežto stroje před jeho očima nesly na bílých trupech důvěrně známé nápisy „PAN AM“ a „AMERICAN AIRLINES“, ale také neznámé jako „TWA“ a „CONTINENTAL“. Viděl i vzdálené postavy mechaniků v bílých overalech, hemžících se na můstcích a schůdcích kolem, když jeho pozornost rozptýlil křik.
„Nemůžeš ho tady nechat!“ křičela Skuld na Franze, který se k ní skláněl a pokoušel se ji odtrhnout od Gunnarova těla.
„Pusť mě, pusť mě,“ nepřestávala volat, když ji konečně zvedl a vlekl k hranici mezi oběma světy. Časoprostorový tunel, otevřený smrtí wthulmannů, se začínal hroutit, obrysy letadel už měly duhové okraje a počínaly se vlnit. Přesto se Franz, podpírající Skuld, na okraji nerozhodně zastavil.
Na jejich polovině se setmělo, neboť otvor ve střeše haly zakryl dvojkřídlý stín. Za pronikavého svištění se snesl na trosky a stříbrná záře Smrtonoše odhalila nestvůrnou, kovem pokrytou harpyji. Obří ženské tělo pokrývaly od hlavy až k patě do modra kalené ocelové šupiny s dlouhými trny na holeních. Visely z nich zbytky roztrhaných lidských těl a odpadaly na beton, jak monstrum po něm skřípalo ohromnými pařáty, zatímco kovovými pery osazené letky bily do vzduchu a odhazovaly a lámaly ocelové nosníky, jak se Černá vládkyně drala vpřed.
Zuřivě zaskřehotala a Crommelin měl pocit, že mu ten ryk prorazí ušní bubínky.
Skuld se na harpyji vyděšeně ohlédla a Schwertmann ji bez potíží třemi klopýtavými kroky přetáhl do jiného světa. Reginleif zklamaně zaryčela a zuřivě mávla křídly. Vzdušný vír rozmetal haldu duralových plechů, uchopil Ulfa a Dvalina, kteří se za ní skrývali, a mrštil jejich těly do jiného prostoru vteřinu předtím, než se uzavřel.
Crommelin úplně zapomněl na sturmbannfuhrera, a proto sebou trhl, když za ním zaznělo: „Musíš mi pomoct, než bude pozdě.“
Lutze neohroženě vyrazil k oběma ležícím tělům, která u stolu zbyla, jako by se nad nimi nevznášela obrovská harpyje, a Crommelin ho volky nevolky následoval, vyrovnávaje v předklonu tepavé nárazy vzduchu od jejích křídel. Esesman přiklekl k Franzovi, prostříleného Gunnarova těla si nevšímal.
„2ije,“ zvedl ke Crommelinovi onyxové oči. „Musíme ho odnést – dřív než sem vtrhne Vrtrahana.
Proměny
Drak je na poli
Květen 1989
Tělnatý postarší pán ve světlém letním obleku, s poněkud frivolním bílým kloboukem panama na hlavě a s drátěnými brýlemi nad masitým nosem, který se takticky ztrácel v bílém mrožím kníru, již po páté mávl na rikšu. Ačkoli bylo na první pohled patrné, že se plně integroval do Velké Sféry Společného Blahobytu, tu předchozí mu drze před nosem sebral nějaký mladý japonský hejsek, aniž uznal za vhodné se omluvit byť jenom pohledem.
„Nezapomeňte, ať už v tramvaji nebo v restauraci, je vaší povinností okamžitě uvolnit místo každému Japonci,“ připomněl si profesor Wiener uhlazeného a kultivovaného Paula Kasouru, který i přes to křestní jméno byl čistokrevný Japonec – a jeho rezident.
Tady na Taylor Street, před výškovou budovou Nippon Times, bylo opravdu obtížné chytit rikšu. I kdyby sešel o blok níž na lanovou tramvaj, moc by si nepomohl, po Union Street k přístavu prostě žádná linka nejela.
Byl nervózní. V kufříku, který držel oběma rukama před tělem, bylo půl milionu pacifidských dolarů. Rozhodl se je předat plukovníkovi Carlsonovi osobně. I když to bylo proti směrnicím, i když Geiger by mu ty peníze mohl dodat přímo do letadla, kterým se bude vracet do Modrých hor v severním Oregonu.
Za dva roky bojů v rámci operace Odysseův návrat Carlsonovi muži spolu s Edsonovými úderníky skvělým pochodem z Carson City do Elka vyčistili od německých bojůvek celou Nevadu a zničili horské základny proněmeckých paravojenských jednotek. Edson pak zůstal na místě, aby jeho jednotky zabránily novému formování nepřátelských oddílů, kdežto Carlsonovi raideři u Lakeview přešli do Oregonu, po okraji Firemontského lesního masivu pokračovali na severozápad, směrem na Bend, aby i zde zničili základny, z nichž hodlaly Němci řízené bojůvky pronikat přes hranice do Pacifidy a provokovat japonskou odvetu.
Wienerova práce spočívala v zabezpečování těchto akcí. Organizoval shozy munice a zbraní, odsun raněných, dopravu potravin a léčiv, ale také bot, kalhot, košilí a dalšího ošacení. Nesměly to být uniformy, avšak farmářské džíny jsou jenom jiným druhem stejnokroje, a tak si Edsonovi a Carlsonovi muži záhy vysloužili bojovou přezdívku Modré nohavice.
Pokud si romanticky myslel, že bude chodit na konspirační schůzky a ukládat depeše do mrtvých schránek, byl zklamán. Stal se ctihodným obchodníkem s přepychovou kanceláří v nejstarší, a tudíž nejčestnější budově japonské City, ředitelem dopravní firmy „Rocky Mountains Transport Company“, kterou vytvořila Nišizawova Kempeitai. Oficiálně se RMTC skládala ze dvou divizí. Leteckou vedl ramenatý generál Geiger, bývalý velitel letectva na Guadalcanalu. Měla k dispozici čtyři těžké shozové letouny Tačikawa Ki-240 a šest dvourotorových hubschrauberů německé firmy Flettner Fl-321 Krone. Se všemi letadly létali pod Geigerovým velením američtí piloti z Malé Ameriky a Wiener litoval, že nemá k dispozici Crommelina. Druhou, automobilní divizi tvořil proměnlivý park kamionů a terénních nákladních aut pro dopravu méně „horkých“ nákladů, nejčastěji potravin, šatstva, stanů, léčiv a tak podobně. Tyto náklady se obvykle deklarovaly jako humanitární pomoc „občanskou“ válkou zmítaným Státům Skalistých hor a nikdo přece za to nemohl, když autokolonu vyloupili bandité v modrých nohavicích. K tomu, aby věděli, kde na ně bude „lup“ čekat, sloužil rádiový „dispečink“ firmy, ve skutečnosti mohutné spojovací středisko Kempeitai, přes něž proudily i zpravodajské informace. Wienerovou spojkou na toto středisko pak byl jeho tajemník, kapitán „Pappy“ Moran, bývalý zpravodajský důstojník, který mluvil plynně japonsky.
Ryze americká RMTC pak byla uváděna jako příklad japonské podpory místnímu podnikání a jako vzorový projekt japonské „Komise výzkumu životní úrovně zaostalých oblastí“ se sídlem v San Francisku. V jejím čele stál štíhlý padesátník Paul Kasoura, jemný muž, vynikající znalec americké literatury a sběratel amerických starožitností. Stejně jako jeho žena Betty, která ani po čtyřicítce neztratila nic ze štíhlosti a krásy asijské mondény, byli špičkovými agenty Kempeitai. Jak si Wiener odvodil, pracovali v Pacifidě více než dvacet let, aniž by vyvolali sebemenší podezření Heydrichova Sicherheitsdienstu nebo zahraniční složky Himmlerova gestapa. Přes Paulovu komisi pak proudily všechny ty miliony jenů, které Tokijská banka na Samson Street převáděla v podobě pacifidských dolarů na účet RMTC.
Odtud také pocházelo půl milionu v jeho kufříku. Tyto peníze ale nesměly projít oficiálním účetnictvím, a proto je Paul před půl hodinou osobně předal Wienerovi v jeho kanceláři na dvacátém podlaží budovy Nippon Times.
Pravda, plukovníkova cesta do San Franciska byla spíše dovolenou, odměnou za skvělou práci, avšak pro peníze přiletěl také. Všichni, co přišli z Malé Ameriky, velice rychle zjistili, že tahle Amerika je hodně jiná, než jakou pamatovali. Vidláci z hor, tak ve svých radiodepeších Carlson farmáře z bývalé Nevady záhy opovržlivě přezval, se ukázali jako zbídačelá chátra, která si ze všeho nejvíce cení pacifidského dolaru podloženého tvrdým jenem. Aby němečtí instruktoři a velitelé hned nevěděli, kde Modré nohavice jsou a kam plánují útok, museli Edson a Carlson místní obyvatelstvo uplácet, každému stopaři, informátorovi a šerifovi dobře zaplatit, a pak teprve bojovat s německými paravojenskými jednotkami.
Němci chtějí zanést válku na pobřeží, kdežto my jsme ji zanesli k nim, tak proč by nás měli mít rádi.
Takto Carlson v jednom ze svých hlášení shrnul celý problém partyzánské války do jediné věty a i Wiener chápal, že jakékoli drancování ze strany Modrých nohavic by záhy místní obyvatelstvo postavilo proti nim a vedlo ke zhroucení celého plánu. Naštěstí inteligentní Paul Kasoura chápal situaci stejně bystře a generál Nišizawa dokázal ocenit, že vojáci z Malé Ameriky dělají přesně tu práci, kterou po nich chtěl, a za těch pár desítek milionů jenů, co zatím operace Odysseův návrat stála –pokud se nepočítají zapůjčená letadla –jsou vlastně laciní.
Před Wienerem náhle zastavila rikša, upocený a shrbený Číňan nad šlapadly se na něho ohlížel s profesionálním úsměvem.
„Montgomery Street,“ zavelel ředitel RMTC, když neohrabaně nastoupil, usadil se na čalouněné lavici a kufřík si položil na kolena, „pak ti ukážu, kde zastavíš.“
Bylo to snadné rito, z kopce, takže rikšův úsměv snad byl i upřímný, když šišlavě přitakal.
I po těch dvou letech pobytu se nepřestával Wiener po ulicích ohlížet s nesnadno maskovaným údivem. Pobyt v San Francisku byl z jisté stránky ještě mnohem děsivější sen než život v Malé Americe i se všemi útoky Němců a Reginleif. Teprve tady se abstraktní poznatek porážky proměnil v holou realitu.
Třeba tady ta karavana otroků.
Sjížděli už po Union Street dolů k přístavu a po kraji vozovky kráčela řada otroků s kufry a dalšími zavazadly nějakého naboba, možná Japonce, možná bohatého turisty z Říše. Karavanu v jednotných nazelenalých overalech uzavíralo několik lépe oblečených dívek, které nic nenesly, ale Wiener věděl, že také ony mají na paži vypáleno otrocké číslo – byly to pánovy služky.
Město sice nebylo příliš poškozeno ani zaplaveno mořem –díky své poloze na vršcích – a Japonci dokonce opravili řetězový most přes Zlatou bránu, avšak nebylo to již americké město a jeho americké obyvatelstvo smýšlelo japonštěji než sami Japonci.
Rikša zabočila na Montgomery Street a její lidský motor za hlavou pasažéra tázavě zachrčel.
„Tam, k tomu obchodu,“ Wiener ukázal na blízkou vývěsní tabuli.
AMERICKÉ STAROŽITNOSTI EDFRANK – Elegantní šperky stálo v průčelí nad vchodem mezi úzkými výlohami.

0 obchodu se zmínil Kasoura a Wienera tam původně zavedla zvědavost. Uvnitř byly vystaveny dva rozdílné artikly. Pod skly většího ze dvou prodejních pultů spočívaly patinované napodobeniny koltů z občanské války a dalších modernějších revolverů, v rámech na stěnách visely staré rytiny, pár olejomalb, ale také několik zažloutlých filmových plakátů z 30. let. V nástěnných vitrínách nechyběly ani klíčenky a přívěsky s kresbami Disneyových zvířátek, alba s obaly od žvýkaček, reklamní sady obrázků baseballových hvězd a další jarmareční tretky, které americkým obchodníkům před válkou pomáhaly prodat jejich zboží.
Pod sklem druhého, menšího pultu pak bylo zcela jiné zboží – drobné šperky z laciných kovů, ze stříbra a mosazi, ale také z oceli, leštěné či naopak zmatněné žárem. Všechny ty brože, prsteny, náramky a přívěsky byly spíše zárodky tvarů než skutečné tvary a působily jako z jiného světa.
Když je tehdy poprvé spatřil, několik minut na ně užasle zíral a bezděčně mu vytanul na mysli vzorec transformace, který odvodil Goudsmit, když ještě byla Antarktida pokryta ledem a oni se pokoušeli najít matematické vysvětlení situace, do níž svět upadl Nocí odvety.
Tohle bylo ztvárnění té transformace, tohle byly transformační amulety, otevírající obzory ke ztracenému světu.
Obchod patřil zapšklému dědkovi, jenž se k Wienerovi choval s ostražitým odstupem, přestože si později od něho koupil malorážový revolver Smith & Wesson „Ladysmith III“, údajně z roku 1911. Je komorníkem jistého japonského džentlmena, vyrukoval s legendou, kterou si bleskově vymyslel, když ty zneklidňující kousky kovu na černých sametových poduškách pod sklem tehdy spatřil, a jeho pán má zájem o moderní šperky značky EDFRANK. Aby ale neztratil tvář, pověřil nákupy jeho, vysvětloval. Na ta slova se obličej starce za pultem, jenž se mu neochotně představil jako Robert Childan, stáhl do úšklebku, kdežto obličej druhého obsluhujícího, asi padesátileté černovlasé Američanky se španělskými předky, se naopak rozzářil vřelým úsměvem.
Byla to ona, jež ho okamžitě pozvala do zákulisí obchodu, do chodby za krámskou místností, a nabídla mu prohlídku přilehlé dílny. Zde ho seznámila s tvůrci šperků, hubeným šedesátníkem s prokvetlými vlasy, který právě pod lupou pájel letovací kulmou stříbrnou brož, a s asi stejně starým robustním mužem, jehož prošedivělé vlasy byly stále podivuhodně husté. Toho prvního představila jako svého muže Franka Frinka a druhého, který leštil již hotový šperk na leštičce s flanelovým kotoučem, jako Eda McCarthyho. Rázem bylo jasné, jak dostala firma jméno.
Paní Juliana, jak se prodavačka jmenovala, se pak s ním vrátila na chodbu, kde byly vitríny s dalšími šperky.
Pocit, že jsou spojnicí do světa Dufkovy Dakoty Que sera sera, do světa Crommelinova úniku, prostě do světa, kde Němci válku prohráli, se vrátil zesílenou vlnou.
„Nemusíte se vracet do krámu,“ upozornila ho prodavačka na dveře v čele chodby, „zadní vchod vede do uličky za blokem, a jestli to máte blíž, klidně ho použijte. Víte, naše šperky Japonci příliš nekupují,“ zadívala se pobaveně na Wienera, který s brejličkami přilepenými až na sklo vitríny se nedokázal od šperků odtrhnout, „nepokládají je za autentické. Jsou ale přímo posedlí po tom, čemu říkají starožitnosti, po všem americkém, co pochází z doby před rokem čtyřicet dva. Jsou schopni dát celý majetek třeba za hodinky s myšákem Mickeyem a další předválečný pouťový brak,“ dodala hořce.
To už Wiener pochopil. Na Market Street a na Columbus Avenue se nacházela řada butiků, za skly jejichž výkladů ve vyřezávaných rámech byla vystavena fantastická směska předmětů ze zaniklé Ameriky – od plakátů, kalendářů, novin a časopisů přes psací stroje Remington, plnící pera Packard, otočné redaktorské židle a další kancelářskou výbavu až ke zbraním, loveckým kulovnicím a malorážkám Remington a Winchester, policejnímu motocyklu Harley nebo dokonce roadsteru Chrysler Model 60, na nějž Wiener v nostalgii dlouho zíral.
Ceny byly astronomické a týkaly se i všech těch kýčovitých předmětů, které v třicátých letech začal produkovat reklamní průmysl – klíčenek, vývrtek v podobě Pepka námořníka, firemních skleniček a zapalovačů, tužek a diářů a zákaznických karet s obrázky, za jejichž úplnou sadu bývala sleva (kdežto nyní byly komplety nejdražší). Právě tyto plevelné předměty šly mezi Japonci nejlépe na odbyt, neboť hodnotnější věci, které podle Wienerova soudu snad i antikvitami byly, si mohli dovolit jenom ti bohatší. I pan Kasoura, který po San Francisku jezdil Fordem Mercury z roku 1938, si postěžoval, že po zahájení operace Odysseův návrat se ceny v buticích s americkými starožitnostmi pronikavě zvýšily.
„Většina starožitností pochází z východu a boje přerušily nejen dodavatelské stezky přes Skalisté hory,“ vysvětloval smutně Wienerovi, „ale nepřímo i přes Kanadu. Němci totiž zesílili hlídkovou činnost na celém kanadském říčním systému a přistřihli křídla i takovému Hughu Hefnerovi. To je boss největší dodavatelské organizace, která těží starožitnosti až v New Yorku,“ odpověděl na Wienerův tázavý pohled. „Hef začínal jako drobný dealer pornografií a šéfovství si vystřílel po starém newyorském gangsteru Lucky Lucianim. Obávám se, že právě jeho gang by mohl být vám osobně a vaší firmě nejvíce nebezpečný. Nebezpečnější než Němci a naše Tokkoka dohromady. Vy ohrožujete jeho byznys, a to tihle lidé netolerují,“ zdvořile se usmíval. „Máme u něho informátora a zatím o vás neví,“ upokojoval profesora. „Mimochodem z téhož zdroje pochází informace o tom wthulmannovi, kterého hledáte.“
Tehdy něco v tónu prodavačky přinutilo Wienera, aby se odtrhl od šperků. Narazil na zkoumavý pohled tmavých očí. Za pohrdavostí, s níž mluvila o japonské zálibě v reklamních tretách, se někde hluboko zračila rozhodnost a poznání. Jako by věděla, co se mu zrovna honí v hlavě, měla na chvíli pohled Hervór vědmy.
„Váš pán musí být výjimka…“ řekla ostentativně a vyčkávavě se odmlčela.
„Naše věci hlavně kupují Američané,“ jala se zklamaně vysvětlovat, když Wiener nereagoval, „mladí Američané. Z generace, která už není traumatizována prohranou válkou a která…“ zaváhala, „by chtěla, aby svět vypadal jinak.“ A zase se jejíma očima dívala Hervór vědma.
Ještě než se Wiener po té první návštěvě odporoučel, s jedním takovým zákazníkem se setkal. Dveře zadního vchodu se náhle otevřely a do chodby nenucené vstoupila vysoká bílá dívka. To adjektivum se spíše hodilo k označení rasy, neboť dívka čistotou příliš neoplývala. Byla oblečena jako cikánka do umolousaných šátků a fáborů, které jí splývaly i z hnědých vlasů, přes záda měla přehozenu kytaru, na rameně korálkovou kabelu, na špinavých dlouhých nohou sandály.
Kolem krku jí ale visel náhrdelník, který evidentně pocházel z dílny EDFRANK. Nicméně i přes zanedbaný vzhled bezdomovce upřela na Wienera zkoumavý pohled hnědých očí, jenž ho pozorně vážil.
Musel být shledán lehkým, neboť v očích se blýsklo pohrdáním nad někým, kdo evidentně přísluší k japonskému establishmentu, a dívka kolem něho zvysoka prošla, aby se pozdravila s paní Julianou.
„Zdarka. Přišla jsem něco vybrat pro nováčka v naší komuně,“ řekla. „Peníze mám,“ dodala stroze.
„Ráda tě zase vidím, Cindy,“ paní Frinková vítala dívku jako starou známou. „Vybereme něco pěkného a laciného,“ připojila chlácholivě. „Je to pro chlapce nebo pro děvče?“
Jelikož jeho přítomnost už byla zbytečná, vlastně i překážela, Wiener na pozdrav smekl klobouk a vyšel dveřmi, jimiž dívka vstoupila.
Ulička byla úzká, ale čistá. Kdyby se někdy potřeboval sejít se svými agenty, šikmo přes vozovku bylo to, co potřeboval.
Pod cedulí s názvem
U SAMA
se tam za úzkou výlohou krčilo staroamerické bistro se zmrzlinou, kávovarem a ovocnými koláči na mramorovém barpultu.
Byl to kus Ameriky, který pamatoval, a nad jablkovým koláčem mohl přemýšlet nad obchodem se šperky a nad panem Kasourou, který ho tam poslal.
„Němci brzy začnou protestovat,“ varoval ho Paul ihned poté, co RMTC zahájila činnost, „a japonská tajná policie Tokkoka dostane za úkol, aby pašeráky zbraní do Států Skalistých hor odhalila. Kdo se nechá chytit, bude mít smůlu, rozumíte, profesore,“ vážně pohlédl na Wienera sedícího za mohutným psacím stolem ve své nové kanceláři, „včetně vás.“
„Doufám, že jste si vědom, co bude v takovém případě vaší povinností,“ řekl s jakoby zaprášeným úsměvem, povstal ze židle před stolem a obřadně podal profesorovi přes stůl do hedvábného papíru vytříbeně zabalený dlouhý balíček.
„Přijměte to jako výraz mé úcty k člověku, který chápe naši kurtoazii,“ řekl a obřadně se uklonil.
Stojící Wiener úklonu opětoval a nahmatal pod papírem tvrdý a hladký povrch. Nemusel ani balíček rozbalit, aby věděl, že to, co nahmatal, je lakovaná pochva krátkého meče wakizaši, jímž se obvykle provádí seppuka.
Sedával pak v bistru často, po každé návštěvě Amerických starožitností, a záhy pochopil, že ideálně zapadá do legendy, kterou si, ani nevěděl proč, vytvořil – Samovu klientelu tvořilo skutečné americké služebnictvo japonských domácností z Montgomery a Sansome Street – lokajové užívající si dopoledního volna, šoféři čekající na své pány, postarší pokojské, střízlivé hospodyně na cestě za nákupem a přezíraví maitres ď hotel – všechno lidé pyšnící se svým privilegovaným postavením a řídící se zásadou do ničeho se neplést.
Oblíbil si to starožitnictví až příliš, vlastně Kasourovi navzdory. Ten sebejistý a svrchovaně elegantní Japonec, před nímž si nejen Wiener, ale každý bílý Američan připadal jako smrdutý troglodyt, se Frinkových a McCarthyho šperků bál, kdežto jemu dávaly sílu, jako by to byly úlomky svatováclavské koruny.
Dávaly mu převahu nad Paulem, nad všemi Japonci, a proto se stal stálým zákazníkem, aniž by dbal, že paní Frinková ho při obsluhování stále pátravěji pozoruje a klade mu zdánlivě rozšafné, ale přitom dotěrnější a dotěrnější otázky, a zkoumá ho tím kočičím pohledem vědmy. Zřejmě ho hned od začátku podezírala, že je agent. Jenom dlouho nevěděla, pro kterou stranu pracuje, dokud neuhádla, že je Žid. Vždycky to na těch druhých poznal, když to uhádli. I když, jak se domníval, v jeho případě to nebylo nic těžkého. Přesto mu vrtalo hlavou, jak to paní Frinková poznala, až si najednou jakýmsi zpětným příjmem uvědomil, že její manžel je také Žid.
Chodil do krámu už rok, když zůstal v dílně s panem Frinkem sám. Přihlížel, jak Frank v plynové pícce taví mosaznou tyč.
„Řekla mi Juliana, že jste si koupil u pana Childana revolver,“ pravil nečekaně Frink, aniž by přestal pozorovat měknoucí konec tyče.
„Kdybyste měl někdy potíže, pane Wilsone,“ pokračoval, „hodila by se vám třeba speciální munice,“ ohlédl se na Wienera. „Ta krabička na ponku je pro vás.“
Když Wiener přistoupil k pracovnímu stolu a odklopil lepenkové víčko, spatřil asi padesát krátkých nábojů .22 se stříbrnými hroty.
„A kdyby vám to nepomohlo, můžete kdykoli přijít sem za námi. Jako za svou rodinou,“ dodal.
Znělo to rozhodně, jako od člověka, který přesně ví, co říká a komu to říká.
„A co pan Childan?“ neodpustil si tenkrát otázku.
Nevrlý stařík s ním při dalších návštěvách starožitnictví zapřádal svárlivé debaty.
„Ještě že ta chamraď chodí zadem,“ stěžoval si Wienerovi na dlouhonohou dívku v cikánském a jiné, podobně oděné a nepříliš čisté zákazníky. „Táboří v parcích, žebrají, kradou, v těch jejich komunách chrápe každej s každým a holky se navíc prodávají každýmu, kdo si řekne. Nechápu, co na těch dreammies paní Frinková vidí, kupují jenom to nejlacinější a odrazují solidnější zákazníky. Proč je policie z parků nevyžene?! Jsou všude tady okolo, v Pioneer Parku, na Washington Square, v Playgroundu…“
Pan Childan měl pravdu. Dreammies, jak se jim říkalo, tam opravdu polehávali, drnkali na kytary, tančili se zvonícími tamburínami a ostentativně nebrali řádné občany na vědomí. Občas táhli městem v barevném průvodu i s nemluvňaty, která měly sotva dospělé maminky přivázané po indiánském způsobu na zádech, do taktu zvonili a chřestili bubínky a nesli květinami ověšené transparenty s nápisy „Tento svět je falešný“, „Šťastné sny všem“, „Nevěřte tomu, co vidíte“, „Kobylka ztěžkla“ a jiné podobně záhadného znění.
„To nejsou dreammies, ale maddies,“ čertil se zlostný stařec za pultem Amerických starožitností, když mu Wiener při další návštěvě líčil, co právě viděl v ulicích, „co si ti šílenci vlastně myslí?!“
„Já vám něco povím, pane Wilsone,“ zabodl své vodnaté oči do Wienerovy tváře, „svět by byl mnohem horší, kdyby válku vyhráli Britové a bývalé Spojené státy. Protože by vyhrál i Stalin a jedné půlce světa by vládli komunisti a druhé Židi,“ řekl nenávistně. „Podívejte se na Afriku. Britové si tam s negry nevěděli rady dvě století a Němci to vyřešili za třicet let,“ připojil vítězoslavně.
„Dneska si to ti mladí už nepamatují,“ pokračoval spokojen, že má posluchače, „a vy jste byl ještě kluk, ale já vím dobře, že za Roosevelta byli všude nalezli Židi. I tady byli všichni antikváři židáci a myslíte, že mezi sebe pustili nějakého góje? Zaplaťpámbu za norimberské zákony,“ neustával ve své tirádě, „a tady by měla být rasová policie taky. Jako na východním pobřeží. Všechny ty povídačky o nestvůrách a oživlých mrtvolách, které prý Němci používají, jsou jenom židovské lži, protože,“ důvěrně se naklonil nad pult s kolty, „Židi jsou v Pacifidě furt. Zalezlí jako vši do kožichu a hryžou a hryžou.“
„Určitě sledujete,“ řekl po malé odmlce, aby mohl popadnout dech, „co se teď děje na druhé straně hor. Vsadil bych na to krk, že za těma Modrýma nohavicema stojí taky židáci. Ta válka nás zničí, jen se podívejte,“ rozhodil paže s kostnatýma rukama v gestu beznaděje po obchodě, po prázdnících se policích, a při pohledu na pult se šperky EDFRANK, který jediný přetékal novým zbožím, se mu obličej sešklebil do vzteklé grimasy.
Ježíši Kriste a generále Jacksone!, vzpomněl si Wiener na oblíbené rčení admirála Halseye, kdybys jen ty nacistický dědku věděl, že máš výjimečně pravdu a že jeden z těch „židáků“ stojí přímo před tebou a druhého máš ve firmě.
Jiný, ale neméně zajímavý rozhovor měl později s dreammie dívkou Cindy. Skončil naprosto nečekaně, tak jak by se po těch dlouhých letech v Malé Americe naprosto nenadál.
Bylo to o letošní zimě. Vyšla za ním zadním vchodem a musela ho vidět, jak zachází k Samovi, neboť se tam vzápětí objevila a nenucené k němu do boxu přisedla. V tu chvíli si myslel, že ji poslala zvědavá paní Frinková, aby z něho něco vytáhla.
Zblízka vyhlížela tak na dvacet.
„Zdarka. Poručíš mi něco?“ řekla vyzývavě.
Objednal kávu a rybízový koláč. Když viděl, jak svoji porci zhltla, poručil další. Z toho, jak se servírka zatvářila, když přijímala jeho objednávku, odvodil, co si myslí nejen ona, ale i ostatní hosté – starý paprika balí dreammie holku. Kupodivu se tím necítil pohoršen, ale spíše rozjařen.
Mlčky se díval, jak Cindy jí, a zjistil, že se mu to líbí – sledovat, s jakým potěšením se to půvabné zvířátko krmí.
„Saké? Tequilu?“ nabídl.
Cindy zavrtěla hlavou, až copánky hnědých vlasů a pentle zavířily vzduchem, přitáhla si kabelu a ubalila si nad ní cigaretu.
„Kouříte všichni marihuanu?“ optal se Wiener.
„Co chceš v tomhle zkurveným světě dělat jinýho?“ řekla, jako by se nechumelilo, a s požitkem vyfoukla dým.
„Proč chodíš do toho krámu se šperkama?“ přímo se zeptala.
„No přece je nakupovat, co jiného,“ profesor si sundal brýle, vytáhl kapesník a začal brýle leštit. „Pro mého pána. Líbí se mu šperky, které nosíte.“
„Žádnej Japončík by si nikdy nic od Edfranka nekoupil,“ odsekla dívka. „Dobře vnímaj, že ty šperky jsou k nim nepřátelský.“
Rozhrnula si šátky na hrudi, nad okrajem korálky vyšitého bolerka se objevily vršky ňader a mezi nimi na koženém řemínku zavěšený stříbrný přívěšek EDFRANK. Měl tvar oválu s pórovitým povrchem, ze kterého vystupovaly drátky sletované do dvojité ploché spirály s příčkami. Připomínalo to zkroucený žebřík.
Žebřík života, utkaný z myšlenek, do nichž zavál vítr poznání, napadlo Wienera, když se okolo té znepokojující hrudky kovu sevřela snědá dívčina ruka.
„Patří totiž do světa, kde prohráli válku,“ řekla. „A ty to víš taky,“ dodala s přezíravým přesvědčením.
„Proč si to myslíš?“
„Ptala jsem se na to knihy I-ťing. I Juliana se na tebe ptala, když ses do krámu stále vracel. Chtěla vědět, co jsi a co přinášíš,“ pustila medailon a šátky zase zahalily její hruď. „Ona je v používám knihy moc dobrá. A oběma nám vyšlo to stejný.“
Wiener překvapeně mlčel. Čínská věštebná kniha I-ťing byla v San Francisku všude, v hotelích nahradila Bibli, měli ji pochopitelně i Kasourovi a Wiener si povšiml i ohmataného výtisku na Frankově ponku.
„Znáš přece Knihu proměn?!“ dívka na něho pochybovačně hleděla.
„Ale ano, už v Číně v třicá…“ v poslední chvíli se zarazil, „už v Číně v třiasedmdesátém… za pobytu se svým pánem… jsem se s I-ťingem seznámil,“ skoro koktal, aby zakryl prořeknutí, jehož se málem dopustil.
Dívku ale překvapil jiný údaj.
„Tobě dali Japončíci výjezdní doložku?“ vykulila oči v dětském údivu a rázem vyhlížela na patnáct. „Seš první Pacifiďan, kterýho vidím, kterej byl za oceánem na Západě,“ dodala a nepřestávala na něho užasle civět. Přezíravý postoj vědoucí nymfy byl ten tam.
Přesto se Wiener v duchu proklínal. Měl tu dlouhonohou kobylku rovnou vyhodit od stolu. Jenže to by k sobě přitáhl ještě větší pozornost hostů, než když Cindy nechal, aby si přisedla. Kradí se rozhlédl a setkal se s pobaveným pohledem asi třicetiletého chlapíka v kožené bundě a rajtkách – typickém uniformě řidiče ze zazobané japonské rodiny.
Ten chlap na něho dokonce povzbudivě mrkl.
Nezbývá, než aby tento tanec mezi vejci bez úrazu dokončil. Horečně vzpomínal, co ví o Knize proměn. Opravdu se s ní seznámil za předválečného pobytu v Číně, když učil v Pekingu na univerzitě. Jako matematikovi mu nemohl uniknout kombinatorický základ tohoto orákula, vycházející důsledně z duálního principu a z hexády dvojité trojice stavů, jimiž jsou země, nebe a člověk. Proto mohl I-ťing dávat 26 odpovědí – hexagramů s divinačním textem.
Nebylo to věštění z karet, ani hádání z ruky, a matematická elegance I-ťingu ho s tímto orákulem smiřovala. Nicméně tehdy necítil žádnou potřebu se Knihy na něco zeptat.
„A prozradíš mi,“ zeptal se nyní napůl pobaveně, napůl vážně, „co o mně Kniha řekla?“
„Čchien,“ řekla Cindy téměř nábožně.
Wiener se zarazil. Čchien znamenalo tvoření, a pokud si vzpomínal, tímto hexagramem, složeným ze dvou plně jangových trigramů, Kniha proměn začíná.
„Myslíš první hexagram?“ ujišťoval se.
Cindy přikývla, natáhla se po kabele a vylovila z ní ušmudlaný výtisk I-ťingu s rozpadající se vazbou.
„Chceš si to přečíst?“
„Přečti mi to sama.“
Cindy otevřela knížku hned na začátku.
„Tvoření,“ přečetla. „V pohybu nebe je síla. To je tvoření. Tak šlechetný člověk je neúnavný ve svém usilování.“
„To byl obraz,“ pohlédla na Wienera. „Výrok pak říká,“ znovu sklopila oči ke stránkám, „mohutnost, pronikavost, zisk a vytrvalost.“
„Tak já jsem tedy tvoření?“ optal se ostýchavě. Nikdy o sobě takto neuvažoval.
„Ano, patříš k tvůrcům světů, ale ne tady. Tady se ti nedaří,“ podepřela si bradu rukama a vážně na Wienera hleděla, „tady tvořit nemůžeš. Říkají to výroky čar.“
Wiener si vzpomněl, že jangové čáry s hodnotou devět a jinové s hodnotou šest jsou silné čáry, které mají vlastní výroky.
„A co tedy říkají silné čáry…“ optal se, nyní již zcela vážně a s úctou, kterou nečekaně pocítil, „… o mém tvoření?“
„Julianě i mně vyšly jako devítkové druhá, čtvrtá, pátá a šestá čára,“ odpověděla Cindy. „Především se ale uplatňují významy čáry druhé a páté.“
Pohlédla zpět do knihy.
„Drak se ukázal v polích,“ četla, „ je dobré potkat velkého muže.
Síly působí již zjevně, a proto i my můžeme a máme dát najevo svou silu, ukázat svou moc. Bude to prospěšné nejen pro nás, a tak je v této chvíli příhodné jednat v součinnosti s těmi nahoře.
Je čas jednat, jednat naplno a se vší vynalézavostí.“

„To byla druhá čára,“ připojila po malé odmlce. „Po nebi letí drak,“ ihned pokračovala, „je dobré potkat velkého muže. Nebe je polem velkých a kladných sil. Kdo se s nimi spojí, zvítězí, jeho konání bude plodné, bozi pomáhají těm, kdo si pomáhají sami,“ dočetla výrok páté čáry.
Wiener zaraženě mlčel a jako vždy, když byl v rozpacích, si sundal brýle. Za předválečného pobytu v Pekingu pokládal Knihu proměn za psychoanalytickou pomůcku, avšak ve světě, kde fungovala Kabala, to mohlo být jinak.
Je to jenom podvědomá touha po otcovské autoritě, jež by za něho vyřešila jeho trable, nebo opravdu potká velkého muže, který mu pomůže, jak výroky čar dvakrát podtrhly?
Vzpomněl si, že k výpovědi orákula patří ještě výrok hexagramu, který vznikne záměnou silných čar za jejich protějšky, v jeho případě záměnou jangových čar na druhé, čtvrté, páté a šesté pozici čarami jinovými.
„Co říká doplňující hexagram?“ optal se proto.
Cindy se odmlčela.
„Ming-i,“ řekla nakonec a Wiener pochopil, proč prohlásila, že tady tvořit nemůže.
Ming-i znamená doslova zranění světla, ale běžně se to slovo používá k označení soumraku. Říkala mu snad Kniha I-ťing, že žije v soumračném světě, kde je jeho tvoření nežádoucí? Znamenalo to snad, že jeho podíl na stavbě Kabaly, a tedy i Kabala sama byla nežádoucí ve světě zraněného světla?
Bože, jak to bylo výstižné. Tohle opravdu je svět zraněného světla.
Bez ohledu na přítomnost dívky se ponořil do myšlenek. Nebyly příliš radostné. Vynesly na povrch jeho staré pochybnosti, podezření, že vše, co dělají, je zakomponováno do plánu jejich protivníků – že vše, co dělají a ještě udělají, jenom obnovuje Dvojné kouzlo Reginleif.
Gunnar. Potřebuje Gunnara. Musí ho za každou cenu najít. Osobně. Tolik let dělali tutéž chybu, když za ním posílali jenom prostředníka.
On je tím velkým mužem, o němž hovoří I-ťing, byl skálopevně přesvědčen.
Znovu vnímal Cindy, která se na něho něžně a s účastí usmívala.
Nečekaně při tom pohledu pocítil touhu, o níž si myslel, že už dávno vyhasla.
„Přečti mi…“ odkašlal si, „… i to.“
„Zář sestoupila do země,“ místo aby četla, začala Cindy tiše deklamovat, dívajíc se ztemnělýma očima do Wienerovy tváře.
„Soumrak. Tak ušlechtilý člověk žije v zástupech a využívaje soumraku, září. Ohnivý kotouč slunce zapadl, slunce se skrylo do země, nastala tma. Za takových okolností je lépe splynout s ostatními, nesnažit se vyniknout, dát na mínění druhých a jimi se řídit. Za soumraku je dobré být vytrvalý, v nesnázích a nebezpečích skrýt svou vnitřní sílu a světlo, nedávat své nadání najevo a stavět se poslušným a přizpůsobivým.“
Uplynulo několik minut, než Wiener promluvil. „Znáš to nazpaměť, protože to je…“
„Ano,“ skočila mu Cindy do řeči, „protože to je odpověď knihy I-ťing na náš svět, na naši dobu. Každý dreammie to ví, každému vyjde Ming-i, když se zeptá na přítomnost.“
Poté co tehdy vyšli z bistra, vnímali vzájemné pouto, které se prostřednictvím Knihy proměn mezi nimi vytvořilo.
Pršelo a chladný vítr hnal dešťové kapky uličkou.
Wiener se cítil trapně a nevěděl, jak se rozloučit, mezi studenty matematiky příliš dívek nebylo.
O půl hlavy vyšší Cindy mu ušetřila rozpaky.
„Jestli máš doma koupelnu s teplou vodou, tak se s tebou vyspím,“ prostě pravila a zimomřivě se otřásla. „Máš snad svůj pokoj, ne?“
„Mám vlastní byt,“ vyhrkl.
Ježíši Kriste a generále Jacksone, kdyby ho tak slyšel a viděl Condon. Nebo kdokoli ze sanhedrinu.
Z koupelny vyšla Cindy jenom s medailonem mezi ňadry a Wiener si teprve uvědomil, jak neskutečně krásné tělo se pod těmi šátky skrývalo. V jiném světě by jí ten svět ležel u nohou, kdežto tady se musí spokojit s obtloustlým ošklivým šedesátníkem, pomyslil si. Jenže pak myslet přestal, nemyslel ani, když ho to nádherné tělo, jako Odyssea poslední trám z jeho lodě, bezpečně neslo mezi vlnami bouřícího moře, o němž si myslel, že je mu už navždy zapovězeno. Oběma rukama svíral její ňadra, obličej zabořen mezi těmi něžnými dvojčátky, v ústech žhnoucí dvojitou spirálu medailonu, jež se mu přes patro propalovala do mozku, aby podél páteře sestupovala dolů, dolů…
Je to vždycky směšný okamžik, když se po milostném aktu od sebe oddělí stárnoucí muž a mladá dívka. Nicméně zůstává v tom více z posvátného rituálu tvoření, než když je tomu naopak.
„Proč z toho děláš takovou vědu?“ smála se Cindy jeho neobratným omluvám, o to směšnějším, že se vlastně omlouval za svou nečekanou zdatnost. „Šukám ráda i se starými chlápky,“ rozevřela ústa a v tom růžovém jícnu zamlela nafialovělým jazykem v oplzlém gestu – najednou to byla vulgární dreammie holka, „protože mají prachy a,“ přejela mu konečky prstů po paži s ochablým svalstvem až ke hřbetu ruky s jemně vrásčitou kůží počínajícího stáří – a byla zase zpět poetickou vílou, „jsou popsaní životem jako ty a já se života ráda dotýkám.“
Vyprávěla mu pak o sobě. Nebyl to až tak komplikovaný příběh. Rodiče se jmenovali Crawfordovi a narodila se v roce 1966 na rodinné farmě v Illinois. Když jí bylo čtrnáct, převrátil ji do sena jeden honák a současně ji přestalo bavit loupat kukuřici. Na západ do Pacifidy ale utekla hlavně před lovci otroků, kteří by ji mohli zavléci do pracovních táborů na východním pobřeží a prodat do táborového bordelu. V německé zóně se koncentráku nikdo nevyhne a i ve Státech Skalistých hor čím více na východ, tím více se holky bojí, že skončí v bordelu a v třiceti zhebnou jako stařeny, nervózně si balila marihuanovou cigaretu a ruce se jí klepaly.
„Když jsem byla malá holka, tak se jednou k nám na farmu taková troska dovlekla,“ olízla cigaretový papírek a okousaným nehtem přejela úhledný bílý váleček, „táta ji pak pohřbil u ohrady a máma v gumových rukavicích spálila všechno, co měla na sobě a co jí podestlala. Stejně to nepomohlo,“ popotáhla z cigarety, „malej brácha od ní něco chytil a rychle umřel. Měla rozežranej ksicht, víčka jí skoro chyběly,“ Cindy se otřásla, „dodnes se mně o ní zdává.“
Zařekla se, že udělá všechno proto, aby ji nic takového nepotkalo. Přidala se ke komuně dreammies, která mířila do San Franciska. Jenom s nimi měla šanci přejít horské hranice do Pacifidy a navíc přesvědčení dreammies, že svět je falešný, ji uchvátilo. Také byla nejhezčí v tlupě a dokázala vyžebrat nejvíc peněz.
„Jasně že občas spávám s chlapama pro prachy,“ přiznala, „ale vždycky si vybírám sama,“ blýskla očima.
V San Francisku poprvé viděla na dreammies kovové šperky EDFRANK. Bylo to pro ni stejné zjevení jako kniha I-ťing. Jako by jí spadly šupiny z očí, najednou prostě věděla, že žije v soumraku, že ale existuje jiný svět, který není jenom snem a kde slunce září na plný pecky…
Nečekaně usnula a nevinně se pod pokrývkou k Wienerovi přitulila, objímala ho dětsky kolem krku, tence pochrupovala a dýchala mu do ucha. Připomnělo mu to, jak se kdysi dávno ve starém zaniklém světě k němu tulila jeho žena a děti.
Bezhlesně se rozplakal. Cítil, jak mu slzy nezadržitelně vystupují z očních koutků, stékají stružkami po tvářích a pod bradou máčejí zlatohnědé vlasy vonící po jeho heřmánkovém šampónu.
„Prší, Jacku,“ zamumlala Cindy ze spaní, převalila se na druhou stranu a přetáhla si prošívanou přikrývku přes hlavu.
Wiener nedokázal pláč zastavit. Slaný proud si našel cestu do jeho úst a skapával mu z brady na krk.
Bože, jak jsi to mohl dopustit? Nevyčítám ti, že jsi zapomněl na mne, ale proč jsi zapomněl na mě děti?! chtělo se mu řvát, ale musel mlčet, protože ta spící dívka nebyla ničím jiným než dalším zapomenutým dítětem.
Byl odříznut, zavržen jako Job. Nejen smrtí od svých blízkých, ale i časem od celého světa – s výjimkou dvou desítek tisíc Američanů z Malé Ameriky. Podle data narození mu bude za pár měsíců pětadevadesát, fyzicky ale sedmapadesát. Nikdy si neuvědomoval diferenciaci času, jež ho postihla, jako tu noc, s Cindy po boku. Najednou mu připadlo zvrhlé, že přesto všechno, co prožil a co má za sebou za těch více než devadesát let, může ještě spát s tak krásným a mladým děvčetem.
Ráno u snídaně byl v pokušení jí všechno říct. Zůstalo mu naštěstí tolik rozumu, že začal oklikou.
„To bylo smutné, jak jsi vyprávěla o té ženě z koncentráku, co u vás zemřela a nakazila tvého malého bratříčka. Měla smůlu, že jí nepomohla podzemní organizace, která mladé Američanky z německé zóny zachraňovala a převážela na svobodný jižní kontinent. Nikdy jsi o ní neslyšela?“
Odezva byla naprosto nečekaná.
Cindy přestala jíst a bláznivě se rozesmála. Teprve když zpozorovala Wienerův pohoršený obličej, přinutila se k vážnosti.
„Snad tomu nevěříš?!“ užasle na něho kulila oči.
„Ty můj tatíčku kníráčku, kdybys věděl, jak se tváříš,“ vyprskla znovu smíchem.
„Nezlob se, prosím tě, nezlob se na mě,“ zvážněla, když se Wiener zatvářil uraženě, „ale vždyť to jsou jenom povídačky otroků. Pohádka, kterou si vymysleli,“ pohladila Wienera po ruce, „aby měli nějakou naději. Tu jejich pohádku o bájném kontinentu Mu, kde stále vládnou Američani a zachraňují otroky, zná přece kdekdo,“ usmívala se s převahou, „mně jí také vyprávěli, když jsem byla malá. Stejně jako pohádku O dvou Dveřnících a o zlé Černé královně…“
Spokojeně upila z hrnku a z pánve si nahrnula na talíř další porci opékané slaniny.
„Ty seš jako Hef…“ ujelo jí přitom.
„Kdo je to Hef?“ optal se Wiener zvědavě. To jméno mu bylo nějak povědomé.
„Ále, takovej starej pracháč,“ Cindy se v sebeobraně opět přehrála do role dreammie holky, „kterej nadělal balík na starožitnostech. Dodává do těch butiků na Market Street a na CoIumbus Avenue a taky rád fotí hezký holky. Je to prasák, ale za fotky dobře platí,“ uzavřela stručně.
„Nejmenuje se celým jménem Hugh Hefner?“ vzpomněl si Wiener na jméno gangstera, před kterým ho varoval Paul Kasoura.
„Jo. Ty ho znáš?“
„Ne. Ale proč jsem jako on? To jsem taky starej prasák?“ ač nechtěl, jeho hlas zněl ostřeji, než měl v úmyslu. „Neboj se, zaplatím ti taky dobře.“
„Ale ty můj tatíčku kníráčku,“ Cindy vstala, oběhla stůl a objala zezadu Wienerovu hlavu, „tak jsem to nemyslela. To s Hefem bylo loni a trvalo to jenom měsíc. Chtěla jsem jenom říct, že taky věřil na různý bláznivý povídačky.“
Vrátila se zpět na své místo.
„Hef například,“ začala si porcovat slaninu, „věřil na chlápka s porcelánovým ksichtem, kterýho doprovází neviditelná ženská.“
Wiener stačil odložit vidličku dříve, než mu vypadla z ruky. Díval se na vlastní pravičku s ochablými prsty, jako by byla cizí.
Jenom to nezkazit, jenom to nezkazit, horoucně se modlil.
„Co to je za pitomost?“ zeptal se konverzačním tónem.
„Vidíš, ty to říkáš taky,“ Cindy mávala vidličkou, „jenže Hef mi úplně vážně tvrdil, že někdy kolem šestapadesátýho byl s Luckym Lucianem v New Yorku lovit nějaký starožitnosti a právě tam narazil na toho chlápka s porcelánovým ksichtem. Musel to bejt úplnej superman, protože vyřídil celou posádku německý ponorky. Lucky s ním udělal kšeft a vzal ho na svůj katamaran i s tou neviditelnou holkou. Všichni slyšeli ženskej hlas a někteří chlapi z posádky ji chtěli zkvaltovat. Chytili ji do sítě, ale ona dva zabila. Jeden z těch, co to taky zkoušel a přežil, pak řekl Hefovi, že na omak měla moc fajnový tělo.“
„A co bylo pak?“ snažil se, aby otázka nezněla naléhavě.
„Co by… bylo?“ Cindy ještě jednou polkla. „Lucky řekl, že jenom vůl se nechá zabít vod ženský, a že kdo je vůl, nemá se pokoušet šukat. To je dobrý, ne?“ uličnicky se uchechtla.
„Myslel jsem to jinak,“ Wiener potlačil netrpělivost, „chtěl jsem vědět, jak ta Hefnerova povídačka skončila, co ti řekl o tom, kde ten chlapík a jeho neviditelná průvodkyně skončili.“
„Lucky je vysadil někde u Edmontonu a dál už nevím. Hef o té cestě často mlel. Pořád se chlubil, jak pak odrovnal toho druhýho chlapíka, co byl s nima a co se chtěl po Luckyho smrti stát šéfem. Jmenoval se Howard a podle Hefa to byl učiněnej technickej génius.“
Nabodla další sousto slaniny a s chutí je začala žvýkat.
„Jo, teď jsem si vzpomněla,“ zašermovala vidličkou. „Podle Hefa chtěl ten Howard stavět letadla a prý se o nich s tím porcelánovým bavili, hlavně o Boeingově fabrice v Seattlu. Možná šel tam.“
Podívala se zkoumavě na Wienera.
„Nikdy jsem žádné americké letadlo na vlastní oči neviděla,“ řekla náhle s oním podtónem vnitřního úžasu, který je typický pro okamžik, kdy si člověk uvědomí nesamozřejmost samozřejmého. „Ty ano?“
Bezděky opustila pózu dreammie holky, zaražená poznáním, že svět, ve kterém žije, je opravdu vykolejený.
Na to se nikdy nedalo zvyknout a Wienera napadlo, kolikrát ještě bude tímto otřesem procházet, než se i pro ní všechno skončí. Smrtí nebo jejich úspěchem. Účast, jež s ní pocítil, zatlačila do pozadí radost nad informací, kterou se právě dověděl. Nezávisle potvrzovala informaci Kempeitai.
Chtěl jí dát nějaké peníze a udělal tu chybu, že otevřel příborník, kde měl hotovost.
Slyšel ji, jak užasle vydechla.
Zapomněl, že tam má na skleněné poličce vystaveny všechny šperky, které doposud pro „svého pána“ v Amerických starožitnostech koupil.
Cindy jako v tranzu přistoupila k příborníku a bylo zbytečné, aby jí nějak bránil. Jestli ty šperky byly opravdu kultem, tak ona byla jeho kněžkou.
Vybíral si většinou dražší kousky s obtížnějším tepelným zpracováním, abstraktně tvarované žvance ocele leštěné do zrcadlového lesku. Byly to přímo Frankovy věci, vzniklé bez jakékoli kalkulace, ztvárnění čisté imaginace.
Najednou vidím tvar, svěřoval se Frank Wienerovi, a tak ho hned udělám. Někdy k tomu vstávám i v noci a Ed říká, že jsem blázen.
Julianě pak Wiener řekl, že jeho pán má přednostně zájem o tyto kousky a že je ochoten zaplatit i dvojnásobnou cenu. Paní Frinková je pak pro něho odkládala stranou.
„Na tohle jsem nikdy neměla,“ vydechla Cindy a omámeně zírala na řádku třpytivých ocelových hrudek, zárodků tvarů, poupat metriky doposud nerozvitých vesmírů. „Tak si vyber,“ vyzval ji Wiener.
„Věděla jsem, že to kupujete pro sebe,“ řekla mu při další návštěvě paní Juliana. „Je to vaše věc, že jste se představil jako prostředník. Nemusíte mít strach, Cindy bude vaše důvody respektovat a my s manželem taky,“ uklidňovala ho.
„Nechcete se podívat dozadu na nové věci?“ lákala ho.
Byli v obchodě sami, pan Childan se nějak necítil a odešel nahoru do patra, kde měl byt. Paní Frinková již odhrnula závěs do chodby za krámskou místností, když zacinkal zvonek nad vchodem a do obchodu vstoupil štíhlý úhořovitý muž neurčitého věku. Byl oblečen do drahého obleku a na hlavě měl měkký velurový klobouk.
Než přistoupil k pultu, smekl a odhalil husté černé vlasy. I jeho obočí bylo uhlově černé a téměř se stýkalo nad očima, které ze sádrově bílého obličeje zářily jako reflektory černého světla. Když gentleman s úklonou na Wienera pohlédl, vzhled očí se inverzně proměnil, nyní to byly absolutně černé komíny vedoucí do nicoty.
Profesor cítil, jak se mu dělá nevolno ze závrati, a musel se opřít o pult.
„Co… si… račte… přát?“ paní Frinková ochromeně zírala zákazníkovi na ohryzek a byla sotva schopná promluvit.
„Zaujaly mě věci za výlohou,“ řekl muž s oxfordským přízvukem. „Ty šperky mají velkou duchovní sílu a citlivý člověk je nemůže minout jenom tak,“ pokračoval ušlechtilým tónem, avšak Wiener měl opět na chvilku pocit, že ta slova jsou těžkou ironií.
„Nedejte se rušit,“ dvorně mávl kloboukem, jako by to byl mušketýrský širák, sám se nad svým teatrálním gestem šibalsky usmál a jal se prohlížet vystavené šperky.
Wiener byl konečně schopen pohybu.
„Zase se stavím, paní Juliano,“ zamumlal a zamířil ke dveřím.
Nemohlo to být více než pět vteřin, kdy měl možnost pozorovat běloskvoucí límec nenadálého zákazníka. Nebyl ozdoben ani kravatou, ani motýlkem, ale sponou. Sponou z černě žíhané oceli ve tvaru „T“, a na tomto miniaturním antonínském kříži byl ukřižován zbytek lidského těla – z jemných drátků svařený hrudní koš a ze silnějších tyčinek kosti rukou i s kapkami kloubů.
Celá práce nesla nepopiratelný rukopis Franka Frinka, ale Frank ji nikdy neudělal. Přitom ale se všemi jeho pracemi tvořila jediný celek, byla kontrapunktem k jeho šperkům, i k těm, které ještě udělá, patřila k nim jako smrt k životu a Wiener věděl, že paní Juliana to pochopila stejně dobře jako on.
Na rozdíl od ní on ale viděl motiv té spony in natura, pohled na ostatky Friedmanova těla patřil k těm obrazům hluboko vypáleným do duše, jichž se nikdy nezbaví. A navíc toho muže znal z Crommelinových hlášení, byl jeho přítomností vyděšen a chtěl být od něho co nejdál.
Na jaře se jeho sbírka ztenčila, neboť Cindy si za každou návštěvu mohla jeden šperk vybrat. Stal se z toho rituál, který oba těšil stejně.
Jednou si ji odvedl přímo z průvodu dreammies. Nesla tabuli s tím podivným heslem.
KOBYLKA ZTĚŽKLA
bylo vyvedeno černou barvou na kusu lepenky přibité k laťce z plotu.
Když se pomilovali, zeptal se Cindy, proč demonstruje s biblickým citátem, co to má společného s jejich sny.
Děvče se na něho delší dobu zkoumavě dívalo.
„Jsi přece dost starý, abys to znal,“ řekla nakonec. „Copak tys tady nežil?“ podezřívavě se optala.
„Japonci mě dlouho zaměstnávali v Jižní Americe,“ uvedl to první, co ho napadlo.
Cindy svraštila brvy, ale přece jen se nad ním smilovala.
„Je to název knížky, která byla před pětadvaceti lety bestsellerem. Napsal ji nějaký Abendsen ze Skalistých hor a Němci ji zakázali. Tady v Pacifidě ale vyšla a četl ji každý. Knížka popisuje jiný svět,“ navázala, když viděla Wienerův nechápavý pohled, „svět, v němž Němci a Japonci prohráli válku. Prostě svět snů,“ jak seděla nahá na posteli, obemkla pažemi své skrčené nohy, „svět našich snů,“ zakomíhala se dopředu a dozadu.
„Ta kniha je naší biblí, každý dreammie ji uctívá, protože Němci nechali Abendsena zabít,“ dořekla se zavřenýma očima.
Nepřemýšlel, co z jeho eskapád Paul Kasoura tuší, nebo ví. Něco ale vědět musel, neboť si ho pozval do svého vytříbeně zařízeného domu. Betty jim dělala společnost v tradičním kimonu, které mělo větší cenu než celý dům. Wiener jako dárek přinesl své vlastní plnicí pero, které si téměř před padesáti léty přibalil do těch pětatřiceti kilogramů povolených zavazadel. Byl to model, který Paulovi chyběl do jeho sbírky Parkerů, a Paul měl z dárku nelíčenou radost.
Napřed si myslel, že důvodem jeho pozvání byla informace, kterou mu Paul při chroupání keksů z mořských řas sdělil. Němci v San Francisku vystřídali konzula. Ten nový se jmenuje Ulf Gruber, vyčkávavě se odmlčel, a teprve když Wiener nereagoval, doplnil, že to je švagr Franze von Karsta.
Japonská zpravodajská služba, objasňoval pak Wienerovi, došla k názoru, že jeho přeložení není náhodné. Všude, kde se vynořil von Karst, vynořil se vzápětí Ulf Gruber. Bylo tomu tak v Nové Moravii v roce 1977 a Kempeitai je přesvědčena, že je tomu tak i nyní.
„Myslíte si, že Schwertmann je tady?!“ zeptal se Wiener překvapeně.
„Ne přímo tady, v San Francisku,“ opáčil Paul, „ale někde na západním pobřeží. Třeba v Seattlu. Mám informace,“ pokračoval dále, „že Gruber o Seattlu a o přilehlých indiánských územích sbírá data.“
Pokud to byla pravda, Wiener horečně uvažoval, měnilo to úplně pohled na Schwertmannův únik z Malé Ameriky. Nebyl to únos, ale cílený plán jak se dostat ke Gunnarovi. Zřejmě do něj zasvětil i Crommelina a Váliho a nějak ošidili Tórova dvojčata.
Napadlo ho, že by měl na severozápad vyrazit taky. S Carlsonovými raidery by to snad šlo.
Když se zvedal k odchodu, Betty s úsměvem přinesla dárek i pro něho. Byl to poměrně objemný balík a Paul uhádl, na co myslí.
„Nu ano, týká se to tvé…“ učinil nepatrnou odmlku, „… výzbroje. Je to její doplněk, samurajové nepohrdali dobrým brněním a toto je jedinečné,“ připojil a pak mu s nebývale uctivou poklonou dar předal.
V balíku bylo něco jako nátělník z bílostříbrné látky. Když se pozorněji podíval, zjistil, že to je kůže, podivná kovová kůže.
S podezřením vzhlédl na Paula.
„Je to nesmírně vzácný dar, který ti mám předat od generála Nišizawy,“ při vyslovení jména Paul obřadně zvedl hřbet pravičky k čelu. „Snad poznáváš wthulový pancíř.“
Wiener se vší silou musel ovládnout, aby nátělník neodhodil.
Tohle muselo být staženo za živa z nějakého wthulmanna, vzpomněl si, co Válí vyprávěl o wthulových košilích Tórových dvojčat.
Nezbylo, než aby květnatými frázemi za dárek poděkoval. Jeho cena byla skutečně nesmírná, pro Wienera až hrůzně nesmírná. Sliboval si, že si nátělník nikdy na sebe nevezme, ale další Paulova slova zvrátila jeho předsevzetí.
„Generál Nišizawa by pokládal za ztrátu tváře, kdybys jeho dárek nepoužíval a při pochůzkách po městě, třeba při návštěvě obchodů nebo procházkách po parku, ho nenosil,“ řekl.
„Také my bychom ztratili tvář, kdybys jeho dárek odmítl používat,“ připojila se s úsměvem Betty.
Wiener dobře rozuměl a jistým způsobem ho to dojalo. Občas chodil do parku na Washington Square, aby alespoň zdálky viděl Cindy, jejíž komuna tam tábořila. Jak se totiž oteplovalo a význam koupelny s teplou vodou klesal, její návštěvy byly řidší a řidší. Kasourovi lidé to museli zjistit, stejně jako jeho časté návštěvy v Amerických starožitnostech, a toto bylo napomenutí v japonském stylu.
Věděl, že kdyby byl na ulici přepaden bez wthulového nátělníku a v důsledku toho zraněn nebo zabit, Kasourovi by spáchali sebevraždu. Jinak by ztrátě tváře nezabránili. Ještě více ho ohromilo, že totéž byl ochoten učinit i generál Nišizawa. To už nebylo napomenutí, ale políček, který mu japonský generál elegantně uštědřil. Znamenalo to, že ho pokládá za mnohem cennějšího a důležitějšího, než se domníval, a že na výlet do Seattlu může zapomenout.
Na wthulový nátělník si zvykl velice rychle. Za parných dní, které nastaly, byl velmi příjemný na nošení, nějakým záhadným způsobem účinně chladil a odsával pot. Měl jej na sobě i toho červnového večera, kdy se zdržel v práci, bylo třeba zorganizovat zásobovací konvoj do Modrých hor, a vyšel z budovy Nippon Times nedlouho před půlnocí.
Obešel blok na zastávku lanové tramvaje. Čekali tam už nějací lidé, slušně oblečení Američané, zřejmě také vyšší úředníci, kteří se zdrželi v práci. Pak se na Mason Street směrem od Playgroundu objevilo osobní auto a rychle se blížilo. Byla to velká limuzína a měla stočená boční okénka. Před zastávkou zpomalila a když ji míjela, rozblikal se vnitřek auta oranžovými plamínky.
Wienera něco mocně udeřilo do prsou, obrátilo kolem osy a další úder do zad ho srazil na chodník. Pak teprve uslyšel štěkot samopalů a jekot lidí.
Zařval motor, jak řidič neurvale přidal plyn, samopaly zmlkly a černý vůz se začal vzdalovat, když z asi padesát metrů vzdálené příčné ulice vyjelo jiné, menší auto. Vyšlehl z něho plamen, pak větší vůz jakoby na kolejích poskočil a proměnil se v ohnivou kouli.
Sotva dozněla exploze, sklonil se nad Wienerem sádrově bílý obličej s uhrančivýma očima.
„Pojďte, profesore,“ řekl Lutze a pozvedl Wienera, jako by byl pírko, „zavezu vás domů. Myslím, že není žádoucí, aby vás vyslýchala policie.“
Vedl Wienera k menšímu autu, které s běžícím motorem a otevřenými dvířky stálo nedaleko velkého hořícího vozu. Mezi vysoko šlehajícími plameny, jejichž žár klopýtající Wiener na tvářích bolestivě cítil, bylo vidět zhroucené zčernalé mrtvoly střelců.
„Myslím, že nekrvácíte,“ řekl Lutze úsečně, když pomáhal Wienerovi na přední sedadlo. „Díky wthulu jsou to jenom zhmožděniny. Při transformaci padlých v einherje Grímniho kopí vždycky odvádělo kvalitní práci.“
Ačkoli každé nadechnutí znamenalo bolest, stejně jako otřes auta při přejíždění kolejí, Wiener se rychle probíral z šoku. Jekot policejních vozů zůstal za nimi, a když je minul hasičský vůz se zapnutou sirénou a blikajícím majáčkem, byl zase schopen uvažovat jako před útokem.
„Proč jste likvidoval vlastní lidi, Herr sturmbannfuhrer?“ zeptal se sípavě mezi bolestivými nádechy.
„Nebyli to moji lidé, Herr profesor,“ odpověděl řidič, z něhož Wiener viděl jenom neposkvrněně bílé rukavice na volantu, „ale Hefnerova chátra.“
„Moji lidé jsou to teprve teď,“ připojil s krátkým řezavým smíchem poté, co přeřadil a plynule odbočil z hlavní ulice. Přesto se vůz zhoupl a Wiener sykl bolestí.
„Když dovolíte,“ řekl řidič zdvořile, jakmile vůz opět zvýšil rychlost, „zkusím vám pomoci.“
Pravá ruka se pustila volantu a Wiener cítil, jak mu rukavice na chvilku přilnula k zátylku. Téměř okamžitě se mu ulevilo, mohl se předklonit a otočit hlavu, aniž by mu hrudník propichovaly žhavé dráty.
Viděl nyní profil muže za volantem, úzký rovný nos, propadlé líce bezmasého obličeje a sotva znatelné rty. Viditelný koutek, vytažený vzhůru, prozrazoval, že Lutze se usmívá. Nebo šklebí, v případě jeho obličeje to vycházelo nastejno.
Náhle se prudce otočil k Wienerovi. Z přítmí vozu, v odraženém světle pouličních luceren, kolísajícím v rytmu míjení, se na něho zubila sotva kůží obtažená lebka jakoby vyrůstající z té nestvůrné nákrční spony, jež mu náhle připadala obrovská. „Kdo vlastně jste?“ vydechl v náhlém podezření. „Ale profesore,“ odpověděl rozmarně muž za volantem, který již hleděl vpřed, „vždyť vy to víte, jenom si to nechcete připustit. Jako si to nechtěli připustit vaši němečtí kolegové Heisenberg, Hahn a Houtermans, jako si to nechtěli připustit ani moji žáci Gunnar a Schwertmann.“
„Monsieur,“ vydechl Wiener, „vy jste Monsieur.“
A právě v tom okamžiku vůz stanul před domem, kde bydlel.
„Nemyslete si, že neoceňuji vaši zdvořilost,“ řekl muž s bezednýma černýma očima, když seděli v křeslech naproti sobě ve Wienerově obývacím pokoji, „že si necením toho, jak vybraně jste mě nazval.“ Na stolku mezi nimi náhle stála láhev zlatistého bourbonu, jehož barva se dokonale lomila na kostkách ledu v nalitých sklenicích.
„Na naše setkání,“ řekl samozvaný host a Wiener ani nepostřehl, jak se mu chladná sklenice ocitla v ruce. Měl vyschlo v ústech a existovaly i jiné důvody, aby se lačně napil. Ostrá chuť whisky mu dodala odvahy.
„Budete chtít smlouvu?“
Jeho protějšek se srdečně rozesmál.
„I ty… Brute?… Profesore… snad nevěříte… těm babským tlachům? „ vyrážel ze sebe mezi záchvaty smíchu host s hlavou zabořenou do opěradla.
„Nikdy jsem po žádném člověku žádný závazek nechtěl,“ nečekaně se přestal smát a útočně se předklonil, „rozumíte, nikdy. Ti, kteří chtěli, vždy sami přicházeli za mnou a sami si mě zavazovali krvavými oběťmi. Já jsem jenom zkušební kámen lidské ryzosti, nikoli její tvůrce,“ dořekl s vášnivým přesvědčením.
„Pravda, jsem svůdce,“ upil ze sklenice, „ale nad těmi, kteří odolají, nemám žádnou moc, ti se mne nemusejí bát. I vy, profesore, se bojte jenom sám sebe, ale mne ne, mne ne!“ vykřikl zuřivě, až se Wiener v protikladu k jeho slovům zachvěl.
„Pak vám nerozumím,“ zamumlal. „Co dnešní svět? Co všechno to, co se stalo?“ připojil již hlasitěji a důrazněji.
„Ale vždyť vám to říkám. Já jsem si nacisty nenajal, to oni si najali mě a předem mi zaplatili…“
„Mojí ženou, mými dětmi, miliony dalších Židů, desítkami milionů dalších lidí,“ skočil mu Wiener hořce do řeči.
„Jsem, jaký jsem,“ odsekl host. „Ale teď mi trošku křivdíte. Já jsem inkasoval jenom první drobnou splátku, to všechno ostatní shrábla Reginleif.“
„Myslím, že už vám rozumím, Monsieur,“ Wienerovi cválal mozek v lebce jako divoký kůň, „vy se chcete vrátit do hry, vy se potřebujete zbavit Reginleif a inkasovat za ni.“
„Byl to můj obchod a ona mi ho ukradla,“ zasyčel nenávistně host a Wienerovi pod wthulovým nátělníkem přeběhl mráz po zádech. Ten duch, jehož reprezentoval muž, popíjející whisky v jeho křesle, nemohl v nacistickém světě chybět a oni na něho přesto zapomněli. Především on zapomněl, a proto se mu zdály tahy protistrany tak chaotické a přitom dokonale účelné. Měly totiž dva různé zdroje a jim trestuhodně splývaly.
„Jsme pro vás jenom nástroje vaší hry, Monsieur. Heisenberg, Hahn, Houtermans, Gunnar, von Karst a teď já,“ konstatoval. „Proto jste mi pomohl, a až mne nebudete potřebovat, jako mé německé kolegy, necháte mě zlikvidovat.“ Byl již klidný, jako býval za katedrou na MIT.
„To je ale jen jedno hledisko, profesore,“ Monsieur se nyní usmíval, „ale jsou i jiná, méně pesimistická a pro vás zajímavější. Jak už jsem řekl, nemám žádné podmínky,“ znovu se předklonil, aby zdůraznil svá slova, „máte svobodu dělat, co chcete, hrát svou vlastní hru, šidit mě a podvádět, jak vám bude libo.“
Wiener mlčel. Musel uznat, že jeho mocný host ho zmátl, uvědomil si, že proti němu sedí stratég stratégů.
„Budete vždy o tah dopředu,“ řekl hořce. „Ale stejně nemám na vybranou, že?“
„Proč tak pesimisticky, profesore?“ úzké rty hosta se stáhly do sardonického úsměvu. „Všechna podstatná fakta již znáte, Kabala vám na můj vkus prozradila až příliš. Teď ode mne víte, že to byla Reginleif, která převzala můj úvazek. Víte, kdo a jak otevřel nacistickým wthulmannům bránu na zemi, víte, kdo a jak ji může zavřít. Víte i o kohoutí hlavě, o tom nenápadném kouzlu černošského ungana, které jako minu zavěsil Reginleif přímo pod její vlastní zadek. Stačí jenom toto kouzlo využít, stačí poslat Schwertmanna zpět do Valhaly těmi zadními vrátky, které ungan vytvořil, a nechat ho, aby meče zaměnil. Já vám bránit nebudu.“
„Zní to až příliš snadně,“ namítl Wiener.
„Až tak snadné to zase není. Mohu vás ale ujistit, že o tom triku toho černého šibala Reginleif opravdu neví. A to je vaše šance.“
„Proč to děláte? Proč mi to říkáte, Monsieur?“
„Protože rád hraju, protože rád pozoruji, jak hrají druzí.“
„Jenže když se nám to podaří, nebude žádný obchod, ani pro vás.“
„Jste si tím tak jist?“
Wienerovo tělo, umrtvené dotykem Monsieura, pomalu přicházelo k sobě. I přes bolest v prsou se profesor předklonil a zíral z bezprostřední blízkosti do křídově bílého obličeje svého hosta.
„Nejsem si jist vůbec ničím, Monsieur,“ řekl do hlubin jeho očí. „Ani tím, co mi tady tvrdíte.“
„Dobrá. Můžete poznat skutečnou pravdu, mohu vám prozradit, jaký trik má zase v rezervě Reginleif. Ale to byste mě o to musel požádat a nabídnout protihodnotu. Vy víte jakou. Chcete uzavřít tento obchod?“ Wienerovi připadalo, že se řítí do dvou bezedných šachet současně.
„Ne,“ podařilo se mu odtrhnout, „pak teprve byste mě obelhal.“
Jeho protějšek se zvrátil do křesla a srdečně se rozesmál.
„Jste třída, profesore, máte můj obdiv,“ host si dolil bourbon, s chutí upil a znovu se zahleděl na Wienera.
„Nemohl bych vám říci pravdu, ani kdybych chtěl. Už kvůli té první splátce musím být loajální k zákazníkovi. Jsem ustrojen podle mocnějších zákonů, než jsou moje osobní tužby nebo sympatie. Vlastně nic takového nemám a právě vy mě můžete pochopit nejlépe. Nejsem nic jiného než logický stroj, jehož schémata se vám a vašim kolegům ze sanhedrinu honí v hlavě. Funguji jako program a záleží na každém člověku, jestli mě spustí nebo ne.“
Ráno se oblečený Wiener probudil na gauči s kocovinou. Podruhé v životě. Podlitiny na prsou a na zádech, stejně jako dvě sklenice na servírovacím stolku mezi křesly mu prozradily, že noční zachránce nebyl jenom snem.
Přestal chodit do Amerických starožitností, odřekl si i procházky do parku na Washington Square. Místo toho si koupil Knihu proměn a tři staré čínské mince se čtvercovými otvory. Jejich vrhání byl snadnější způsob jak získat čáry hexagramu než rozhazováním řebříčkových stébel.
Potřeboval čas na uváženou, aby si rozmyslel, co setkání s Monsieurem znamená.
A právě tuto otázku položil Knize. Vyšel mu dvacátý osmý hexagram Převaha silného se čtvrtou a pátou silnou čárou. Obraz zněl:
Jezero zaplavuje les. Převaha velkého. Tak ušlechtilý muž osamocen stojí beze strachu a nestýská si, když se má zřeknout světa.
Výrok pak říkal: Převaha velkého. Hřebenový trám se prohýbá. Je dobré jít. Úspěch. Komentář připojoval, že převaha velkého je taková, že nosné trámy jsou až příliš zatíženy.
Wiener se v duchu ušklíbl. Monsieur by měl převahu nad každým člověkem, k tomu nepotřeboval I-ťing, stejně jako k poznání, že příliš zatěžuje nosné trámy.
Přešel k výrokům silných čar. U čtvrté devítky se pravilo:

Břevno je podepřeno. Štěstí. Závislost na jiném. Hanba. Tíha je nadlehčena a zborcení již nehrozí a to je dobře. Je tu však korespondence další měkké čáry, jinové základy šestky, a z toho slabého spojenectví a ze závislosti na něm hrozí jistá slabost a úhona.
Výrok další silné čáry, páté devítky, pak ještě podporoval předchozí: Suchý topol vyráží květy. Starší žena si bere manžela, žádná chyba, žádná sláva. Pozdní rozkvět nemá dlouhého trvání.
Jangová energetická čára má blízko k vrchní čáře slabé jinové.
Z tohoto spojení nemůže vzejít nic moc dobrého.

To je zase samozřejmé, pomyslel si Wiener zklamaně, ze spojení s Monsieurem pochopitelně nemůže vzejít nic moc dobrého, ale v jeho případě to není žádná chyba.
Překreslil silné čáry, aby získal doplňkový hexagram.
Kupodivu to byl Šeng, čtyřicátý šestý hexagram Stoupání.
Ze země roste dřevo, říkal jeho obraz, a tak šlechetný člověk souladu se svou ctnosti vrší malé. aby dosáhl na velké U doplňkového hexagramu záleželo jenom na výroku.
Ten říkal: Stoupání přináší mohutný a pronikavý úspěch. Je užitečné spatřit velkého muže. Nemějte obavy. Výprava na jih, veliké štěstí
Jenže on vyrazí na sever, pomyslel si Wiener, když po několikaměsíční pauze otevíral dveře Amerických starožitností. Dnes je poprvé použije tak, jak to má být v každém správném špionážním románu, jako myší díry se dvěma východy – nejen aby Carlsonovi předal peníze – byla to jenom záminka jeho podvědomí –ale především aby ho požádal o laskavost.
Již od zimy, kdy mu Cindy potvrdila, že Gunnar už možná dlouho žije v Seattlu, koketoval s jistou myšlenkou. Znovu se k ní vrátil, když mu Kasoura řekl, že tam možná také je Schwertmann.
Monsieur má pravdu. On je teď pro Schwertmanna ještě důležitější než Gunnar.
K čertu s Kasourou a všemi Japonci a jejich ztrátami tváře.
Rozhodl se.
Nechá se propašovat na palubu vlastního letadla, aniž by o tom Kempeitai věděla, a plukovník mu k tomu musí pomoci.
Drak už letí po soumračném nebi a je na čase, aby starý topol vydal květy.
Letící drak
Červen Í989
Svítalo.
Asi sto metrů vzdálená parkující kolona náklaďáků se už zřetelně rýsovala v našedlém světle.
Plukovník Carlson se otočil a přistoupil k opancéřovanému pickupu Toyota na terénních pneumatikách. Přes odklopenou ocelovou okenici na straně spolujezdce strčil hlavu dovnitř řidičské kabiny.
„Opravdu si to nerozmyslíte, profesore?“ řekl Wienerovi, který seděl uvnitř.
Když profesor v celtovinových kalhotách a zelené bundě zavrtěl hlavou, plukovník mu podal velkou, ošklivě vyhlížející pistoli.
„Aspoň si vezměte tohle,“ zaprosil.
Wiener sáhl do bundy a vylovil útlý revolver na malorážkové střelivo.
„Já už jsem ozbrojen, plukovníku,“ řekl s úsměvem. „Vy jste blázen,“ ulevil si Carlson, „a to, co děláte, je bláznovství. Vůbec neberete ohled na změněnou situaci.“
V poslední depeši ze San Franciska už Japonci ani nežádali Wienerův návrat. Stálo v ní, že Říše zahájila intenzivní posilování svých severoamerických jednotek. Do Denveru byla letecky dopravena Alpská divize horských myslivců, do Billingsu sbor padákových myslivců, a co bylo nejzávažnější, v Edmontonu se vysadili wthulmanni Heydrichovy armády Thule a obří transportní letouny tam neustále dopravují z Kamčatky další a další jednotky i s těžkou výzbrojí. Navíc dálkový letecký průzkum odhalil německé zásobovací konvoje na Kanadském moři.
Vyplývaly z toho dvě hrozivé skutečnosti. Jednak to znamenalo porušení nepsané úmluvy, že na americkém kontinentu nebudou použity Vnější síly, jednak to, že Himmler a Heydrich se projednou rozhodli táhnout za jeden provaz. A to zase nemohlo znamenat nic jiného než velkou válku – po Indii otevření další fronty.
Japonci okamžitě zorganizovali letecký most na ose Domácí ostrovy – Havaj – Kalifornie a Domácí loďstvo dostalo rozkaz vyplout a blokovat západoamerické pobřeží. Jednotky v Pacifidě vyrazily na sever, aby zaujaly obrannou linii na řece Columbia, opřenou o Kaskádové pohoří. Carlsonovi se nařizovalo, aby se k nim připojil, neboť firma RMTC se s okamžitou platností likviduje, když američtí dobrovolníci budou zásobováni ze zdrojů japonské armády.
Tón depeše byl poněkud vyplašený, Japonci se zřejmě obávali, že přepjali strunu. Přeměna omezené války v Indii v globální konflikt, jemuž se snažili vyhnout, byla tady.
„Právě že beru, plukovníku,“ odpověděl Wiener. „Je to poslední šance a já ji nesmím propást.“
„Ale v Seattlu budou brzy Němci,“ vyhrkl Carlson.
„Právě proto jsme už měli být na cestě,“ opáčil Wiener pokojně.
„Seržante Mailere,“ Carlson oslovil řidiče, habána v džínách a kárované bundě přepásané do kříže nábojovými pásy, „víte, že je to dobrovolná akce?“
„Ano, pane,“ odpověděl Mailer, „vím. Já jsem vždycky rád řídil, plukovníku,“ zazubil se, když viděl, že se na něho Carlson nepřestává tázavě dívat. „A Joe a Harry,“ trhl hlavou dozadu, „taky nejsou proti malýmu autovýletu.“
„Tak ať už jste pryč,“ resignoval Carlson.
Díval se pak, jak na korbě obrněného pickupu Toyota dva vojáci nasazují do vidlice u zadní hrany kabiny půlpalcový kulomet Browning a jak poté jeden z nich zabušil na kulatý poklop nad místem řidiče.
Zakňučel startér, vzápětí naskočil motor, zavyl v obrátkách, jak jej Mailer protúroval, pak se auto nemotorně rozjelo, při otáčení ukázalo boční siluetu s navařenými plechy, přesahujícími kabinu až do půlky korby, vycouvalo z krajnice na rozbitou silnici a drkotavě se počalo vzdalovat. Po celou tu dobu, než mu zmizelo z očí, Carlson viděl, jak to s muži na korbě mydlí.
„Jak se jmenujete křestním jménem, seržante?“ optal se Wiener, když zachovalejší úsek silnice mu dovolil otevřít ústa.
„Norman, pane,“ odpověděl seržant a škubl volantem, aby se vyhnul díře v rozpukaném asfaltu.
„Já jsem Bert, Normane,“ řekl Wiener. „Jak se jmenují ti chlapci vzadu?“
„Joseph Kowalski a Harold Steinmann, profesore.“
Wiener se zahleděl dopředu. Pancéřový plech s průzory byl vyklopen vzhůru na střechu kabiny a čelní sklo poskytovalo nerušený výhled. Neudržovaná silnice neustále klesala, vlastně sjížděli do údolí řeky Columbia.
Nad chladič čnící hrana čelního žaluziového plátu se jenom mírně pohupovala a Mailer na lepším povrchu vozovky přidal plyn.
„Proč jste z toho nevycouvali, Normane?“ zeptal se Wiener s pohledem na řidiče.
„Už jsem to řek,“ zazubil se Mailer. „Mám rád bláznivý autovýlety.“
„A co ti dva?“
„Joe s Harrym?“ Norman se upřímně podivil. „Ti udělaj vždy to, co chce jejich serža.“
„Chci vidět toho chlápka, co za ním jedem,“ řekl náhle jiným tónem, „chci vás vidět, jak budete čarovat.“
„Já nejsem žádný čaroděj.“
„Myslíte, že my v manšaftu neumíme přemýšlet? Měli jsme na to, kurva, skoro padesát let. Uběhlo to jako deset a to je jen jeden z těch zasranejch triků tohohle zasranýho světa. Myslím si, že touhle cestou to chcete dát do richtiku a proto chci bejt u toho,“ dokončil tónem, který znamenal, že další řeči na toto téma odmítá.
Za hodinu zastavili. Oba vojáci seskočili a vytratili se do křoví. Seržant obešel vůz, kopl do pneumatik a pak zkontroloval náklad na korbě – pár náhradních kol, dva barely s benzinem, kanystr s pitnou vodou, bedničky munice a krabice s potravinovými dávkami.
„Samá rýže a krabí maso,“ ulevil si.
Wiener si na hranatém blatníku rozložil mapu, kterou mu dal Carlson. K řece Columbia jim zbývá asi deset mil, ale plukovník mu nemohl zaručit, zda most stále stojí, či jestli funguje přívoz. Pokud se bez obtíží dostanou přes řeku, neměli by mít už potíže. Budou ve státě Washington a najedou na federální silnici č. 82, jež by měla být stále sjízdná. Do Yakimy je to sto třicet mil, Wiener si vzdálenost odměřil, a odtud asi sto padesát do Seattlu. Na místě by tedy mohli být pozítří večer, kalkuloval Wiener, jestli je nepředběhnou Němci…
Prudce zvedl hlavu od mapy.
… jestli není jedním z cílů německé operace obsazení Seattlu, jestli není jeho cesta, jeho přítomnost, skutečnou příčinou války!
Mžikal do oslnivého světla bezmračného dne. Šedou stuhu silnice svírala z obou stran hradba šťavnaté zeleně, až k autu na krajnici doléhal uspávající bzukot hmyzu a o to připadal Wienerovi jeho nápad bláznivější.
Na mapu se položil stín.
„Tak jak to máme daleko, profesore?“ optal se Mailer a opřel se o čelní plát před chladičem. „Joe a Harry by taky rádi věděli, co nás čeká.“
Z druhé strany přistoupili k blatníku oba vojáci a Wiener jim ukázal trasu, kterou si sám před chvílí prošel.
„Bývalá federální silnice kopíruje ohbí řeky Columbia a pak vede údolím řeky Yakimy do stejnojmenného města,“ jel prstem po modré lince. „U Ellensburgu se připojuje devadesátka a po té dojedeme až do Seattlu.“
„Na co můžem cestou narazit, pane?“ zeptal se Kowalski, světlovlasý na ježka ostříhaný pořízek.
„To ti může být fuk, Joe,“ ucedil Mailer.
„Těžko říct,“ Wiener pokrčil rameny. „Už před válkou to byla divočina, indiánská rezervace… Moc lidí asi nepotkáme, chlapci,“ usmál se.
„Leda Germány, a to nejsou lidi,“ řekl šlachovitý Steinmann s orlím nosem a vjel si rukou do tmavých vlasů.

Kolem poledního zahlédli řeku. Washingtonský břeh byl vzdálen nejméně kilometr, a ještě než dojeli k vodě, odbočila ze silnice vozová cesta s hlubokými vyjetými kolejemi. Za odbočkou nerašila ze štěrbin rozpukané vozovky jen tráva, zbytek silnice k vodě se proměnil v křovinatý průsek.
„To je jasný,“ řekl Mailer, „dál nikdo nejezdí, protože most se zřítil.“
Vozová cesta vedla mezi pole s dozrávající kukuřicí a asi po dvou mílích vyústila na plochý břeh. Pruh štěrku vedl až do vody, k přední hraně nízkého oprýskaného pontonu s nájezdovým vroubkovaným plechem. Ponton byl po obou stranách připoután řetězy ke dvěma kůlům zaraženým do hlinitého břehu. Kolem se rozlézalo asi tucet srubů. Mezi proutěnými ploty chrochtalo několik prasat, jinak vyhlížela vesnice opuštěně.
Někdo z obsluhy kulometu zabušil na střechu kabiny, ale Wiener již muže s puškami zahlédl. Číhali mezi domy. Mailer zastavil a Wiener vystoupil. I přesto, že si sundal bundu a od řeky vál chladivý vítr, se potil.
Zamířil k nejbližšímu domu. Zpoza jeho rohu vyčnívala jenom hlaveň pušky a půlka obličeje. Avšak ještě než k domu došel, vyrazil mu vstříc přes cestu rozložitý chlap v modrákách.
„Já jsem šerif. Co tady chcete?“ vybafl na Wienera s puškou mířící někam nad jeho hlavu.
„Chceme převézt přes řeku,“ odpověděl Wiener. „Zaplatíme. Pacifidskými dolary.“
„My tady Modrý nohavice nechceme. Tady nejsou žádní Němci,“ řekl muž sveřepě.
„O to právě jde,“ vmísil se do rozhovoru Mailer, který oběhl auto. „Převezte naši káru přes řeku a zbavíte se nás.“
Šerif se podíval na armádní pušku v Mailerových rukou, zabloudil očima k toyotě s výhružně trčícím kulometem a olízl si rty.
„Nemám benzin,“ odpověděl nerudně.
„Dáme svůj,“ navrhl Wiener.
Trvalo dvě hodiny, než s pomocí vojáků se konečně šerifovi, který byl majitelem prámu, podařilo nastartovat jeho motor. Po celou tu dobu byli pod dozorem ozbrojenců a nikoho jiného z obyvatel vesnice nespatřili.
Plavba přes řeku připomněla Wienerovi univerzitní pikniky v Princetonu. Vlahý vánek čeřil vodu do tmavé modři, plochá příď prámu s mlaskáním najížděla na drobné vlny a rozprašovala je do jemné mlhy, která mírnila sluneční žár.
I šerif, jenž si za převoz řekl o celý barel benzinu, poněkud roztál. Stáli vedle jeho stanoviště na pravé straně přídě.
„Co vůbec chcete v tý indiánský zemi?“ zeptal se. „Nikdo bílej už tam nezvostal,“ vysvětloval a zkorigoval volantem vybočení prámu na větší vlně, „nikdo už tam nejezdí a to položilo můj kšeft.“
„Průzkum,“ odpověděl úsečně Mailer. „Prej se v Kanadě vysadili Němci.“
„Neříkejte,“ vyděsil se. Náhle bylo vidět, že vůbec není tak tvrdý, jak se snaží vypadat, že má strach o lidi z vesnice, o ženy a děti, které neviděli, ale které někde v těch chalupách byly.
„Vy ste velitel?“ pohlédl na Wienera.
„Ne,“ odpověděl Mailer, „to je náš expert na wthulmanny.“
„Myslíte silvouše?“ zareagoval muž podezíravě.
„Co o nich víte?“ optal se okamžitě Wiener.
„Indiáni o nich melou furt dokola,“ šerif byl nyní viditelně znepokojen. „Říkají jim Stříbrné tváře. Ale tady nikdy nebyli.“
„Tak přijdou,“ řekl Mailer drsně. „Dávejte si bacha.“
Zbytek cesty všichni mlčeli. Sváteční pocit, že se jedná o výlet jachtou, byl ten tam.
Když přirazili k protějšímu břehu a Mailer vyjel s toyotou po zarostlém štěrkovém nájezdu mezi stromy, šerif vrazil hlavu do otvoru ve dvířkách nad pancéřovou okenicí.
„Nosíte jen smůlu,“ řekl nenávistně. „Doufám, že brzy chcípnete.“
Krajina za řekou Columbia připomínala království Šípkové Růženky. Z měst a vesnic, jimiž projížděli, zbyly opuštěné vegetací zarostlé trosky. Budovy s propadlými střechami se staly lešením pro popínavé rostliny, bývalé trávníky a předzahrádky se proměnily v souvislou houštinu magnólií a rododendronů, takže průtahy se staly růžovými a bílými tunely.
Kvalita silnice poklesla nejen ve městech, ale i v otevřené krajině. Všude tam, kde byl asfalt popraskán, se uchytily hlodášové, bezinkové a ostružinové keře. Seržant Mailer musel vždy přeřadit na jedničku a čelním pancéřovým plátem si mezi keři razit cestu jako buldozer, než se zase dostali na méně zarostlý úsek.
Ještě horší byly úseky, kde zimní deště a sníh vozovku odplavily až ke štětovému podkladu nebo ještě hlouběji. V obnažené půdě se dokázaly uchytit i stromy, které museli komplikovaně objíždět.
Wiener měl pocit, že příroda zešílela. Nikdy předtím neviděl tak bujnou vegetaci, tak sytou zeleň a množství květů. Vždy, když museli objíždět terénem, byla korba zavalena utrženými květy, listy a oddenky, které Joe a Harry s klením vyhazovali. I seržant Mailer si uvědomil nepřirozenou aktivitu přírody. „Života je tady furt stejně. Jenom kytky nahradily lidi, proto jsou tak divoký,“ poznamenal filozoficky, když zaparkoval na noc, lépe řečeno zarazil toyotu do vegetace vedle silnice.
„Aspoň nemusíme auťák maskovat,“ pochvaloval si Joe. Také Harry si spokojeně pobrukoval, když chystal večeři. Oproti bojům, kterými nedávno prošli, oběma vojákům cesta zatím připadala jako školní výlet. I se seržantem si ustlali na zemi za vozem, zatímco kvůli Wienerovi přerovnali náklad, aby mohl spát na korbě.
V noci měl profesor živý sen. Podél jejich vozu se po silnici za mohutného řinčení, skřípění a řevu motorů valila na severozápad kolona tanků a obrněných transportérů. Posadil se na korbu a nad jejím okrajem přes clonu listí, jíž cloumaly záchvěvy vzduchu, pozoroval temné stíny rachotících oblud chrlících vzadu snopy jiskry a plameny z výfuků.
I přes ten neskutečný hřmot slyšel dunění, snášející se z oblohy. Teprve teď postřehl načervenalou mihotavou záři vysekávající ze tmy vegetaci nad korbou.
Zmateně se zazmítal, aby se ze snu probudil. Přitom se převalil zpět a v mihotavé záři spatřil nad protilehlou postranicí tři světlejší skvrny obličejů. Překulil se až k nim.
„To jsou Japonci,“ zařval Mailer do hřmotu valících se strojů a Wiener si uvědomil, že se mu nic nezdá, „celá tanková divize.“
„Fronta je tak třicet, padesát mil, profesore,“ přidal se Joe.
„Jak to, že nás ten randál neprobudil dřív?“ hulákal do řinčení tankových pásů Harry.
„Do rána bude po silnici!“ zařval znovu seržant.
Téměř až do svítání se kolem nich valila císařská branná moc. Tanky vystřídaly otevřené pásové transportéry s motorizovanou pěchotou, nad postranicemi byly v načervenalé záři vidět hlavy vojáků v typických japonských přilbách. Pak, ještě za plné tmy, spatřili červené stopky posledního vozidla a hřmot kolony rychle odezněl. Stejně náhle utichlo i dunění fronty.
Wiener musel vzápětí usnout, neboť když znovu otevřel oči, zeleň kolem auta zlatě hladilo slunce a on slyšel jedině bzukot hmyzu.
Vzpomněl si na noc, vyhrabal se z korby a prodral se na silnici.
Na jejím prostředku jako socha stál seržant Mailer. Teprve když Wiener došel až k němu, oživl.
„Rozumíte tomu, profesore?“ řekl jako ze sna a ukázal pod nohy.
Rozpukaná vozovka byla prorostlá trávou jako včera. Zvětralý asfalt nenesl žádné stopy provozu, natož drásance od tankových pásů.
„To přece nebyl sen, kurva!“ vybuchl seržant. „A fronta taky není slyšet!“ zařval s bezmocným vztekem.
„Co je to za triky, profesore?“ obrátil se podezíravě na Wienera.
„Třeba ty, které jste chtěl vidět, seržante,“ odsekl Wiener.
Na Joea a Harryho působila podivná noc a ještě podivnější ráno jinak. Uzavřeli se do sebe. Se zakaboněnými tvářemi sice po Wienerovi pokukovali, ale neměli odvahu se na cokoli zeptat. Byli ustrašení a nejistí.
Na jistotě jim ani nepřidalo, když Wiener vytáhl knihu I-ťing a začal házet mince. Sám nevěděl, co ta noční scéna měla znamenat a chtěl se na ni zeptat Knihy.
Nemusel si ani vypisovat hodnoty jednotlivých vrhů, aby poznal, který hexagram mu vyšel.
Pochopitelně že Ming-i. I to střídání časových proudů byl Soumrak.
Hexagram obsahoval dvě silné čáry.

Soumrak se zaťal do levého stehna, záchrana závisí na síle koně, říkal výrok druhé šestky. Zranění (světla) postoupilo a je vážnější, připojoval komentář. Vnikaje do levé dutiny břišní, zasahuje srdce soumraku, připojoval výrok čtvrté šestky s komentářem:
Lépe než setrvat v domě je vypravit se do středu zla a poznat, jaké jsou jeho záměry. Někdy je nejbezpečnější to místo, jež se na první pohled jeví jako nejhrozivější.

Vykreslil si doplňkový hexagram a vyhledal si v Knize, že je to Ta-čuang, Síla velkého.

Jsoucí nemůže být na ústupu věčně, dochází ke zvratu… velký muž nedostává sílu a moc proto, aby ji obrátil proti druhým, nýbrž aby jimi ovládl především sám sebe, četl si v komentáři

Nic z toho ale přihlížejícím vojákům neřekl.
„Jsme v oblasti, kde se střídají časové proudy,“ jal se místo toho vysvětlovat. „V noci je čas posunut dopředu, třeba o týden… o měsíc…“
„To je blbost,“ namítl Steinmann, „nic takovýho nemůže bejt.“
„A co Malá Amerika, vole?“ namítl Joe. „Vypadáš snad jako sedmdesátiletej dědek?!“
„Kurva!“ Steinmann kopl do pneumatiky.
„Tak dost, vojáci,“ řekl zostra Mailer. „Nasedat a jedem.“
Před polednem projeli Yakimou. Město bylo opuštěné a zarostlé jako předchozí osady. Most vzala už hodně dávno nějaká povodeň, ale stále zřetelné koleje je dovedly k brodu. Steinmann šel zcela ochotně ověřit jeho hloubku a uprostřed řeky sebou do vody úmyslně praštil. Řeka byla čistá jako křišťál a tak se vykoupali všichni.
Zvedlo to morálku, směrem na Ellensburg pokračovali opět ve veselé piknikové náladě.
„Je to dobrý,“ Mailer se za volantem šťastně zubil, „nikdo před náma nejel.“
Wiener se na něho úkosem zahleděl. Tomu habánovi to docela pálí, ocenil úvahu, která stála za jeho poznámkou.
Dokud se časové toky nespojí, bude silnice neporušená a válka bude jen noční můrou. Jakmile ale bude silnice poznamenána průjezdem japonské tankové kolony, stane se válka jejich realitou.
Pozdě odpoledne projeli bez problémů Ellensburgem, napojili se na silnici č. 90, vrátili se zpět na pravý břeh Yakimy a někde u Thorpu se utábořili na noc. Mailer se s vozem po bývalé lesní cestě prodral asi padesát metrů od silnice, Kowalski se Steinmannem přetáhli přes toyotu provazovou síť a poházeli ji nasekanými větvemi.
Tentokrát Wienera probudila dělostřelba. Temnou oblohu protínaly žlutooranžové blesky a jako bílá a modrá slunce na ní explodovaly osvětlovací granáty. Pak se auto rozhoupalo otřesy půdy a o chvilku později dolehla k Wienerovým uším řada mohutných výbuchů.
„Bombardéry,“ zazněl zpoza auta seržantův hlas. Jako na potvrzení Wiener zaslechl jekot plynových turbín a nad stromy se přehnal stín ještě černější než obloha.
Hluk fronty byl mnohem blíž než včera, takže překrýval rachot motorů ze silnice. Proto jej Wiener postřehl až se zpožděním. Navíc nezaměnitelný skřípot tankových pásů chyběl.
„Byly to jen náklaďáky,“ řekl Mailer ráno Wienerovi, „a vracely se k jihu. Steinmann je viděl. Poslal jsem ho v noci k silnici.“
Den byl opět slunný a mírumilovný jako včerejšek. Silnice se ale zhoršila. Spíše se už o žádné silnici mluvit nedalo, fakticky to byl křovím zarostlý průsek mezi stromy. Navíc stoupali do hor, do průsmyku Stampede mezi lesními masivy Snoqualme a Wenatchee. Nečekaně se změnila chuť vzduchu, vůni pryskyřice vystřídal zápach hořící gumy a průsek před nimi jako by přejela drsná obří dlaň. Vytrhané křoviny ležely odsunuty bokem a odhalený zkrabacený asfalt byl rozdrásán dvěma širokými pruhy. V zátočině před nimi hořel čadivým plamenem obrněný transportér. Emblém vycházejícího slunce prozrazoval, že je to japonský stroj.
„Do prdele!“ zařval Mailer, smýkl volantem vlevo, odskákal s toyotou z vozovky a vrazil ji mezi nejbližší stromy. Motor zavyl v otáčkách a pak zhasl.
V lese panovalo ticho. Bzukot hmyzu ustal, neozýval se ani jeden ptačí hlas.
Seržant už byl venku z kabiny a Wiener slyšel, jak se šeptem domlouvá s oběma vojáky. Pak se vůz zhoupl, jak Kowalski se Steinmannem seskočili z korby, se samonabíjejícími garandkami v rukou se prodrali kolem předku auta a zmizeli mezi stromy.
Mailer se musel vyšvihnout na korbu, hlaveň kulometu v otevřeném poklopu nad Wienerovou hlavou se stočila vlevo a objevila se v poklopu nad řidičem. Její místo zaujala seržantova hlava.
„Zůstaňte vevnitř a buďte ticho,“ zavelel.
Wiener měl pocit, že se ve wthulovém nátělníku udusí. Nehnul se ani vánek, pot mu z čela kapal na brýle, horký vzduch v kabině smrděl benzinem a pachem spáleniny zvenku. Nebyla to už jenom guma, cítil kouř hořícího lesa a ještě podivný nasládle mastný pach, který mu připomněl rožnění selat.
Ta hodina, než se Kowalski a Steinmann vrátili, mu připadala nekonečná.
Vynořili se zase přímo u auta, s větvičkami zastrkanými za síťovinu přilby, a jejich zdvižené palce signalizovaly, že je všechno O.K.
Pak na ně Mailer něco zavolal a oba vojáci zase zmizeli v lese.
„Profesore, umíte střílet z kulometu?“ otevřený poklop zase vyplnil seržantův opálený obličej.
„Tak se to naučíte,“ řekl, když Wiener zavrtěl hlavou.
„Před náma je pár upečenejch Japů a jinak nikdo,“ ohlásil výsledek průzkumu, když pomáhal Wienerovi na korbu. „Poslal jsem je pro jistotu ještě dozadu.“
„Budete se držet tady těch madel,“ instruoval ho Mailer u kulometu, „a mačkat tady ten knoflík,“ ukázal na spoušť. „Jste matematik, tak princip míření snad znáte. Kdyby se kulomet zasekl, přebijete tady tou pákou,“ přehmátl na ohmatané držadlo z lisovaného dřeva, jež trčelo z pravé strany závěrového pouzdra. „O nabíjení se nestarejte, buď vám nový pás založím, nebo už to nebudete potřebovat.“
„A kde budou Kowalski a Steinmann?!“ ptal se ohromeně Wiener, který ničemu nerozuměl.
„Slyšíte, profesore?“ odpověděl mu otázkou seržant a natočil hlavu k silnici, směrem, odkud přijeli.
Z údolí zazníval tlumený hukot motorů.
„Japonci?“ nadhodil Wiener.
„A co když ne?“ opáčil Mailer.
Zvuk motorů sílil s každou minutou čekání. Wiener pozoroval, jak Mailer zatíná a rozvírá pěsti.
„Smrdí to,“ řekl náhle a seskočil z korby. „Pojďte mi pomoct,“ zavelel.
Napřed sklopili na přední sklo pancéřový plát s průzory a naopak vyklopili vzhůru boční okenice. Poté si Mailer sedl za volant, nastartoval a pokynul Wienerovi, aby nastoupil. Vyjel ale jenom na cestu, vypnul motor, stoupl si na sedadlo a vystrčil hlavu kulatým řidičským poklopem.
„Stoupněte si vedle mě a vystrčte hlavu svým poklopem,“ vyzval profesora.
Přitáhl si kulomet a otočil jej k sobě. Závěr zbraně spočíval před nimi a Wiener si uvědomil, že ze sedadla v kabině se dá stejně dobře pálit jako z korby.
Na konci rovného úseku, který, když jím přijížděli, byl ještě zarostlý, se objevila kropenatá želva obrněného transportéru.
Stroj se zakymácel na osmi mohutných kolech, sklouzl do strany a ukázal černý trámový kříž na svažitém boku.
Do řevu motoru šlehla dávka ze samopalu a za ní hned další. Úpatí lesa kolem transportéru se rozostřilo – jako když se pootočí kaleidoskopem – a když se obraz ustálil, spatřil Wiener rojnici vojáků v krycích pláštěnkách postupujících po bocích německého vozidla. Z ohybu cestu vystrčil čumák další transportér, když se mezi dávky ze samopalu vklínily jiné zvuky – metodicky opakované jednotlivé výstřely.
„To je garandka!“ zahulákal Mailer a zajel do kabiny.
„Kurva, na co čekáš?!“ ječel zevnitř. „Střílej!“
Toyota se s trhnutím rozjela a Wienerem to udeřilo o rám poklopu. Instinktivně napřáhl ruce a madla kulometu mu do nich sama vklouzla. Přitáhl se za ně.
Musel zavadit o spoušť.
Zbraň se zmítala v jeho rukou jako čerstvě lapený pstruh, plivala oheň a nad průsekem za vozem se rozevřel rudý vějíř svítících střel.
Strakatí vojáci byli nečekaně blízko, vybíhali z lesa před německým transportérem, a Wiener se je pokoušel zaměřit. Kulomet požíral náboje z ploché, nahoře zakulacené bedny na držáku vlevo a vyfrkával je v mosazném proudu na pravé straně.
Strakaté siluety ze silnice zmizely. Místo toho se zablesklo u čumáku prvního transportéru a Wienerovi se cosi se zahučením přehnalo nad hlavou.
A znovu.
Nyní to svištělo na všech stranách, postranice pickupu se bezhlučně tříštily, ložná plocha explodovala bílým obláčkem, když další německá střela rozervala pytel rýže.
Toyota sebou smýkla. Wienera to odhodilo stranou, kulomet se mu vytrhl z rukou a jak se svezl po kruhovém rámu poklopu, otočil se dopředu.
Vstříc pickupu běžela další skupina vojáků. Mailer musel přidat plyn, vůz skočil vpřed, sedadlo ujelo Wienerovi pod nohama a profesor se zřítil dovnitř.
Na pancéřové pláty zabubnovaly kulky, auto se zhouplo, muselo některého z Němců přejet, vzápětí Wienera ohlušila exploze, nad poklopy se přehnaly plameny a vůz se stočil do smyku.
„Ruční granát!“ ječel Mailer a smýkl volantem, aby auto srovnal.
Buch! Buch!
Dva obrovité nárazy nakoply vůz zezadu, Wiener měl pocit, jako by ho udeřil perlík do zad. Náraz ho vymrštil vzhůru a vpřed, cítil, jak křuply brýle.
„Hoříme! Hoříme!“ řval Mailer. „Musíme ven!“
Teprve teď si Wiener uvědomil žár v jejich plechové kukani.
Barel benzinu na korbě!
Mailer strhl vůz ze silnice a napasoval jej mezi stromy. Čelní plát lámal keře, toyota se kymácela na výmolech, dokud neudeřila dnem o nějaký balvan a motor nezhasl.
„Ven! Ven!“ zařval znovu seržant a kopal kolenem do zaseklých dvířek na své straně.
Wiener otevřel svoje a chtěl vystoupit. Jenže místo toho se svalil na vrstvu listí a začal se po kolenou plazit pryč. Nebyl ani deset metrů daleko, když bouchla jedna z pneumatik.
Ohlédl se na auto. Předek s opancéřovanou kabinou vypadal neporušeně, ale zadek stál v jednom plameni. Chytalo už i listí kolem vraku a plamenná stopa vedla průsekem, který vůz prorazil, až k silnici.
V tom okamžiku se auto nadzvedlo do vzduchu, pancéřová kabina se převalila dopředu a zmizela v ohnivé kouli. Vlna žáru se přehnala nad Wienerem a do chřípí mu pronikl ostrý chemický pach vybuchlého benzinu.
Zpoza plamenů vyvrávoral seržant Mailer. Roztrženou levou nohavici měl prosáklou krví a opíral se o pušku.
„Musíme pryč, do lesa,“ chrčel.
Wiener se s námahou posadil. V zádech jako by měl zaražen krumpáč. Přesto zase dokázal uvažovat.
„Ty hajzle!“ nikdy si nemyslel, že bude schopen použít takové slovo. „Ty svině, tys je tam nechal, tys je tam nechal!“ ječel hysterickým hlasem a slzy mu tekly po umouněném obličeji.
Začal si je roztírat, ale levým okem viděl stále rozmazaně. Sáhl si na brýle a zjistil, že levé sklíčko chybí.
„Přestaň řvát,“ okřikl ho Mailer a dopajdal až k němu. „Neměli šanci. Kdybych na ně čekal, zůstali bysme tam taky.“
„Můžeš vstát?“ naklonil se k Wienerovi a podal mu ruku.
Pomohl pak vzlykajícímu profesorovi na nohy a podíval se mu na záda. Pod wthulovým nátělníkem byla obrovská podlitina, ale jinak byl Wiener nezraněn.
„To byla třicítka z kanónu toho transportéru. Prošla zadní pancéřovou deskou a opěradlem tvý sedačky. Seš první, kterýho vidím, že něco takovýho přežil.“
Prodírali se pryč od hořícího vraku. Les byl opět pustý, jako by střet s Němci byl jenom snem.
Nebyl, na to bylo Mailerovo koleno až příliš viditelně rozbito.
„Byla to moje chyba. Hodilo mě to proti pancéřovým dvířkům,“ řekl seržant, když usoudil, že jsou natolik v bezpečí, aby si mohl koleno obvázat.
„Normane,“ oslovil ho Wiener, „stydím se za tu hysterickou scénu. Choval jsem se jako stará bába.“
„Po prvním boji jsem viděl brečet i mladý kluky,“ odtušil Mailer. „Na univerzitního profesora jsi dobrej až dost. Kolik mil zbývá do Seattlu?“
Wiener se přinutil představit si mapu, která shořela i s toyotou.
„Asi čtyřicet. Určitě ne víc než padesát,“ řekl nakonec.
„Stopem nás asi nikdo nevezme, co?“ zašklebil se seržant. Pozvedl pušku, aby se přesvědčil, má-li plný zásobník. Pak ohmatal nábojové pásy na hrudi.
„Nějakou dobu ještě vydržíme,“ řekl.
„Jsem taky ozbrojen,“ pravil důstojně Wiener a ze záňadří bundy vyňal svůj subtilní revolver.
Mailer se rozesmál.
Znělo to poněkud hystericky a seržant si to uvědomil.
„Snad abysme šli,“ řekl proto.
V noci se ochladilo.
Stoupali starým vysokokmenným lesem sekvojí, jedlí, cedrů a červených borovic. Smrtonoš byl v úplňku a v jeho sinavé záři les připomínal katedrálu plnou stříbrných sloupů.
Wiener se hrbil od bolesti a Mailer na to nebyl lépe. Kromě kolena, jak zjistili, měl popálený obličej, který mu nestvůrně napuchl, takže skoro neviděl.
Přesto se vytrvale škrábali lesem vzhůru, do průsmyku. Silnice nebyla daleko, občas po ní přejelo nějaké vojenské vozidlo, slyšeli rachot velkého dieselu a zahlédli světelné čepele reflektorů, jak ometají stromy.
Obloha za horami na severu byla rudá, musely tam hořet celé lesní masivy, a drsný šepot fronty zazníval i ze západu, od pobřeží, kam směřovali.
Celá jejich akce ztratila smysl, přesto v ní pokračovali. Jako plechové kuře na klíček, které také nesmyslně klove do stolu tak dlouho, dokud se péro nevytočí.
Muselo být po půlnoci, Smrtonoš dosáhl zenitu, jeho kolmé paprsky pronikaly korunami stromů až na zem a jako by z ní odsávaly poslední zbytky denního tepla, když Mailer v půli kroku strnul a zvedl výstražně ruku. Pak tiše ukročil stranou, aby se kryl za kmenem borovice, a pozvedl pušku před sebe s pravičkou kolem krku pažby, připraven bleskurychle zalícit.
Wiener se přitiskl k vedlejšímu kmeni a objal rukou hrbolatý povrch stromu.
Rozprostírala se před nimi mýtina. Z trsů trávy, vylouhovaných měsíčním světlem až do běla, trčely vykotlané zuby pařezů, mezi nimiž se křížem krážem kupily odvětvené kmeny. Vyrážely z nich cizopasné keře, takže to už muselo být hodně dávno, kdy zde pracovali dřevorubci.
Někde vysoko nad nimi lesní masiv pokračoval. Wiener slyšel vzdálené hučení stromů v závanu nočního větru, jak padalo shůry a přelévalo se blíž a blíž. Když konečně vítr dorazil až k němu a otřel se mu o tváře, zvedl se mu žaludek.
Místo aby voněl pryskyřicí, vzduch páchl hnilobou a tlením. To, co vítr přinesl, bylo morovým puchem otevřeného hrobu.
Pak Wiener zaslechl cinknutí kovu o kov. Zaznělo za jejich zády. Vzápětí se připojily šeplavé hlasy.
„Nur zwei sind Sie,“ neslo se syčivě mezi stromy, aniž se dal určit směr, aniž se dalo určit, zda to jsou skutečné hlasy nebo jen falešná ozvěna vlastního mozku.
„Futter fúr Uns’re Frau, futter fur Uns’re Frau,“ šeptal les všude kolem a Wiener cítil, jak mu i přes wthulový nátělník zalévá tělo ledový pot.
Také Mailer musel slyšet ty hlasy. Otočil se zpět, Wiener viděl jeho ztrhaný obličej, a ukázal rukou vpřed, na paseku. Wiener přikývl, že porozuměl.
„Stirbst du, stirbst du,“ přešel zatím les do jiného šepotu. Jakmile seržant mávl rukou dolů, Wiener vyrazil, bez ohledu na bolest v zádech.
„Tam, za ty kmeny,“ chrčel Mailer, klopýtající po jeho boku. Zleva i zprava se okraj lesa rozzářil girlandami žlutých světlušek. Kolem hvízdaly kulky a světelné střely tkaly kolem nich rudou síť smrti, když cosi Wienerovi podrazilo nohy, vymrštilo ho do vzduchu a vzápětí naplocho srazilo k zemi.
Nějakou dobu paralyzované ležel, nevěda, zda je ještě živ nebo už mrtev.
Palba mezitím ustala. „Los, umschliessen Sie diese Kerle, los,“ neslo se místo toho z lesa. Pak následoval praskot lámaných větví, wthulmani už nedbali na tichý pohyb, a vítr přinesl další vlnu hnilobného puchu.
Wiener zjistil, že leží v klínovitě se rozšiřující úžlabině mezi dvěma ztrouchnivělými kmeny, z nichž o bližší zakopl.
„Profesore, profesore,“ zaslechl zoufalý šepot zpoza dalšího kmene ležícího napříč, který z prostoru, v němž ležel, činil trojúhelníkovitou pevnost. „Tady jsem, Normane.“
„Seš v pořádku?“
„Jo,“ Wiener se ohmatal, „myslím, že mi nic není.“ Zpod příčného kmene se zablesklo, ozval se suchý třesk garandky a k Wienerovi se přikutálel špalkovitý stín.
Plop, plop, plop, plop… Kulky odvetné palby se měkce zasekávaly do kmenů, další svištěly Wienerovi nad hlavou a jejich stopovky vytvářely nad jejich útočištěm červenou mříž.
Jsme jako potkani lapení v kanále, říkal si Wiener.
Palba ustala tak náhle, jako začala.
Seržant se připlazil až k Wienerovi.
„Jsou to wthulmanni?“ optal se tiše.
„Jsou,“ potvrdil mu profesor jeho obavy.
„Budu se snažit udržet je od těla,“ řekl a Wiener slyšel, jak sípavě oddechuje.
Znovu se odvalil, pak se náhle zvedl na koleno, profesor viděl proti umrlčímu šklebu Smrtonoše jeho siluetu, a vějířovitě vypálil proti lesu půl tuctu ran.
Znovu následovala odvetná palba, Wiener se tiskl bradou do lišejníku, zatímco kulky z kmene, za kterým se kryl, odsekávaly dlouhé třísky.
Něco se ho dotklo a zatahalo za nohu.
„Přeplazíme se jinam,“ křičel na něho ve štěkotu německých samopalů Mailer. „Tam, pod ten kmen vlevo.“
Seržant počkal, až to Wiener zvládl, pak se znovu vztyčil, bleskurychle vypálil několikrát za sebou a překulil se za kmen vedle profesora.
„Myslím, že jednoho z těch hajzlů jsem dostal.“
Wthulmanni nečekaně přestali střílet.
„Ich denke, dass sie keine Silbermunition haben,“ Wiener zaslechl jakýsi hlas z míst, kam před chvílí střílel Mailer.
„Co říká ta svině?“ optal se stísněně seržant.
„Právě přišli na to, že nestřílíš stříbrnými kulkami,“ odpověděl resignovaně profesor.
„Půjdou si rovnou pro nás,“ konstatoval Mailer.
Wiener se s bolestivým heknutím převalil na záda, sáhl do záňadří bundy a vytáhl revolver, o který si už při všech těch pádech několikrát bolestivě narazil hrudní kost.
„V tomhle stříbrná munice je,“ řekl důrazně a podal drobný malorážkový Smith & Wesson seržantovi. „Ty s tím umíš lepší zacházet.“
Jenom ať ten mariňák neví, co to znamená zabít wthulmanna, modlil se v duchu, jenom ať si nevzpomene, že jenom střelci se otevře únik do paralelního světa.
Právě se rozhodl.
On musí zůstat tady.
Jak to jen říkala Kniha proměn?
Někdy je nejbezpečnější to místo, jež se na první pohled jeví jako nejhrozivější.
Konec obléhání přišel velmi rychle. Slyšeli dupot a lámání větví, pak proti sinalému světlu Smrtonoše vyvstala rojnice wthulmannů ve starobylých hranatých přilbách Wehrmachtu, Mailer vyskočil a s řevem začal pálit z revolveru. Nejbližší wthulmanni explodovali, do rojnice jako by udeřila sekyra, která rozťala nejen ji, ale celý svět. Z pukliny se vyvalil jazyk mrazivé mlhy, který poté, co seržanta polkl, se vtáhl zpět a s hřmotem, který Wienerovi zarezonoval v lebce, uzavřel prostorový tunel.
Ječící wthulmanni couvli, ale pak se rojnice znovu spojila a vrhla se vpřed. Ač mu mozek poroučel jinak, neposlušné tělo se postavilo na nohy, které ho otočily zády k rojnici v marném pokusu utéci.
Znovu pocítil ty drtivé údery do zad, jež ho srazily zpět k zemi. Pak se nad ním z oblohy sklonil obličej, wthulem obtažená lebka, jako by si Smrtonoš nasadil přilbu.
V následujícím okamžiku ztratil vědomí.
Cvrkaly cikády, a ještě než otevřel oči, vnímal Wiener vlny žáru. Prvním zrakovým vjemem byly mříže. Bezmračnou oblohu, z níž pražilo slunce, rozbíjely čtvercovou sítí orezlého pletiva z tlustého drátu.
Zjistil, že nahý leží v drátěné krychlové kleci o hraně asi dva metry. Pletivo bylo ukotveno na čtyřech ocelových sochorech, zaražených do země. Začervenalá pokožka ho pálila, především na těch místech, které nikdy nevystavoval slunci. Ve vrstvě posečené trávy, kryjící dno klece, se cosi zalesklo. Byly to jeho brýle s jedním sklem.
Nasadil si je a rozhlédl se kolem sebe.
Korigované oko mu ukázalo, že rezavé rozmazané objekty jsou další klece. Svažitý zatravněný terén tvořil jakýsi žleb, na jehož úbočí klece v dvojitém půlkruhu stály. Dole žleb uzavíral les, avšak jakýsi pohyb ve vedlejší kleci odvedl jeho pozornost od krajiny.
K pletivu se tam tiskl Steinmannův obličej. Po bradě mu kanuly sliny, oči se prázdně leskly.
„Hej, Steinmanne,“ zaskřehotal hlasem, o němž si myslel, že je radostný, a přitom se pokoušel postavit. Vzápětí zaúpěl bolestí, neboť tím prudkým pohybem se mu připomnělo otlučené tělo.
Cítil, jak mu praskl ret, jak se mu potažený jazyk lepí na patro vyschlých úst.
„Donesou nám alespoň vodu?“ zaskuhral, poněvadž mu selhal hlas.
Odpovědí mu byl nepříčetný skřek, který Steinmann vyrazil. Vzápětí vyskočil a začal cloumat pletivem. Přitom kňučel. Připojilo se k němu vytí z další klece a pak z další a další. Steinmannovi nyní kapaly z úst sliny a Wienerovi se z toho pohledu udělalo fyzicky zle.
Carlsonův voják nyní cloumal pletivem tak, jak to Wiener vídal u velkých lidoopů ve zvěřincích cirkusů. Navíc u toho tak pronikavě kvílel, že přehlušil vytí z ostatních klecí.
Jeho kvílení přešlo do jednotlivých skřeků, přičemž každý z nich doprovázel zuřivým posunkem.
Wiener se natočil, aby zdravou polovinou brýlí viděl tam, kam Steinmann ukazoval.
Rozmazaný hnědý útvar v úvalu pod klecemi se proměnil v čerstvě navršený kopec zeminy. To, o čem si myslel, že to jsou nějaké staré uschlé stromy na jeho vršku, se zaostřilo v trojici křížů z masivních břeven ve tvaru „T“. Tyčily se v úrovni klecí a splývaly z nich nějaké červené a bílé cáry.
V následující chvíli se Wienerovi definitivně zvedl žaludek, kysele páchnoucí žaludeční šťávy vyzvrátil v rohu klece.
Ty cáry na křížích byly zbytky roztrhaných a rozdrásaných lidských těl.
Potrava pro Naši Pani, potrava pro Naši Paní, připomněl si noční šeptání wthulmanů, a toto bylo krmítko. Futternapf, futternapf, futternapf– myšlenky v hlavě se mu honily stále dokola za tím německým slovem jako vzteklý pes za svým ohonem.
Snažil se zachránit pohledem na hory, na štíty se zasněženými vrcholky na obzoru, z nichž nejvyšší musel být Mount Rainier. Závan větru k němu od té odporné golgoty přinesl zápach výkalů a vnitřností, který tak dobře znají chirurgové. Ač nechtěl, přinutilo ho to, aby znovu na to krmítko pohlédl. Uvědomil si, že rozbředlé bělavá hromádky u pat křížů jsou také zbytky lidí, rozkládající se střeva a vnitřní orgány. Jeho prokletý analytický mozek začal rozebírat tvar křížů a dospěl k názoru, že jejich antonínská forma usnadňuje predátorovi nálet na kořist.
Nedala se ani přehlédnout podobnost se sponou Monsieura. Wiener nepochyboval, že je úmyslná, že je další demonstrací Reginleif, aby dala najevo svou převahu nad Monsieurem, aby ukázala, jak si přivlastnila jeho oběti – že to je ona, kdo z nich čerpá sílu zla, a nikoli on.
Na suti nad klecemi zaskřípěly kroky a mezi klece vešli wthulmani v hnědozeleně skvrnitých bundách a v přilbách s látkovými potahy s tímtéž barevným vzorkem. Na černé rukávové pásce měli zlatohnědou nití vyšit název jednotky.
SKANDERBEG,SS
poskládal si Wiener název divize SS, naverbované před více než čtyřiceti pěti lety z albánských muslimů. Někteří nesli svitky lan, jiní měli v rukou místo palných zbraní dřevěné obušky, natřené hnědou barvou. Vzápětí si Wiener uvědomil, že to není barva, ale vsáklá zaschlá krev.
Vždy dva a dva wthulmanni rozpletli přední díl klece a vyvlekli odsud zajatce. První dva byli Japonci, jako třetího si vybrali Steinmanna. Kňučel a vmáčkl se až do koutku klece. Další z wthulmannů klec obešel a sklonil se k zemi. Zvedl z trávy elektrický kabel a stáhl z jeho konce červenou plastovou trubku. Ve slunci zazářila obnažená měď. Esesmann, jehož obličej byl kropenatý stříbrným wthulem, přiložil obnažený vodič na pletivo klece.
Steinmann zavyl, natáhl v křeči krk a skočil do středu klece. Jeden z wthulmannů s obratností, která prozrazovala dlouhý cvik, mu hodil na krk lanovou smyčku a prudce trhl. Chroptící Steinmann automaticky zvedl ruce ke krku a padl k zemi. Oba wthulmanni ho pak vyvlekli z klece a táhli ho za sebou dolů k pahorku tak rychle, že nedokázal vstát.
Vedle Wienerovy klece stanul důstojník v šedé polní uniformě s naleštěnými holínkami a s bičíkem v ruce.
Zahleděl se do klece.
Jeho sádrový obličej byl pokryt srpovitými jizvami wthulu a Wienerovi připadalo, že místo očí má bezedné jámy.
„Du judische Sauhund, Morgen wird das Fett aus Dir rinnen,“ řekl zlomyslně. „Dobře se dívej, abys věděl, na co se máš těšit,“ připojil s úšklebkem a švihl bičíkem podél pletiva, až sebou Wiener cukl.
Se všemi zbylými zajatci poté sledoval, jak jsou nebožáci poutáni ke křížům. Jakmile to bylo skončeno, ozvalo se z klecí kňučení, jako by tam byla zavřena štěňata a ne lidé. Wiener se ohlédl a spatřil další esesmany, jak stojí v půloblouku nad klecemi. Vyhlíželi jako dav fanoušků při pozorování fotbalového zápasu.
Pak zaslechl podivné svištění. Wthulmanni, kteří po připoutání obětí už sešli z navršeného pahorku, se náhle rozběhli vzhůru ke klecím. Svištění zesílilo a ten pronikavý zvuk vrátil Wienera zpět na palubu Enterprise toho dne, kdy byl zabit Friedman.
Wthulmannští obětníci proběhli kolem jeho klece a usilovně se drápali výše.
„Dneska si nějak pospíšila,“ zasípěl jeden z nich německy. Byli zpoceni a k Wienerovi dolehl pach tlení a rozkladu.
Náhle padl na klec stín. Svištění nabylo nesnesitelné síly a Wiener se slyšel, jak sténá.
Uns’re Frau, Černá královna Reginleif byla tu. Do úžlabiny se za pronikavého svistu snášela harpyje na blanitých šedě kropenatých křídlech. Na hřmot, který vydávala, nebyla až tak velká, připomínala cosi mezi obří můrou a pterodaktylem s ženským tělem pokrytým smaragdově zářícími šupinami. Ve svistotu křídel musela být obsažena nějaká podzvuková složka, jež ochromovala lidskou psychiku, a tato fyzikální úvaha krčící se někde v koutku jeho paralyzovaného mozku pomohla Wienerovi dát se dohromady. Zítra zemře strašným způsobem, ale to neznamená, že se už teď musí stát poděšeným zvířetem, které ve strachu vypouští výkaly. Je vědec, a tím musí zůstat až do poslední chvíle. Snažil se pozorovat kroužícího predátora, jeho mohutné spáry na nohou a o něco menší pár na loketních kloubech křídel, neznatelně se úžící kruhy nad kořistí, jež mu nemohla uniknout.
Náhle se kruhy změnily ve spirálu a harpyje se snesla na levý kříž jako na bidýlko. Její spáry obemkly příčné dřevo i přes paže nebožáka. Jeho ústa se otevřela v agónii výkřiku, ale vzápětí se harpyje sklonila a jediným plynulým pohybem zobáku mu utrhla hlavu. Krev, která vytryskla z krčního pahýlu, jí potřísnila podbřišek a to ji přivedlo do extáze zhovadilého vraždění.
Vydala hrůzný skřek a jala se bít křídly pod sebe, do naštěstí již mrtvého těla na kříži. Křídelní spáry je páraly na pruhy, otevřely i břišní dutinu a harpyje sklonila hlavu, aby jedním rázem pohltila její obsah. Pak, jako by tleskla křídly o sebe, strhla kůži z hrudníku oběti, jako když se svléká vesta, a ponořila zobák mezi žebra. Praskot žeber a lámané páteře zazněl až ke klecím. Dolní část rozdrásaného těla se oddělila od hrudního koše, přetočila se k zemi a zůstala viset na sloupu kříže nohama vzhůru.
Jedním mávnutím kožnatých křídel s rudě zbarvenými spáry přeskočila na pravý kříž, kde byl uvázán Steinmann. Zde zvolila ještě hrůznější taktiku. Jemnými záchvěvy křídel jako by laskala to tělo pod sebou, otevírajíc je napřed mělkými ranami. Steinmann řval tak dlouho, dokud mu nepopraskaly hlasivky. Přesto byl živ ještě dlouho, jeho tělo se ještě stále chvělo a kroutilo v agónii, když mu Reginleif stahovala pruhy kůže z hrudníku a rvala kusy svaloviny z paží a nohou.
To už Wiener nevydržel. Skučel a vyl jako ostatní zajatci v klecích a válel se ve vlastních výkalech, aniž věděl, kdy je vypustil. Neovladatelný třas celého těla ho nakonec znehybnil a milosrdný pud vypnul jeho vědomí.
Celou noc strávil v tichém kvílení, aniž vnímal, že nějaké zvuky vydává. Spalovala ho žízeň a hlava mu třeštila, mozek neschopný jakékoli myšlenky, zablokovaný úděsnou hrůzou z blížícího se konce.
Když přišli wthulmanni, pokoušel se zahrabat do země. Bili ho obušky, brýle mu někam odlétly, pak mu navlékli na nohy smyčku a táhli ho k pahorku s kříži. Zmařili tak jeho plán, že se nechá uškrtit. Konvulzívně sebou škubal, když ho vyvlekli na pahorek a smýkali hnijící kaší ze zbytků předchozích obětí k prostřednímu kříži. Aniž to vnímal, úlomky kostí mu drásaly kůži. Nebyl schopen se postavit, wthulmanni mu připevňovali k zápěstí lana, aby ho mohli vytáhnout na kříž, když jeho zorné pole vyplnily černé holínky. Bez jediné poskvrnky, jako by byly napuštěny nějakým zázračným prostředkem, odpuzujícím tu odpornou výkaly páchnoucí kaši.
„Halt,“ zaznělo shůry, „tento zajatec patří mně.“
„Monsieur,“ vydechl Wiener.
Voda nad ohněm
Červen – prosinec 1989
Crommelin opatrně vyhlédl oknem, v němž už mnoho let chybělo sklo. Místo něho vyplňoval rám ze zčernalých dřevěných latí zelený závoj popínavých rostlin, mezi jejichž šlahouny bylo vidět na ulici.
Valila se po ní kolona wthulmannů. Motory obrněných transportérů, na jejichž černých praporcích se svíjeli zlatem vyšití gryfové, hlasitě duněly, od pásů odletovaly rozdrcené větve, obří kola s taktickými pneumatikami zvedala oblaka hnědočerveného prachu do rozpáleného vzduchu. Byly to jednotky Urmachtu, armády Thule, které vyslal Heydrich z Ostmarky jako svůj podíl na dobytí Pacifidy.
Komandérovi to prozradil Lutze. Skutečnost, že císař a kancléř po mnoha letech zapomněli na vzájemnou řevnivost a spojili své jednotky, aby dostali Japonce na západním pobřeží do kleští, sturmbannfuhrera znepokojila.
„Znamená to porušení rovnováhy,“ řekl, když Crommelina a raněného Franze opouštěl, „a nedá se odhadnout další vývoj, když Japonci mají toho drakobijce.“
Obrněné jednotky wthulmannů se dál nevšímavě valily po Tacoma Way a Crommelin se při vzpomínce na drakobijce zachvěl.
Nedokázal si představit, že zažije ještě něco děsivějšího, než byl pohled na Reginleif, zuřící v podobě harpyje nad únikem jednoho Franze, zatímco druhý těžce raněný Franz ležel v bezvědomí na betonové podlaze rozpadávající se obří haly s troskami nedokončených létajících pevností.
Jenže zažil.
Když se z nebe snesl Vrtrahana a nocí počaly křižovat jeho mohutné blesky.
Naštěstí již s Lutzem vyvlekli raněného Schwertmanna ven a uložili do terénního automobilu, který na ně čekal u severního portálu. Zde se již nebojovalo, a přesto po nich šlehla dávka ze samopalu, aby se neškodně odrazila od pancéřové karosérie vozidla.
V autě byla pohotovostní lékárnička a Crommelin při obvazování ke své úlevě zjistil, že střela o von Karstovu hlavu jenom škrtla. Spálila kořen nosu, rozbila levé oko a roztříštila vnější okraj levé oční jamky, než křísla o betonovou podlahu hangáru.
Bolest při obvazování přivedla Schwertmanna k sobě. Začal naříkat a komandér aplikoval dávku morfia z jednorázové infekční stříkačky. Náhle pocítil, jak se mu ježí vlasy v zátylku. Vzduch musel být nasycen elektřinou, ocelové trosky, trčící ze zříceného hangárového portálu, začaly sršet zelenožlutými výboji. Z nočního nebe sestupoval černočerný mrak vlnící se jako chobotnice při útoku. Zpoza střechy se náhle vynořila Reginleif. Kovové šupiny jejího těla byly rozpáleny do ruda a harpyje stoupala vstříc temnému mraku jako od zemského povrchu odražený meteorit.
Zápas, který se pak rozpoutal, byl gigantickým bojem živlů –vody a ohně. Vrtrahana v podobě inteligentního mraku počal vrhat proti Reginleif mohutné blesky přes půl oblohy, avšak ty jenom posilovaly její žár – zářila nyní oslnivě bíle a za hřmotného sykotu odpařovala početná Vrtrahanova chapadla.
Indrovo vtělení drakobijce změnilo taktiku. Mrak se změnil v tornádo, jež sevřelo Reginleif obručemi vichru a vody. Hrot rotujícího černého kužele se opřel o hangár, nocí osvětlenou blesky zavířily betonové panely a ocelové žebrované nosníky, jež tornádo nasávalo do sebe. Jekot vichřice byl nesnesitelný, kolotající vodní příval při dotyku s rozžhaveným tělem harpyje vybuchoval do gejzírů páry s rykem dělových salv. Přesto nedokázal přehlušit skřeky běsnící nestvůry, která s potrhanými křídly vypadla ze vzdušného víru. Vzápětí z něho vystřelily trosky. Do těla Reginleif, z něhož se kouřilo, udeřily balvany betonu, bičovaly je ocelové traverzy.
Přívaly vlažné vody se rozbíjely o střechu pancéřového vozu. Prostor za okny zčernal do neprůhlednosti, poryvy orkánu napřed vozem jenom zacloumaly, pak jej uchopily a počaly vléci. Lutze za volantem se marně pokoušel nastartovat, měkké zhoupnutí a voda na podlaze prozradily, že vodní příval proměnil okolí hangáru v jezero a jejich vůz ve člun.
Lutze se musel obrátit dozadu, kde Crommelin přidržoval raněného Franze. V přítmí vozu zazářila bílá skvrna obličeje. Zračil se na něm radostný výraz obdivu a potěšení, pokud se vůbec o něčem takovém dá v případě koží obtažené lebky hovořit.
Crommelin byl ale tak vyděšen, že nedokázal tento u Lutzeho naprosto nevídaný výraz jakkoli komentovat.
„Při mém kříži,“ dotkl se spony pod krkem, „ona musela ustoupit,“ dořekl sturmbannfuhrer rozjařeně.
Šustot za zády přiměl Crommelina, aby se otočil. Von Karst už seděl na gauči, jehož matrace páchly zatuchlinou. Z obličeje napůl překrytého turbanem špinavých obvazů zmateně hledělo jediné oko. Jeho pohled pomalu nabýval na koncentraci.
Na stolku u gauče, z něhož všude odchlipovala zčernalá dýha, stála sklenice vody.
„Jak jsme tady dlouho?“ zeptal se Schwertmann poté, co se lačně napil.
„Tři dny,“ odvětil Crommelin.
„On s ní odešel jinam, že?“ otázal se nejistě Franz a zahleděl se na komandéra s nadějí, že jeho dotaz popře.
Crommelin věděl, koho má na mysli. Vždy, když se raněný probral z horečnatého spánku, se ptal na totéž.
„Ano,“ znovu odpověděl k opakovanému von Karstovu zklamání, „rozdvojil ses a ten druhý odešel se Skuld do jiného světa.“
„On ji tam odvlekl, Johnny, rozumíš, odvlekl,“ zanaříkal Franz. „Ona má ráda Gunnara, já jsem pro ni jenom obtížná povinnost.“
„Gunnar je definitivně mrtev,“ odsekl Crommelin ostřeji, než měl v úmyslu. Jako by toho nebylo dost, co v poslední době zažil, musel dělat ještě chůvu raněnému. „Opravdu ti nic neřekl o Valhale, o Dvojném kouzlu Reginleif?“ optal se.
Franzovo oko potáhl závoj nevole.
„Ptáš se na to stále dokola,“ odpověděl podrážděně. „Copak není dostatečnou odpovědí to, že jsem se rozdvojil?“
Šedomodré oko se horečnatě zalesklo.
„Sám jsem součástí Dvojného kouzla. Nevím jak a proč, ale jsem,“ řekl rezignovaně. „Celý život jsem se tomu bránil… že jsem osudem vyvolený Schwertmann…“ jeho hlas zněl hořce, „druhý Dveřník z té báje… Co z toho mám?“ divoce vybuchl. „Od dětství mě štvou běsi a byl jsem uhranut vidinou, kvůli které jsem nemohl milovat žádnou ženu. A teď jsem zjistil, že šlo o falešný sen… že pro tu, na kterou jsem tak dlouho čekal, jsem jenom obtížnou povinností! Teď jsem navíc poznamenán Ódinovým zraněním,“ pokračoval hořce. „Proč jenom Ulf nemířil lépe?!“ vykřikl a vzápětí vyčerpaně klesl zpět na gauč.
Proboha, ať už se Lutze konečně vrátí, jak slíbil, přál si Crommelin vroucně, a přivede lékaře. Von Karst potřeboval operaci, přinejmenším odstranit zbytky rozbitého oka a sešít ránu na vnějším okraji oční jamky. Komandér měl i další důvody, aby si myslel, že už nevydrží čekat. Po silnici před ruinou domku netáhly jenom obrněné jednotky vítězného Urmachtu, ale tu a tam se po ní vlekly i kolony zajatců a vyhnaného místního, převážně indiánského obyvatelstva. Američan přes zelenou záclonu popínavých rostlin pak viděl, jak němečtí strážní střílejí všechny, kteří vyčerpáním klesli –japonské vojáky, bílé starce, indiánské ženy a děti. Každý výstřel pušky, nebo typicky krátké zarachocení samopalu, se pak stal úderem rozžhavenými důtkami, bičujícími jeho obnaženou duši.
Proboha, ať se už vrátí, skoro se k Lutzemu modlil.
Druhý den před polednem upoutal Crommelinovu pozornost osamělý hluk motoru. Provoz na silnici téměř ustal, jenom občas po ní projel německý kurýrní automobil, avšak tento motor zněl jinak – kašlavě a třaslavě, jako by měl každou chvíli dodělat. Navíc jeho řidič cosi hledal a neuměl řadit, zvuk občas ustal, jak auto zastavilo, a pak bylo slyšet opětovné startování a skřípění týrané převodovky, do níž neznámý nutil rychlosti bez meziplynu.
Řinčení motoru se blížilo a Crommelin se uchýlil na svou obvyklou pozorovatelnu s karabinou v ruce. Nepochyboval, že cílem pátrání jsou oni, avšak Lutze to zřejmě nebyl – sturmbannfuhrer by suverénně předjel přímo před dům a určitě s lepším autem.
Konečně se ve výhledu objevil zdroj hluku – stařičký Ford A s drátěnými koly předělaný nějakým farmářem na pickup. Vůz kodrcavě zastavil, zaskřípěla ruční brzda a na řidičově straně z kabiny před korbou vystoupil postarší muž ve žlutohnědé plátěné kombinéze pracovních jednotek. Nemotorně se rozhlédl a Crommelin spatřil jeho obličej za staromódními rohovinovými brýlemi, Komandérovi byla ta tvář povědomá, a přesto ji nedokázal zařadit, ty ztrhané rysy přece znal a současně byly cizí, právě ta jasně čitelná maska utrpení je změnila k nepoznání. Mezitím se do Crommelinova pohledu dostal spolujezdec – i přes vedro do pokrývky zahalená postava s vrkoči šedivých vlasů.
Medicinman Depeye.
Při pohledu na starého Kwakiutla si komandér konečně uvědomil, kdo je ten nemotorný řidič.
Odhrnul šlahouny a vyklonil se z okna.
„Profesore Wienere, profesore Wienere,“ radostně volal na postavu, která se bezradně rozhlížela ulicí.
„… no a pak se vrátil s tou károu, ve které seděl Deepeye, dal mi propustku pro vás dva do San Franciska a řekl, kde vás najdu,“ skončil Wiener své vyprávění.
Crommelin na něho hleděl se zvláštním ostychem a pocitem viny. Nyní chápal jeho ztrhaný obličej s těkavým pohledem a křečovitou snahu věcně a především souvisle vylíčit svou cestu do Seattle – včetně okamžiku, kdy byl na krmítku předhozen Reginleif a Monsieur ho zachránil na poslední chvíli.
„Proč mu říkáte Monsieur, profesore?“ optal se Crommelin.
Seděli za domem ve zpustlé zahradě na haldě ztrouchnivělých prken, která kdysi byla altánem. Z domku je vyhnal Deepeye. Chtěl být se svým pacientem sám a až na zahradu doléhalo jeho mumlání, jímž zaříkával von Karstovo zranění. Prohlásil, že přišel taktak a že musí ihned odstranit zničené oko a úlomky kosti a ránu zašít.
„Zdá se mi to slušnější,“ Wiener nepřítomně otáčel v rukou kouskem zčernalého dřeva, „nechci si přiznat, že mi… že nám… pomáhá ďábel.“
„Súrt,“ řekl pak večer Franz s čerstvě ovázanou hlavou, „pán ohnivého Múspellu. Súrt…“ nechal to slovo syčet na jazyku, „tak zní severské jméno toho věčného Ódinova protivníka, jméno starší než věky, neboť má původ ve společném prajazyku všech lidí.“
Jako všichni hleděl ze svého gauče na žlutý plamen kahanu naplněného velrybím tukem, který na zborcenou stolní desku postavil Deepeye.
„Snad jsem to věděl hned od začátku, od toho dne, kdy přišel na Brúnnhof, aby si mne jako chlapce odvedl do napoly v Asgardu. Ale nepřipouštěl jsem si to, protože by to znamenalo, že jsem zapleten do té jeho ďábelské hry.“
„Neměl bys mluvit, Poznačená tváři,“ napomenul ho medicinman, „nebo neodjedete ani zítra.“
„Proč to dělá?!“ Crommelin zavrtěl bezmocně hlavou. „Proto, že rád hraje?“
„Vede boj s tím druhým démonem, a protože je nyní slabší, používá lest a skryté nástroje. Nu a my jsme těmi nástroji,“ odpověděl Deepeye a popotáhl z dýmky.
„Všichni jsme poznačení,“ zamumlal Wiener nepřítomně. „A to nejenom ve tváři.“
„Nosič dlouhého nože je nyní poznačen i uvnitř, na duši,“ souhlasil Deepeye. „Svržený bůh Seveřanů si ho připodobnil sobě, aby se stal nástrojem jeho pomsty. I náš Kanekelak ho poctil svou přízní a vrhnul na něho svůj stín.“
Crommelin si vzpomněl, jak v průlivu Georgia jejich kánoi nesly kosatky na hřbetech, a teprve nyní zpětně pocítil posvátnou bázeň.
Franz je opravdu vyvolený, připomněl si, s čím se mu odpoledne Wiener svěřil, a to poznání na něho náhle dolehlo se zdrcující silou, v nečekaném prozření pocítil celou tu tíhu, která spočívá na bedrech jeho přítele. Kroutila mu páteř a vymačkávala útroby, až chtěl ječet bolestí, se zpětnou platností pochopil Franzův pečlivě skrývaný strach, když pluli do Seattlu na osudovou schůzku. Musel vědět, že setkání s Gunnarem, ať už dopadne jakkoli, potvrdí jeho příslušnost ke Dvojnému kouzlu. Že pro něho nebude cesty zpět, a úkol, jemuž se zpěčoval, ho sevře ze všech stran.
„Vy tři držíte osud světa ve svých rukou,“ pokračoval Deepeye a odložil dýmku. „Půlnoc se blíží a vy můžete rozhodnout o novém zítřku.“
V místnosti, v níž rozbitými okny noční vánek vdouval dovnitř místo záclon zelené šlahouny, se rozhostilo ticho.
„Monsieur tvrdil totéž,“ promluvil konečně Wiener. „Můj osobní příspěvek ale nestojí za řeč.“
Pohlédl na von Karsta, který v uválené a zaschlou krví pomazané uniformě pololežel poloseděl na zplesnivělém gauči.
„Vím, že už jste jednou v Niflheimu byl a pokusil se Dveřníkovi podstrčit falešný meč. Vím, jak se tam můžete dostat znovu, Schwertmanne,“ řekl pomalu s důrazem na každém slově. „Kabala nám to prozradila při posledním zapnutí.“ Von Karst na něho omráčeně zíral.
„To je nesmysl,“ řekl po chvíli nepřesvědčivě. Zvrátil se zpět na zatuchlé matrace a jeho obvazem napůl pokrytá tvář se ztratila ve stínu.
Crommelin věděl, jak mu je. Těmi slovy se potvrdily všechny Franzovy noční můry, všechna podezření, která si nechtěl připustit. Možná to nebyla nejvhodnější chvíle, ale Wiener mu to říci musel.
„Koncem čtyřicátých let bojoval na pobřeží Georgie proti Němcům jako partyzán jistý černoch jménem Martin Luther.
Předtím prošel v Montgomery v tajné škole černých panterů výcvikem ve vúdú, aby jako ungan vedl partyzánskou skupinu. Kouzla mu pomáhala v boji proti wthulmannům a jako partyzánský velitel si vysloužil přezdívku King,“ počal profesor vyprávět.
Pak vylíčil vše, co jim King o svém dalším krátkém životě a především o kouzlu, jímž se chtěl pomstít, při šestém zapnutí Kabaly vypověděl. Jak předtím, než byl rozsápán na kusy, zavěsil Reginleif na pařát kohoutí hlavu, aby mu sama vybrala pomocníka pro jeho pomstu.
„Úplně jsem zapomněl, že to kožené poutko s ptačí lebkou uvázlo na čepeli katany, když ji von Gallwitz odhodil k mým nohám,“ řekl udiveně Schwertmann. „Jako kluk jsem měl takový indiánský náhrdelník, s tou lebkou. A náhrdelník se mi pak roztrhl, už ani nevím kde…“
„V tanku, který měla na vašem dvorci uskladněný domobrana,“ doplnil ho Wiener. „Kohoutí lebka v něm zůstala a tak se z tanku stalo fantómové vozidlo, které vás unášelo do Valhaly.“
„Myslel jsem si, že to byla jenom noční můra,“ řekl von Karst zaraženě, „děsivé sny, kterými v určitém období trpí každé dítě.“
„Ne, to nebyly žádné sny,“ opáčil profesor, „to si vás ungan volal k sobě do podsvětí jako pomocníka, abyste podstrčil Dveřníkovi svůj meč a zmařil tak plány Reginleif.“
„To ale byl meč, který Bránu otevírá a nikoli zavírá,“ namítl von Karst.
„To je právě omyl. Vy jste totiž jako unganovo médium opravdu ve Valhale byl a svoji katanu von Gallwitzovi zaměnil.“
„To nemůže být pravda,“ hlesl Schwertmann. Tvářil se zmateně.
„Je to pravda. Vysoké vědomí Kabaly nám ji zjevilo. Jestliže Dveřník přesto uspěl, znamená to jedno – meč, který jste zahodil do jezera, je uzavírající Pojídač Tmy,“ profesor zdůraznil poslední slova, „a nikoli otevírající Pojídač Světla…“
Závěr, jenž z toho vyplýval, zůstal nevyřčen.
Crommelin se kradí podíval na Franze. Znovu se položil na matrace a jeho tvář byla opět ukryta ve stínu.
„Jenom ten černý šaman měl odvahu k činu,“ řekl mezitím Wiener, „a my jsme jenom paraziti na tom, co udělal. Schovávali jsme se za Kabalu, chtěli jsme jenom vědět jak. Jako by znalosti samy o sobě mohly něco změnit.“
Měkká záře kahanu ozářila snědý obličej Indiána, když se Deepeye předklonil.
„Mluví z tebe bolest, bratře,“ řekl, „a hrůza z toho, co jsi zažil. Proto křivdíš sám sobě. K boji je zapotřebí jak srdce, tak rozumu. Ten černý muž byl srdce a ty jsi rozum. Teprve obojí je moudrost. Teď ji máš a tak ji použij. Jestliže ti Pán ohně prozradil, že okřídlený démon neví o tom úskoku s kohoutí hlavou, musí Poznačená tvář využít tvé znalosti,“ dodal.
Crommelin se znovu podíval na gauč. Pokud mohl posoudit, Franz zíral mlčky do stropu.
Zřejmě už pochopil, že bude muset znovu nasednout do toho starého tanku, na nějž v garáži Brunnhofu padá prach, a ještě jednou s tím fantómovým vozidlem absolvovat výpravu do podsvětí Valhaly, proti proudu času – a ještě jednou zaměnit Dveřníkův meč.
Nakonec to bude velmi jednoduché, pomyslel si Wiener. Celé ty roky hledali cestu k počátku Dvojného kouzla, upřeli se ke Skídbladni jako k jedinému prostředku, jímž by mohli sestoupit do mlžného Niflheimu s jeho skalní pevností Valhalou. Ódinovu loď měli pod nosem, a přesto k ní nemohli. Neboť, jak mu řekl odpoledne na zahradě Crommelin, paní Kennedyová byla Váliho fylgjou, poslaná do Malé Ameriky Reginleif, aby právě tuto cestu zablokovala.
Držela Váliho a koneckonců i von Karsta v šachu tak dlouho, jak bylo zapotřebí. A když jim Kabala prozradila jinou možnost, jak sestoupit do Valhaly, a potvrdila, že von Karst je osudovým dědicem Dveřníka von Gallwitze, byl už Schwertmann mimo jejich dosah. Zůstávala otázka, zda bude ochoten splnit své poslání.
Když vhodil svoji katanu do jezera.
Aniž věděl proč, Wiener byl přesvědčen, že v tomto problém nebude. Nepochyboval, že první Dveřník, ležící na dně jezera, sám podá meč svému nástupci.
Ale co ten druhý?!
Vždyť někde v paralelních světech se s Budoucností toulá druhý von Karst, druhý Schwertmann.
Příštího dne ráno jim Deepeye ještě pomohl přenést napůl přítomného von Karsta na korbu Forda, kde mu ustlali na matracích z gauče. Medicinman mu pro jistotu naordinoval posilující lektvar, po němž bude několik desítek hodin spát.
„Kanekelak bude s vámi, ale já se musím vrátit ke svým lidem,“ loučil se a na námitku, kterou si přečetl v Crommelinových očích – že Kwakiutlové s největší pravděpodobností už neexistují – dodal, „… ať jsou kdekoli.“
Komandér si sedl za volant a co nejplynuleji se rozjel.
„Je v pořádku,“ řekl Wiener, který zadním rozbitým okénkem sledoval, jak se vede von Karstovi, „už zase usnul.“
„Proč nepřijel…“ Crommelin se na chvilku zarazil, jak hledal jméno, „… Monsieur sám a nevzal nás přímo do San Franciska?“
„Nechce se kompromitovat,“ odpověděl unaveně Wiener. „Maskuje se za náhodu.“
„Ďábelská náhoda,“ zavrčel Crommelin.
„Každá náhoda je ďábelská,“ souhlasil Wiener již živěji. „Po posledních zkušenostech jsem o tom přesvědčen. To, co pokládáme za náhodu, ty směšné příčiny, proč se někdo zabije v autě, nebo přežije rakovinu, jsou jeho dílem. Asi se přitom dobře baví.“
Jeli pak mlčky dlouhé hodiny po bývalé federální silnici č. 5 na Portland, a když jim došel benzin, Wiener chladnokrevně stopl německou autokolonu a na základě propustky požádal o další pohonné hmoty.
„Seltsame Vógel,“ řekl feldvébl při pohledu na nesourodou trojici, ale když rozeznal von Karstovu uniformu námořního kapitána Kriegsmarine a hlavně razítko Sicherheitsdienstu na propustce, nechal sundat z nejbližšího náklaďáku dva kanystry s benzinem.
Za Portlandem Crommelina zastavila vojenská policie a zakázala mu jet v noci – paradoxně kvůli partyzánům. Spolu s Wienerem si vylezli na korbu, ale jediný, kdo spal, byl von Karst. Zřejmě za to mohl Deepeyeův lektvar. Ani po celodenním řízení komandér nedokázal usnout. Přemýšlel o Satanových slovech, že také on má osud světa ve svých rukou. Lutze pro něho nebyl a nikdy nebude ušlechtilým Monsieurem, ale vždy padlým Satanem, svrženým Pánem světla Luciferem nebo Belzebubem, Pánem much, a jeho puritánskému myšlení se příčila myšlenka, že tento démon, kterého vnímal jako absolutní Zlo, je náhle jeho spojencem, že dokonce, podle Wienera, přikládá jeho osobě značný význam.
Nechápal to. Vždycky byl jenom poslíček, bezvýznamný kurýr. A navíc neúspěšný kurýr, každé jeho poslání v podstatě selhalo a vedlo ke smrti jiných lidí.
Měděnko, ach Měděnko.
Přesto nemohl brát ďáblova slova na lehkou váhu. Mohla sice být dvojznačná, ale o jejich pravdivosti se nedalo pochybovat. Někde v jeho mysli je ukryt důležitý detail, něco, co nasbíral během svých kurýrních cest, nějaká informace, možná malá, leč v důsledku důležitá…
V tom okamžiku musel usnout. Zdálo se mu o Dobrém králi, že opět spolu cestují na nákladní lodi Božena Havlová, pokuřují na zádi nad zpěněnou kýlovou vodou a baculatý mladík ve vytahaném svetru mu zase vykládá o svých snech, o tom, jaký to byl trapas, když byl jmenován prezidentem a slavnostně přejímal úřad v příliš krátkých kalhotách. Na nádvoří jakéhosi hradu, jehož podoba mu unikala.
Cesta přes Oregon se vlekla. Přestože míjeli komanda zajatců a místních obyvatel nahnaných na opravu silnice. Crommelin se vždy provinile odvrátil, když je viděl, obklopené kordonem německých stráží, jak nenávistně zírají na civilní auto. Nemohl v něm jet nikdo jiný než kolaboranti a těmi kolaboranty byli oni. Nicméně kvalita Japonci nepoužívané silnice se pronikavě zlepšila. Díry byly vyplněny válcovaným štěrkem a porost vykácen i z krajnice. U významnějších odboček míjeli kontrolní stanoviště opevněná valy z pytlů písku, nad nimiž trčely hlavně kulometů. Díky Lutzově propustce projížděli hladce a k benzinu dostali dokonce suché potravinové dávky, když Wiener obratnou němčinou vyprávěl pohádku o statečném námořním kapitánovi, který pracoval v japonském týlu a byl Japonci připraven o oko.
„Určitě za své zranění dostane panství,“ řekl dobrosrdečně německý kaprál, když je za Grand Passem obdarovával konzervami. „Přece jsme tuhle krásnou zemi nemohli nechat těm žlutým opicím,“ rozmáchl se rukou a ukázal na strmé lesnaté stráně, mezi něž se silnice zařezávala.
„Ty sice smrdíš židovinou,“ podezíravě se naklonil k Wienerovi, „ale na tobě je vidět dobrá rasa,“ otočil se ke Crommelinovi. „Věrně mu služte,“ nahlédl přes bočnici na odpočívajícího von Karsta, „a kapitán si vás za odměnu připíše jako osobní nevolníky na svůj statek.“
Po třech dnech se von Karst konečně probudil. Měl hlad a Crommelin mu s Wienerovou pomocí při večerní zastávce převázal hlavu. Prázdný oční důlek vyhlížel děsivě, ale rána, táhnoucí se od jeho okraje až do půli spánku byla již zatažena jemnou růžovou kůžičkou.
„Schováš to pod klípcem, Franzi,“ řekl mu chlácholivě Crommelin. „Budeš jako ten váš národní hrdina, jako Žižka,“ vzpomněl si na jméno toho protestantského hejtmana, který ve středověkých Čechách vedl vzpouru proti papežencům. Zmínila se o něm paní Kennedyová, když ho učila česky.
„Ba ne, Johnny,“ Schwertmann se poprvé po dlouhé době usmál, „tohle nemá s Žižkou nic společného. To je Ódinovo znamení. Podle ság musel darovat své oko mudrci Mímimu, aby se mohl napít z jeho Studně poznání. No a já jsem za svůj doušek poznání,“ jeho úsměv zhořkl, „musel zaplatit stejně.“
Crommelin nevěděl, co má na mysli. Zda Skuld, nebo to, co mu Wiener prozradil o kohoutí hlavě.
Nebylo to ani jedno ani druhé.
„Gunnar mi to před smrtí řekl. V New Yorku se stal Ódinovým Viselcem a měl vidění. V něm mu Praotec vyjevil, že musím být jednooký jako on, abych při svém poslání uspěl. Gunnar mi ještě stačil říci, že to je velmi důležité, ale proč, to už nestihl… výstřely mu zavřely ústa.“
„Mně jsi tvrdil,“ řekl vyčítavě Crommelin, „že ses od Gunnara nic nedověděl.“
Z druhé strany přistoupil Wiener.
„Sdělil vám Gunnar ještě něco jiného?“ optal se svým obvyklým profesorským hlasem.
Von Karst, který seděl na stupátku auta, sklopil čerstvě převázanou hlavu.
„Řekl mi, že mě do chrámu Uns’re Frau nikdy nevylákal. Podezíral jsem ho neoprávněně. I z napsání té knihy. Nikdy žádnou knihu o tom, co se stalo ve Valhale, nenapsal. Chtěl to udělat, měl i název, Dlouhý den Valhaly, ale nedokázal to. Volba New Yorku byla omyl, který ho málem stál život. Ty fragmenty, které si pak našly cestu i do Malé Ameriky, musely být podvrhem, ať už císařských, nebo Heydrichových lidí. Gunnar mluvil o svém úmyslu se Skuld…“ von Karst na chvilku sevřel rty, „.., někdo z Tórovců ho zřejmě vyslechl a informoval Němce.“
„Ale proč? Proč by to dělali?!“ vyhrkl Crommelin.
„Kanalizace,“ odvětil Wiener. „Kanalizace pověstí a fám, Himmler i Heydrich jsou natolik chytří, aby si uvědomili, že kromě oficiální verze o vítězství Třetí říše se mezi lidmi objeví i různé nelegální legendy. Bylo v jejich zájmu, aby i tyto verze byly pod jejich kontrolou, aby si lidé šeptali a pokoutně četli jenom to, co jim sami dovolili. A hlavně,“ nadechl se, „to byla vějička na Schwertmanna. On byl tím cílovým čtenářem, jeho měla četba úryvků znepokojit, vyvést z klidu a přinutit, aby začal po celém světě hledat Gunnara. Gunnar musel vědět o unganově triku s kohoutí hlavou, musel také vědět o vašem podvrhu meče. Nebo to tak nebylo?“ Wiener v rohovinových brýlích, které nahradily jeho rozbitý cvikr, shlížel na von Karsta jako moudrá sova.
„Bylo,“ přikývl Schwertmann. „Nebylo mi ani dvacet, když se mi na Ťjuratamu dostal Dlouhý den Valhaly poprvé do rukou. Pocit, že ta kniha je také o mně, mě úplně rozvrátil.“
Von Karst vstal a tápavě obešel auto.
Crommelin chtěl jít za ním, avšak Wiener odmítavě zavrtěl hlavou.
„Ta kniha je jenom dalším důkazem, že oni ho potřebují stejně naléhavě jako my,“ řekl profesor hořce. „A to mě děsí.“
„On to ví,“ zadíval se s účastí za fordku, kde mezi stromy zmizel von Karst. „Je jako provazochodec, který celý život strávil na laně a už by se rád zřítil. Jenže kam, na kterou stranu, která je ta správná? Toť otázka,“ dodal hamletovsky.
„Co uděláme v San Francisku? Půjdeme na německou komandaturu?“ optal se příštího dne ráno von Karst výsměšně.
„Ne,“ Wiener přešel jeho ironii, „půjdeme k přátelům, než se uzdravíte natolik, abyste mohl udělat to, co je zapotřebí.“
„Seznámil jsem se v San Francisku s lidmi, kteří nám pomohou,“ dodal na vysvětlenou i ke Crommelinovi. „Musíme zmizet v mase obyvatelstva, než si rozmyslíme, co uděláme dál. Ani Němci celé San Francisco do koncentráku nezaženou.“
Bylo po poledni, když u Valleja spatřili vodu San Pablo Bay. Dojeli další kolonu zajatců a utečenců eskortovanou německými vojáky. Naštěstí to nebyli wthulmanni, a když jim Wiener ukázal propustku, nahnali masu těch zbídačelých lidí na krajnici.
Když je fordka míjela, vzpínali k ní bezmocně ruce a otevírali seschlá ústa. Nějaká žena vykročila z davu a zvedla vstříc autu asi dvouleté dítě, jehož hlavička visela bezmocně na stranu. Crommelin vysunul hlavu z bočního okénka, aby ji opatrně objel.
„Vodu, vodu, vodu…“ rozeznal slova toho zoufalého chorálu.
Bezděčně sundal nohu z plynového pedálu.
„Přidej, přidej, to není náš džob,“ řekl vztekle Wiener a sundal si brýle. Z očí se mu řinuly slzy.
V San Pablu byla silnice zatarasena betonovými bloky. Tvořily dvě překrývající se barikády, mezi nimiž musel každý vůz krokem projet. Vlevo od té první stál v palpostu za pytli s pískem automatický kanón a za ním parkovaly dva obrněné transportéry. Z plechové montované strážnice napravo vyšel vojenský policista s kovovým štítkem na prsou a zvedl ruku s červeným terčíkem.
Před nimi již stál šedý kamion Wehrmachtu a Crommelin viděl, jak jiný vojenský policista jej pečlivě obchází a nahlíží nejen pod plachtu, ale i pod podvozek.
„Ausweis!“ vyštěkl policista, který je zastavil. „Alles rausl“ znovu zahulákal, když mu Wiener okénkem podal jejich propustku.
Nad korbou se vztyčil von Karst a zupácky ho seřval. Co si to dovoluje k raněnému důstojníkovi Kriegsmarine a k jeho agentům, kteří oddaně slouží Říši, ječel. Policista se sice postavil do pozoru, ale přesto trval na svém. Zdvořile požádal von Karsta, aby sestoupil a požádal ho o jeho vojenskou knížku.
Mezitím fordku obklíčili další vojenští policisté, jeden z nich podrobně propátral věci na korbě a Crommelin si blahořečil, že pušky a munici zakopali už v Oregonu. Pak si všiml, jak se na transportéru věžička s dvacetimilimetrovým kanónem natočila jejich směrem, zvedl se poklop a z něho se vysunul wthulmann v černé uniformě.
Ačkoli to komandér nečekal, Franz svoji vojenskou knížku měl – lépe řečeno to, co z ní zbývalo. Poddůstojník vojenské policie opatrně od sebe odděloval mořskou solí slepené stránky a pokoušel se identifikovat otrhaného zarostlého muže s ovázanou hlavou podle fotografie štramáckého Kapitanleutnanta.
„Musím se řídit svými předpisy, Herr Kaloy,“ řekl omluvně, když napůl rozpadlý dokument vracel von Karstovi. „Vaši průvodci žádné papíry nemají a tato propustka na území San Franciska ztrácí platnost,“ kradí pohlédl na vojenského policistu, jenž dokončil prohlídku, a když muž zavrtěl hlavou, pokračoval: „Musíte si zajet na velitelství, kde vám vystaví novou vojenskou knížku a prověří totožnost vašich lidí. Pokud tak neučiníte, budete pokládán za zběha a vaši lidé za nepřátele Říše,“ dořekl výhružně.
Místo zabavené Lutzovy propustky jim vystavil puťovku na vjezd do města. Měla platnost do půlnoci a jako cíl v ní byl uveden Old Mint Building na Market Street. Tam najdou příslušné velitelství, vysvětlil jim s řízným zasalutováním.
Nehledě k parnému letnímu dni byl Crommelin úplně zpocený, když na jedničku projížděl labyrintem mezi betonovými bloky přímo pod hlavní kanónu na obrněném transportéru. Wthulmann v jeho věži se musel potit také, neboť mrtvolný puch pronikl až do kabiny fordky a Wiener, poté co se nadechl, ztratil barvu v obličeji, jako by byl sám nacistickým nekromantem.
Teprve čerstvý mořský vzduch, když přejížděli nepoškozený most z Oaklandu do centrálního San Franciska, je vzpamatoval.
„Kam vlastně jedeme?“ v zadním rozbitém okénku se objevila obvázaná von Karstova hlava.
„To bych taky rád věděl,“ připojil se Crommelin a s úžasem zíral na rikšu, kterou právě míjel. Před pilně šlapajícím Číňanem se v ní rozvaloval nějaký německý důstojník.
„Jedeme na Montgomery Street,“ odpověděl Wiener.
I přes rozbombardovaný dům, jenž právě míjeli, se cítil téměř šťastně. Těšil se na Frinkovy, na chytrou Julianu a na Frankovy šperky. Poprvé se mu na chvíli podařilo zapomenout na to, co se odehrálo na krmítku, na chvilku se mu podařilo vypudit z mysli obrazy, v nichž harpyje trhá na kusy těla ukřižovaných obětí.
Vzápětí se vše vrátilo. Přispělo k tomu i město, ulice, jimiž se proplétali. Pravda, bylo pokořující, když se města zmocnil japonský duch, ale to, co nyní profesor vnímal, bylo tisíckrát horší.
Ač minimálně poškozeno, San Francisko už nemělo ducha žádného. Místo kouře z válečných požárů město halil ještě hustší příkrov strachu, lidé na ulicích se sklopenými hlavami pospíchali za svými cíli a přímo z nich vyzařovalo, jak se snaží být co nejdříve opět v bezpečí svých bytů.
Bylo to samozřejmě šidítko, v nacisty obsazeném městě se nemohl cítit bezpečně ani pes ve své boudě a Wiener pochopil, že ti lidé venku to dobře vědí.
Vše za okénky fordky běželo jen setrvačností, bez naděje na změnu, San Francisco padlo za lup světu bez budoucnosti a také toto zasmušilí lidé na ulicích věděli.
Přijdou noční razie, hledání toho mála Židů, jejich transport a likvidace, přijdou represe nejen vůči těm, kteří se postaví na odpor, ale proti každému, kdo se znelíbí… A hlavně přijde hodina chátry. Psychopatů a sadistů, všech těch polocharakterů, kteří nenávidí všechny a všechno za svoji neschopnost… Nyní se mohou mstít, na Japoncích, na Američanech, na schopných, na každém, kdo je inteligentnější než oni sami.
Začne se udávat, věděl Wiener, takže místní služebny gestapa budou přetíženy a gestapákům nezbude než přebytečná udání házet do koše. Pan Childan se konečně dočkal, vzpomněl si na spolumajitele Amerických starožitností, teď tedy má německý pořádek, po kterém tak toužil. Úplně ho pustil z hlavy, plísnil se v duchu, a právě on by mohl zkomplikovat jejich situaci.
„Vlevo nebo vpravo?“ Crommelinův hlas ho vytrhl z přemýšlení.
Vyhlédl čelním sklem a rychle se orientoval. Před autem se táhla Market Street. Vlevo se tyčil Old Mint Building, vpravo univerzita.
Mohli se ještě rozhodnout. Wiener nepochyboval, že von Karst by na komandatuře bez problémů získal novou vojenskou knížku a postaral by se i o něho a Crommelina. Měli by i větší šanci dostat se do Nové Moravie a vrátit se do Malé Ameriky.
Neboť i druhá strana je potřebovala.
V opačném případě zatíží Frinkovy neúměrným rizikem. Jako by nestačilo, že Frank je Žid, pověsí Frinkovým na krk tři ilegály, z nichž jeden je také Žid.
Vlevo nebo vpravo?
„Vpravo,“ rozhodl se. „A pak hned doleva, na Kearny Street,“ zavelel.
Až do večera parkovali u parku Washington Square. Byl opuštěný a Wienera bodlo u srdce, když si vzpomněl na Cindy. Teprve až se setmělo, zajeli zpět na Montgomery Street a Wiener navedl Crommelina kolem bloku do uličky za krámem Frinkových.
Zastavili před bistrem U Sama a Wiener přešel ulici k zadnímu vchodu do krámu.
Bylo zamknuto.
Tlumeně zaklepal a čekal.
Konečně uslyšel zpoza dveří opatrné kroky a pak přidušený ženský hlas.
„Kdo je?“
„Tady je Wilson, paní Juliano,“ vzpomněl si na jméno, jímž se Frinkovým představil.
„Kniha Proměn mi řekla, že přijdete,“ Juliana Frinková se usmála na profesora Wienera. „Ptala jsem se na vás, když jste zmizel, a Kniha odpověděla hexagramem Návratu.“
Seděli v dílně, která měla okno do dvorku. Crommelin si pozorně prohlížel tu poněkud tělnatou asi padesátiletou ženu s jižanskými rysy, jejíž husté černé vlasy už byly prokvetlé stříbrnými nitkami. Za mlada to muselo být štíhlé děvče provázené obdivným pískáním všude, kde se objevilo.
Frank, její manžel, se vedle ní nějak ztrácel. Útlý starší muž kolem šedesátky, který se s věkem spíše sesychal, než aby nabýval na váze, působil poněkud nepřítomně. Pohled jeho tmavých očí jako by byl obrácen dovnitř a napnuté rysy obličeje svědčily o tom, že nepřestává naslouchat vnitřním hlasům ani teď, kdy do jeho domova vtrhli nečekaní hosté.
„Tady budete v bezpečí,“ probudil se ze svého zasnění a s úsměvem pohlédl na Crommelina, „sem Němci moc nechodí.“
„A co pan Childan?“ namítl Wiener.
„Nemůže přijít Němcům na jméno,“ ušklíbla se paní Frinková. „Zabavili mu všechny zbraně. A silvouši ho vyděsili,“ dořekla pohrdavě.
„Koho by nevyděsili,“ vydechl pan Frink bojácně a Crommelin si znovu uvědomil, kdo v té dvojici je skutečným mužem.
„Ed přijde ráno?“ Wiener se zeptal na pana McCarthyho, na společníka Frinkových.
„Ed už nepřijde nikdy,“ odpověděla paní Juliana. „Zabila ho bomba při náletu…“
Všichni se odmlčeli. Byl to opět Wiener, který se odhodlal znovu promluvit.
„Měli byste něco vědět…“ řekl a chvilku váhal, než pokračoval dále. „Wilson není moje pravé jméno. Jmenuji se Bert Wiener a spolu s komandérem Crommelinem,“ ukázal na Johna,… jsme z Malé Ameriky… a tady kapitán Franz von Karst,“ přenesl pohled na Schwertmanna, jenž mlčky poslouchal, „je německý důstojník českého původu, který změnil stranu barikády.“
„Tušila jsem něco takového,“ paní Frinková se znovu usmála, „a myslím, že to je další důvod, abyste se tady cítili jako doma. Je to tak, Franku?“
„Jistě,“ souhlasil pan Frink. „Zůstaňte tak dlouho, jak budete potřebovat.“
„Vy přece víte, že jsem 2id,“ řekl Wiener s pohledem upřeným na paní Julianu, „a co to teď znamená.“
Paní Frinková chtěla něco odpovědět, ale její manžel ji zarazil jediným gestem. Už vůbec nepůsobil nepřítomným dojmem.
„Vítej na stejné lodi, Berte,“ povstal a s úsměvem nabídl profesorovi ruku.
„Ale Franku,“ napomenula ho paní Frinková, „pan Wilson, promiňte…“ omluvně pohlédla na profesora, „… pan Wiener už dávno ví, že jsi také Žid. Nedělejte si starosti,“ sklouzla očima na zbylé dva hosty, „v hexagramu Návratu mi vyšla druhá šestka…“
„Klidný a blahodárný návrat,“ promluvil nečekaně von Karst. „Návrat je úspěšný, je-li vyvážený, návrat je dvojnásob úspěšný, opře-li se o dobrý vzor či spojenectví,“ docitoval německou angličtinou, přičemž jeho jediné oko upřeně hledělo na paní Frinkovou.
„Vidím, že i s vámi si budu dobře rozumět/’ vydechla překvapeně paní Juliana.
„Nevěděl jsem, že tak dobře znáte I-ťing,“ řekl Wiener von Karstovi, když se ukládali ke spánku na matrace rozprostřené mezi prázdnými regály skladiště v patře nad krámem.
„Franz použil Knihu proměn, když jsme vezli svatováclavskou korunu,“ řekl Crommelin, neboť zamyšlený Schwertmann se neměl k odpovědi.
Počkal, až Wiener s von Karstem ulehli, a zhasl světlo. Okno bylo zatemněno a proto opatrně tápal ke svému lůžku, aby na nikoho nešlápl.
„Ta žena má velkou sílu ducha, vyzařuje z ní mocný proud magické energie,“ bez jakékoli souvislosti, jako ze snu, řekl nečekaně Schwertmann do naprosté tmy.
Ráno potkal Wiener na schodech pana Childana, jenž bydlel o patro výš. Byl ještě shrbenější a žlučovitější než kdy předtím. Upřel na profesora svoje vybledlé oči, v jejichž hloubi to ale potměšile jiskřilo.
„Á pan Wilson,“ zakrákal. „Prý vás Němci vyhodili z bytu a budete i s přáteli bydlet nějaký čas u Frinků,“ opakoval legendu, kterou si v noci pro něho vymysleli. „Nu, nastrkal jste do nich dost peněz za ty jejich tretky,“ pokračoval, „aby se vám mohli revanšovat.“
Přejel pohrdavým pohledem starší oblek pana Frinka, do něhož byl Wiener vecpán.
„Ode mne jste toho moc nekoupil,“ skřehotavě zavyčítal. „A teď už bych vám nic ani nabídnout nemohl,“ připojil lítostivě, „Němci mi všechno zboží zabavili. Bez náhrady, pane Wilsone, bez náhrady,“ fňukal a ve vodových očích se mu dokonce objevily slzy.
Náhle jeho pohled ztvrdl.
„Ale s židáky zatočili. A s těmi nafoukanými Japonci taky. V Playgroundu pro ně udělali tábor a teď musejí zametat ulice a vyklízet trosky.“
O San Francisco se příliš nebojovalo, japonská armáda je prohlásila za otevřené město a vyklidila. Přesto byly některé budovy zničeny bombardováním, především v okolí přístavu a v San Bruno u letiště. Fronta se zastavila u San Diega, kde Japonci vytvořili kolem námořní základny opevněný perimetr. Němci je oblehli a válka nabyla poziční charakter, jak je v noci informoval Frank. Prague Herald, tak Němci noviny Tokio Herald pohotově přejmenovali, přinesl v jejich režii články o vítězném postupu Wehrmachtu a spojeneckých paňdžábských sil do Kašmíru a z oblasti Vladivostoku do Koreje. Nicméně nebylo jak je ověřit, vysvětloval Frank, protože také pacifidské sanyjo bylo v německých rukou a vysílání rádia Honolulu v angličtině Němci rušili.
To vše proběhlo Wienerovi hlavou, když hleděl do Childanovy stařecké tváře, nyní roztažené do radostného šklebu.
„Chodím se na ty žluté parchanty dívat, když nemám co prodávat,“ chlubil se Childan, „a dělá mi dobře, když mezi nimi poznám bývalé hlavouny, všechny ty nafoukance, kteří nad vším americkým ohrnovali nos. Onehdy jsem na Sansome Street viděl jednoho takového Japončíka, jak musel z chodníku rukama uklízet blivance, který tam nadělali ožrali němečtí vojáci. Vy ho nebudete znát, byl to nějaký pan Kasoura, za Japonců veliký zvíře. Potkal jsem se s ním kdysi. Urazil mě a ponížil, zacházel se mnou jako s hadrem,“ stařec vzrušeně zasípěl, „a vůbec si toho nebyl vědom. Teď to má,“ pokračoval Childan se zadostiučiněním, „teď mu to Němci spočítali i za mě. Jeho žena prý spáchala harakiri…“ nechal větu vyznít do ztracena a v očích se mu objevila podivná směsice lačné žádostivosti a krutého uspokojení.
Wienerovi před očima vyvstala ta krásná a kultivovaná žena. Pocítil, jak se mu zvedá žaludek a musel polknout hořké žaludeční šťávy.
A takové prase se na krmítko nedostane, napadlo ho a vůbec za tu odpornou myšlenku nestyděl, když se spěšně s panem Childanem loučil.
Srpen 1989
V následujících dnech bylo jeho hlavní starostí, jak zajistit peníze. Tokijskou banku vyvlastnili Němci a všechny účty byly zablokovány. I kdyby tomu tak nebylo, určitě by byly zmrazeny účty Rocky Mountains Transport Company, gestapo nemohlo být tak hloupé, aby nevědělo o skutečném účelu této firmy.
Wiener si také uvědomoval, že obchod se šperky „EDFRANK“ se prakticky zhroutil. Pokud nějaký německý důstojník vůbec do Amerických starožitností zabloudil, velíce rychle vycouval. Ve většině případů byl příliš tupý na to, aby pochopil abstrakci Frankových šperků, a pokud byl vnímavý, nemohl mu uniknout vzpurný a naprosto neárijský duch, který z těch vesmírných semen vyzařoval. A jiní zákazníci nebyli, Američané měli jiné starosti, o Japoncích vůbec nemluvě. Také dreammies dosnili svoje sny. Jak paní Frinková Wienerovi sdělila, Němci je svezli do prozatímních koncentráků ještě před Japonci.
Také Crommelin pozoroval stále starostlivější výraz na obličeji hospodyně, když se scházeli k jídlu, a upozornil Wienera na to, jak drasticky se zvýšily ceny potravin.
„Nemůžeme je přece takhle nestydatě vyjídat,“ řekl profesorovi, „nikdy nepřiznají, že nás živí z celoživotních úspor, a ty nebudou nijak velké.“
„A co tak prodat auto?“ nadhodil von Karst, který je poslouchal. Jeho rána se rychle zahojila, paní Frinková mu ušila černá klípec, takže se mohl zbavit ušmudlaného obvazu.
„Tu předpotopní rachotinu?“ zhrozil se Crommelin.
„Kterýkoli šmelinář po ní sáhne všemi desíti,“ namítl von Karst.
Auto stálo v garáži na dvoře a ukázalo se, že Schwertmann přece jen zná svoje „soukmenovce“ nejlépe, lépe řečeno okupační režimy, které všude zaváděli. Věděl, že v první vlně zabaví všechny civilní auta, která pak budou za nehorázné peníze prodávat kolaborantům a šmelinářům z černého trhu, neboť nikdo jiný se k přídělům benzinu nedostane. Jako rachotina vyhlížející pickup s ložnou plochou pak byl pro tyto šejdíře dokonalým vozidlem – dalo se na něm přepravovat černé zboží v ideálních dávkách – kartony cigaret, alkohol, maso, zeleninu a vůbec potraviny, jichž začal být ve městě citelný nedostatek. Kdo měl auto, mohl dělat pohádkové kšefty, a von Karst to věděl.
Byl to také on, kdo ve vyprané a vyspravené uniformě jednal s obchodníky, jež Crommelin kontaktoval na ilegálním tržišti v parku Washington Square. Cena, za kterou pak archaickou fordku prodal, všechny překvapila, především paní Frinkovou, jíž musel Wiener peníze doslova vnutit.
Život ve městě se rychle vpravil do okupačních kolejí. Denní ulice pravidelně pročesávaly hlídky Wehrmachtu, převážně normálních lidských vojáků, kteří kontrolovali průkazy vydané německou správou. Letní parné noci patřily wthulmannům, kteří rovnou stříleli. Jejich transportéry s dunícími motory se plazily svažitými vozovkami San Franciska a hnilobný pach potících se osádek, pronikajícící spolu se skřípotem pásů a řevem motorů otevřenými okny až do toho nejposlednějšího mozkového závitu každého městského obyvatele, úplně stačil k tomu, aby se nad městem rozprostřel příkrov poslušné hrůzy. Červené vyhlášky, s teutonskou důkladností vylepené na každém rohu, uváděly dlouhý seznam toho, co je zakázáno, a téměř každý paragraf končil – trestá se smrtí.
Zatčení byli svážení do Alcatrazu a někteří lidé tvrdili, že za svítání, když je příhodný vítr, slyší z ostrůvku popravčí salvy. Fáma tvrdila, že těla popravených házejí Němci jednoduše do vody. Na černém trhu se objevilo množství žraločího masa, ale i přes nízkou cenu je nikdo nekupoval – každý byl přesvědčen, že se jedná o maso právě těch žraloků, kteří se v nebývalém množství stáhli do vod kolem Alcatrazu a dali se snadno ulovit.
Jako vždy se i v San Francisku našly lidské hyeny. A to nejen mezi rybáři. Prague Herald uveřejnil fotografii nového amerického starosty a magistrátu, Fernsehen přinášelo záběry občanů, kteří odložili japonské jho a nadšeně se zapojili do Neue Ordnung. Noviny začaly uveřejňovat seznamy odhalených Židů, kteří konečně přestali rasově čistým Američanům ztrpčovat život, a hned vedle seznamy Američanů, kteří zdědili po předcích německou krev a požádali o říšské občanství. Byl mezi nimi i ten keťas, jemuž von Karst prodal fordku, ačkoli odulé rty a rozpláclý nos v jeho případě spíše svědčily o předcích černošských než árijských.
„Myslíš, že Němci mají k dispozici stará udání?“ vyčíhal si Frank jednou Wienera, když byl sám. Měl v ruce Prague Herald s dalším seznamem odhalených Židů a tvářil se starostlivě.
Wiener okamžitě pochopil příčinu jeho obav.
„Ty jsi byl už někdy udán jako Žid?“ optal se.
„Ano,“ přisvědčil Frank, „ale je to víc než dvacet let,“ hleděl na profesora s nadějí. „Udal mě můj bývalý šéf Wyndam-Mason. Pracovali jsme kdysi s Edem v jeho dílně. Dělal repliky zbraní, koltů a tak…“
Wiener nevěděl, co mu má říci. Při německé důkladnosti nepochyboval, že udání stále leží, pečlivě zaevidováno, v nějakém archivu, a že bude jenom otázkou času, kdy sanfranciská služebna gestapa začne prověřovat tyto „staré“ případy.
Frank si musel odpověď přečíst v jeho obličeji, neboť se s nešťastným úsměvem odšoural.
Tady nemůžeme zůstat dlouho, uvědomil si profesor a týž večer s tím, co mu řekl Frank, seznámil Crommelina a von Karsta.
„Je to znamení,“ řekl von Karst, „abychom se rozhodli co dál.“
„Aby ty ses rozhodl,“ opáčil Crommelin. „Na nás nezáleží,“ ohlédl se na Wienera, „jestli se vrátíme do Malé Ameriky, nebo…“ učinil krátkou pauzu, „… nebo skončíme tady.“
„Paní Frinková má jiný názor,“ opáčil Schwertmann. „Všechno jsem jí řekl,“ dodal omluvně v reakci na udivený Wienerův pohled.
Následující večer se sešli v dílně. Frank se zase dal do práce, seděl u leštičky a se zaujetím leštil prolamované plošky nového šperku. V jeho metodickém konání bylo cosi podmanivého, Wiener cítil, jak jeho myšlení opouští chaos, jak poprvé od chvíle, co byl zavřen do klece, je schopen nezaujatě uvažovat o něčem jiném než o tom hrůzném zvířecím strachu, který se ho zmocnil, když byl vlečen ke kříži.
Odvrátil se od Franka a střetl se s pohledem paní Juliany. Nastal čas promluvit, nabádaly její oči.
„Čím začneme?“ zeptal se tedy prostě.
Přesto muselo být v tónu jeho slov něco zvláštního, neboť jak von Karst, tak Crommelin se na něho překvapeně zahleděli.
„Asi mnou,“ odpověděl pohotově von Karst. „Ne, že bych byl tak domýšlivý, ale vy si všichni myslíte, že jsem hlavní postavou.“
„Je to pravda,“ řekla Juliana, „Kniha to potvrdila. Hned, jak jste přišli, jsem se ptala, kdo jste a co znamenáte, pane kapitáne.“
Ladně povstala a natáhla se po otřepaném svazku, který ležel na pracovním stole mezi nářadím a kousky kovu.
„Čtrnáctý hexagram,“ otevřela knížku. „Ta-jou, Veliké držení,“ přečetla. „Oheň na nebi. To je Veliké držení. Tak šlechetný člověk potlačuje zlo a podporuje dobro, poslušen nejvyššího mandátu nebe.“
„Podle komentářů držíte v rukou pluh a je čas ke sklizni,“ hleděla vážně na Schwertmanna a Wiener měl pocit, že je opět v Kabale a slyší hlas Hervór Vědmy.
„Hexagram obsahoval druhou devítku,“ sklonila hlavu zpět ke knize. „Veliký vůz je tu pro náklad. Můžeš se vypravit kamkoli a nedojdeš úhony,“ přečetla výrok čáry a Crommelina zamrazilo. Tank Tiger nepochybně „velký vůz“ byl.
Von Karst mlčel a ticho rušilo jenom šustění leštičky.
„Neumím si představit, co se stane, až vlezu do toho tanku,“ řekl po nějaké době. „Nevěřím, že jsem tam už byl. Nemám ani katanu. Jste přesvědčen, že tentokrát to bude ta správná?“ obrátil se na profesora.
Wiener věděl, že tato otázka musí padnout. S hořkým smutkem si vzpomněl na Heisenberga. Nepochyboval o tom, že jeho ztracené memorandum řešilo právě tuto otázku. Vedoucí Lichtu byl kvantový fyzik a Wiener si v náhlém osvícení uvědomil, že Dvojné kouzlo, pohyb mečů a jejich rozdvojení nejsou ničím jiným než jevem řídícím se obdobnými principy jako kvantová mechanika.
Pro vnějšího pozorovatele byly meče identické, a přesto se pronikavě lišily vlastnostmi. Mohly se dělit, a přesto si dvojníci zachovávali vlastnosti originálu, aniž se dalo určit, kdo je kopií a kdo originálem.
Jestli je to pravda, nechtěl jim Heisenberg sdělit nic jiného než to, že mohou kterýkoli ze dvou, respektive dvou dvojic mečů, BUĎ lokalizovat, NEBO stanovit jeho typ?!
Z kvantové mechaniky vyplývala pro chování mečů i jiná pravidla. Zdvojené zbraně jsou vždy tím jediným mečem, jenž se současně pohybuje po dvou drahách. Tento proces je zdrojem energie, meče-částice cosi vyzáří, ale to teď není pro nás podstatné, uvažoval Wiener, to potřebovali nacisté, aby otevřeli Bránu. Oni ji potřebovali zavřít.
Úplně zapomněl, kde je, a když se opět vynořil v dílně, ocitl se v obklíčení udivených a tázavých pohledů.
Nesmí jim nic o svých pochybnostech prozradit. Musí se držet jednoduchého důkazu, který mu Kabala při šestém zapnutí poskytla.
„Promiňte,“ usmál se na omluvu. „Myslím, že nemá cenu takto uvažovat, Schwertmanne,“ obrátil se na von Karsta. „To by právě chtěli naši protivníci. Musíme vycházet z faktů. Ungan King vás už jednou pro záměnu mečů použil, a jeho pokus selhal. Znamená to, že katana, která se k vám dostala, není Pojídač Světla. Jinak by tento svět nevznikl. Nacisté to vědí, a proto se snaží ze všech sil zabránit vašemu opětovnému sestupu do Valhaly.“
„Proč si ale nepamatuji na první sestup?“ řekl vzrušeně Schwertmann.
„Ungan King tě asi chtěl uchránit nějakých děsivých vzpomínek, Franzi,“ nadhodil Crommelin.
„Stejně už katanu nemám,“ prohlásil von Karst vzdorně.
„Jsem si naprosto jistá, že až nastane čas, tak vám ji Dveřník ze dna jezera podá,“ odpověděla mu Juliana Frinková naprosto vážně a Wiener na ni překvapeně pohlédl. Bylo to totéž, co v této souvislosti napadlo i jeho.
„Přesto mi stále cosi vadí. Něco mi stále nehraje. Cítím, že někde je cosi skryto,“ zpěčoval se von Karst.
„Třeba to bude vědět ten druhý, Franzi,“ nadhodil Crommelin.
Von Karst tázavě vzhlédl na Wienera. Také ostatní hleděli na profesora a čekali od něho odpověď.
Kvantová mechanika vychází z Youngova dvouštěrbinového experimentu. Světlo se nechává střídavě procházet dvěma štěrbinami a dopadat na stínítko. Pokud je vždy jedna štěrbina uzavřena, objeví se na stínítku odpovídající světelný proužek. Jsou-li ale otevřeny obě štěrbiny, neobjeví se na stínítku v odpovídajících polohách dva světelné proužky, jak napovídá selský rozum, ale množství různě silných světelných proužků. Přitom dojde k paradoxu – lze identifikovat místa, která byla jasně osvětlena po průchodu světla jednou štěrbinou, avšak po průchodu světla dvěma štěrbinami leží ve stínu.
Kvantová fyzika tento jev vysvětlovala vlnově-částicovým dualismem světla a vůbec hmoty. Von Karstův případ byl téhož typu, Wiener to instinktivně vnímal, byl jako to světlo, které prochází dvěma štěrbinami současně. V jeho případě jsou těmi štěrbinami dva světy, aby poté, co jimi projde, také vytvořil interferenční vzorek – v tomto případě vzorek Dvojného kouzla, jejich Dvojného kouzla.
Ve starém světě byli fyzikové, kteří tvrdili, že každý foton při Youngově pokusu, který dopadne na stínítko, prochází oběma štěrbinami, a Wiener si uvědomil, že to bude pravda. Schwertmann je současně tam i tady, je stále spojen s tím druhým, a není důležité, po jaké trajektorii, tedy kterým světem, postupuje ten druhý. Při „dopadu“ se prostě setkají, o tom byl Wiener náhle skálopevně přesvědčen.
„Co ten druhý ví, nebo neví, to se dá jen hádat,“ připustil. „Prochází po jiné trajektorii, ale jste to pořád vy, Schwertmanne. Až vsednete do tanku, on tam bude také,“ dodal s nezpochybnitelným přesvědčením.
„Pořád si to nedovedu představit,“ odpověděl von Karst. „Co se vlastně stane pak? Víte to?“ hleděl jenom na profesora.
Jako vždy, když se rozhodoval k něčemu důležitému, si profesor sejmul brýle a začal je čistit kapesníkem.
„Podle Kabaly tank s vámi sjede do Niflheimu, kde vás bude čekat unganův stín a nějaký hoch,“ konečně promluvil. „Sanhedrin dospěl k názoru, že je to Gunnar. Dovedou vás na místo, kde se von Gallwitz po souboji s drakem zřítil se svým letadlem.“
Nasadil si ty hnusné rohovinové brýle, které mu opatřil Monsieur místo jeho rozbitých, a rozhlédl se po dílně. Frank přestal leštit a visel mu na rtech, stejně jako Crommelin. Paní Juliana se na něho dívala vědoucím pohledem a v souhlasu pokyvovala hlavou, jako by věděla, co se chystá říci. Schwertmann na něho hleděl s obavami, jako by také věděl, co dodá.
Nemělo smysl, aby čekal na jinou příležitost, Frinkovi si zasloužili úplnou důvěru.
Po zasvěcení na krmítku změnil názor, pochopil trik Reginleif.
„Tentokrát mu nebudete podstrkovat žádnou katanu,“ vypálil, „tentokrát ho zabijete. Podruhé a definitivně.“
Crommelin ohromeně mlčel. Stejně jako ostatní. Ticho přerušil až šustot šatů. Paní Frinková vstala ze židle, na níž sedával Ed, a z poličky nad pracovním stolem vzala svazek suchých řebříčkových stébel.
Podala je von Karstovi.
„Měl byste se Orákula zeptat na smysl vaší akce, na její oprávnění,“ řekla. „Zabít člověka, i když je to wthulmann, není jen tak,“ připojila s důrazem, jako by mluvila z vlastní praxe.
Von Karst převzal svazeček, jedno ze stébel jako symbol Tchaj-ťi, Nejzazší jedinosti, odložil a zbytek rozhodil do dvou hromádek na místě, které na pracovním stole udělal pan Frink. Počal pak odebírat stébla a vkládat je mezi prsty levé ruky, až tam stébla vytvořila trojdílnou číselnou kombinaci.
Crommelinovi vyplul před očima obraz hotelového pokoje, kde Franz dělal totéž a vysvětlil mu postup získávání hexagramu.
Nyní výsledky zapisovala paní Frinková a její manžel jí nakukoval přes rameno. Wiener o Schwertmannovo počínání nejevil zájem, probíral se nedokončenými šperky na opačném konci stolu.

Když von Karst provedl devět změn, měla paní Frinková na papíře dolní trigram:
„To je Oheň,“ řekla, „samé silné čáry.“ Schwertmann znovu rozhodil stonky a pak ještě dvakrát, aby získal horní trigram. Byl zrcadlovým obrácením spodního.
„To je voda,“ komentovala paní Frinková obrazec, „a zase samé silné čáry.“
„Voda nad ohněm,“ řekl Schwertmann, když se podíval na celkový obrazec. „Hexagram Čchi-ťi, neboli Ukončení.“
Paní Frinková mu vrátila vážný pohled, než začala číst.

„Voda nad ohněm. Ukončení. Tak šlechetný člověk myslí na svízele a připravuje se jim čelit.“
Mhouřila oči aby mohla přečíst drobnější text výkladů.
„Položení trigramů vypadá na první pohled přirozeně a neškodně ale stačí, aby se voda přelila, a uhasí oheň, stačí aby plameny šlehaly výš, než by měly, a voda se vypaří a kotel pukne. Proto je třeba být opatrný i v malých věcech.

Vše je skončeno. Úspěch v malých konáních. Vytrvalost je užitečná. Štěstí na počátku, zmatek na konci,“ četla výrok a znovu vzhlédla na von Karsta.
„Mám přečíst výroky čar?“ optala se.
„Ne,“ řekl ztěžka von Karst. „Základní význam je jasný.“
„Ale všechny jsou silné,“ namítla paní Juliana.
„Právě proto,“ opáčil von Karst. „Pokud si dobře pamatuji, doplňkový hexagram vznikne změnou silných čar v jejich opaky. V tomto případě se změní všechny a voda s ohněm si vystřídá postavení.“
Přistoupil ke stolu a papír s hexagramem obrátil vzhůru nohama.

„Nedokončení,“ řekl. Oheň nad vodami.“
Usmál se na paní Julianu a vzápětí vyšel z dílny.
Profesor Wiener si oblíbil procházky ulicemi okupovaného San Franciska, i když to bylo nebezpečné. V hloubi duše věděl, proč si počíná tak riskantně. Pohledem na zdeptané město se potřeboval přesvědčit, že si počínal správně, když Schwertmannovi prozradil, co bude jeho skutečným úkolem v podsvětí Valhaly.
Vzpomněl si na otce Donovana s jeho křesťanskou pokorou. Nedokázal odhadnout, kolik lidí zahyne, tak řečeno bez náhrady, a kolik se přesune do světa, jenž oni nafouknou poté, co Schwertmann uspěje.
Okolní svět se přiblížil svému soumraku a Kniha proměn potvrdila, kdo jej ukončí, kdo odbije půlnoc. Pak začne nový den toho jejich světa, který už tu někde je, který už čeká za rohem, pomyslel si, když stál na okraji Walton parku u přístavu.
Vrcholilo léto, polední slunce nemilosrdně pálilo a on měl přesto pocit, že stojí ve stínu, že od přístavu ho odděluje obrovitá estakáda betonové dálnice, tyčící se do výše několika desítek metrů nad ulici Embarcadero.
Když se vracel, zahlédl na rohu Broadwaye a Montgomery Street skupinu internovaných Japonců. Byli neuvěřitelně vyzáblí, špinavé overaly původně zelené barvy na nich plandaly, sotva se potáceli na hůlkovitých nohou a pod dohledem čtveřice ospalých amerických bachařů se pokoušeli zametat chodník. Wiener se cítil trapně a chtěl je obejít, ale nestačil se vyhnout pohledu jednoho z nich.
Z kůží obtažené lebky, ač hluboko zapadlé, na něho hleděly oči Paula Kasoury.
Wiener si rozmyslel svůj úmysl. Vrátil se na chodník a zamířil přímo mezi zajaté Japonce, kteří se před ním uctivě rozestupovali.
„Americké starožitnosti,“ ucedil koutkem úst, když Kaňouru míjel.
Japonec se mu náhle vrhl k nohám.
„Severní plot Playgroundu, ráno, severní plot Playgroundu,“ mumlal a svíral mu pevně nohy.
Jeden ze strážných zpozoroval incident.
Rozběhl se k Wienerovi a v poklusu si z opasku uvolňoval obušek.
„Prosím jídlo, pane, jídlo, pane…“ volal nyní Kasoura.
Nepřestal volat, ani když na jeho záda dopadla první rána a zmlkl až poté, co ho úder do obličeje omráčil.
„Co se mezi ty žlutý svině pletete?“ zařval pak bachař na Wienera. „Chcete se snad k nim přidat?!“ profesor cítil jeho kořalkou páchnoucí dech, když se muž o něho opřel vypaseným břichem.
Na protějším chodníků se zastavilo několik chodců, které upoutal řev strážného, a Wiener měl nepříjemný pocit, že mezi nimi zahlédl shrbenou postavu pana Childana.
Park Playground byl obehnán dvojitým plotem z ostnatého drátu. V jižní straně byla brána, kterou po stranách střežily obrněné transportéry. Byla zde i dřevěná bouda s vývěskou. Uváděla ceník a podmínky, za nichž Wehrmacht internované Japonce pronajímal.
Na severní straně plot vedl podél křovin a Wiener tam příštího rána narazil na několik lidí, kteří se mu snažili vyhnout. Pak spatřil, jak se na druhé straně objevilo několik vyhublých Japonců a z křovisek vylétly do vzduchu balíčky. Hodně jich dopadlo do prostoru mezi ploty, ale některé dolétly až za vnitřní stěnu z ostnatých drátů. Vzápětí se ve vnitřní prostoře objevil strážný a křoví kolem Wienera praskalo, jak neviditelní vrhači prchali. Na rozdíl od zajatců, kteří chvatně sesbírali balíčky a zděšeně se rozprchli jako stádo slípek, když na ně dopadne stín jestřába, strážný si se sbíráním balíčků dal načas a ty, jejichž obsah se mu nezdál dostatečně kvalitní, líně házel zpět do křovin.
Ještě téhož dne paní Frinková nachystala první balíček s jídlem a Wiener na obal načrtl znaky Paulova jména.
Střídali se pak pravidelně v přehazování plotu na severní straně Playground parku, a byl to Crommelin, kdo přišel s tvrzením, že mezi zajatci je také Dobrý král.
„Byl to určitě on,“ tvrdil zarytě, když Wiener projevil pochybnosti. „Podruhé už stál vedle Kasoury a zamával na mě.“
Trval na tom, aby zvětšili tonáž balíčků, což způsobilo, že když byl na řadě Wiener, balíček obvykle skončil mezi ploty.
„Musíme občas něco nechat bachařům,“ omlouval pak profesor svoje nezdařené hody, „aby to přesplotové zásobování vězňů nepřestali tolerovat.“
Nutnost pomoci Kasourovi a Dobrému králi (o totožnosti vyzábliny, která obvykle stála vedle Kasoury, Crommelin vůbec nepochyboval) jim poskytla záminku, aby nemuseli řešit svoje vlastní postavení. Od společného sezení v dílně se von Karst k tématu Valhaly nevrátil, mlčel jako zařezaný, a Wiener mu jeho úkol nepřipomínal.
Činorodému Crommelinovi to vadilo. Přece nemohou nechat svoje přátele v koncentráku a zůstat ve Frisku navěky. Byl tady přístav a v něm dost lodí, svěřil se panu Frinkovi s tím, co mu táhlo hlavou.
„Plavbu ochromila válka, Johnny,“ Frank zchladil jeho nadšení. „Japonské loďstvo má na Pacifiku převahu a Němci přístav uzavřeli. Po vodě se odsud nedostane ani noha,“ dodal rezolutně.
Na stole před ním ležela podložka z černého sametu a od její matné plochy se odráželo osm stříbrných šperků, složitě tvarovaných a prolamovaných kousků kovu. I Crommelin chápal, že patří k sobě, že tvoří kolekci, i když byl každý jiný.
Frank Frink si všiml jeho pohledu.
„Už chybí jenom jeden,“ řekl. „A až bude hotov i ten devátý,“ vzhlédl na Crommelina, „vyřeší se i váš problém s odjezdem. Věř mi, Johnny.“
„To ti, Franku, řekl I-ťing?“ zeptal se Crommelin podrážděně.
„Ne,“ Frank zavrtěl hlavou, „ony mi to prozradily,“ ukázal s úsměvem na miniaturní plastiky.
Ke konci srpna se počalo po městě proslýchat, že mezi Němci a Japonci došlo k mírovým rozhovorům. Germáni vyklidí Pacifidu, hlásala optimisticky šeptanda, Japonci se už nevrátí a Pacifické státy americké budou skutečně nezávislé. Wiener to pokládal za nesmysl, nebyly žádné důvody, aby se Němci a Japonci vzdali své kořisti. Jednalo se o typický případ, kdy je přání otcem myšlenky.
Něco se ale dělo. Sanyjo přestalo přinášet optimistické reportáže z fronty v jižní Kalifornii a v Prague Herald se objevil komentář k situaci v Indii. Opatrně připouštěl, že německopakistánská ofenzíva se zastavila.
Profesor si novinový komentář četl večer v prázdné kuchyni a byl vděčen za tu chvilku klidu. Snad nepropadám ponorkové nemoci, meditoval nad stavem své mysli, když si uvědomil, jak mu samota přišla vhod.
Jako by ho vyslyšel nějaký nepřející bůh, vzápětí se otevřely dveře a do kuchyně vstoupila paní Frinková. „Neruším?“ zarazila se při pohledu na vetřelce. „Přece vás nemohu vyhnat z vlastní kuchyně,“ opáčil Wiener a způsobně odložil noviny.
„Musím ještě nachystat balíčky,“ řekla omluvně paní Juliana, přistoupila ke kredenci a jala se krájet chléb.
„Mohu se vás na něco zeptat, profesore?“ otázala se a Wiener zbystřil pozornost. Tón hlasu zněl až příliš naléhavě.
„Myslíte, že mohou existovat ještě jiné světy, kde také válku vyhráli nacisté, ale z jiných příčin?“ vypadlo z paní Frinkové ihned poté, co Wiener přikývl.
Tohle opravdu nečekal a nevěděl, co by řekl. Ta žena mu znovu předvedla, jak nekonvenčním myšlením se vyznačuje.
„Jak vás to napadlo? Máte nějaké, důvody se domnívat, že by takové světy mohly existovat?“
„Už od jara mám pocit, že sem nepatřím. Že by svět měl vypadat jinak… Ne,“ zaprotestovala, „není to Abendsenova vize toho světa, kde nacisté prohráli a o který vy v Malé Americe usilujete…“ Wiener moudře mlčel a čekal, až si uspořádá myšlenky. „Zdává se mi o světě,“ pokračovala po malé odmlce paní Frinková, „kde není žádný Smrtonoš, ani zaplavený New York, žádné nestvůry z podsvětí. Ale přesto v něm vládnou nacisti. Z Hitlerova Berlína…“
„V Kalifornii vládnou Japonci a Frisko je tam skoro stejné,“ ujala se znovu řeči, když Wiener stále mlčel, „a lidé si myslí, že válku jsme prohráli kvůli atentátu na prezidenta Roosevelta. Při předvolebním turné v roce 1932 ho v Miami nějaký mafián zastřelil a místo něho byl zvolen jistý Garner a v roce 1940 pak zuřivý izolacionalista Brickner…“
„A to stačilo, aby Spojené státy a Spojenci prohráli válku?“
„V těch mých snech ano,“ řekla tiše paní Frinková. „Jsou tak živé, že si myslím, že to je skutečnost… a to, jak tady sedíme, jenom sen…“
„Může ten svět existovat, profesore?“ váhavě se po delší odmlce zeptala.
Wiener si nemohl nepovšimnout její úzkosti.
„Hrozí vám v tom světě nějaké nebezpečí?“
„Mně ne, ale Frankovi,“ připustila paní Juliana. „Na dnešní ráno se mi o tom světě zdálo zase. Ve snu vystupoval pan Childan a on v tom druhém světě ví, že můj muž je Žid… Může ten svět existovat, profesore?“ znovu se naléhavě zeptala.
Může, věděl Wiener. To, co mu právě paní Frinková řekla, dokonale zapadalo do teorie, kterou vypracovali společně s Goudsmitem. Mágy Thule vytvořená singularita tak zdeformovala časoprostorové pole, že musela vzniknout celá řada parazitních světů, více či méně nacistických, úplně nenacistických a – jak napověděla Kabala při druhém zapnutí– i svět nebolševický.
Když vzhlédl, zjistil, že paní Frinková mu visí na rtech. Nechtěl jí říci, co mu právě proběhlo hlavou, nechtěl ji vyděsit.
„Jsou to jenom živé sny, paní Juliano,“ vymluvil se a sám cítil, jak jeho hlas zní nepřesvědčivě.
V noci se nenadále probudil. V pokoji někdo byl. V temnotě, již vyplňovalo Crommelinovo a von Karstovo oddechování, se nad ním kdosi skláněl.
„Profesore, můžete jít se mnou?“ řekl stín tiše hlasem paní Juliany.
Hlas byl sice klidný, ale pod tou slupkou klidu se v něm cosi chvělo. Wiener se na nic neptal, neohrabaně se postavil na nohy a tak, jak byl, v pyžamu pana Frinka, se vykradl na schodiště, na kterém se svítilo.
Pohlédl nahoru, kde bydlel pan Childan, v první chvíli si myslil, že se mu něco stalo, ale paní Frinková stála v protějších dveřích vedoucích do kuchyně.
Ustoupila bokem, aby mohl vstoupit.
V podstatě se nemýlil. Panu Childanovi se opravdu něco stalo. Ve starém plyšovém županu s odřeným chlupem ležel tváří dolů na linoleu a z pravého boku mu trčel nůž – vlastně jenom střenka úzkého dranžíráku.
„Musíme prohledat dům,“ vyhrkl Wiener.
„Proč?“ namítla klidně Juliana Frinková. „To já jsem ho zabila.“
Byla na záchodě a zaslechla kroky na schodech, vyrovnaně líčila Wienerovi, jak se to událo. Když vyšla na chodbu, postřehla světlo nad prahem kuchyňských dveří. Otevřela je a spatřila pana Childana s balíčkem pro Paula Kasouru v ruce.
„Za to vás udám,“ zakrákal vítězoslavně a mával balíčkem. „Podporujete nepřátele Říše a další tady schováváte,“ oči se mu leskly jako kousky ledu. „Viděl jsem Wilsona, jak mluvil s japonskými zajatci, s tím šmejdem Kasourou. Vypadá jako židák a židák to bude,“ mlel nenávistně.
Náhle se zatvářil zmateně.
„Váš muž je taky Žid,“ řekl jako v tranzu. „Jak jsem to jenom mohl zapomenout…“
Pak jeho oči ještě více zledovatěly oklamaným vztekem.
„Hned ráno to oznámím, Němci mi vrátí moje zboží, a vy…“ pomstychtivě se ušklíbl, „i s těmi smradlavými židáky zmizíte z mého obchodu… jednou provždy…“
Jednala jako stroj. Obešla stůl a z kredence vzala nůž. Výraz Childanova obličeje se změnil.
„To nemůžete…“ zasípěl a pokoušel se oběhnout stůl druhou stranou.
Zradilo ho stáří. Snadno ho doběhla, chytila levačkou pod krkem a pravičkou mu vrazila do boku nůž.
„Nešlo to jinak, profesore,“ omlouvala svůj čin. „Marně jste mě tady včera utěšoval,“ dodala bez souvislosti, ale Wiener jí rozuměl.
„Já vím,“ zachraptěl a nevěřícně na ni hleděl.
„Jak… jak…“ zakoktal.
„Jak jsem to dokázala?“ dokončila paní Juliana pokojně jeho otázku.
„Nebylo to poprvé,“ dodala prostě.
Wiener probudil Crommelina a von Karsta, aby mu pomohli s tělem. Snesli je do sklepa a trvalo to až do svítání, než je zakopali.
„Nikoho neznal a nikdo se po něm nikdy neptal,“ řekl Wiener, když už seděli v dílně a paní Frinková každému přinesla hrnek čaje.
Frank se po své ženě úkosem díval a bylo zřejmé, že neví, co jí má říci.
„Musím se ti s něčím svěřit, Franku,“ Juliana se na svého muže jemně usmála. „Není to první muž, kterého jsem zabila,“ zopakovala tu větu, kterou už Wiener slyšel nahoře v kuchyni. „Když jsme se před pětadvaceti lety rozešli a já odjela na Středozápad, zabila jsem nacistického agenta, který chtěl zastřelit Abendsena.“
Frank na ni chvíli ohromeně zíral.
„Panebože,“ hlesl nakonec. „Proto jsi pořád četla jeho knížku.“
Crommelin a von Karst se tvářili nechápavě, ale Wienerovi to jméno znělo jaksi povědomě.
Abendsen, Abendsen…
Pak si vzpomněl – o jeho knize, jmenovala se „Kobylka ztěžkla“, mu přece vyprávěla Cindy, ta kniha byla jakousi biblí dreammies a její autor nejvyšší světec, hlavně poté – a to mu také řekla Cindy – co ho Němci zavraždili.
„Ale toho Abendsena opravdu Němci zabili,“ namítl proto.
„Až na třetí pokus,“ odpověděla paní Juliana. „Ten první jsem překazila já a dokonce jsem osobně Abendsena varovala před dalšími atentáty. Jenže on si nedal říci, věřil, že co se má stát, se také stane.“
„Proč po něm Němci tak šli?“ chtěl vědět von Karst.
Paní Frinková pohlédla na Wienera, a když viděla, že nemá v úmyslu odpovědět, ujala se slova. „Kvůli té knížce přece. Líčila svět, kde Němci prohráli válku a naopak zvítězili Spojenci. Psalo se v ní o mocných Spojených státech, o americkém dobývání kosmu po válce…“
„Zvláštní náhoda!“ zamumlal Crommelin. Rázem mu vytanuly na mysli prezidentské sny Bushe a Dobrého krále.
„Žádná náhoda!“ ohradila se paní Frinková, jež ho zaslechla. „Abendsen mi osobně potvrdil, že jeho knihu napsal vlastně I-ťing. Kladl Knize tisíce otázek, aby se dověděl pravdu a já…“ paní Juliana se odmlčela, „já jsem se pak u něho zeptala Orákula, co ta jeho kniha vlastně je.“
„Myslím, že vím, co I-ťing odpověděl,“ řekl Schwertmann. „Byl to šedesátý první hexagram Čung Fou, Vnitřní opravdovost, že?“
„Ano, ano,“ odpověděla náruživě paní Frinková. „Proto vím, že tento svět je opravdu falešný a jsem ochotná udělat všechno, aby skončil,“ vzlykla a z očí se jí vyřinuly slzy.
Frank povstal a objal svou chvějící se ženu. Náhle nevyhlížel jako drobný směšný mužík se semitskou tváří.
„A proto jste se Orákula ptala na nás,“ konstatoval von Karst.
„Celé léto nedělala nic jiného,“ vyhrkl Frank. „A dostávala stále tutéž odpověď.“
„Ukončení,“ uhádl Schwertmann. „Slibuji vám, že to udělám,“ řekl vyrovnaně, „ukončím tento svět. A dám pozor, aby se voda ani nepřelila, ani nevyvařila.“
Na ta slova se paní Frinková vymanila z náručí svého muže a plaše se na něho usmála.
„Nechci zůstat… vražednicí… víte,“ řekla zajíkavě a vyběhla z dílny.
Září 1989
V následujících dnech se po panu Childanovi opravdu nikdo neptal a Wiener mohl pozorovat von Karsta. Něco se v něm zlomilo, uvědomil si, a to bylo dobře. Snad v sobě konečně našel sílu, aby se ujal svého úkolu.
O sobě nemusel přemýšlet. Cítil se vyrovnaně jako kdysi ve starém světě. Věřil tomu, co o něm řekl I-ťing. Jestli ale má představovat Tvoření v tom pravdivém světě, musí zde napřed k jeho stvoření přispět. Bylo to v souladu s Kabalou, bylo to v souladu s Friedmanovým přáním, aby se vrátil Bůh. Jenže napřed se musí vrátit on sám, musí se vrátit i Crommelin, musí se vrátit i ten zestárlý vyzáblý muž, kterého mu komandér ukázal za plotem z ostnatého drátu a jenž jako Dobrý král pracoval na téže věci.
Byl svědkem, když Crommelin s ostychem požádal paní Frinkovou, aby mu prozradila, co Kniha proměn řekla o něm. Nabyla znovu rovnováhy a Wiener se nemohl ubránit obdivu k její odvaze.
Podle I-ťingu představoval Crommelin Lidské společenství.
„Je to ta nejkrásnější odpověď, jakou vám Kniha mohla dát,“ řekla srdečně paní Juliana.
Podala Crommelinovi Knihu proměn a otevřela ji na třináctém hexagramu.
Plameny stoupají k nebi. To je symbol Společenství lidí. Tak šlechetný člověk podle rodu rozlišuje věci. Uprostřed volné krajiny se ustaví Společenství lidí. Je dobré překročit velkou řeku, četl si.
Byl již natolik zběhlý, že se neopomněl zeptat na výroky čar. „Základní a čtvrtá devítka,“ odpověděla mu paní Frinková.

Společenství lidí stojí na prahu, bez úhony. Válečné vozy dorazí až k valům, ale nepůjdou do útoku. To přinese štěstí, přečetl si opět Crommelin.

Doplňkový hexagram si již vyhledal sám. Bylo to Plynutí, vítr nad horou.
„Hexagram Ťien vyniká průchodností a svobodou,“ řekla mu k tomu paní Frinková, „a znamená příznivé změny.“
Seděli v dílně a pan Frink do krabice s devíti přihrádkami, jež byly vystlány černým sametem a očíslovány, ukládal hotové miniaturní plastiky.
„Příznivé změny, příznivé změny,“ zopakoval Crommelin pochybovačně. „Změna by byla, kdybychom se odsud dostali.“
Za jeho zády se otevřely dveře a do dílny vstoupil Schwertmann. Tvářil se neobyčejně spokojeně.
„Poslouchali jste rádio?“ optal se dychtivě.
„V Jakartě bylo podepsáno příměří,“ vysypal ze sebe, když Wiener zavrtěl hlavou, „a Japonci a Němci se dohodli na vzájemné výměně zajatců a repatriantů. V San Francisku je sestavením jejich seznamu pověřen Paul Kasoura.“
„No a co z toho?“ opáčil Crommelin.
„Johnny, někdy máš dlouhé vedení,“ zašklebil se Schwertmann. „Kasoura vás určitě dá na seznam repatriantů, abyste se dostali zpět do Malé Ameriky.“
Frank Frink uložil do krabičky poslední šperk a pohlédl na Crommelina.
„Vždyť jsem ti to říkal. Jakmile dodělám tuhle práci, budete moci odjet.“
Přiklopil krabičku víkem, zastrčil její miniaturní petlici a podal ji Wienerovi.
„Je jich devět,“ řekl, „pro každou sefiru Kabaly jeden, kromě Koruny ovšem,“ připojil omluvně. „Jsou očíslovány a při dalším zapnutí Kabaly je položte na příslušné sefiry.“
Asi za týden nalezli v poštovní schránce obálku. Obsahovala pět bianco výjezdních doložek s razítkem SD a podpisem gauleitera San Franciska. K formulářům byl přiložen lístek s nenarušeným a stále elegantním rukopisem Paula Kasoury. Děkoval všem za jídlo, které zachránilo několik lidí, a vybízel je, nechť vyplní doložky na svá jména a dostaví se do budovy Nippon Times na Taylor Street, kde vyčkají, než pro ně připluje japonská nemocniční loď, která je dopraví do Honululu. Doložky jim předává tak anonymně, omlouval se v závěru, neboť nechce ohrozit bezpečí lidí, u nichž jsou schováni. Zbývající doložky jsou pro ně, pokud chtějí také opustit San Francisco.
V obálce byl i list papíru pro Crommelina popsaný energickým rukopisem.
Milý Johnny, uplynulo už hodně času, kdy jsme spolu pluli do Charlestonu ale ta společně prožitá hrůza v Lieblitzově táboře se nedá zapomenout.Od roku 1978 až do března 1983 jsem byl zavřen, znovu mě zatkli 16. ledna 1989 a deportovali na sever až bývalým kanadským hranicím. Když začala válka nasadili mě do pracovního komanda. Šli jsme s frontou až do Friska, kde jsem utekl, ale nemohl jsem se dostat z města. V červnu mě chytili a zavřeli v Playground parku.
Když jsem Tě viděl jak balíček panu Kasourovi, přihlásil jsem se k němu. JEHO FIRMA znala naše rejdařství a rychle jsme se domluvili.
Děkuji ti za všechno, co jste Ty a Tvoji přátelé pro mě učinili a těším se, až se znovu uvidíme. Snad si vzpomeneš i na moje přání navštívit M. A. Doufám, že se mi konečně splní.
Tvůj Václav H.

Dopis Crommelina dojal a písmo, jímž vpisoval údaje do své výjezdní doložky, bylo poněkud roztřesené.
Frinkovi odmítli formuláře vyplnit.
„Dohodli jsme se s Frankem, že tady zůstaneme,“ řekla paní Juliana, když se jí Wiener nazítří ptal, kde jsou jejich doložky.
„Chceme se do nového světa probudit doma,“ doplnil ji pan Frink.
Prosinec 1989
Nemocniční loď Kindžosan dorazila do San Franciska až koncem roku. Podezřívavost Němců a byrokratické průtahy způsobily, že Wiener a Crommelin se nalodili teprve 29. prosince 1989. Po můstku na loď šel s nimi i pohublý menší muž s plavým knírem v narychlo opatřeném obleku. Kalhoty byly krátké a záložky nohavic plandaly vysoko nad kotníky. To ale vůbec neubíralo Dobrému králi na veselé náladě.
Wiener se pak vedle něho opíral o zábradlí a shlížel na nábřeží pod sebou, na mlčenlivé kordony vojáků Wehrmachtu v uniformách potkaní barvy.
Za nimi se tyčily domy San Franciska a pak, Wiener měl pocit, že tu rozlohu přímo vidí, celý kontinent.
Jaké to asi bude, až se všechno rázem změní? Co jeho, a vlastně všechny lidi čeká v tom novém světě, až se tento propadne do pekel?
Věřil Schwertmannovi. Oběma. I tomu, který dopadne na stínítko druhou štěrbinou.
Loučili se mezi čtyřma očima.
„Jak se odsud dostanete?“ projevil starost Wiener.
„To nebude žádný problém,“ usmál se von Karst pod klípcem a vyhlížel jako kluk, který si hraje na piráta. „Přihlásím se na německém velitelství jako agent Sicherheitsdienstu, který pracoval na zvláštním úkolu pro sturmbannfuhrera Lutzeho.“
„Myslíte, že to projde?“
„On se o to postará,“ řekl s důrazem von Karst a oba věděli, že má na mysli Monsieura.
„Kde berete tu jistotu?“ zapochyboval Wiener.
„Potřebuje Dobro, aby se od něho mohl odlišovat,“ odpověděl okamžitě Schwertmann. „Ve světě, kde existuje jenom Zlo, je ničím.“
Nový den
Hodina s půlnoci
Listopad 1991
Dvoumotorový turbovrtulový Zlin Morava bylo příjemné letadlo na pilotování a Crommelin s ním létal nejraději. Ve vzduchu se nyní cítil nejspokojeněji a dobrovolně si brával dlouhé kurýrní lety místo kolegů.
Lišil se od nich svou minulostí a měl pověst podivína. Patřil k těm staromódním zatvrzelcům, kteří si nechtěli dát pokoj a hnidopišsky ztrpčovali ostatním život. Podle obecného mínění byl jedním z těch bláznů ze sanhedrinu hrajících si na spasitele světa, místo aby si užíval blahodiní Malé Ameriky – skutečnosti, že jim Němci konečně dali pokoj.
Za jejich nepřítomnosti Němci opravdu změnili taktiku. Místo konfrontace uplatňovali nyní vůči Malé Americe politiku soužití a dovolili zemím Jihoamerického císařství, aby s Američany navázali obchodní styky.
„Perestrojka,“ řekl impulzivně Václav Havel to podivné a neznámé slovo, když se s Crommelinem o nové situaci bavili.
„Nevím, co to znamená,“ bránil se a přitom se tvářil zaraženě, když se Crommelin zeptal, co to je, „prostě mi to najednou vyskočilo v hlavě.“
Politickou devízou prezidenta Kinkaida bylo – zapomeňme na okolní svět. Už dávno zrušil zvyk číst na výroční den Noci odplaty Rooseveltův testament a místo toho oblažil Malou Ameriku dobrodiním sanyja, kterému se americky říkalo television.
Všichni propadli kouzlu strakaté obrazovky, a pokud náhodou na nějakém večírku nebo společenské akci nebyla televize zapnuta, točil se kolem ní hovor, jelikož patřilo k vybranému společenskému tónu rozebírat stále dokola poslední díl seriálu či telenovely s nejvyšší sledovaností a slzet nebo jásat nad zvraty osudu hlavní hrdinky. Neboť, jak Crommelin záhy zjistil, taková hrdinka nikdy nechyběla, vždy se jednalo o cukerínové milostné příběhy, které se téměř výlučně importovaly z Jihoamerického císařství. V Rio de Janeiru, v Sao Paulu, v Montevideu, v Buenos Aires a kdovíkde všude jinde existovaly desítky televizních studií, která nenatáčela nic jiného.
Komandér si také uvědomil, že ztráta dvou tisíc Edsonových a Carlsonových mužů, kteří buď padli, nebo zmizeli v oregonských horách, znamená zánik „japonské“ strany a naprostou převahu strany „německé“ v maloamerické politice, dá-li se vůbec o nějaké politice mluvit. Kinkaid přetvořil Malou Ameriku v korporativní stát, kde měl každý stanoveno svoje místo –jako mravenec v mraveništi.
Crommelina vlastně potkalo štěstí. Když se přes Havaj na jaře 1990 vrátili, čekala na něho už umístěnka do letky kurýrních pilotů a přeškolení na nová letadla, zakoupená v Nové Moravii, neboť i s tímto jihoamerickým lénem bylo možno obchodovat, ovšem nikoli přes rejdařství Lucerna.
Wiener opět učiteloval v Novém Dallasu, a Havlovi byl s nechutí udělen azyl až poté, co se Kinkaidova administrativa přesvědčila, že je skutečně v Nové Moravii na listině zrádců a byl by tam popraven. Nějaká novomoravská firma stavěla u Sabinville pivovar a pracovní úřad ho na stavbu přidělil. Jako skladník zůstal v pivovaru i po dokončení.
„To politické připodobnění k Říši je signifikantní,“ řekl svým vzdělaneckým způsobem Crommelinovi, když komandér projevil názor, že pobyt v Malé Americe musí být pro něho zklamáním, „nic jiného jsem čekat nemohl a neměl jsem si dělat iluze.“ První týdny po návratu komandér každým dnem dychtivě očekával osudovou změnu, ačkoli došel k názoru, že by ji nemusel přežít. Fyzicky mu bylo něco přes třicet, ale fakticky přes pětasedmdesát. Nepochyboval, že po přechodu přestane privilegium posvátného kontinentu Mu fungovat a časy se vyrovnají.
Mohl také padnout v boji – v té době od 25. října 1942 až do léta 1945. Alespoň takové bylo časové rozmezí druhé, vítězné poloviny války, o němž se zdávalo Bushovi v jeho snech.
S postupem času ale otupěl. Schwertmann asi neuspěl, nebo dostal strach.
Crommelin ho chápal. Když si představil, že by on měl usednout do fantómového tanku a sestoupit s ním do podsvětí Valhaly, kde by byl jedinou lidskou bytostí, vystavit se útoku všech možných nestvůr a ještě zabít Dveřníka, určitě chráněného magickými silami Reginleif, všechno se v něm vzpíralo.
Jako kurýrní pilot měl možnost příležitostně se stýkat se všemi členy sanhedrinu a Wiener ho pověřil, aby je informoval o tom, co se událo v San Francisku, včetně intervence Monsiuera. Pak ale musel slíbit, že bude mlčet, vůbec nevíme, kolik německých špionů tady pracuje, zdůvodnil Wiener svůj příkaz.
Naklonil stroj do mírné zatáčky, aby měl výhled pod sebe. Už se ohlásil dispečerovi na Rooseveltově ostrově a v rámci přiblížení k letišti si chtěl prohlédnout lodě, vyvázané po dvou k přístavním hrázím.
Ještě tam stály všechny. Bitevní lodi North Carolina, dvojčata Washington a Indiana s lahvovitými obrysy palub, jehly těžkých křižníků Portland, San Francisco a Pensacola, a jako malé a velké žehlící prkno vyhlížející letadlové lodi Long Island a Enterprise.
Možná je vidí naposled.
Jak se proslýchalo, Kinkaidova vláda se rozhodla prodat zbytečná a zastaralá těžká plavidla do šrotu. Crommelin stáhl plynové páky obou motorů a snesl se níže. Průlet mu prozradil, že šeptanda měla pravdu. Na palubách postřehl pracovní týmy, i z výšky viděl jiskřičky acetylénových hořáků, a nástavby především bitevních lodí vyhlížely očesané. Postřehl, že už byla demontována protiletadlové děla, chyběly radarové antény, zmizely i direktory palby, záchranné čluny a další palubní výstroj.
S pocitem hořkosti přidal plyn, naklonil Moravu do ostré zatáčky, aby se vrátil nad Enterprise.
Co bude s Kabalou?! bušilo mu v hlavě, to chtějí odvézt Enterprise i s ní?! I se svatováclavskou korunou?! – za kterou on zaplatil nejvíce?!
Bez ohledu na protesty dispečera ve sluchátkách dokonal obrat a v nízkém průletu znovu nalétl na Velké Éčko. Pohled na dělníky odstrojující lodě, jež znamenaly celý jeho život, ho tak rozrušil, že by snad i na Enterprise přistál.
Pak ale posunul plynové páky na doraz, zvedl Moravu do svíce a polovičním výkrutem ji otočil na záda.
Přes žebra plexisklového krytu zíral přímo na letovou palubu pod sebou.
Zaplňoval ji obrovský, jakoby bílou barvou vyvedený nápis.
MND8 12 91
Byla to jen vteřina, možná dvě, přesto ale cítil, jak se mu nápis propaluje do mozku, jako by místo očních nervů měl žhavé dráty.
„Je to jinovatka, prostě a jednoduše jinovatka,“ řekl mu večer Condon, u něhož při každém letu do Halsey Harboru přespával.
„Nápis se objevil asi tak před týdnem,“ pokračoval Condon, „a empíci, co na lodi hlídají, se ho pokoušeli setřít. Jenže znaky se hned za košťaty obnovovaly,“ Condon se ušklíbl, „a tak zavolali mě.“
„On je totiž ten nápis krásně vidět z útesů a současná vláda nemá ráda nevysvětlitelné podivnosti,“ podotkl uštěpačně, „a tak mě zase jednou pustili na Velké Éčko. Zjistil jsem, že palubní prkna pod znaky jsou prostě tak studená, že se na nich sráží jinovatka. A tím fyzika končí,“ zašklebil se potutelně na komandéra. „To jsem včera řekl hlavounům.“
Zřejmě měl z té fyzikálně neobjasnitelné události radost.
„Šel jsem se pochopitelně podívat na Kabalu,“ odpověděl na Crommelinovu nevyslovenou otázku. „Opraváři zvenku zakryli díru prkny a dehtovanou lepenkou. Jinak se nic nezměnilo. Na první pohled!“ naklonil se ke Crommelinovi. „Když jsem se díval na Kether, jestli je koruna v pořádku, objevil se v mědi sefiry nápis. Totéž co na palubě… em en de osm dvanáct devadesát jedna.“
Pohlédl tázavě na Crommelina.
„Nepoletíte teď někdy do Nového Dallasu?“ optal se nečekaně. „Radši bych o tomhle Bertovi nepsal.“
„Ještě nemám rozpis služby,“ zamumlal komandér zaskočeně. Kam příště poletí, to ho v tuhle chvíli zajímalo ze všeho nejméně.
„Chcete vědět, co to znamená,“ Condon snadno uhádl jeho přání. „Zklamu vás, exaktně to nevím,“ pokrčil rameny, „mohu se jen dohadovat, že to je datum. Německé datum.“
Upil kávy a Crommelin by ho za to gesto, vypočítané na efekt, nejradši zabil.
„Podle našeho psaní by to byl srpen dvanáctého. A to se nic nestalo. A navíc by bylo nesmyslné, aby nás Kabala upozorňovala na datum, které prošlo před třemi měsíci. Němci ale píší napřed den a pak měsíc.“
„Osmého prosince devadesát jedna,“ vyhrkl Crommelin.
„Správně,“ pochválil ho spíše ironicky Condon.
„Takže vy předpokládáte, že i ta písmena jsou nějaká německá zkratka,“ odvodil si komandér.
„Správně,“ zopakoval Condon už bez ironie. „Každopádně musíme toho dne zapnout Kabalu. A vy musíte informovat zbytek sanhedrinu!“
Za týden byl v Novém Dallasu a seděl s Bushem u Wienera. Metodický profesor napsal záhadné datum velkými znaky na list papíru.
„Kabalu bychom zapnout měli,“ řekl, „v tomto názoru jsem s Edwardem zajedno. Přesto bych rád věděl, co ta písmena znamenají.“
„Myslím si, že číslice jsou datem dne, kdy půjde Schwertmann do akce,“ prohlásil vyčouhlý účetní státní firmy Texaco. „A ta písmena… to nebude žádná šifra, ale jenom zkratka některého z těch pitomých německých složených slov.“
Wiener na něho zkoumavě pohlédl.
„Asi máte pravdu,“ řekl po chvíli váhavě. „Údaj, kdy Schwertmann sestoupí do Niflheimu, je opravdu tím nejzávažnějším, co by nám Kabala chtěla naznačit. A to dé na konci by pak mohlo znamenat datum. Em en dé, em en datum.“
Crommelinovi náhle vytanul na paměti kuřácký kout na chodbě penzionu v Batanas, doba, kdy byl šťastný s Eliškou.
Dvalin se tam Franze ptal, jestli něco neví o téže kombinaci písmen a číslic. Dvalin často pozoroval císaře Himmlera, jak tuto kombinaci jako šílený píše na útržky papíru, které pak stejně šíleně ničí.
Musel být tím datem přímo posedlý, muselo to být nějaké pro něho osudné datum.
Je přece soumrak, řekla mu Betty, když se podivil nad atlasem z jiného světa, jenž mu ta stará dáma přinesla. A každý soumrak musí přejít v noc, v hodinu, kdy se uzavře den.
Jak se řekne německy půlnoc?
„Mitternachtdatum,“ vyhrkl, „mitternachtdatum,“ zopakoval a pokračoval s pocitem, že někdo mluví za něho, „datum půlnoci, kdy skončí tento svět, kdy skončí den Valhaly.“
„To by mohlo být,“ připustil Wiener, dívaje se poněkud zmateně na komandéra.
„Myslím, že i vím, proč musí být zapnuta Kabala,“ pokračoval Crommelin váhavě dál, jako by se styděl, že si přivlastnil hlavní slovo.
„Jen do toho, Johnny,“ povzbudil ho Bush.
„Jednou jste mi vyprávěl, profesore, myslím, že to bylo, když jsme právě odtud letěli s Dakotou Que sera sera, že svět, kam chceme, musíme napřed nafouknout z nějakého zárodečného zrnka a že to dělá, nebo může udělat Kabala. Musí být tedy zapnuta v okamžiku, kdy Schwertmann půjde do akce…“ na chvilku se zarazil a bylo vidět, jak v sobě něčemu naslouchá, „.., a musí být obsazena celá.“
„Proč si to myslíš, Johnny?“ zeptal se Wiener.
„Já nevím, prostě to… vím,“ se zámlkou odpověděl rozpačitě Crommelin.
„Třeba z tebe mluví… Společenství lidí,“ řekl lehce Wiener a Crommelin zrudl, když si uvědomil, že i přes ten rozmarný tón to profesor myslí vážně.
Jako všichni lidé, kteří nevědí, o čem je právě řeč, se i Bush povinně usmál.
„Aiken, Condon, Shannon, Bigelow, Goudsmit, vy,“ pohlédl na Wienera, „a, dejme tomu, já,“ Bush, aby jednání vrátil do praktických kolejí, vyjmenoval osoby, které přicházely v úvahu. „To je celkem sedm. Dva chybí.“
„Komandér může být osmý,“ opáčil Wiener. „Jsem přesvědčen, že Kabala ho přijme.“
Crommelina se znovu zmocnil pocit, že se v něm dere na povrch někdo jiný.
„Myslím, že by to nebylo dobře,“ řekl. „Pořád by zůstal problém, kdo bude tím devátým. Mám jiný návrh,“ pokračoval ostýchavě. „Na zbývajících sefirách by měli zasednout všichni ti, kteří měli sny o pravdivém světě jako tady George.“
Wiener s Bushem na něho tázavě pohlédli.
„Vím, že obdobné prezidentské sny měl i Dobrý král,“ dodal na vysvětlenou.
„Chceš tedy,“ optal se vzápětí Bush, „aby místo tebe zasedl do Kabaly Havel?“
„Ano,“ Crommelin energicky přikývl na souhlas.
„Ale pořád zůstává otázka devátého,“ namítl Wiener.
„Vím o někom, kdo se přesně hodí,“ řekl přesvědčivě Crommelin. „Přivezu ho s sebou na zapnutí.“
„Kdo to je?“ chtěl vědět Bush.
„To bych nerad říkal,“ komandér se zatvářil nešťastně, „ale musíte mi věřit. Profesore,“ pohlédl úpěnlivě na Wienera, „musíte přesvědčit Sanhedrin, že to tak má být.“
Wiener si sundal svůj oblíbený model brýlí s drátěnou obroučkou (první věc, kterou si po návratu opatřil) a jal se jejich skla leštit kapesníkem.
„A jsi ty přesvědčen? Víš, co děláš, Johnny?“ optal se tiše poté, co si opět nasadil brýle.
„Společenství lidí je přesvědčeno,“ odpověděl s úsměvem Crommelin.
„Dobře,“ Wiener se také usmál. „Necháme ostatní, aby si mysleli, že tím devátým budeš ty. A pokud přivedeš svého přítele, nastoupí on. To ti slibuji. Ale byl bych rád, kdyby to zůstalo mezi námi,“ obrátil se na Bushe.
Bývalý ředitel CIA přikývl na souhlas. „Musíme promyslet, jak všechny dostaneme k tomu datu do Halsey Harboru,“ podotkl.
Rozhostilo se ticho.
„Pietní akt,“ řekl náhle Wiener. „Rozloučení s Friedmanem u příležitosti stoletého jubilea jeho narození, ještě než Enterprise odvezou. Tam, kde zemřel za Malou Ameriku,“ parodoval s patetickým akcentem. „To nám Kinkaid nemůže odepřít, když po něm nechal pojmenovat město.“
„Profesore, vám není nic svaté,“ podotkl poněkud pohoršené Bush.
„Rabbi by byl rád, že nám může pomoct i po smrti,“ opáčil s lišáckým úsměvem Wiener.
„Je to aspoň pravda… to s tím stoletým jubileem?“ optal se pochybovačně komandér.
„Nóó,“ protáhl Wiener, „to, že se narodil osmnáct set devadesát jedna, to vím, ale že to bylo osmého prosince, na to bych přísahat nemohl.“
8. prosince 1991
Dobrého krále nechal Crommelin hlídat venku. Pro jistotu, kamenné stupně, které kdysi ke Kennedyho pyramidě nakladl Válí, byly zarostlé travou jako důkaz, že do hrobky už léta nikdo nechodí.
Navíc bylo časné ráno, slunce se sotva odlepilo od pahorků na východě, panoval příjemný chládek, ačkoli vymetená obloha věštila parný letní den.
Komandér předpokládal, že pobyt v hrobce mu zabere nanejvýš půl hodiny. Další půlhodinku plánoval na cestu na letiště, let s rychlou Moravou na Rooseveltův ostrov potrvá asi tři hodiny, takže před polednem bude osazení Kabaly kompletní a „pietní akt“ bude moci začít podle plánu.
Před štěrbinovitým vstupem do pyramidové hrobky se zastavil.
Již potřetí se chystá vstoupit do toho lůna smrti, které také postavil Válí, lépe řečeno vytvořil se vším všudy. Jestlipak je už vládcem Valhaly?, znovu si vybavil scénu z hangáru Boeing, kde Schwertmannovým kouzlem obnovený Ódinův syn rozsekal Tórova dvojčata na kusy.
Avšak vstup do hrobky evokoval naléhavější vzpomínky. Poprvé do ní vstoupil, protože byl zamilován do paní Kennedyové a chtěl si ji zavázat tím, že odhalí vraha jejího muže. Bylo to bláhové, i když nemohl vědět, že nic u ní nevyvolávalo větší nenávist než jeho snaha. Proto mu nastrojila past, když ho ponoukla, aby do hrobky šel. Zamlčela mu, že ji střeží magický Strážce, který předtím už několik návštěvníků zabil.
On byl ušetřen, dá se říci, že si získal přízeň Strážce, jako by ten duch věděl, že mu v budoucnu přinese to, po čem nejvíce toužil – tělo paní Kennedyové.
To byl druhý vstup a příčina, proč se toho nynějšího děsil. Nikoli že by měl strach ze Strážce.
Podíval se na lepenkovou krabici, kterou nesl. Nedá se nic dělat, dovnitř musí. Zhluboka se nadechl jako potápěč před sestupem a ponořil se do kamenné vagíny.
Po vstupním turniketu zbylo jen několik ztrouchnivělých prken na prahu, který byl náhrobním kamenem Strážcova těla. Úzká chodba působila temněji, než si pamatoval, světlíky ve stropě zakryla vegetace a chodba se topila v zelenavém přítmí.
Jeho tápavě kroky šustily po dlaždicích, naslouchal hrobce, ale ta mlčela, jako by ji Strážce opustil. Teprve před posledním záhybem chodby zaslechl tiché steny. Zastavil se a pak se přinutil silou vůle pokračovat.
Steny přešly v hlasitější úpění a k němu se přidaly drsné mužské skřeky.
Crommelina obešel mráz, mozek sevřela ledová obruč a nohy se nalily olovem. Musí tam jít.
Když se konečně došoural do hrobní komory, snažil se dívat jenom na Kennedyho mumii, sedící uprostřed na vyvýšeném stolci, a přeslechnout zvířecí supění a steny měnící se v bolestné výkřiky.
Dívej se jenom na něj! poroučel si.
Jenže byl to prezident, kdo ho zradil. Jeho seschlá hlava s očními důlky, v nichž z očí zbyly jenom šedé šupiny, poklesla na stranu, jak povolily obnažené, suchým větvím podobné krční vazy, a dívala se do kouta.
Crommelin se neubránil a sledoval ten pohled. Spatřil to, čeho se od samého počátku děsil. U stěny z kvádrů se pářil Strážce s mrtvým tělem paní Kennedyové. Vášeň ukájení mu přidala na hmotnosti, Crommelin zřetelně viděl obrysy jeho hromotluckého těla, drtící pod sebou mrtvolu a bušící do jejích slabin. Jenže to nazelenalé tělo nebylo mrtvé, jak se Strážce nadzvedával a poklesával a svým ztopořeným údem ryl jako buvol rohem v útrobách toho těla pod sebou, viděl Crommelin pod jeho medvědími prackami obličej paní Kennnedyové.
Řvala bolestí, rozevřená ústa s hnědými zuby, v nichž chyběl jazyk, připomínala bezednou propast, nohy v křeči bubnovaly patami o dlaždice, až z nich opadávala tkáň a obnažovaly se dlouhé kosti.
Skřeky Strážce nabyly na intenzitě, až překryly zoufalý jekot oběti. Pod jeho zrychlujícími se nárazy se to, co ještě pořád bylo paní Kennedyovou, posunulo až ke zdi, kde se její lebka s rozchlípenými čelistmi vzpříčila. Strážce se ve vyvrcholení vzepjal, vydal hnusný skřek a jeho úd jako pluh roztrhl břicho hlubokou brázdou.
Crommelin se vyzvracel přímo před sebe. Vzpoura žaludku ho ale vzpamatovala natolik, že se mohl klopýtavě rozběhnout k mumii.
Bylo to snadnější, než čekal. Páteř lupla jako suchá větev, když Kennedymu odlomil hlavu. Nezdržoval se, aby ji dával do krabice, držel ji jako ragbista v ohbí paže u těla, když vrávoravě vyběhl z komory.
Měl pocit, že každou chvíli omdlí, odrážel se od kamenných stěn chodby jako špatně vržená kulečníková koule, chyběl mu vzduch, zoufale po něm lapal po celou dobu, co mu trvala cesta k východu, aby byl znovu zrozen do života.
Instinkt mu velel, že Kennedyho hlava, kterou svíral v náručí, nesmí spatřit slunce a tak ji, ještě než se protáhl vstupní štěrbinou, vložil do krabice.
Ta námaha ho tak vyčerpala, že když se konečně vypotácel ven, zvedl se mu znovu žaludek. 
Dobrý král k němu hned přiskočil, ale měl tolik ohleduplnosti, že se na nic neptal a podal mu kapesník.
„Bylo to stejně odporné jako v Lieblitzově kárném táboře,“ zamumlal Crommelin sám od sebe, když si otřel ústa kapesníkem.
„Ale Kabala bude úplná,“ dodal s pohledem na lepenkovou krabici.
Při přistání na Rooseveltově ostrově málem urazil podvozek.
„Nevypadáte dobře, komandére,“ řekl ustaraně mechanik, když doroloval na stojánku a spolu s Havlem vystoupil z letadla. Muže v pracovním overalu, jenž vylezl zpod křídla, kde zakládal podvozek špalky, Crommelin znal. Kdysi patřil k palubnímu personálu na Enterprise.
„Poletíte ještě dnes nazpět?“ zřejmě proto si troufl položit otázku, jež nebyla v jeho kompetenci.
„Ne, nepoletím. Už nikdy nikam nepoletím,“ odpověděl Crommelin s lepenkovou krabicí v podpaží a rozesmál se při pohledu na Zkoprnělý mechanikův obličej.
Panebože, jsem hysterický jako stará panna, pomyslel si, když ho Havel vlekl k letištní budově.
V letovém dispečinku se o ně nikdo nezajímal. Byli jenom dalším kurýrním a poštovním letem v řadě, jenž v tomto případě využil nějaký prominent. Crommelin podepsal v knize příletů příslušný řádek a byli volni.
Dolů do přístavu se svezli stopem.
„Moc toho nenamluvíte, chlapci,“ řekl řidič dodávky, když je vysazoval před skladištěm, za nímž se tyčil šedý bok Velkého Éčka, a komandér si uvědomil, že opravdu celou cestu mlčeli.
Bylo za pět minut dvanáct.
U nástupní rampy čekal Sanhedrin a Bush s eskortou vojenských policistů. Šedý bok nad nimi byl poznamenán jizvami surového kovu, kde autogeny odpálily plošiny s protiletadlovými automaty a držáky antén. Nikde ale neblikaly bludičky řezacích hořáků, Kinkaid zřejmě kvůli „pietnímu aktu“ nechal loď od pracovních čet vyklidit.
Poté co členové sanhedrinu obřadně uvítali Havla, začali vystupovat na loď. Crommelina bolel žaludek, ale hlava se mu pročistila.
„Takže tím devátým budete vy,“ Wiener se k němu přitočil.
„Ne, profesore,“ Crommelin důrazně zakroutil hlavou, „tím devátým bude on,“ pozvedl krabici.
„Co to je?“ optal se přidušeně Wiener. Zůstali vzadu, za nimi do fošen můstku už dupala jenom bagančata empíků.
„Kennedy. Tedy jeho hlava,“ odpověděl lehce komandér. Připadal si trošku jako opilý.
„Proboha,“ hlesl Wiener. „Nahoře nás čeká Kinkaid.“
Prezident na ně opravdu čekal. S vlajkovým pobočníkem a další skupinkou vojenských policistů stál u lanového zábradlí, které oddělovalo zakázaný prostor Kabaly.
Netvářil se příliš přívětivě a Wiener ihned přistoupil k obřadu.
„Přátelé, ještě než bude tato loď odvezena do šrotu,“ spustil, zatímco členové sanhedrinu i s Bushem, Havlem a Crommelinem se rozestavili podél zábradlí, „přišli jsme dnes sem, abychom vzdali poslední poctu tomu z nás, kdo byl nejzásadovějším bojovníkem proti zlu…“
Poslední slovo bylo smluveným signálem. Řada sanhedrinu se vrhla vpřed, stojany lanového zábradlí se s rachotem skácely.
Dobrý král se zdržel.
„Běž!“ vykřikl Crommelin a vší silou ho strčil dopředu.
Sám ztratil čas. Nějaký svalnatý empík ho uchopil v pase.
Měl ale ještě volné ruce.
Mrštil krabicí před sebe.
„Co to má znamenat, pánové?!“ křičel Kinkaid.
Crommelin ho neposlouchal. Sledoval, jak se v letu oddělilo od krabice víko a z jejího vnitřku vyplula Kennedyho hlava.
Plachtila vzduchem, rotujíc kolem osy, jako by si mrtvý prezident prohlížel prostředí, do něhož se tak nečekaně dostal.
Pak se hlava snesla na sefiru Jesod, zatočila se několikrát dokola, než zůstala natočena k přídi, hrdě vzpřímená nad měděným okružím.
„Co chcete dělat, Wienere?“ volal Kinkaid. „Tohle vám nemůže projít. Ohrožujete bezpečnost celého státu.“
Wiener ani nikdo ze sanhedrinu na něho nedbal. Stáli kolem sefiry s Kennedyho hlavou a o něčem diskutovali. Možná ho ani neslyšeli, neboť Crommelin, stále v sevření policistů, viděl, jak se jim bezvučně pohybují ústa.
„Chtějí opravdu spustit Kabalu, komandére?“ řekl Kinkaid rozčileně poté, co se k němu valem policistů prodral.
„Ano, admirále,“ přisvědčil. „A až ji spustí, tenhle zkurvený svět konečně zdechne,“ dořekl s gustem.
„Vy jste se zbláznil!“ vyjekl Kinkaid.
„Pusťte mě na můstek, admirále,“ požádal ho Crommelin, „tahle loď se chystá ke své poslední plavbě.“
Něco v jeho tónu muselo na Kinkaida zapůsobit. A nejen na něho. Komandér cítil, jak ho paže policistů přestávají svírat, jak jejich sevření povoluje.
„Nechcete tam jít se mnou, admirále?“ tiše nabídl Kinkaidovi, když byl volný. „Byla to především vaše loď.“
Nevěděl, kdy se k němu Kinkaid připojil. Jenom v košili a lehkých plátěnkách stál na boční galerii ostrovní nástavby, s letovou palubou pod sebou. Polední slunce letního prosincového dne pražilo a kruhový řez na zbytku stojanu dvacetimilimetrového oerlikonu se třpytil duhovými kapkami roztaveného kovu.
Náhle počalo nábřeží s jeřáby a přístavními skladišti blednout. V mlze mizelo i útesovitá pobřeží celého ostrova, obloha temněla.
Nedalo se určit, jak dlouho se nacházel, a s ním celá loď, v naprosté temnotě. Když se začalo jasnit, nebyli Crommelin a Kinkaid již na galerii sami.
Před nimi se o ramenní opěrku oerlikonu opíral střelec, hlavu vyvrácenu vzhůru. Pláty pod nohama jemně vibrovaly a z nitra lodě dolehlo dunění strojů. Enterprise se hnala nočním zamlženým mořem na dlouhých mrtvých vlnách v podivné sinavé záři, která pronikala oparem. Přední část letové paluby před řadami zaparkovaných Wildcatů a Dauntlessů se sklopenými křídly zaplňovala posádka – stovky a stovky hlav otočených vzhůru, tam, kde opar prorážela umrlčí tvář děsivého kosmického tělesa.
To ne, to ne, zasténal v duchu Crommelin, to přece není možné, vířilo mu v hlavě.
Něco se zvrtlo, myšlenky se mu mrskaly v lebce jako ryby ve vrši, místo aby nacistický svět vymazal, Schwertmann spustil DALŠÍ den Valhaly…
Pak jako by mu v hlavě cvaklo. Vše zmizelo, aniž by vůbec postřehl, že něco zmizelo, zbyl jenom úžas komandér-poručíka Johna Crommelina, velitele letecké skupiny Enterprise, nad neznámým a hrůzným kosmickým tělesem.
„Radiogram od Halseye, pane,“ zazněl za jeho zády nejistý hlas spojaře.
Otočil se a zjistil, že za ním stojící admirál Kinkaid už depeši přebírá…
Proč to moře tak divně světélkuje…
7. zapnutí Kabaly všechny světy
„Teď nemáme čas na vtipy,“ Condon se znechuceně skláněl nad hlavou prezidenta Kennedyho. „Omlouvám se,“ řekl Dobrý král. „Je to moje vina. Nečekal jsem narážku tak brzy.“
„Tohle není žádné divadelní představení,“ zavrčel Bush. Dlouhé roky byl Crommelinovým šéfem a měl zato, že komandér patří na jejich stranu barikády.
Wiener se díval zpět, na chumel empíků, držících za povaleným lanovým zábradlím Crommelina. Kousek bokem stál Kinkaid, zřejmě cosi křičel a divoce gestikuloval rukama.
„Má to marný, Kabala sem nikoho nepustí,“ konstatoval se zadostiučiněním Bigelow.
„Co ale s tou hlavou?“ Shannon se štítivě sklonil k sefiře Jesod.
„Myslím, že tam patří,“ řekl Wiener, když se přestal dívat na Kinkaida. Paměť mu vybavila jeden dávný rozhovor.
„Vzpomínáte, Georgi,“ obrátil se na Bushe, „co nám tehdy, když jsem vás navrhl za svého zástupce, vyprávěl Crommelin o Kennedym?“
Na nervózním obličeji bývalého ředitele CIA bylo až příliš vidět, že nemá chuť vzpomínat vůbec na nic.
„Řekl nám, že Kennedy měl stejné sny jako vy. Ze není prezidentem tady, ale v mocných Spojených státech, které vyhrály válku. Stejně jako tady pan Havel,“ pohlédl na Dobrého krále, „který zase komandérovi vyprávěl o svých prezidentských snech v tom druhém správném světě.“
„Ty chceš říct, že Kabala má vytvořit ten paralelní svět podle jejich snů,“ konstatoval Goudsmit.
„Obráceně,“ opáčil Wiener, „ten svět už někde vedle nás existuje. Oni nejsou nic jiného než spojky, které nás do něho dovedou.“
„Sdílím tvou představu, Berte,“ přidal se Aiken. „Vždycky jsme naši roli chápali jako dvojitý úkol,“ obrátil se nabádavě ke zbylým členům sanhedrinu, „jednak dát tomuhle světu nulové souřadnice, jednak rozbalit ten druhý, ten, do něhož chceme.“
„A chceme do něho?“ tiše namítl Dobrý král.
Condon se na něho užasle ohlédl. Pak se zahleděl s rozhořčením na Wienera a nadechl se k protestu…
„Já tomu rozumím, Edwarde,“ řekl chvatně Wiener. „Mně také dělá starost, co se stane s lidmi, kteří se i v tomto světě zabydleli a jsou zde šťastní…“
„Friedman by neváhal,“ argumentoval Condon.
„Může to být definitivní konec… pro každého z nás,“ pokračoval Wiener. „Mně je fakticky devadesát sedm let a vy na tom nejste o moc lépe. V tom druhém světě jsme nejspíš už pěkných pár let po smrti.“
„Na tom nezáleží,“ řekl zarytě Condon.
„Osobujeme si božské právo rozhodovat o životě a smrti, měnit existence světů…“ znovu namítl do ticha Dobrý král.
„To jsou jenom filozofické řeči,“ opáčil Bigelow. „Nacisté si takové servítky nebrali.“
„Máme snad být jako oni?“ optal se Havel.
„To všechno jsou zbytečné řeči,“ řekl náhle Shannon, který celou dobu mlčel. „Poslouchejte.“
Přední částí hangárové paluby, kde byla rozmístěna Kabala, se neslo sílící bzučení tlumivek. Nouzové kabely s oky, jež pro šesté zapnutí nachystal Condon, se vyplazily zpod skříně interfaceové jednotky, konce se zvedly a oka se rozevřela jako kápě kobry při útoku.
Wiener rychle sáhl do kapsy a vytáhl z ní krabičku, kterou dostal od Franka Frinka. Sejmul víčko.
„Rychle. Vezměte si každý jeden talisman,“ vyzval kolegy. „Už to začalo, už nemáme na vybranou.“
Do kapsy si pak vrátil jenom šperk označený číslem jedna. Sotva tak učinil, pocítil, že jeho tělu velí někdo jiný. Byl zajatcem vlastních nohou, které ho nesly k sefiře Chuchmah. Stejně tak se ke svým sefirám rozcházeli zbylí členové sanhedrinu. V jejich obličejích se zračila zvláštní směsice úžasu a nevole.
Havel se tvářil vyděšeně. Pomalu ustupoval před kabelem, který ho pozvolna tlačil k desáté sefiře Malchuth.
„Sedněte si na sefiru a stáhněte si oko kabelu na hlavu,“ volal na něho Bush z Hodu. Sám již seděl a sledoval, jak se na vedlejším Jesodu kabelová smyčka opatrně klade na mumifikovanou hlavu prezidenta Kennedyho.
Nebylo třeba, aby odstartoval Kabalu spouštěcím programem Berešit. Sotva Wiener dosedl na Chuchmah a stáhl si na hlavu koncové oko busového kabelu, uchopilo ho Vysoké vědomí a stal se jeho součástí.
Viděl celý model sefirového stromu pod sebou. Odněkud se vykutálela Friedmanova hlava a spočinula na plátech hangárové paluby mezi sefirami Binah, Chuchmah a Tiferet.
„Toto je Daath, sefira Skrytého poznání,“ řeklo Vysoké vědomí, „která se zjevila tak, jako se zjeví to, co bylo doposud skryto.“
Pohled na Kabalu zkalněl, Vysoké vědomí se dalo do pohybu a Wiener věděl, že sestupuje do podsvětí.
„Tak jste mě přece jenom našli,“ zazněl bezrozměrným prostorem Schwertmannův hlas. Byl to bolestný hlas mrtvého a Wiener stlačeným zbytkem vlastního vědomí okamžitě pochopil, že jeho mise selhala, že došlo k chybě.
Prostor se v rudém přísvitu rozvinul do pusté kamenité pláně a Wiener věděl, že to je planina Vígríd v Niflheimu. Korytem vyschlé řeky se valil pancéř, madel věže se zuby nehty drželi vyzáblý starý černoch, výrostek v uniformě Hitlerjugend a hubený muž v civilním proužkovaném obleku. Z velitelské kopulky na její střeše vyčníval až do pasu jednooký Schwertmann v modré uniformě kapitána Kriegsmarine.
„Sestoupil jsem do Niflheimu, jak jsem slíbil,“ říkal jeho hlas, „abych zabil Dveřníka. Cestou jsme narazili na civilistů, kterému zastavil řidič,“ obraz sklouzl na muže, na němž plandalo příliš velké sako, „a nechtěl jet dál, jestli ho nevezmu. Představil se jako Eckardt, ale osádka mu říkala Mistr Dietrich. Pak teprve jsme potkali ungana Kinga,“ obraz se zaostřil na černého starce, jehož vyzáblé tělo bylo všude vyspraveno wthulovými jizvami, „se kterým byl kluk z Hitlerjugend. Teprve až vylezl na tank,“ pokračoval hlas trpce, „jsem si uvědomil, že jsem to já sám a nikoli Gunnar, jak jsme předpokládali.“
Obraz se změnil. Nyní byli v kostliveckém dómu Uns’re Frau, jenž jim byl ukázán při pátém zapnutí ‚Kabaly. Znovu jím procházeli, minuli Hitlerovu kapli, pak kapli Zmučené Přítomnosti, aby nakonec stanuli před kněžištěm, kde pyramidě lebek vévodila harpyji socha Reginleif.
Zase svírala v rukou rozdrásané tělo obětovaného chlapce.
„Myslel jsem si, že je to Gunnar, jehož hlasem mě sem Ona vylákala, „ zazněl znovu Schwertmannnův hlas, „ale byl jsem to já sám. Oklamala nás časem, vytvořila si pojistku proti všem mým pozdějším snahám zvrátit její Dvojné kouzlo s meči.“
Obraz skočil v čase. Ukazoval mladičkého Schwertmanna, jak se u sloupu zoufale brání dotírající harpyji. Jeho tělo náhle strnulo, oči se rozšířily úžasem. V kněžišti stála druhá Reginleif s obětí v náručí. Jediným vzmachem paží ji odhodila, tělo dopadlo na úpatí pyramidy z lebek a kutálelo se po dlaždicích až ke sloupu, u něhož se krčil Schwertmann. Zůstalo ležet u jeho nohou naznak a bránící se chlapec zíral sám sobě do tváře. Ruka s katanou mu bezmocně klesla a vzápětí ho Reginleif jediným mávnutím šedě kropenaté perutě srazila.
„To tělo přede mnou byl Schwertmann, který se už vrátil z Niflheimu, kam jsem teprve měl být vržen. Byl to konec určitého děje, který předcházel svůj začátek,“ řekl Schwertmannův hlas. „Reginleif mé srazila do Niflheimu, abych tam byl právě v téže době, kdy se tam v budoucnosti vrátím, abych zabil Dveřníka. Po tom všem mě vrátila DŘÍVE, než mě srazila, a uzavřela tak všechno, co jsem tam udělal, do záporné časové smyčky, která celý děj vyřízla z mé paměti. Teprve v okamžiku, kdy na můj tank vyskočilo mé mladší já, se paměťová bariéra prolomila.“
Obraz se vrátil na Vígríd. Setmělo se, noční tmou šlehaly plameny, jak se umírající drak pokoušel sežehnout trosky archaického dvojplošníku, v jehož troskách byl uvězněn osudový Dveřník von Gallwitz.
„Nemohl jsem ho nechat zabít,“ zazněl znovu Schwertmannův hlas. „ Už jsem věděl, že bych se stal Dveřníkem sám, moje mladší já. Ten chlapec byl v rukou Reginleif, byl jejím úlomkem času a mým nepřítelem, stejně jako Mistr Dietrich. Byl to první padlý nacista ve Valhale, spojka tajné lóže Thule, jež byla do posvětí vyslána, aby dozírala na správné předání mečů.“
Temnotou Vígrídu šlehl krátký pomerančový záblesk. Nebyl to dračí dech, ale výstřel z tankového kanónu. A vzápětí druhý, jenž draka konečně dorazil. Tiger poté dojel až k vraku dvojplošníku a osádka vyprostila pilota.
„Rozhodl jsem se, že se obětuji. Mistr Dietrich mi nahrál, vyprovokoval mě k souboji s von Gallwitzem kvůli prstenu, který ungan nasel v útrobách draka.“
V mihotavém světle pochodní vystupovala z temnot mršina draka.Před ní stál ungan a svíral v dlani velký zlatý prsten. Náhle se jeho wthulmannské tělo pokrylo velkými červy, kteří ho počali požírat.
„Byl pomatený, ztratil rozum z muk, kterým ho před smrtí podrobila Reginleif,“ komentoval Schwertmannův hlas obraz. „Nevěděl, že když mne k sobě volal jako malého chlapce, posloužil Reginleif. Já byl tím dítětem ve stínu obětního kamene na Vlčí skále, kde odjistila meče Dvojným kouzlem. Každému významně říkal, že má dobré zprávy, zřejmě měl na mysli kouzlo s kohoutí hlavou, tedy mou přítomnost, aniž tušil, že je to už můj třetí a proto osudný vstup do Valhaly. Ódin to věděl a zasvětil Gunnara, avšak ten mě nestačil varovat. Přesto Mistr Dietrich přivolal súrormy, aby šílený ungan nemohl bezděčně něco prozradit.“
V obraze byl nyní vrak letadla. Výrostek ve skořicově hnědé košili a krátkých kalhotách Hitlerjugend vylovil z trosek kokpitu katanu v černé pochvě, tutéž, kterou svíral v podpaží. Zaměnil oba meče a pak teprve vykročil ke světlu ohně.
„Mistr Dietrich poslal mé mladší já pro von Gallwitzův meč. Věděl, ze jsem stále unganovo médium a že podstrčím Dveřníkovi svůj meč, o kterém jsme předpokládali, že je Pojídačem Tmy,“ pokračoval hlas. Jed jsem věděl, že to nemůže být pravda.“
Jakžtakž volné prostranství, prosté balvanů, ozařovaly plameny nedalekého ohně. Jak se mihotaly, objevovaly se střídavě postavy obou duelantů.
„Proto jsem souhlasil se soubojem, za podmínky, že MOJI katanu zdědí ten hoch – že ji odkážu sám sobě,“ pokračoval. „Předpokládal jsem, že po návratu do tohoto uzlu času, v němž jsem figuroval dvakrát, moje mladší já přece jen podstrčí Dveřníkovi po zabitém starší já zděděný Pojídač Tmy místo Pojídače Světla. Také jsem věděl, že kdybych Dveřníka zabil, nastoupilo by na jeho místo moje mladší já.“
Čepele mečů zajiskřily v záři plamenů, jak se duelanti dali do sebe. Ačkoli byl muž v kapitánské uniformě starší a znevýhodněn ztrátou oka, měl převahu. S přehledem odrážel neobratné útoky soupeře.
„Ten pilot z první světové války šermoval kavaleristicky neobratným způsobem,“ říkal Schwertmannův hlas, „mohl jsem ho v průběhu souboje několikrát zabít… Nakonec nezbylo, než abych sám naběhl na tupý hrot jeho katany…“
Na pláni se nad padlým tělem v modré uniformě Kriegsmarine skláněl hlouček postav, obraz ale bledl a mizel, jako by byl vytvořen mlhou, kterou rozptyluje slunce. Stále ale byl slyšet dutý Schwertmannův hlas.
„Všechno to bylo zbytečné,“ znělo odkudsi z hlubin, „neboť trik s časem, který provedla Reginleif v chrámu Uns’re Frau, jsem neprohlédl až na skutečnou podstatu. Do chrámu jsem vstoupil s POJÍDAČEM SVĚTLA, z něho vystoupil S POJÍDAČEM TMY, aniž by to bylo zaznamenáno v tkanivu událostí. Pod pečetí ZÁPORNÉHO času mi je Reginleif vyměnila sama a po záměně, kterou ve vraku von Gallwitzova dvojplošníku udělalo mé mladší já, jsem si smrtí v souboji zase odkázal Pojídač Tmy, abych sám dal, v kritickém okamžiku řetězce záměn, Dveřníkovi do rukou POJÍDAČ SVĚTLA.“
Prostor okolo Wienera začínal znovu nabývat obrysy. Zřejmě to byl nějaký pokoj.
„Právě toto chtěla Kabala prozradit, když jsem se zúčastnil pátého zapnutí,“ stále slyšel Schwertmannův hlas. „ Vyčetla to z mé mysli, když prolomila bariéru záporného času, ale Reginleif byla ve střehu a zavčas zaútočila… Je to hra, kterou nemůžeme nikdy vyhrát,“ věštil smutně hlas, „bez ohledu na počet tahů v ní vždy vyhrává ten, kdo táhne první, a tím je Ona…“
Zdálo se mu, že leží v posteli a nad hlavou má krov z tenkých trámků a z bambusu.
Heisenberg to musel vědět. Pohyb mečů připomínal komplikovanou kvantovou rovnici s předáváním kladných a záporných nábojů, s vyzařováním fotonů Dobra a Zla. Rovnici, která má vždy neúplné řešení. Bud je známa poloha, nebo kvalita částice…
Kdosi na něho z velké dálky volal.
„Berte, Berte, to jsem já, Friedman. Vzpomeň si, co ti nabízel Monsieur… Kromě komplikovaných řešení s neúplnými výsledky mají rovnice i triviální řešení…“
TRIVIÁLNÍ ŘEŠENÍ!
Poznání ho osvítilo jako blesk a zahnalo to sinavé světlo ze snu, v němž ležel v nějaké motelové chatě.
Bylo to tak jednoduché, tak samozřejmé, TAK BIJÍCÍ DO OČÍ!!!
Řešení typu GORDICKÝ UZEL.
KOLUMBOVO VEJCE.
25. říjen 1942
Profesor Wiener se probudil hlukem. Ticho noci surově přerval řev startovaného motoru. A další byl slyšet ze silnice, do serpentin se musel drát nějaký těžký nákladní vůz. Přes laťkovým mřížovím vyplněný dveřní rám pronikala do motelového pokoje nezvyklá sinavá záře.
Chtěl vyjít na verandu, ale zůstal stát ve dveřích. Nad horou Opana vycházel obludný měsíc.
Déjá vu.
Byl zmaten jako nikdy v životě. I přes nemožnost existence takového kosmického tělesa, se mu zdálo, že měsíc ve tvaru smrtky důvěrně zná. Snad to souviselo se snem, který se mu zdál.
Nepamatoval si z něho zhola nic, úděsný pohled vytlačoval z jeho mysli i ty nejposlednější vzpomínky.
Gordický uzel…
Kolumbovo vejce…
Jenom ty dva okřídlené výroky mu ještě chvíli nesmyslně, bez jakékoli souvislosti, vířily v mozku… než ve směšné reakci před přízrakem na obloze přibouchl laťkové dveře a v Honolulu se rozhučely sirény.

Skutečné osudy
Aiken Howard
Tento americký inženýr, jenž se narodil 8. března 1900, zkonstruoval první plně automatizovaný počítač. Studia elektroinženýrství dokončil v roce 1923 a poté pracoval v soukromém průmyslu. Vzdělání si rozšířil studiem fyziky na Harvardu v letech 1935-39. Během těchto studií navrhl v roce 1937 základní schéma programovatelného mechanického počítače Mark I, který byl v letech 1939-44 vyráběn firmou IBM. Aiken navrhl tři další dokonalejší stroje, z nichž Mark IV se dočkal realizace v roce 1952.
Tento první počítačový konstruktér také v roce 1947 založil Výpočetní laboratoř Harvardovy univerzity a vedl ji do té doby, než si založil vlastní firmu Aiken Industries.
Zemřel 14. března 1973
Baťa Jan Antonín
Bratr zakladatele firmy Tomáše Bati se narodil 7. března 1898. V rodinném podniku měl na starosti nákup a dopravu surovin. Strávil několik let ve Severní i v Jižní Americe a doprava se stala jeho koníčkem. Pro firmu Baťa zorganizoval nejen námořní dopravu loděmi Morava a Little Evy, ale i vlastní autodopravu.
Po smrti o hodně staršího Tomáše v roce 1932 se stal šéfem celé firmy a projevoval i politické aspirace. Nezapomínal ani na dopravní projekty – napsal knihu, v níž demonstroval své představy o dopravní síti Československé republiky. Její páteří měla být dálnice a rychlý železniční koridor od hranic s Německem přes Prahu, Brno a Bratislavu až do Užhorodu. Nedosti na tom, uvažoval i o vodním průplavu, který by taktéž vedl celou republikou napříč od západu na východ. Pro svou suchou povahu měl v rodině přezdívku „Kaplan“.
Po německé okupaci zůstal v protektorátu, zatímco synovec Tomáš emigroval do zámoří, kde se postavil do čela zahraničních provozů firmy. Toto opatření diktovala prostá taktika, bez ohledu na výsledek války by vždy polovina firmy „stála“ na straně vítěze. Jenže podle této taktiky musel Jan Antonín zapojit domácí Baťovy závody do služeb německého válečného hospodářství, po válce byl obviněn z kolaborace a Baťovy závody ve východní Evropě byly znárodněny.
Pro román je významný jeden detail kolaboračního procesu v nepřítomnosti. Podle rodiny měl Antonín Baťa v souvislosti s německým plánem na likvidaci českého národa v nadsázce prohlásit, že Češi jsou tak zdatní, že by přežili i v Patagonii. Kolaborační obžaloba pak obsahovala bod, kde se mu kladlo za vinu, že chtěl zorganizovat, v souladu s německými plány, vystěhování Čechů do Patagonie.
Po emigraci pokračoval v podnikání – a dostal se do majetkoprávního sporu se svým synovcem. Zemřel 4. srpna 1965 v Holandsku. Mezi oběma větvemi rodiny panuje „ozbrojené příměří“.
Bush George
Čtyřicátý prvý prezident USA se narodil 12. června 1924 v Miltonu, Massachusetts. Pocházel z bohaté „východní“ rodiny, jeho a bratra Prese vozil do školy rodinný šofér.
Jako středoškolák se o vánočních prázdninách roku 1941 na společenském plese venkovského klubu seznámil s Barbarou Piercovou, vysokou dívkou urostlé postavy. Byla z toho láska na první pohled, avšak mladý student se po japonském přepadu Pearl Harboru rozhodl zapojit do válečného úsilí. Odložil plán studovat na Yale a po dokončení prestižní střední školy v Andoveru se přihlásil k letectvu.
Po pilotním výcviku byl jako podporučík-pilot vyřazen 9. června 1943 a zařazen k námořní peruti VT-51, jež létala s torpédonosnými letouny Avenger. Tento třímístný letoun byl tehdy největším jednomotorovým bojovým strojem.
Do akce se pilot Bush dostal až po jedenácti měsících, tak dlouho trvalo zaškolování na Avenger a nácvik vzletů a přistávání na letadlové lodi. Došlo k tomu 23. května 1944 z paluby letadlové lodi San Jacinto a cílem byly japonské instalace na ostrově Wake. Bushův Avenger se šťastně vrátil, ale zahynul jeho spolubydlící a kamarád Jim Wykes.
Kvůli ztrátě oleje musel 19. června 1944 nouzově přistát na vodě. Zvládl to perfektně a celá posádka se přemístila do nafukovacího člunu. Vylovil je torpédoborec C. K. Bronson. Bush dostal nový Avenger, na nějž jeho střelec Nadeau ihned namaloval jméno Barbara II.
Hůře to mohlo dopadnout 2. září 1944. Při útoku na japonský rádiový vysílač na ostrově Čičidžima byl Bushův Avenger zasažen protiletadlovou palbou. I přesto, že letoun hořel, pilot odbombardoval a teprve po návratu nad moře posádka vyskočila na padácích. Bushovi se předčasně otevřený padák roztrhl o ocasní plochy, nicméně ztlumil jeho pád do vody. Podařilo se mu doplavat k záchrannému ostrůvku, který se uvolnil z letadla. O tři hodiny později byl vyloven americkou ponorkou Finback, zbývající dva muži jeho osádky nalezeni nebyli.
Ihned po válce se Bush oženil s Barbarou a vstoupil do politiky jako texaský kongresman. Vykonával různé vládní funkce, byl vyslancem v Číně, vyslancem v OSN a především ředitelem CIA. Jako Reaganův viceprezident kandidoval v roce 1988 na prezidentskou funkci a ve volbách zvítězil, aby z první řady přihlížel pádu komunismu.
Carlson Evans patřil za 2. světové války k nejrázovitějším velitelům americké námořní pěchoty, pověstných „mariňáků“. Narodil se roku 1896 a jako šestnáctiletý vstoupil do armády. Sloužil na Filipínách a Havaji, za 1. světové války bojoval ve Francii. S námořní pěchotou prošel nasazeními na Kubě, v Nikaragui, Japonsku a především v Číně, kde od roku 1937 intenzivně studoval taktiku partyzánského boje a to jako pozorovatel u 8. pochodové armády čínských komunistů. S generálem Ču Te, velitelem této armády, pak strávil dva roky a pokládal ji za nejlépe organizovanou jednotku na světě. Zde v něm vyklíčily myšlenky na organizaci zvláštního útočného praporu, pozdějších raiders.
Po vypuknutí 2. světové války dostal prostor, aby své myšlenky realizoval, když byl jmenován operačním důstojníkem. Spolu s majorem Rooseveltem vypracoval organizaci dobře vycvičené jednotky, schopné dlouhých a rychlých pochodů, vybavené rádiem, automatickými zbraněmi a dehydrovanými potravinami. Ze 7 000 dobrovolníků 2. divize USMC vybral jen 1000 těch nejlepších, jež museli zvládnout všechny techniky komandos. Rozbil organizační strukturu námořní pěchoty, základní bojovou jednotkou byla tříčlenná palebná skupina.
Po nájezdu na ostrov Makin v srpnu 1942 byli Carlsonovi raideři nasazeni na Guadalcanalu, kde je generál Vandegrift pověřoval dlouhodobými bojovými hlídkami v japonském týlu.
V roce 1946 byl Carlson povýšen do hodnosti brigádního generála a odešel do invalidního důchodu, neboť trpěl malárií. Zemřel o rok později.
Condon Edward
Narodil se 2. března 1902 v Alamogordu a ironií osudu byl snad jediným americkým jaderným fyzikem, který zde později nemusel žít několik let jako dobrovolný vězeň. Po krátkém flirtování se žurnalismem vystudoval fyziku na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Jako doktorand studoval v Německu v Góttingenu a v Mnichově. Po návratu do USA učil na Kolumbijské univerzitě a pak na Princetonu až do roku 1937.
Zpočátku nebyl nijak vědecky úspěšný. Důležitější než odborné články byla první anglická učebnice kvantové fyziky, na níž se autorsky podílel s P. Morrisem. Reputaci si získal objevením kvantového tunelového jevu (společně s R. Gurneyem) a bádáním o protonech.
Po odchodu z Princetonu se stal ředitelem výzkumu u Westinghouse Electric Co a podílel se na programu centimetrového radaru této firmy. To ho za války přivedlo k pracím na vojenských projektech. V roce 1943 vstoupil do projektu Manhattan, tj. do vývoje atomové pumy pod vedením J. R. Oppenheimera. Pro rozpory s generálem Grovesem ale projekt záhy opustil a stal se konzultantem pro separaci uranu v Berkeley.
Po válce se připojil k těm vědcům, kteří požadovali civilní kontrolu atomové energie. Stal se podezřelým z „neamerické“ činnosti a vedl dlouholetou válku se studenoválečným antikomunismem v USA, což mělo vliv na jeho pedagogickou kariéru, nikoli na vědeckou reputaci.
V roce 1956 se stal vedoucím katedry fyziky na Washingtonské univerzitě a svoji vědeckou kariéru uzavřel na univerzitě v Coloradu.
Crommelin John
V novější historii amerického námořnictva patří k důstojníkům, kteří slouží nejen jako vzor odborné způsobilosti, ale především jako vzor charakteru. Narodil se v roce 1902 a patřil k velkým postavám námořního letectva za 2. světové války, ačkoli neměl nijak význačné osobní skóre. V letech 1942 – 43 sloužil jako vedoucí letecké skupiny a výkonný důstojník na letadlové lodi Enterprise za pacifického tažení.
Komandér Crommelin patřil k „dobrým duchům“ lodě, vedl přípravy pilotů před akcemi, podílel se ale také na jednotlivých misích, neboť byl vynikající pilot. Přežil střídání čtyř různých velitelů a pro posádku se stal duší lodě.
V roce 1949 sehrál klíčovou roli v tzv. „Revoltě admirálů“.Vypukla, když Trumanův ministr obrany Louis Johnson zastavil stavbu nové letadlové lodi United States a Trumanova administrativa tak demonstrovala svoji snahu o demontáž palubního letectva ve prospěch pozemních letounů – nosičů jaderných zbraní. Na protest odstoupil sekretář námořnictva J. Sullivan, ostře proti vystoupil i admirál Radford, velitel pacifické flotily. Za jejich podporu byl vzápětí odvolán i náčelník štábu loďstva, admirál Denfeld. Za palubní letce pak vzpouru podpořil komandér Crommelin, pracující tehdy jako plánovač v Pentagonu. Kolektivní odpor vedl nakonec k ústupu Trumanovy administrativy, avšak Crommelin byl v roce 1950 poslán předčasně do důchodu v hodnosti kontradmirála.
Dožil se požehnaného věku 94 let, zemřel 2. listopadu 1996, takže jeho románové obavy z posledního spuštění Kabaly by byly zbytečné.
Friedman William
Narodil se roku 1891 v moldavském Kišiněvu do rodiny rumunského Žida z Bukurešti. Otec byl skvělý lingvista a živil se jako překladatel ruské poštovní služby. Z oprávněného strachu před pogromy emigrovala rodina v roce 1892 do USA. Ač si z pobytu v Rusku malý William nic nepamatoval, pocit strachu a nejistoty měl pozdějšího plukovníka Friedmana pronásledovat po celý život.
Nenáviděl ortodoxní židovské obřady, jež si na rodině vynucoval dědeček, a utíkal se ke studiu. Vystudoval biologii na Cornellově univerzitě, neboť ho zaujala genetika. Jako genetického odborníka ho také v roce 1915 zaměstnal podivínský „plukovník“ Fabyan z Chicaga, jehož koníčkem bylo luštění šifer, především tzv. „Baconské“ šifry, jež měla dekódováním Shakespearových her prokázat, že skutečným autorem je Francis Bacon.
V tomto oboru pak Friedman našel své celoživotní poslání. Během 1. světové války nezbylo americké vládě, než aby si pro školení svých šifrantů najala Fabyanovy „amatéry“. Friedman i s manželkou se tak stali učiteli vládní instituce a obor kryptografie již neopustili.
Od 30. let pracovali pro americkou vládu jako kryptoanalytikové a Friedman se proslavil prolomením japonského diplomatického kódu Purpur, což mělo dalekosáhlé důsledky pro vedení války (jeho žena zase odhalila nacistickou „panenkovou“ agentku). Bezesporu patřil ke světové špičce kryptoanalytického oboru a zastával vysoké funkce v kryptoanalytických odděleních amerických tajných služeb. Vysoký stupeň utajení, jemuž byl jeho život podroben, vedl k psychickému zhroucení a srdeční chorobě. V dubnu 1955 odešel kvůli srdečním záchvatům do důchodu, ale stále zůstal americkým „tajemstvím“ až do své smrti 2. listopadu 1969.
Goudsmit Samuel
Tento naturalizovaný americký fyzik se narodil v holandském Haagu roku 1902. Vystudoval univerzitu v Amsterodamu a Leidenu, doktorský titul získal v roce 1927. Poté emigroval do USA, kde byl zaměstnán jako profesor fyziky na Michiganské univerzitě a po válce na Severozápadní univerzitě. Posléze až do důchodu v roce 1970 pracoval v Brookhavenské národní laboratoři.
V roce 1925 popsal ve spolupráci s George Zahlenbeckem spin elektronu, jehož teorie byla později objasněna Paulem Diracem.
Za 2. světové války pracoval Goudsmit na vývoji radaru a později vedl v západní Evropě tajnou misi Alsos. Jednalo se o skupinu expertů, která postupovala ihned za prvosledovými spojeneckými jednotkami a pátrala na obsazeném území po stopách německého jaderného výzkumu. Za tuto činnost obdržel Goudsmit Medaili svobody amerického ministerstva obrany.
Zemřel v roce 1978.
Halsey Wiliam
Narodil se ve staré námořnické rodině 30. října 1882 v New Jersey. V roce 1904 graduoval na námořní akademii a sloužil na torpédovkách a bitevních lodích. Služba v 1. světové válce mu vynesla Námořní kříž. Po diplomatické službě jako námořní atašé v Berlíně (asi by nepotřeboval, aby mu Wiener tlumočil z němčiny, jak je to popsáno v románu) získal specializaci leteckého pozorovatele a stal se velitelem letadlové lodi Saratoga. Od roku 1938 v hodnosti kontradmirála velel divizi letadlových lodí a japonský přepad Pearl Harboru ho zastihl na palubě vlajkové Enterprise.
Velel svazu, jenž vyslal Doolittlovy letouny do odvetného náletu na Tokio, avšak v době bitvy u Midwaye byl „uzemněn“ kožní chorobou. Do první linie se vrátil na podzim 1942, v kritické době bojů o Guadalcanal. Odtud vedl tažení podél řetězu Šalamounových ostrovů.
Jižní Pacifik opustil v květnu 1944 a pak velel Třetí flotile v bojích o Palau a Filipíny. Znovu se vrátil na bojiště v květnu 1945 a byl přítomen na palubě Missouri při podpisu japonské kapitulace v Tokijském zálivu.
V prosinci 1945 byl povýšen do hodnosti velkoadmirála a uvolněn z aktivní služby v březnu 1947. Zemřel 20. prosince 1959.
Havel Václav
První prezident České republiky se narodil v říjnu 1936. Rodině patřil palác Lucerna, strýc podnikal ve filmu. Jeho matka Božena, rozená Vavrečková, měla kořeny na Moravě. Její otec ing. Hugo Vavrečka spolupracoval v Brně před 1. světovou válkou s Lidovými novinami, za války sloužil jako námořní důstojník v Terstu a po ní působil jako zmocněnec nově vzniklé republiky na mírové konferenci v Paříži. (Zřejmě on by byl v literárním paralelním světě iniciátorem přesídlení do Nové Moravie a podnikání v námořní dopravě.)
Po roce 1948 se rázem z mladého Havla stal „třídní nepřítel“, jemuž nebylo umožněno studovat. Při práci jako kulisák v divadle ABC začal psát hry, první v absurdním stylu podle Ioneska.
Jako ryzí homo politicus nemohl zůstat stranou revolty, která vznikla proti komunistickému režimu na půdě Svazu spisovatelů – vystoupil s projevem na spisovatelském sjezdu v roce 1967 a v dubnu 1968 napsal do Literárních listů článek, kde navrhoval politickou pluralitu.
Po sovětské okupaci se dostal do čela seznamu odpůrců režimu a po vzniku Charty 77, k jejímž iniciátorům patřil, se stal vůdcem disidentské opozice.
Téměř dvacet let byl soustavně pronásledován StB a dvakrát vězněn. V listopadu 1989 se přirozeně postavil do čela Sametové revoluce a 29. prosince 1989 se stal prezidentem obnoveného demokratického Československa.
Hefner Hugh
Pozdější proslulý vydavatel Playboye se narodil 9. dubna 1926 v Chicagu. Vysoké IQ (152) ho jako studenta vedlo k různým aktivitám, vydávání školních novin, kreslení, modelování a funkci předsedy studentské rady.
Po ukončení střední školy vstoupil začátkem roku 1944 do armády a sloužil jako „kancelářská krysa“. Měl čas i na to, aby kreslil komiks pro armádní noviny. V roce 1946 byl demobilizován a začal studovat kresbu na Chicagském uměleckém institutu. Ještě za studií pracoval jako kreslíř pro noviny Daily Illinois a po získám titulu bakaláře se stal v roce 1949 personálním ředitelem Chicago Cartoon Company a pracoval i jako reklamní textař pro Esquire.
Když redakce tohoto časopisu přesídlila do New Yorku, rozhodl se založit vlastní časopis. První číslo Playboye s pověstným kalendářem Marilyn Monroe vzniklo na kuchyňském stole a prodalo se na 50 000 výtisků.
Heisenberg Werner
Teoretický fyzik a filozof Werner Heisenberg se narodil 5. prosince 1901 v profesorské rodině. Jeho otec vyučoval klasickou řečtinu na mnichovské univerzitě. Sám vystudoval fyziku a získal si přízeň svého učitele, teoretického fyzika A. Sommerfelda. Ten ho vzal s sebou na Bohrovy přednášky do Gottingenu. Bylo to osudové setkání, mladý Heisenberg získal pozvání do Kodaně.
Věnoval se rozporným výsledkům, jež dávalo pozorování vyzařovaných atomových částic. Použil svéráznou matematickou metodu, z níž se vyklubala maticová kvantová mechanika. Největší pozornost ale vyvolal jeho výpočet, jímž dokázal, že nelze jednoznačně popsat situaci elektronu v atomu – buď je možno stanovit jeho polohu, nebo rychlost. Tento postulát vešel do dějin kvantové fyziky jako Heisenbergův princip neurčitosti.
Za války měl Heisenberg pracovat na válečném využití atomové energie. V roce 1941 se stal ředitelem Institutu fyziky císaře Viléma a věděl, že je možno vyrobit atomovou bombu. Při informování nacistů zdůraznil obtíže výroby a přispěl tak k Hitlerovu rozhodnutí atomovou zbraň nevyvíjet.
Po válce byl devět měsíců zajat v Anglii a po návratu do Německa založil Společnost Maxe Plancka pro fyziku a astrofyziku. Zásadně se postavil Adenauerovu úmyslu zahájit na půdě Německa výzkum využití atomové energie pro vojenské účely, ač byl vážně nemocen. Angažoval se v ustavení Evropského výzkumného střediska CERN v Ženevě a jednoho květnového dne roku 1968 přednášel v Praze. Zemřel v Mnichově 1. února 1976.
Houtermans Fritz
Ačkoli se narodil roku 1903 v Gdaňsku, záhy se přestěhoval s napůl židovskou maminkou do Vídně. Byla to první žena, která ve Vídni získala doktorát chemie. Malý Fritz se rychle pokládal za ryzího Vídeňáka, včetně akcentu a vtípků.
Roku 1921 začal studovat v Góttingenu fyziku, ale pro nedostatek peněz musel studia přerušit a živil se jako průvodce cizinců v Římě. Roku 1927 za vedení J. Francka předložil doktorskou práci o rezonanční fluorescenci rtuti. Poté odešel do Berlína, kde se blýskl s G. Gamowem prací o alfa částicích a přišel s teorií, že nukleární reakce jsou zdrojem hvězdné energie.
Se svou ženou, taktéž fyzickou, pořádal doma pravidelné večírky, přezdívané „Eine Kleine Nachtphysik“. Po nástupu nacistů k moci uprchl z Německa nikoli proto, že byl čtvrtinový 2id, ale kvůli členství v komunistické straně. Přes Anglii se dostal do SSSR, kde v Charkově spolupracoval se Lvem Landauem, avšak v roce 1937 se stal obětí Stalinova stihomamu. Po zatčení a mučení NKVD byl roku 1940 vypovězen do Německa a okamžitě zavřen, nyní gestapem. Díky intervencím von Lauea a von Weizsáckera byl propuštěn a zaměstnán v soukromé laboratoři.
Zabýval se krajně choulostivými záležitostmi kolem reakcí s neutrony, uranu 235 a množství kritické hmoty pro řetězovou reakci, tedy vším, co úzce souviselo s atomovou bombou. O svých poznatcích mlčel a v roce 1942 poslal přes Švýcarsko do USA varovný telegram Enrico Fermimu: Spěchejte, jsme na stopě. Naštěstí to byl planý poplach.
Po válce byl Spojenci atomový výzkum v Německu zakázán a Houtermans se v roce 1952 stal profesorem fyziky na univerzitě v Bernu. Celoživotní silný kuřák podlehl rakovině plic roku 1966.

Hughes Howard
Konstruktér a excentrický milionář se narodil na Štědrý den 1905 v Houstonu. Jeho otec byl texaský naftař a když bylo synovi 6 let, dal mu k narozeninám strojní dílnu, kde si malý Howard hrál s kusy drátu a kovu.
Ve věku jedenácti let si postavil rádio a když mu bylo třináct, dal si dohromady motocykl. Ve stopách otce nastoupil koncem roku 1919 na Harvard.
Howard ale nebyl studijní typ, po roce propadl, neboť místo studia se učil pilotovat letadlo. V sedmnácti letech osiřel a ujal se otcova majetku. Ve zdánlivě zmateném podnikání do letectví, filmu a dalších tehdy podivných aktivit vybudoval během padesáti let obrovité průmyslové impérium založené na pokročilých technologiích – od elektroniky až po řízené střely.
Podle Smithsonova institutu mu patří prvenství v leteckém nýtování se zapuštěnými nýty, v konstrukci vrtule se stavitelnými listy a má na svém osobním kontě i několik světových leteckých rekordů.
Za 2. světové války o své újmě zkonstruoval a postavil obrovitý létací člun pro transportní účely. Celodřevěný stroj dostal poetický název „Silver Goose“ – Stříbrná husa. Sám Hughes jej pouze jednou dostal do vzduchu, do výše několika desítek metrů. Nicméně nechal pro tento letecký pomník postavit hangár a zajistil údržbu i po své smrti, když v závěti pro „Stříbrnou husu“ ustanovil zvláštní fond.
V posledních letech života nikoho k sobě nepouštěl a žil v naprosté osamělosti v horních patrech hotelu, který si po ubytování na místě koupil. Zemřel 5. dubna 1976.
Kefer Jan
Tento nejvýznamnější český hermetik se narodil 31. ledna 1906 v Novém Bydžově do měšťanské rodiny. Po dědečkovi z otcovy strany měl německý původ. Do tří let byl nevidomý, pak se oční vada upravila. Vystudoval pražské arcibiskupské gymnázium, maturoval v roce 1924. Na UK studoval hudební estetiku a filozofii. Také sám komponoval, složil operu Paleček. Živil se jako knihovník Národního muzea a roku 1938 byl jmenován zemským muzejním komisařem.
Vládl neobyčejně silným jazykovým talentem – prokázána je znalost němčiny, italštiny, francouzštiny, angličtiny, latiny, řečtiny a arabštiny.
Není známo, jak vznikl jeho zájem o hermetismus. Nicméně jazykové předpoklady mu umožnily hluboká studia hermetických spisů. Založil pověstnou pražskou hermetickou lóži Universalia a byl jejím spiritus agens. Ve Svobodné škole věd hermetických přednášel o magii, o výkladu Smaragdové desky, o mytologii, astrologii a dokonce o vybavení alchymistické laboratoře. Zabýval se i praktickou magií, evokacemi, a to velmi intenzivně.
V roce 1938 začal psát monumentální dílo „Syntetická magie“ (nejlepší spis o magii v češtině), avšak je postižen „stmíváním“ nacistické okupace. I přes německou krev se vždy pokládal za českého vlastence a nepřestává to ve svých přednáškách dávat najevo. První udání přichází na gestapo 2. prosince 1940, zatčen je ale až 9. června 1941. Mezi zatýkajícími je i specialista, který si pozorně prohlíží jeho knihovnu a zle vynadá gestapákovi, který s knihami nešetrně zachází. Jeho pracovna s knihami je zapečetěna a zatčený Kefer musí sestavit seznam svých nejcennějších knih.
Je převezen do koncentračního tábora Flossenbúrg, kde musí po pověstném schodišti vláčet balvany. Za to, že si vybral lehčí, je surově zbit a 3. prosince 1941 vyčerpaný organismus zraněním podléhá.

Kennedy John
S výjimkou Roosevelta se žádný americký prezident nezapsal do dějin 20. století tak jako Kennedy. Narodil se roku 1917 do bohaté katolické rodiny, kde vždy byly ambice zasahovat do politiky. Jeho otec byl koncem 30. let americkým velvyslancem ve Velké Británii a netajil se svým smířlivým postojem k Hitlerovi. Všichni tři synové byli vychováváni k politické kariéře, avšak nejstarší padl za 2. světové války při pokusu s dálkově řízeným bombardérem.
Také John Kennedy měl namále. Na rozdíl od bratra vstoupil do námořnictva a stal se velitelem torpédového člunu. Na podzim 1942 byl v oblasti Šalamounových ostrovů jeho člun PT-107 taranován japonským torpédoborcem a rozpůlil se. Zadní část se ihned potopila, přední zůstala nějakou dobu na hladině a umožnila, aby se část posádky zachránila na blízkém korálovém útesu na dohled Japonců. Na základě vzkazu, který Kennedy vyškrábal do skořápky kokosového ořechu a který domorodci dopravili na nejbližší ostrov držený Američany, pak pro Kennedyho a jeho muže přijel v noci motorový člun. Zranění zad, které budoucí prezident tehdy utrpěl, ho pak trápilo celý život. (Na rozdíl od Bushe by se tedy Kennedy k Halseyho silám v Malé Americe opravdu připojit mohl.)
Po studiu na Harvardu se John Kennedy vrhl do politiky. Nicméně známější než jako politik byl jako literát – za knihu „Profily odvahy“ získal Pullitzerovu cenu. Jako prakticky neznámý senátor se v roce 1960 utkal v boji o prezidentský úřad s protřelým politikem Nixonem. Obrat ve volebním boji přinesl pověstný televizní duel mezi oběma kandidáty, který sledovalo 70 milionů Američanů.
Ihned po nástupu do úřadu zaznamenala Kennedyho administrativa debakl v boji proti Castrově Kubě – porážku emigrantů v Zátoce sviní. Vzápětí vypukla kubánská „raketová“ krize, kdy byl svět jenom krůček od nukleární války. Krize skončila kompromisem, Sověti rakety z Kuby stáhli, ale Kennedy se musel smířit s Castrovým režimem.
Podařilo se mu ale vyburcovat americký národ, zastrašený sovětskou převahou v raketové technice, již demonstrovaly úspěchy SSSR v kosmu. Vytvořil podmínky, aby během 60. let minulého století SSSR prohrál boj o Měsíc.
Jeho soukromý život dodnes zavdává podněty k mnoha dohadům. Oba bratři Kennedyové, Jack i Bobby, byli pokládáni za bezuzdné sukničkáře, a fáma jim přisuzovala za milenky mnohé krásné ženy, včetně Marilyn Monroe.
Osudný výstřel (nebo výstřely?!) 22. listopadu 1963, jenž v Dallasu ukončil Kennedyho život, zanechává dodnes za tímto státníkem velký otazník. Střílel opravdu jenom Lee Oswald? A byly příčinou atentátu nesmiřitelné rozpory v přístupu k vietnamské krizi, kubánští emigranti, kteří se cítili zrazeni, strach šéfa FBI Hoovera, že bude odvolán, nebo soukromý život prezidenta, jeho milenky, mafie?
King Martin Luther
Černošský duchovní a bojovník za občanská práva amerických černochů se narodil roku 1929. Jako pastor černošské baptistické církve proslul v letech 1955-56 jako vůdce bojkotu, který ukončil rasovou segregaci v montgomeryských autobusech. Poté zahájil celonárodní kampaň za občanská práva pomocí nenásilných metod – vzorem mu byl Mahátmá Gándhí.
V roce 1963 zorganizoval mírový pochod k Lincolnovu památníku ve Washingtonu za účasti 200 000 lidí. King pochod ukončil slavným proslovem „Mám jeden sen“ o Americe osvobozené od rasových předsudků. V roce 1964 mu byla udělena Nobelova cena míru. Právě plánoval další pochod na Washington, když byl 4. dubna 1968 zavražděn J. E. Rayem v Memphi-su, Tennessee.
Kinkaid Thomas
Narodil se 3. dubna 1888 v Hanoveru, New Hampshire v rodině s námořnickými kořeny. Na námořní akademii graduoval v červnu 1908 a službu zahájil na bitevních lodích Nebraska a Minnesota. Za 1. světové války sloužil na bitevních lodích Pennsylvania a Arizona jako dělostřelecký důstojník.
Poté, co získal samostatné velení na torpédoborci, prošel praxí v námořní dělovce a diplomatickou zkušenost získal jako člen americké delegace na ženevské odzbrojovací konferenci v letech 1931-2. Po velení křižníku Indianopolis ho válka zastihla jako velitele flotily torpédoborců.
Roku 1942 byl povýšen do hodnosti kontradmirála a získal velení divize křižníků v Pacifiku a zúčastnil se tvrdých bojů kolem Šalamounových ostrovů.
V lednu 1943 byl krátce přeložen do severního Pacifiku, ale na podzim se vrátil k rovníku. Jako velitel Sedmé flotily bojoval u severního pobřeží Nové Guineje a na Filipínách. Po skončení světové války asistoval při operacích na čínském a korejském pobřeží.
Do penze odešel v roce 1950. Zemřel 17. listopadu 1972.
Lucky Luciano
Jako správný mafián se narodil na Sicílii, v roce 1897. V roce 1906 rodina emigrovala do USA a usadila se v New Yorku. Roku 1907 byl Lucky poprvé zadržen za krádež v obchodě a rozjel svoji první vydírací akci. Za cent nebo dva poskytoval ochranu menším židovským dětem při cestě do školy. Kdo neplatil, toho zbil sám. Malý Meyer Lansky, původem z Polska, i tak odmítl platit a bránil se Luckymu tak odhodlaně, že si vydobyl jeho respekt. Jejich gangsterské partnerství pak vydrželo dlouhá léta.
V osmnácti letech se stal dealerem heroinu a morfinu. Od roku 1920 pašoval alkohol, spolu s Lánským a svým partnerem Bugsy Siegelem, a byl hledán pro několik vražd. Získal jméno nejen u policie, ale i u italských gangsterů Joea Adonise, Vita Genoveseho a Franka Costella, stejně jako u židovských Arnolda Rothsteina, Dutche Schulze a Phila Kastela. Později Lucky spojil své síly s bossem Masseriou, avšak rychle zjistil, že Masseria vidí budoucnost jinak.
Jeho gorily vzaly Luciana na „dlouhou jízdu“, ale pobodaný Lucky přežil a při policejním výslechu dodržel zákon Omerty. Lansky mu pak prozradil, kdo ho chtěl likvidovat. Ve válce gangů mezi Maranzanem a Masseriou napřed Lucky pomohl vyřídit Masseriu (zastřelili ho Bugsy Siegel a jeho tři střelci) a pak předešel Maranzana, který chtěl vyřídit jeho. Čtyři Lanskyho střelci, kteří se vydávali za vládní agenty, zastřelili Maranzana v jeho kanceláři.
Luciano a Lansky byli nyní na vrcholu. Především Luciano se v 30. letech stal společenskou celebritou i přesto, že byl nakažen syfilitidou a značná část jeho příjmů pocházela z veřejných domů. Prostituce se mu stala osudnou. Zvláštní žalobce Thomas Dewey provedl přepad více než 80 nevěstinců a ve 40 případech získal svědky. Prostitutky ani bordelmamá zákon Omerty nectily.
Lucky Luciano byl zatčen v lázních Hot Spring a přemístěn do vězení Sing Sing, později do státního vězení v Dannemoře s krutými podmínkami, kde pracoval v prádelně.
Po vypuknutí 2. světové války ho kontaktovala námořní zpravodajská služba na popud Lanskyho, který zpravodajcům naočkoval myšlenku, že Luciano by mohl usnadnit vylodění Spojenců na Sicílii.
Luciano na tomto plánu vydělal alespoň přemístění do zdravější věznice Great Meadows, kde došlo k rozhovorům se zpravodajci. Luciano pravděpodobně slíbil vše, co jen chtěli. Každopádně po válce, v roce 1946, byl vypovězen do Itálie, kde byl u Neapole držen v jakési obdobě domácího vězení.
Přestál několik srdečních infarktů a poslednímu podlehl v roce 1962. Teprve po smrti se mohl vrátit do USA, je pohřben na hřbitově St. John v New Yorku.
Mailer Norman
Budoucí slavný prozaik se narodil roku 1923 v Long Branch, stát New Jersey, ale záhy se rodina přestěhovala do Brooklynu v New Yorku. Maturoval v roce 1939 na střední chlapecké škole a vystudoval letecké inženýrství na Harvardu.
Za 2. světové války sloužil jako seržant v americké armádě. Chtěl do Evropy a byl těžce zklamán, když jeho jednotka byla odeslána do Pacifiku. Bojoval na Filipínách, v zátoce Leyte a na Luzonu. Popisy bojů obsahují již dopisy, které psal své první ženě.
Když byl v roce 1946 propuštěn z armády, odjel do Paříže studovat na Sorbonnu. Slavný román „Nazí a mrtví“ napsal během 15 měsíců. Vyšel, když bylo autorovi dvacet pět let a učinil ho rázem světově proslulým.
Poté pracoval v Hollywoodu jako scenárista a v roce 1951 se vrátil do New Yorku. V Greenwich Village vedl divoký život, v roce 1954 se podruhé oženil s umělkyní Adele Morales, kterou v roce 1960 fyzicky napadl a pobodal nožem.
Přesto dále skvěle psal, za dílo „Armády noci“ dostal v roce 1968 Pullitzerovu cenu. Výjimečnou knihou o americkém kosmickém programu letu na Měsíc je i do češtiny přeložený „Oheň na Měsíci“. Kvůli svému stylu života se dostal do konfliktu s feministkami. Jako publicista podpořil v roce 1991 i válku v Gulfu, a o rok později vydal 1300 stránek dlouhou kroniku CIA pod názvem „Harloťs Ghost“.
Monroe Marilyn
Norma Jean Mortensonová, jak se vlastně tato filmová hvězda jmenovala, se narodila 1. června 1926. Rozhárané dětství (osvojené dítě) poznamenalo celou její osobnost. V šestnácti letech začala pracovat jako fotomodelka a kalendář s jejími fotografiemi, na nichž pózovala nahá, vyvolal senzaci. V roce 1946 získala smlouvu od společnosti 20th Century Fox na menší role, prosadila se ve filmu „Asfaltová džungle“ (1950). Po filmu „Niagara“ (1952) se bleskově stala sexuálním symbolem Ameriky. K jejím nejslavnějším rolím patří postava zpěvačky dámské kapely z filmu „Někdo to rád horké“, ve filmu „Mustangové“ byla důstojnou partnerkou Clarku Gableovi.
V její prospěch hovoří skutečnost, že se nechtěla smířit s funkcí krásné „hračky“ a v roce 1955 se stala členkou slavné herecké školy Actors Studio v New Yorku. Manželstvím s intelektuálním spisovatelem a dramatikem Arthurem Millerem (1956-61) se pokusila uniknout z plytkého životního stylu filmové star, avšak psychická labilita vedla ke ztroskotání této snahy a manželství.
Marilyn se tak ocitla ve vzduchoprázdnu, Hollywood se jí poškleboval za její intelektuální snahy, za pokus stát se plnohodnotnou dramatickou umělkyní a vymanit se z klišé filmových rolí, intelektuální New York ji pak odepsal jako nenapravitelnou. Útěchu hledala v alkoholu a drogách.
Milostné aféry s americkým prezidentem Johnem F. Kennedym a s jeho bratrem Robertem Kennedym pak upevnily její osobní kult a povýšily ji na bohyni sexu. Zemřela 5. srpna 1962 za nevyjasněných okolností, údajně na Předávkování prášky.

Shannon Claude
Tento štíhlý muž s úzkým obličejem se narodil v Michiganu roku 1916. Jako by se projevilo, že byl vzdáleným příbuzným T. A. Edisona, po celý život vášnivě miloval různé mechanické strojky a kuriozity (určitě by si s nadšením oblíbil i románovou Kabalu). Po chodbách Massachusettského technologického institutu, kde byl profesorem, jezdil s oblibou na cirkusové jednokolce a pro zpestření za jízdy žongloval míčky.
Náplní jeho práce bylo to, čemu se dnes říká aplikovaný výzkum. Bellovy laboratoře ho pověřily úkolem, jak zvýšit přenosovou kapacitu dálkových telefonních kabelů. Na tomto základě vytvořil celou přenosovou teorii s příslušným matematickým aparátem, jíž dnes vděčíme třeba za optická vlákna. Definoval informaci jako matematickou veličinu a přičinil se lvím dílem o vznik moderní teorie informace.
Vlastníma rukama sestrojil názornou hračku, demonstrující prvek umělé inteligence – pověstnou mechanickou Shannonovu myš, která si sama hledá cestu z bludiště.
Svoboda Antonín
Přišel na svět 14. října 1907 v rodině pražského profesora strojní průmyslovky. Studium na ČVUT mu ale nestačilo, mimo to studoval teoretickou a experimentální fyziku na UK. Na vojně vyvinul protiletadlový dělostřelecký zaměřovač, schopný stanovit polohu letadla v okamžiku, kdy je dostihne střela.
V roce 1938 se vrátil na ČVUT, ale vzápětí byl vyslán na stáž do zahraničí, aby mohl vyvézt plány svého zaměřovače. Za války spolupracoval v USA se světovými vědci, na půdě MIT s legendárním Norbertem Wienerem, Howardem Aikenem a Claudem Shannonem.
Rok po válce zveřejnil dílo „Výpočetní mechanismy a zapojení“, vůbec první monografii na světě věnovanou výpočetní technice. Koncem 40. let založil v Československu Laboratoř pro vývoj matematických strojů. Byl i tvůrcem prvního čs. reléového počítače SAPO, jenž byl zprovozněn v roce 1958 ve sklepě domu v Loretánské ulici v Praze (dnes s pamětní deskou).
Tento stroj byl později předělán na germaniové tranzistory a vyráběn čakovickým závodem ZPA pod označením ZPA 600 jako první čs. sériový samočinný počítač. Vyznačoval se unikátní koncepcí Svobodova kódu „dva z pěti“, jenž měl schopnost samozabezpečení.
Ačkoli byl Svoboda jmenován ředitelem Ústavu matematických strojů, podmínky pro jeho práci se neustále z ideologických důvodů zhoršovaly. V roce 1964 přes Jugoslávii i s rodinou emigroval do USA. Pracoval ve výzkumu firmy General Eletric a později na státní Kalifornské univerzitě. Byl nadšeným amatérským vulkanologem a exploze sopky Mt. Helens 18. května 1980 mu způsobila poslední potěšení v životě. Zemřel téhož dne.
Turner Richmond
Narozen 27. května 1885 v Portlandu, stát Oregon, graduoval na námořní akademii v červnu 1908. O pět let později byl jako pouhý podporučík jmenován velitelem torpédoborce Stewart a poté, co prošel praxí strojní údržby, sloužil za 1. světové války na bitevních lodích. Po válce byl zařazen jako zbrojní důstojník v námořní dělovce, aby mohl zastávat funkci dělostřeleckého důstojníka na bitevní lodi California a pak staršího dělostřeleckého důstojníka Průzkumné flotily. Povýšen do hodnosti komandéra sloužil od roku 1925 ve výzbrojním úřadu. Po školení na leteckého pozorovatele se stal velitelem hydroplánové lodi Jason, později výkonným důstojníkem na letadlové lodi Saratoga. Následné velení těžkého křižníku Astoria ho v roce 1939 zavedlo v diplomatické misi do Japonska.
Válka zastihla kapitána Turnera ve štábní funkci ve Washingtonu. V červnu 1942 byl poslán do jižního Pacifiku jako velitel vyloďovacího svazu a provedl vlastní invazi na Guadalcanal. Tím mu byla „přišita“ role vyloďovacího velitele v hodnosti kontradmirála a pak viceadmirála. Jako admirál měl uskutečnit vylodění na vlastní japonské ostrovy, avšak Japonci dříve kapitulovali.
Po válce sloužil ve vyšších štábních funkcích až do června 1947, kdy byl vyřazen z aktivní služby. Zemřel v Kalifornii 12. února 1961.
Vandegrift Alexandr
Pozdější generál americké námořní pěchoty se narodil 13. března 1887. Dostalo se mu té cti (a zatraceně obtížného úkolu), aby v čele 1. divize USMC velel prvnímu americkému vylodění za 2. světové války. Jeho mariňáci si na Guadalcanalu vysloužili nehynoucí slávu, neboť odrazili nejzuřivější japonské protiútoky a přečkali mnohonásobné drtivé bombardování obranného postavení „Cactus“ kolem Hendersonova letiště těžkými děly japonských bitevních lodí.
Generál Vandegrift zemřel 8. května 1973.
Wiener Norbert
Jestli se někdo zasloužil o tvář dnešního světa, tak je to tato legenda kybernetiky. Narodil se roku 1894 harvardskému profesoru slovanských jazyků, pocházejícímu z haličské židovské rodiny. Jako zázračné, ale drezúrované dítě se upsal matematice. Šťastným osudem zabloudil i do pralesa elektrotechniky a překvapivě biologie.
Za války pracoval na tomtéž problému jako Svoboda, vyvinul protiletadlový zaměřovač, který „předpovídal“ pohyb cíle. Pro budoucnost světa ale byly významnější rozpravy, které vedl s přítelem, lékařem a biologem Arturem Rosenbluethem. Debaty Wienerovi umožnily předpokládat podobnost funkce počítače a nervové soustavy a na tomto základě konstituovat novou vědu kybernetiku. Za její zrození se považuje rok 1948, kdy vydal knihu právě pod tímto názvem.
Vyšla jenom proto, že váhavý a nerozhodný autor potřeboval peníze. Jako zarytý vegetarián a abstinent podepsal autorskou smlouvu v cukrárně nad hrnkem kakaa. Kniha spustila lavinu svým revolučně novým pohledem na realitu přírody a kybernetika stojí v základu všech dnešních „high tech“ informačních technologií.
Génius, jehož roztržitost byla legendární (šéfem zpravodajské služby by opravdu mohl být jenom v románu), zemřel 18. března 1964 za pobytu ve Stockholmu.
Obsah
Dva kapitáni
Schwertmann 9
El Condor Pasa (Let Kondora) 43
Čestný vězeň ?4
Dvojné kouzlo
Velvyslankyně a volavka 103
Přímý úder 127
Garde věží 153
Stmívání
Střídavý čas 175
Třetí chrám 197
Proměny
Drak je na poli 225
Letící drak 258
Voda nad ohněm 282
Nový den
Hodina s půlnoci 325
Skutečné osudy 347

František Novotný Další den Valhaly – odpoledne
Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2003
jako svou 443. publikaci, v edici TRIFID svazek 23.
Vydání 1.
Ilustrace na obálce Milan Fibiger Grafická úprava obálky Dagmar Krásná
Sazba Euroagency.
Odpovědná redaktorka Helena Šebestová Vytiskla tiskárna Graphis, Praha
ISBN 80-7254-322-9 www. triton-books. cz
1,– Kč ve prospěch Akademie SF&F
Doporučená prodejní cena 199,– Kč (členové SFK TRIFID 129,– Kč)
– 1 –