Paralelni svety 4

Niven Larry ; Anderson P.; Dick P.; Le Guin U

Značky: sci-fi

sci-fittt

Poul ANDERSON - Ghetto°;

Ursula K. LeGUINOVÁ - Den před revolucí°;

Larry NIVEN - Hledač temných hvězd °;

Philip K. DICK - Případ Rautavaarová

PARALELNÍ SVĚTY 4, antologie americké SF. Vybral a sestavil L. Peška. Obálku navrhl P. Martinický. Vydal SFK Slaný, srpen 1990.

Poul ANDERSON

Ghetto

Visutá jednokolejka je vysadila v kithském Městě, na kraji velkoměsta. Na nebi mezi vysokými štíhlými věžemi pulsovala rudá, zlatá a zelená zář jeho světel, tady však byla tma a ticho, přicházela noc. Kenri Shaun chvíli postával s ostatními, nemotorně přešlapoval a přemýšlel, co má říci. Věděl, že zanechá létání, ale ohled na společenské zvyklosti Kithů nedovoloval slovům vyjít z jeho rtů.

„Tak jo,“ ozval se nakonec, „zase někdy na viděnou.“

„Určitě,“ přitakal Graf Kishna. „Pár měsíců teď zůstaneme na Zemi.“

Po krátké odmlce dodal: „Budeš nám chybět, až odjedeme. Já – byl bych rád, kdybys změnil své rozhodnutí, Kenri.“

„Ne,“ odpověděl Kenri. „Zůstanu. Ale díky za všechno.“

„Zastav se u nás.“ pozval ho Graf. „Musíme si dát partičku pokeru.“

„Jistě. Samozřejmě přijdu.“

Gestem, které říkalo víc než jakýkoliv proslov, stiskl Graf Kenriho rameno. „Dobrou noc,“ řekl nahlas.

„Dobrou noc.“

Slova šelestila v šeru. Chvíli tam ještě stáli, půl tuctu mužů ve volných modrých blůzách, pytlovitých kalhotách a měkkých kithských botách. Všichni se sobě zvláštním způsobem podobali – malé a štíhlé postavy, tmavá pleť. Dívali se na své životy, tam daleko mezi cizími hvězdami.

Pak se hlouček rozpadl a každý šel svou cestou. Kenri zamířil ke svým rodičům. Vzduch byl už chladný, severní pól se otáčel k podzimu, Kenri se choulil do pláště a tiskl ruce v kapsách pevněji k tělu.

Ulice Města tvořily úzké betonové pásy osvětlené zářícími koulemi ve starém stylu. Daleko od cesty se neurčitě bělaly trávníky, stromy a malé domky napůl schované v zemi. Na ulicích nebylo mnoho lidí: vážný postarší důstojník v plášti a čepici, mladý pár pomalu se loudající ruku v ruce, houf dětí dovádějících v trávě a naplňujících samy sebe krásou a záhadou, které byly Zemi vlastní. Některé děti se možná narodily před sto lety a viděly světy, jejichž slunce nebylo možno ze Země spatřit, ale tato planeta přitahovala lidi vždycky zase domů. Křižovali galaxií, ale pokaždé se vraceli k ševelícím lesům a cválajícím mořím, k dešti a větru a rychlonohým mrakům, napříč celým vesmírem a časem se vraceli ke svým matkám.

Většina polokoulí, které Kenri míjel, byla tmavá, staraly se o ně stroje, zatímco jejich rodiny trávily čas kdesi za obzorem. Přešel kolem domova jednoho přítele, Jonga Errifranse, a přemítal, kdy ho zase uvidí. Během dalších sto pozemských let Zlatý expres z Betelgeuse určitě neodletí, a do té doby Hbité křídlo, Kenriho vlastní loď bude možná pryč – Počkej, vždyť já zůstávám tady. Budu velice starý, až se Jong vrátí, pořád mladý a veselý, s kytarou přes rameno a se smíchem na rtech. Budu již pozemšťanem.

Město mělo jen pár tisíc domů a většina jeho obyvatel byla v kterékoli době pryč. Jenom Hbité křídlo, Letící mrak, Veselá Barborka, Naše lady a Princezna Karen teď byly doma. Jejich posádky, včetně dětí čítaly asi 1 200 lidí. Šeptal ta krásná, prastará jména a vychutnával je na jazyku. Kithské Město, stejně jako kithská společnost, bylo beze změny, muselo být. Když jste letěli těsně podsvětelnou rychlostí, čas se smrštil, takže jste byli pryč deset let a po návratu jste zjistili, že na Zemi uplynulo jedno století. Tady byl domov, tady jste byli mezi svými a ne obyčejným tommym, který se musel sklánět před velkoobchodníky ze Sluneční soustavy a lichotit jim, tady jste mohli kráčet jako člověk. Nebyla pravda, jak se na Zemi tvrdilo, že nikde nezapustili kořeny, nemají žádnou domovskou planetu ani dějiny a nejsou ničemu věrni. Tady byl hlubší pocit sounáležitosti, než jaký mohla Sluneční soustava za svého horečného vzestupu, soupeření a pádu poznat.

„Dobrý večer, Kenri Shaune.“

Zastavil se, vytržen ze svého snění a pohlédl na mladou ženu. Bledé světlo pouliční lampy vytékalo přes dlouhé tmavé vlasy na její štíhlou postavu. „Ach –“ Vzpamatoval se a uklonil. „Dobrý večer, Theye Barinnová. Strašně dlouho jsme se neviděli, aspoň dva roky, že?“

„Ani se mi to nezdálo tak dlouho,“ odpověděla. „Veselá Barborka při poslední cestě vybrala Vegu. Byli jsme na oběžné dráze asi jeden pozemský měsíc. Hbité křídlo přistálo před dvěma týdny, ne?“

Skrytý ve stínu se neodvažoval mluvit otevřeně. Věděl, že ona ví téměř na hodinu přesně, kdy velký vesmírný koráb odletěl ze Síria a kdy začal kroužit na oběžné dráze kolem domovské planety.

„Ano,“ odvětil, „ale náš astronavigační počítač se rozsypal a já jsem musel zůstat s ostatními na palubě a opravit ho.“

„Vím. Zeptala jsem se tvých rodičů, proč nejsi ve Městě. Nemůžeš se už dočkat?“

„Ano,“ odpověděl nepřesvědčivým tónem. Nemluvil o horečce, která jím lomcovala, už aby byl pryč, aby jel za Dorthy tam, kde na něho čekala mezi pozemskými růžemi. „Ano, samozřejmě, ale loď měla přednost a já jsem tomu rozuměl nejlépe. Podíl na nákladu za mne prodal otec; obchod jsem nikdy neměl rád.“

Tohle povídání, pomyslel si v duchu, polykaje slova, tohle štěbetání zkracuje čas, který jsem mohl strávit s Dorthy. Nemohl však rozhovor najednou přerušit. Theye byla jeho kamarádkou. Kdysi si myslel, že by pro něj mohla znamenat i víc, ale to bylo ještě předtím, než poznal Dorthy.

„Od té doby, co jsme odjeli, se moc nezměnilo,“ promluvila. „Hvězdné impérium se svým jazykem a rodovou hierarchií je i po pětadvaceti letech pořád tady – trochu větší, trochu hektičtější, trochu blíž vzpouře nebo invazi a konci. Vzpomínám si, že Afričané jednu nebo dvě generace před svým pádem na tom byli stejně.“

„To tedy byli,“ přitakal Kenri. „Taky byli jiní. Tihle budou taky jiní. Slyšel jsem ale, že nám nařizují nosit Hvězdy.“

„Ano.“ Její hlas přešel v šepot. „Musíme si teď koupit odznaky, za nekřesťanskou cenu a nosit je všude mimo Město. Asi se to zhorší. Myslím, že ano.“

Viděl, že pod výraznou křivkou nosu se jí trochu chvějí ústa, a že její oči obrácené nahoru k němu se náhle zaleskly slzami. „Kenri – je to pravda, co se o tobě říká?“

„Co se říká?“ vyštěkl, ačkoli to neměl v úmyslu.

„Že toho chceš nechat. Že přestaneš být Kithem – a staneš se… pozemšťanem?“

„Promluvíme si o tom později.“ V hrdle mu zaskřípalo. „Teď nemám čas.“

„Ale Kenri – “ Nabrala dech a spustila ruku zpět.

„Dobrou noc, Theye. Uvidíme se později. Spěchám.“

Uklonil se a bez ohlížení šel rychle pryč. Při chůzi po něm klouzaly pásy světle a stínu.

Dorthy čekala, dnes večer ji uvidí. Nějak se však při tom necítil šťastný.

Bylo mu hrozně.

Stála na levé straně místnosti u průhledné stěny a hleděla do tmy, která se plazila kolem ní. Ve vlasech měla studené bílé světlo prostupující stěnami lodi. Měkce se za ni postavil a znovu si pomyslel, že je hotový zázrak. Dokonce i před tisíci lety byly takové vysoké, štíhlé blondýnky na Zemi vzácností. I kdyby lidská rasa Hvězdného impéria nevytvořila nic jiného, vzpomínali by na ni s láskou, protože stvořila jedince jejího druhu.

Když ho vycítila, rychle se otočila. S ostrostí jejího vnímání se nemohl měřit. Upírala na něho velké, stříbřitě modré oči, rty trošku pootevřené a napůl zakryté štíhlou rukou. Jak nádhernou věcí je ženská ruka, pomyslel si.

„Překvapil jste mne, Kenri Shaune.“

„Promiňte, Freelady,“ řekl zkroušeně.

„To –“ Usmála se s náznakem zachvění. „To nic. Jsem příliš nervózní – mezihvězdný prostor vůbec neznám.“

„Může to být… rozčilení, myslím, že na to nejste zvyklá, Freelady,“ vypravil ze sebe. „Já sám jsem se mezi hvězdami narodil.“

Pod tenkou modrou tunikou se slabě zachvěla. „Je to příliš veliké,“ odpověděla. „Pro nás to je příliš veliké, staré a cizí. Cestování mezi planetami jsem považovala za něco, co se vymyká lidskému chápání, ale…“ Dotkla se jeho ruky, jeho prsty ji sevřely téměř proti své vůli. „Nic takového jsem si nikdy nepředstavovala.“

„Když cestujete těsně podsvětelnou rychlostí,“ skrýval svoji nesmělost za puntičkářským výkladem, „nemůžete očekávat, že podmínky zůstanou stejné. Hvězdy nahradí aberace a Dopplerův efekt změní barvy.

To je vše, Freelady.“

Loď kolem nich si pobrukovala, jako by mluvila sama se sebou. Dorthy zajímalo, co si myslí řídící mozek lodi – co cítí vesmírný koráb, věčný tulák mezi cizími nebesy. Řekl jí, že řídícímu mozku chybí vědomí, ale od té doby ho ta myšlenka pronásledovala. Možná jenom proto, že to byla Dorthina myšlenka.

„Snad nejvíc mě leká smršťování času,“ navázala na svá předchozí slova. Její ruka spočívala v jeho, prsty sevřené. Cítil její jemný, omamný, parfém, do nosu jej udeřil opojný závan. „Vy – nedokáži se přenést přes skutečnost, že jste se narodil před tisíci lety, Kenri Shaune. Že budete stále ještě cestovat mezi hvězdami, až já budu po smrti.“

Byl to zřejmý úvod k lichotkám, ale jazyk mu zdřevěněl. Byl mezihvězdným cestovatelem, Kithem, špinavým odporným tommym, a ona – Mimohvězdná, nadaná, nejkrásnější květ rodové hierarchie Impéria. Řekl jenom: „To není paradox, Freelady. Jakmile relativní rychlost dosáhne rychlosti světla, měřený časový interval vzrůstá stejně jako hmota, ale jenom vzhledem ke „stojícímu“ pozorovateli. Jedno měřící zařízení je stejně „skutečné“ jako jiné. Při této cestě letíme s faktorem tau asi 33, což znamená, že cesta od Síria ke Slunci nám trvá čtyři měsíce.“ Zkřivil svá strnulá ústa do úsměvu. „To není tak dlouho, Freelady. Poletíte, dejme tomu, dvakrát jedenáct let plus asi rok v soustavě Síria – čtyřiadvacet let. Váš majetek tady ještě bude.“

„Nepohání to nějaká strašlivá hmota?“ zeptala se.

Nakrčila přitom obočí, pokoušejíc se mu porozumět, a na jejím širokém čele se objevila rozkošná vráska.

„Ne, Freelady. Nebo spíše ano, ale my nemusíme hmotu vypouštět z lodi, jako tomu je u meziplanetární rakety. Pohonná jednotka reaguje přímo s hmotou místních hvězd – teoreticky s celým vesmírem – a přeměňuje náš obchodní „balast“ na kinetickou energii pro zbytek lodi. Provádí to stejnoměrně v celé hmotě, takže nejsme vystaveni tlaku při zrychlení a dokážeme v několika dnech dosáhnout rychlosti světla. Kdyby se loď neotáčela kolem své osy, měli bychom stav beztíže. Když dosáhneme sluneční soustavy, agoratron přemění energii zpět na obchodní náklad a vzhledem k Zemi zůstaneme ve stejné poloze.“

„Obávám se, že jsem ve fyzice nikdy příliš nevynikala,“ zasmála se. „Na Zemi to necháváme lidem typu Star-A a Norm-A.“

Tísnil ho pocit, že byl zařazen do podřadné sorty lidí. Ano, pomyslel si, duševní i fyzická práce je pořád ještě práce. Jen ať se plebs potí. Mimohvězdní potřebují všechen svůj čas na zkrášlení svého zevnějšku. Její prsty povolily a on stáhl ruku zpět.

Zdálo se, že ji to trápí, že cítí, jak se ho to dotklo, a v náhlém hnutí mysli se dotkla jeho tváře. „Promiňte,“ pronesla tiše. „Neměla jsem v úmyslu… Tak jsem to nemyslela.“

„Nic se nestalo, Freelady,“ strnule odpověděl, aby zakryl své ohromení. Aristokratka se mu omluvila!

„Ale stalo,“ řekla vážně. „Vím, že mnoho lidí nemá Kithy rádo. Nezapadli jste do naší společnosti a uvědomujete si to. Nikdy jste na Zemi skutečně nepatřili.“ Její bezbarvou tvář pomalu pokryl ruměnec, pohlédla dolů. Měla dlouhé, kouřově černé řasy. „Ale já vím o lidech dost málo, Kenri Shaune. Poznám člověka z vyšší vrstvy, když ho potkám. Vy sám byste mohl být Mimohvězdným, jenomže… asi bychom vás nudili.“

„To nikdy, Freelady,“ odpověděl zastřeně.

Odešel od ní a v duchu si zpíval. Tři měsíce, pomyslel si slavnostně, ještě tři měsíce lodního času, než se přiblížíme ke slunci.

Živý plot suše zachrastil, když zabočil do zahrady k Shaunovým.

Nad hlavou mu šuměl javor, svěřující se lehkému větříku, a krvavě zbarvený list se třepotavě snášel dolů. Letos bude brzy zima, pomyslel si. Systém řízení počasí nebyl poté, co jej Mechanoclasté odstranili, už nikdy znovu vybudován, a možná v tom měli pravdu. Zastavil se, aby se nadýchal vůně větru. Byl chladný a vlhký, plný pachu zorané půdy a zralých bobulí. Náhle mu došlo, že v zimě tady ještě nikdy nebyl. Nikdy neviděl zářivě bílé kopce a nepoznal veliké ticho padajícího sněhu.

Teple žluté světlo rozlilo na trávníku několik kruhů. Položil ruku na výplň dveří, které pečlivě prozkoumaly vzor na kůži jeho prstů a potom ho vpustily dovnitř. Když vešel do malého, přecpaného obývacího pokoje, zaplněného asi půltuctem malých kluků, zachytil ve vzduchu přetrvávající pach večeře a zalitoval, že už je na ni pozdě. Najedl se na lodi, ale v celé galaxii nebylo takového kuchaře, jakým byla jeho matka.

Pozdravil své rodiče, jak žádal obyčej. Otec mu vážně kývl na pozdrav. Matka byla méně zdrženlivá, objala ho a řekla, že nějak zhubl. Chlapci ho pozdravili a vrátili se ke svým knihám, hrám a povídání. Staršího bratra vídali dost často a byli příliš mladí na to, aby si uvědomovali, co jeho rozhodnutí zanechat létání znamená.

„Pojď, Kenri, udělám ti aspoň sendvič,“ řekla matka. „Dobře, že ses vrátil.“

„Nemám čas,“ odpověděl. Bezmocně dodal: „Rád bych, ale – kde jsem to přestal – musím jít zase ven.“

Odvrátila se. „Ptala se na tebe Theye Barinnová,“ ozvala se s úmyslnou nedbalostí. „Veselá Barborka se vrátila před jedním pozemským měsícem.“

„Ano, vím,“ odpověděl. „Potkali jsme se na ulici.“

„Theye je hezké děvče,“ nedala se matka odbýt. „Měl bys ji dnes večer přivést. Ještě není tak pozdě.“

„Až někdy jindy,“ zahučel.

„Za dva měsíce odlétá Veselá Barborka na Tau Ceti. Nebudeš mít moc příležitostí vidět se s Theye, pokud…“ Její hlas se vytratil. Pokud si ji nevezmeš. Patří do tvé kasty. Hodila by se na Hbité křídlo. Dala by mi zdravá vnoučata.

„Až někdy jindy,“ opakoval. Litoval své příkrosti, ale nemohl si pomoci. Obrátil se k otci. „Táto, co je to za novou daň?“

Volden Shaun se zamračil. „Zatracené poplatky,“ řekl. „Snad všechny jejich skafandry jsou děravé. Musíme teď nosit tyhle odznaky a ještě za ně platit nehorázné peníze.“

„Mohu… mohu si ho od tebe na dnešní večer vypůjčit? Musím jet do města.“

Voldenovy oči se pomalu střetly se synovými. Pak vzdychl a vstal. „Mám jej v pracovně, pojď se mnou a pomoz mi ho najít.“

Vstoupili spolu do malého pokoje. Byl zaplněn Voldenovými knihami jako většina Kithů četl všechno, co mu přišlo pod ruku – pečlivě naleštěnými astronavigačními přístroji a památkami z cest. Všechno mělo svůj význam. Ten složitě cizelovaný meč mu dal jeden zbrojíř na Procyonu V, mnohoruká příšera, která byla jeho přítelem. Tento stereogram zachycoval strmé kopce na Isis, zmrzlé plyny podobné jantaru roztavenému v žáru mocného Osirise. Paroží pocházelo z loveckého výletu na Loki za dnů jeho mládí. Lehká, poskakující soška byla na Dagonu bohem. Voldenova nakrátko ostříhaná šedivá hlava se sklonila nad psací stůl, ruce si nervózně pohrávaly s papíry.

„Myslíš to vážně s tím zanecháním činnosti?“ zeptal se tiše.

Kenriho polilo horko. „Ano. Je mi to líto, ale – ano.“

„Viděl jsem i jiné, kteří toho nechali,“ pokračoval Volden. „Většině z nich se dokonce dařilo dobře. Nemyslím si však, že byli šťastni.“

„Já bych byl rád šťastný,“ řekl Kenri.

„Příští cesta Hbitého křídla povede asi až na Rigel,“ mluvil dál Volden. „Nevrátíme se dříve než za tisíc let. Žádné Hvězdné impérium už nebude. Tvoje skutečné jméno bude zapomenuto.“

„O té cestě jsem slyšel,“ promluvil Kenri trochu hlasitěji. „Je to jeden z důvodů, proč zůstávám stranou.“

Volden vyzývavě vzhlédl. „Víš, co je na hvězdách tak fascinujícího?“ zeptal se. „Viděl jsem dvanáct tisíc let lidských dějin, časy dobré i zlé. Tohle nejsou ty dobré. A bude ještě hůř.“

Kenri neodpovídal.

„Ta dívka není z tvé třídy, synu. Patří k Mimohvězdným. A ty jsi jenom pitomý, špinavý tommy.“

„Předsudky vůči nám nemají rasový základ,“ namítl Kenri, vyhýbaje se otcovu pohledu. „Podstata je v kultuře. Astronaut, který si vezme pozemšťanku… je přijatelný pro všechny.“

„Dosud ano,“ souhlasil Volden. „Třebaže začínají mít i rasové předsudky. Možná budeme muset na nějakou dobu opustit Zemi.“

„Její třída mě přijme za svého,“ prohlásil Kenri. „Dej mi ten odznak.“

Volden si povzdechl. „Budeme muset opravit loď a zvýšit faktor tau. Máš ještě dobrých šest měsíců čas. Dřív určitě neodletíme. Doufám, že změníš svůj názor.“

„Možná,“ odvětil Kenri a věděl, že mu lže do očí.

„Tady ho máš.“ Vyňal ze stolu malou žlutou smyčku z pletených šňůrek. „Připíchni si to na kabát.“ Vytáhl velkou náprsní tašku. „A tady je tisíc decardů z tvých peněz. V bance máš dalších pět tisíc, ale tyhle peníze si nenech ukrást.“

Kenri si připevnil symbol. Zdálo se, že je těžký jako kámen kolem krku. Od hlubšího ponížení ho zachránila automatická reakce jeho mysli: Pět tisíc decardů… co má za ně koupit? Astronaut vždycky nezbytně investoval do hmotného a trvalého majetku –

Pak si vzpomněl, že pořád ještě je tady. Peníze by měly mít hodnotu přinejmenším po dobu jeho života. A pomocí peněz namaže skluznici předsudků.

„Vrátím se… možná zítra,“ dodal. „Díky, táto. Dobrou noc.“

Voldenova zachmuřená tvář se pokryla vráskami. Jeho hlas byl bezbarvý, ale jenom trochu.

„Dobrou noc, synu,“ rozloučil se s ním.

Kenri vyšel ze dveří do pozemské temnoty.

V první chvíli to na nikoho z nich neudělalo velký dojem. Kapitán Seralpin Kenrimu oznámil: „Máme tu ještě jednu cestující. Skončila svou cestu v Landfallu na Ištaře. Chceš ji vyzvednout?“

„Ať tam zůstane, dokud se nepřipravíme k odletu,“ odpověděl Kenri. „Proč chce strávit měsíc na Marduku?“

Seralpin pokrčil rameny: „Nevím, a ani mě to nezajímá. Ale za dopravu platí* ihned. Vezmi si pátý člun.“

Kenri doplnil palivo do malého meziplanetárního flitteru a odrazil od Hbitého křídla. V duchu reptal. V tom okamžiku byla Ištar na opačné straně Síria a ještě k tomu na zrychlené oběžné dráze, takže to trvalo pár dnů, než se tam člověk dostal. Tento čas strávil studiem Murinnovy Všeobecné kosmologie, knihy, ke které se nikdy předtím nedostal, ačkoli byla stará dobrých 2500 let. Přemítal o tom, že od pádu Afrického impéria nedošlo ve vědě k žádnému podstatnému pokroku. Na zemi dnes panovalo přesvědčení, že všechny důležité otázky byly zodpovězeny. Konec konců vesmír byl konečný, takže i vědecké obzory musejí mít svůj konec. Po několika stech letech, během nichž výzkum neobjevil žádný jev, který by teorie nepředpověděla, došlo přirozeně ke ztrátě zájmu, jenž se nakonec změnil v dogma…

Kenri si nebyl jist, zda dogma bylo správné. Viděl toho v kosmu už příliš mnoho, než aby pevně věřil v lidskou schopnost mu porozumět. Problémy existovaly ve stovce oblasti – ve fyzice, chemii, biologii, psychologii, historii, gnoseologii – na které Devět knih nedávalo dostatečnou odpověď. Když to však chtěl sdělit nějakému pozemšťanovi, odpovědí mu byl nechápavý pohled nebo povýšenecký úsměv… Ne, věda byla společenskou záležitostí, nemohla existovat, Když ji společnost nechtěla. Ale žádná civilizace netrvá věčně. Jednou zase dojde na kladení otázek.

Většina cestujících na Hbitém křídle byli inženýři, kterým vypršela stanovená lhůta, a kolonisté vracející se domů. Jen málokterá velká loď přepravovala aristokrata. Když se v pěnivém dešti snesl v Landfallu na přistávací plochu a prošel dusnými, vlhkými ulicemi až k otevřené terase městského hotelu, byl šokován zjištěním, že jeho nákladem je mladá a krásná žena. Uklonil se jí, zkřížil paže na prsou, jak žádaly zvyklosti, a silně zrozpačitěl. On, vesmírný tulák, byl společensky níže postaven, a ona byla jedním z vlastníků Země.

„Doufám, že člun nebude příliš nepohodlný, Freelady,“ zamumlal a nenáviděl se za svoji úslužnost. Byl by jí rád řekl, ty nepotřebná nemyslící čubko, moji lidé drží Zemi nad vodou, měla bys přede mnou pokleknout a děkovat mně. Místo toho se však znovu uklonil a pomohl jí nahoru po žebříku do stísněné kabiny.

„Já si poradím,“ zasmála se. Byla ještě příliš mladá, takže nepřevzala hulvátské manýry své třídy. Ve vlasech jí ležely studené kapky mlhy z Ištary, podobné malým drahokamům. Modré oči, které spočinuly na jeho ostře řezané tmavé tváři, nebyly nepřátelské.

Vypočítal parametry zpáteční cesty k Marduku. „Potrvá nám to asi tak čtyři dny, Freelady,“ oznámil jí. „Doufám, že nemáte příliš naspěch?“

„Ne, ne,“ odpověděla. „Jenom jsem si chtěla před odletem prohlédnout tuto planetu.“ Přemýšlel o tom, nač ji to muselo přijít, a cítil neurčité rozhořčení nad tím, že někdo vydá tolik peněz za pouhý výlet, ale pouze přikývl.

Zanedlouho byli ve vesmíru. Po několika hodinách spánku se vynořil ze své oddělené kabiny a našel ji už vzhůru, jak listuje Murinnem. „Nerozumím tomu ani za mák,“ prohlásila. „Jak vůbec může použít jednu slabiku tam, kde jich je zapotřebí šest?“

„Měl velký smysl pro přesnost, Freelady,“ řekl Kenri, když začal snídat. V náhlém hnutí mysli dodal: „Já bych ho byl rád poznal.“

Její oči si prohlížely knihovnu, celé police mikrofilmů a svazků knih normální velikosti. „Vy lidé čtete hodně, že?“ zeptala se.

„Na dlouhé cestě se nedá nic jiného dělat, Freelady,“ odpověděl. „Samozřejmě, jsou tu ruční práce a příprava zboží, ale zbude ještě spousta času na čtení.“

„Překvapuje mě, že máte tak početné posádky,“ poznamenala. „K řízení lodi tolik lidí určitě nepotřebujete.“

„Ne, Freelady,“ odpověděl. „Mezi hvězdami se loď řídí sama. Ale když se dostaneme na cílovou planetu, je zapotřebí hodně rukou.“

„Předpokládám, že máte také společníky,“ odvážila se říci. „Manželky, děti a přátele.“

„Ano, Freelady.“ Jeho hlas ochladl. Co je jí po tom?

„Mám ráda vaše Město,“ mluvila dál. „často jsem tam chodívala. Je tak – starobylé? Jako kousek minulosti, celá staletí udržované naživu.“

Jistě, chtěl říci, jistě, lidé vaší třídy si tam odskočí na krátkou návštěvu a zírají. Zajdete si na drink a hledíte do našich domovů, a když jde kolem nějaký starý člověk, vykřikujete poznámky, co to je za komického chlapíka, aniž přitom ztišíte hlas, a když se handrkujete s majitelem obchodu, který se pokouší dosáhnout slušné ceny, myslíte si, že všichni tommyové myslí jenom na peníze. Ach ano, jsme velice rádi, když nás navštívíte. „Ano, Freelady.“

Dotklo se jí to a mnoho hodin téměř nepromluvila. Po nějaké době se vrátila do prostoru, kde byla od něho oddělena zástěnou, a uslyšel, jak hraje na housle. Byla to velice stará melodie, starší než touha lidstva po hvězdách, neuvěřitelně stará a přitom stále mladá, něžná a plná víry, stále vyjadřovala všechno, co je v člověku dobré a upřímné. Nedokázal zjistit původ té skladby – co to bylo? Po chvíli přestala.

Cítil touhu vtisknout si to do paměti: Kithové mají své vlastní melodie. Vytáhl svoji kytaru, zabrnkal pár akordů a v myšlenkách se zatoulal někam daleko.

Zároveň začal zpívat.

Cítil, že tiše vyšla ven a zůstala stát za ním, ale předstíral, že si její přítomnosti neuvědomuje. Jeho hlas rytmicky zpíval mezi jednotvárně hučícími stěnami, vyhlížel ven k chladným hvězdám a narudlému horskému hřebenu na Marduku.

Ukončil píseň hrábnutím do strun, rozhlédl se a vstal, aby se jí uklonil.

„Ne, ne – jen seďte,“ promluvila. „Tohle nepochází ze Země. Co to bylo za píseň?“

„Jerry Clawson, Freelady,“ odpověděl. „Je opravdu strašně stará, zpíval jsem ji v překladu z anglického originálu. Vrací se až k raným dobám meziplanetárních cest.“

Mimohvězdní byli údajně intelektuálové a estéti. Očekával, že řekne, že někdo by měl sebrat kithské lidové balady a vydat je knižně.

„Líbí se mi. Velice se mi líbí,“ opakovala.

Uhnul očima stranou. „Děkuji, Freelady. Bylo by příliš smělé, kdybych se zeptal, co jste to předtím hrála?“

„Ach… to je také stará věc,“ odpověděla. „Téma z Kreutzerovy sonáty. Mám ji strašně ráda.“ Pomalu se usmála. „Myslím, že já bych byla ráda poznala Beethovena.“

Pohlédli jeden druhému do očí a neuhnuli stranou, zdánlivě dlouhou dobu ani nepromluvili.

Město končilo tak náhle, jako by je někdo odřezal nožem. Stálo takto již 3000 let, útočiště před časem, občas stálo osamoceně na otevřené, větrné planině, bez jakéhokoli lidského sídla v dohledu, s výjimkou několika rozvalených zdí. Občas jej spolklo nestvůrné, řvoucí City. Jindy, tak jako právě teď, leželo na okraji velkého městského sídliště. Ale vždycky to bylo Město, beze změn a neporušené.

Ne – tak to nebylo. Bývaly dny, kdy ho pročesala válka, která poznamenala stěny dolíčky po kulkách, kdy vražedná lůza hledala tommyho, aby ho lynčovala: přicházeli nadutí, chvástaví důstojníci a vyhlašovali nějaké nové oznámení. Vrátili se. Přes všechnu tu nekonečnou vřavu dějin se vraceli. Kenri se roztřásl v zatoulaném podzimním vánku a vydal se po nejbližší avenue.

V té chvíli byly v nejbližším sousedství ošklivé rozpadající se domy, slumy, ponuré uličky, bezcílně putující dav lidí. Měli na sobě kabátce a ušmudlané šedé sukně a příšerně páchli: Nejčastěji bylo vidět Normy, formálně svobodné – což znamenalo, že mohli svobodně zemřít hlady, když nebyla práce. Většinu tvořili Normové-D, nižší třída manuálně pracujících dělníků s přihlouplými obličeji, ale tu a tam se v záři lampy ukázal inteligentnější výraz tváře Norma – C nebo B. Když se kolem protlačil Standard v pestré uniformě státu nebo svého majitele, v jejích očích se něco mihlo. Kenri ten pohled zachytil se vzrůstajícím pocitem, že něco není v pořádku, když otroci jsou na tom lépe než svobodní, a věděl, k čemu může dojít: slepá vášeň destrukce. A tam kdesi na Marsu, Venuši a Jupiterových měsících byli lidé, ano i Jupiterův pás měl zálusk, a Země byla stále nejbohatší planetou… Ne, pomyslel si, Hvězdné impérium už nebude dlouho existovat.

Mělo by však trvat po dobu jeho a Dorthina života, a pak by dokázali své děti zaopatřit. Času bylo dost.

Do žeber se mu zaryl čísi loket. „Uhni z cesty, tommy!“

Sevřel pěsti a mlčky ustoupil, přemýšleje o tom, co dělal daleko za touto oblohou, co mohl dělat tady na Zemi. Jakási tlustá a neupravená žena, která se nad ním vykláněla z okna, si z něho dělala posměšky a odplivla si. Jejím slinám se vyhnul, nemohl se však vyhnout uštěpačnému smíchu, který ho pronásledoval.

Nenávidí nás, pomyslel si. Zatím se neodvažují nenávidět své pány, tak si vylévají zlost na nás. Buď trpělivý. Další dvě století to nemůže vydržet.

Ale otřáslo jím to. Stále více si uvědomoval své nervy napjaté k prasknutí, jeho šíje udržovala tvář v pokorném sklonu. Třebaže v růžové zahradě na něho čekala Dorthy, potřeboval se napít. Uviděl blikající neonovou láhev a zahnul do těch dveří.

Několik zamračených mužů u stolu pod obscénní nástěnnou malbou, která musela být stará sto let, se náhle stáhlo do sebe. Taverna měla jenom půl tuctu děvčat třídy Standard-D, nalíčených kosmetikou koupenou z třetí ruky. Jedna z nich se na Kenriho mechanicky usmála, podívala se na jeho obličej, oblečení a odznak, a s odporem se odvrátila.

Došel k baru. Barman za pultem na něho vrhl nasupený pohled. „Vodzana,“ poručil si Kenri. „Dvojitého.“

„Tommyům tady nenaléváme,“ odpověděl barman.

Kenriho prsty na pultu zbělaly. Obrátil se k odchodu, ale něčí paže mu sevřela ruku. „Počkejte chvíli, astronaute. Dvojitého vodzana.“

„Řekl jsem –“ ozval se číšník.

„To je pro mě, Wilme. Já si snad mohu dát, co chci. Mohu to třeba vylít na zem, když budu chtít.“ Měl slabý hlas. Barman rychle začal otevírat láhve.

Kenri pohlédl do bílé, bezvousé tváře s furiantským výrazem. Přes bar se naklánělo sehnuté tělo v šedivém obleku, jedna ruka si pohrávala s pohárem, v němž byly hrací kostky. V prstech neměl žádné kosti, byla to malá, citlivá chapadla. Oči měly barvu rubínu.

„Díky,“ řekl Kenri. „Zaplatím –“

„Ne. Je to na mě.“ Ten druhý přijal sklenici a předal ji dál. „Tady máte.“

„Na vaše zdraví, pane.“ Kenri si přisunul sklenici a napil se. Alkohol pálil v hrdle jako oheň.

„Nemá nijak valnou chuť,“ pronesl muž lhostejně. „Nestojí za řeč.

Co tady řeknu, tak platí.“ Možno to byl nějaký kriminální živel, snad člen nyní zakázané Gildy zabijáků. Svým tělem nepřipomínal člověka. Musel být Specialistou – X, vytvořeným v genetických laboratořích pro určité práce, ke studiu nebo pro zábavu. Pravděpodobně mu dali svobodu, když ho měl jeho majitel už dost, a strčili do do slumu.

„Letěl jste dlouho?“ zeptal se a hleděl přitom na kostky.

„Asi třiadvacet let,“ odpověděl Kenri. „Ze Síria.“

„Hodně se tu změnilo.“ pokračoval X. „Antikithismus opět zesílil. Buďte opatrný, protože když vás postřelí nebo oloupí, nemá smysl dovolávat se městské gardy.“

„Je to od vás milé –“

„To nic.“ štíhlé prsty uchopily kostky a pohár opět zachřestil.

„Jsem rád, když se někomu daří lépe.“

Kenri postavil sklenici. Zakouřená místnost se na okamžik zastřela. „Chápu. Tak já –“

„Ne, neodcházejte.“ Rubínové oči se zvedly k němu. S překvapením zjistil, že v nich vidí slzy. „Kdysi jsem to chtěl sám podepsat, ale nevzali by mě.“

Kenri nic neříkal.

‚ „Dal bych za to nevím co, kdybych mohl jednou jedinkrát letět,“ pokračoval X sklesle. „Myslíte si, že pozemšťan občas nemá sny? Ale já bych nebyl moc užitečný. Vy musíte vyrůstat div ne ve vesmíru a mít velké vědomosti, abyste mohli obchodovat na planetách, o kterých jsme na Zemi nikdy neslyšeli. Myslím také, že moje vzezření mluví samo za sebe. Vyděděnci se dokonce nemohou ani scházet.“

„Nikdy jsme nemohli, pane,“ řekl Kenri.

„Myslím, že máte pravdu. Viděl jste větší kus vesmíru a času, než se mně kdy podaří. Takže zůstanu tady, nebudu nikam patřit a nějak to přeži*ju. Přemýšlím, jestli to však stojí za ty potíže, člověk ve skutečnosti nežije, nemá-li něco většího, než je on sám, a nemá-li své vlastní malé štěstí, pro které by rád zemřel.“ X vysypal kostky ze sklenice. „Devět.“ Opět rychle vzhlédl. „Znám jedno místo, kde nikoho nezajímá, kdo jste a jestli máte peníze.“

„Děkuji, pane, ale jsem vázán někde jinde,“ řekl Kenri neobratně.

„Myslel jsem si to. Tak jen si poslužte. Nenechte se mnou ovlivnit.“ X pohlédl stranou.

„Děkuji za drink, pane.“

„To nestálo za řeč; když sem přijdete, pokaždé mě tu najdete. Ale nevypravujte o planetách tam venku. Nechci o nich slyšet.“

„Dobrou noc,“ tiše se rozloučil Kenri.

Dorthy chtěla trochu cestovat po Marduku, aby si planetu pořádně prohlédla. Mohla si vzít ten nejlepší doprovod, ale rozhodla se požádat Kenriho. Neodmítl. Dokončil nějaké slibné jednání s domorodým náčelníkem o kožešinách, přistavil pozemní vozidlo a zastavil se pro ni v době, kterou si určila;

Nějakou dobu jeli tiše, dokud osada nezmizela za obzorem. Kolem byla kamenitá, nádherně zbarvená poušť, holé skály, železné pahorky a nízké zaprášené trní, ostře vystupující v jasném vzduchu. Nad hlavami měli královsky modré nebe, smršťující se disk Síria A, briliantové jiskry jeho souputníka rozlévaly tichem tvrdé světlo.

„Nádherný svět,“ promluvila nakonec. Její hlas byl ztlumen řídkým vzduchem. „Líbí se mi víc než Ištar.“

„Většině lidí se nelíbí, Freelady,“ odpověděl. „Říkají, že je pochmurný, chladný a suchý.“

„Neznají ho,“ namítla. Její blonďatá hlava, odvrácená od něho, hleděla na fantastický, náhle se opodál vynořivší sráz, vyhlodané skály a hřeben, odbočující na druhou stranu, na žlutohnědý podklad prokvétající modrými a rudými blesky žil nerostných ložisek.

„Závidím vám, Kenri Shaune,“ přiznala se nakonec. „Viděla jsem pár obrazů, četla jsem několik knih – všechny, ke kterým jsem se dostala, ale to nestačí. Když pomyslím na všechno to podivné, krásné a cizí, co jste viděl vy, závidím vám.“

Odvážil se jí zeptat. „Kvůli tomu jste přijela na Sirius, Freelady?“

„Částečně i kvůli tomu. Když zemřel můj otec, potřebovali jsme někoho, kdo by zkontroloval rodinný majetek na Ištaře. Kdosi navrhl, abychom vyslali jenom agenta, ale já jsem trvala na tom, že pojedu sama. Objednala jsem si místo na Temeraire. Všichni si mysleli, že jsem zešílela. Víte, vrátím se do nového stylu života, nového slangu, k novým lidem… všichni moji přátelé budou ve středních letech, sama budu živoucím anachronismem…“ Povzdechla si. „Ale stálo to za to.“

Přemýšlel o svém vlastním životě, o stále stejném koloběhu cest, o týdnech strávených v pulsující ocelové skořápce, které postupně přecházely v měsíce a roky. Snaha o sblížení, chladné přijetí, barbarské nepřátelství krutých planet – viděl přátele pochované pod sesuvy půdy, vyplivující kousky plic, když jim ve vzduchoprázdnu praskla přílba, zaživa hnijící na nějakou neznámou nemoc. Všem dával sbohem a pozoroval, jak odcházejí do světa mlčení, odkud není návratu, a přemítal o tom, jak zemřeli, na Zemi byl přízrakem, který tam nepatřil, přízrakem odsunutým do velké řeky času, na Zemi se cítil jaksi neskutečně.

„Pochybuji, Freelady.“

„Já to napravím,“ zasmála se.

Vozidlo namáhavě přejíždělo přes vysoké duny a prudce se svažující rokliny, zanechávalo v prachu stopu, kterou za nimi pomalý vítr zase zametal. Té noci se utábořili vedle ruin zapomenutého města, na které kdysi musela být krásná podívaná. Kenri postavil dva stany a zatímco přihlížela, začal na zářiči připravovat jídlo. „Pomohu vám,“ nabídla se.

„To se nehodí, Freelady,“ odpověděl. Byla byste příliš neobratná, nadělala byste mi v tom nepořádek. Jeho ruce se obratně míhaly nad primitivní pánví. Načervenalé světlo zářiče naráželo na hradbu tmy a rudě vytesávalo jejich tváře do větrných stínů. Vysoko nahoře byly chladné hvězdy.

Hleděla na prskající jídlo. „Myslela jsem, že… lidé nikdy nejedí ryby,“ zamumlala.

„Někteří z nás je jedí, někteří ne, Freelady,“ pronesl nepřítomným hlasem. Tady venku bylo těžké zazlívat jí propast mezi nimi dvěma. „V době, kdy místo a energie pro zvýšený objem potravin na palubě lodi byly k dostání jen za vysokou cenu, kithské zvyky to původně zakazovaly. Víte, jen bohatý člověk si mohl dovolit akvárium. Nyní, když ekonomické důvody již dávno zmizely, zákaz dodržují jenom někteří starší lidé.“

Usmála se a vzala si od něho talíř. „Je to takové zvláštní. Člověk by nevěřil, že váš národ má nějaké dějiny. Vždycky jste hodně cestovali.“

„Dějiny máme, Freelady. Máme spoustu tradic – možná víc než zbytek lidstva.“

V temné noci se ozvalo zařvání divoké mardukské kočky.

Zachvěla se. „Co to je?“

„Místní šelma, Freelady.“ Popleskal svoji zbraň, nejasně potěšen příležitostí ukázat jí – co? Statečnost? „Žádný ozbrojený člověk se nemusí bát větších zvířat. Nebezpečné jsou jiné věci – občas nemoc, mnohem častěji chlad nebo horko nebo jedovaté plyny, vakuum nebo jakékoli peklo, které nám vesmír může přichystat.“ Ušklíbl se, záblesk zubů v tmavé, hubené tváři. „Kdyby nás sežrali, v každém případě by rychle zemřeli. Jsme pro ně jedovatí, stejně jako oni pro nás.“

„Mají jiné biochemické složení a životní prostředí,“ přikývla. „Miliarda nebo více let odděleného vývoje. Bylo by divné, kdyby se na více než jen několika planetách vyvinul život tak podobný pozemskému, že bychom je mohli sníst. Domnívám se, že právě proto nedošlo nikdy ke skutečné kolonizaci mimo naši sluneční soustavu – jenom pár osad pro dolování, obchod nebo získávání organických chemikálií.“

„Částečně máte pravdu, Freelady,“ připustil. „Je to také ekonomická záležitost. Pro lidi bylo mnohem snadnější – a levnější, řečeno ekonomicky – zůstat doma. Podstatné procento‘ lidí by za žádných okolností nikdy nebylo odešlo – nárůst obyvatelstva by byl rychlejší než emigrace, která by snižovala jeho počet.“

Upřeně se na něho zadívala. Když promluvila, její hlas zněl měkce. „Vy, Kithové, jste inteligentní lidé, že?“

Věděl, že je to pravda, ale jak se od něj očekávalo, popřel to.

„Ne, ne,“ reagovala na to ona. „Něco málo jsem o vašich dějinách přečetla. Opravte mne, jestli se mýlím, ale již od počátku cestování vesmírem byly kvalifikační požadavky velice tvrdé. Astronaut musel být vysoce inteligentní, vyrovnaná osobnost s rychlými reakcemi. A nemohl být příliš velký, avšak pevně stavený. Občas mu určitě pomohla tmavá pokožka při silném slunečním záření nebo radiaci… Ano, tak to bylo a stále ještě je. Když začaly do vesmíru létat i ženy, obchod přirozeně směřoval ke společnému cestování celých rodin. Ti astronauti, kteří se tomuto životu nepřizpůsobili, odešli. Nově příchozí ze Sluneční soustavy byli fyzicky i duševně velmi podobní lidem, k nimž se připojili. Takže nakonec jste se stali Kithy – téměř úplně oddělenou, samostatnou lidskou rasou. Tato skutečnost podpořila rozvoj vašeho vlastního způsobu života. Až jste nakonec získali monopol na vesmírnou přepravu.“

„Ne, Freelady,“ promluvil. „Nikdy jsme ho neměli. Každý, kdo chce postavit vesmírnou loď a sám ji řídit, tak může učinit. Vyžaduje to však obrovské kapitálové investice. Když opadne počáteční romantické okouzlení, průměrného obyvatele sluneční soustavy přestane těžký a osamělý život zajímat. Proto jsou dnes všichni astronauti Kithové, což se ale nikdy předem nezamýšlelo.“

„Právě to jsem měla na mysli,“ odpověděla vážně. „Odlišný způsob vašeho života přirozeně vyvolal podezření a diskriminaci… Ne, nepřerušujte mě, nechte mě domluvit… Žádná vynikající menšina, která se pokouší soutěžit s většinou, nebude oblíbena. Sluneční soustava musí mít štěpné materiály, které přivážíte z hvězd, svá vlastní ložiska jsme vyčerpali. Obchod s luxusním zbožím, jako například s kožešinami a klenoty, se čile rozvíjí. Tvoříte tedy podstatu společnosti, ale stále do ní nepatříte. Svým způsobem jste příliš hrdí, než abyste napodobovali své utlačovatele. Jako lidé přirozeně zdůrazňujete, že nezajišťujete veškerou přepravu, což vám vyneslo pověst vyděračů. Protože dokážete přemýšlet lépe a rychleji než průměrný obyvatel, získáte nad ním při obchodním jednání obvykle převahu, a on vás za to nenávidí. Tak se to traduje od dob Mechanoclastů, kde se technologie považovala za něco zlého, a jenom vy jste si zachovali její vysokou úroveň. A v puritánské etapě dobývání Mariu – váš zvyk obchodovat s manželkami – ano, vím, že to děláte jenom proto, abyste si ulehčili nekonečnou monotónnost cest, vím, že žijete mnohem více rodinným životem než my… Všechny tyto časy jsou pryč, ale zanechaly tu své dědictví. Zajímalo by mě, proč si vůbec děláte starosti o Zemi. Proč se všichni netouláte po vesmíru a nenecháte nás dusit se ve vlastní šťávě.“

„Země je také naše planeta, Freelady,“ řekl velmi tiše. Po chvíli dodal: „Chrání nás jedině skutečnost, že jsme velice důležití. Přežijeme. Nelitujte nás, prosím.“

„Tvrdohlavý národ,“ konstatovala. „Dokonce ani nežádáte o slitování.“

„Kdo o něj žádá?“ zeptal se.

Na okraji slumu, v zóně zaplněné vysokými obchodními domy a kancelářemi obchodních firem, vyjel Kenri pohyblivým schodištěm nahoru k veřejné visuté rychlodráze, jejíž trasa vedla k cíli jeho cesty. Nikdo jiný na zastávce nebyl. Našel si volné sedadlo, uvelebil se a nechal se unášet pobrukujícím pásem do centra.

Pohyblivý pás strmě stoupal, dokud se nevyšplhal nad nejvyšší věž. Opíraje se rukou o zábradlí, shlížel Kenri dolů do zářivé noci. Ulice a zdi žhnuly, barevné řetězy pouličních lamp probleskovaly sametovou tmou, bílé, zlaté a šarlatové fontány vyskakovaly do výše, u podstavce sochy nějakého vítěze tančil plamen podobný rozžhavené duze. Hvězdná architektura zobrazovala strnulý pohyb, k obloze se tyčící sloupy, vrcholky a pásy, které vyzývaly hořící nebe na souboj. Vysoko nad touto vzdušnou džunglí astronaut pod sebou stěží rozeznával řeku vozidel a lidí.

Když se blížil ke středu města, rychlodráha se zaplnila dalšími cestujícími: Standardi v livrejích fantastických barev, Normové v tunikách a sukních, příležitostní návštěvníci z Marsu, Venuše nebo Jupitera v zářivých uniformách a s chtivostí doutnající v očích – a tady přistoupila skupina Svobodných, štíhlé postavy v duhových oděvech, s lesknoucími se klenoty a pečlivě nakadeřenými účesy a vousy. V posledních dvou desetiletích se móda změnila. Kenri si ostře uvědomoval ošumělost svého oblečení a schoulil se na kraji pásu.

Kolem něho prošly dva mladé páry. Zachytil ženin hlas. „Podívej se, tommy!“

„Ten je ale drzý,“ zamumlal jeden z mužů. „Mám sto chutí –“

„Ne, Scanishi.“ Další ženský hlas, měkčí než předchozí. „Má na to právo.“

„Neměl by mít. Tyhle chlápky já znám. Podáš jim prst a chtějí celou ruku.“ Čtveřice se usadila na vedlejším sedadle. „Strýc pracuje v Transsolar Trading. Ten ti to potvrdí.“

„Prosím tě, ne, Scanishi, vždyť on tě slyší!“

„Doufám, že –“

„Nevadí miláčku. Co teď uděláme? Zajdeme k Halgorům?“ Pokusila se odvést pozornost jinam.

„Kdepak, tam jsme byli už stokrát. Co tam? Co kdybychom si vzali moji raketu a zaletěli si do Číny? Znám místo, kde mají techniku, kterou jsi nikdy –“

„Ne. Nemám na to náladu. Nevím, co vlastně chci.“

„V poslední době jsem strašně nervózní. Koupili jsme si nového doktora, ale říká totéž, co ten starý. Žádný z nich neví, kdy to skončí. Zkusím možná to nové beltanistické náboženství, zdá se, že má něco do sebe. Přinejmenším bude zábavné.“

„Hele, slyšela jsi tu novinku o Marie? Víš, koho viděli v posledních deseti dnech vycházet z její ložnice?“

Kenri v sobě sebral všechnu sílu a násilím se odpoutal od poslechu. Nechtěl je slyšet. Nechtěl dovolit, aby na něj zaútočila únava a nemoc ducha, které zachvátily staré, unavené Impérium.

Dorthy, pomyslel si. Dorthy Persisová z Candy. Nádherné jméno, že? Je v něm hudba. Rod Candů měl vždycky vynikající pověst. Nepodobá se ostatním z Hvězd.

Miluje mě, pomyslel si a všechno v něm zpívalo. Miluje mě. Život máme ještě před sebou. My dva, jeden život, a zbytek Impéria a£ shnije. Budeme spolu.

Nad sebou uviděl mrakodrap, postavený z kamene a krystalů, které se ve velkém osvětleném víru šplhaly vzhůru. Na průčelí budovy zářil erb rodu Candů, symbol pýchy a prastaré tradice. Představoval 300 let úspěchů.

To je však méně než délka mého života. Ne, nemám se před nimi za co stydět. Pocházím z nejstarší a nejlepší větve lidského rodu. Přizpůsobím se.

Přemítal, proč nepodlehl melancholii, která jím prostupovala. Toto byl slavný okamžik. Měl by k ní přijít jako dobyvatel. Ale –

Vzdychl si a vstal, když se přiblížila jeho zastávka.

Projela jím bolest. Vyskočil, klopýtl a upadl na koleno. Pomalu otočil hlavu. Do obličeje se mu šklebil mladý Star, který před sebou držel hůl. Kenrimu zčervenala ruka a ti čtyři se začali smát. Smáli se i všichni ostatní v dohledu. Smích ho pronásledoval, z pásu až dolů na zem.

Nikdo jiný na můstku nebyl. Tady, v nezměrné prázdnotě mezi slunci stačil na pozorování jeden člověk. Místnost byla prázdnou, potemnělou jeskyní, tichou až na jednotvárný hukot lodi. Tu a tam zářila němá světýlka přístrojových panelů a v odkryté stěně na levé straně hořely tajemné plameny zborcených hvězd. Ale jinak tam žádné osvětlení nebylo. Kenri ho vypnul.

Prošla dveřmi a zastavila se, bílé šaty ozářily místnost jako za svítání… Stáhlo se mu hrdlo, když se na něho zadívala, a při úklonu se mu zatočila hlava. Když přicházela blíž, slyšel jemné šustění. Měla dlouhý, volný krok… Za ní vlály rozpuštěné vlasy…

„Ještě nikdy jsem nebyla na kapitánském můstku,“ pronesla. „Myslela jsem, že cestujícím to není dovoleno.“

„Pozval jsem vás, Freelady,“ odpověděl zajíkavě.

Světlo se pomalu vkrádalo na její tvář a do očí, které se obrátily k němu. Podivně plachá křivka jejích rtů se roztáhla v úsměvu. „Děkuji,“ zašeptala.

„Já, tak tedy –“ Ukázal na odkrytou stěnu, která visela zdánlivě nad jejich hlavami. „Průzor se nachází přesně v ose rotace lodi,“ začal popisovat. „Právě proto se obraz nehýbe. Přirozeně, „dole“ je na můstku jakýkoli bod, na kterém stojíte. Všimněte si, že stoly a panely jsou seřazeny do kruhu kolem vnitřní stěny a zapamatujte si to. „Jeho hlas zněl vlastním uším vzdáleně a cize. „Tady máme astronavigační počítač. Právě teď je porouchaný, potřebuje opravu, a proto všechny ty knihy a výpočty na mém stole –“

Přejela rukou po opěradle jeho židle. „To je váš stůl, Kenri Shaune? Dokáži si představit, jak na něm usilovně pracujete, s tím legračním výrazem ve tváři, jako by problém byl vaším osobním nepřítelem. Pak si povzdechnete, prohrábnete si vlasy a dáte nohy na stůl, abyste si na chvíli odpočinul. Nemám pravdu?“

„Jak jste to uhodla, Freelady?“

„Vím to. V poslední době jsem o vás hodně přemýšlela.“ Pohlédla stranou, směrem k jasně modrobílým hvězdám nakupeném v otevřené stěně.

Najednou sepnula ruce. „Proč jen jste ze mne udělal tak zbytečného člověka!“ povzdechla si.

„Vy –“

„Tady je život.“ Rychle z ní vyhrkla slova, která se musela dostat ven. „Vaše náklady udržují Zemi při životě. Pracujete, bojujete a přemýšlíte – o něčem skutečném. Ne o tom, co si obléknout k večeři nebo koho s kým a kde viděli, co dělat dnes večer, když jste příliš nervózní a roztěkaný, než abyste klidně zůstal doma. Jak jsem řekla, udržujete při životě Zemi a také sen. Závidím vám, Kenri Shaune. Skoda, že jsem se nenarodila jako kithská žena.“

„Freelady –“ zachrčelo mu v hrdle.

„Jsem k ničemu.“ Usmála se, litujíc sama sebe. „Dokonce i kdyby mě vzali na loď, nikdy bych nemohla jet. Nemám průpravu ani vrozenou sílu, ani trpělivost, ani – nic! Zapomeňte na to!“ Ve vášnivých očích se zaleskly slzy. „Až se dostanu domů, budu vědět, co jsou Kithové zač. Smím vám pak pomáhat? Mohu se nyní snažit, aby se s vámi lépe zacházelo, aby vaše lidi lépe chápali? Ne, uvědomuji si, že to nebude k ničemu. Nebudu mít odvahu.“

„Zbytečně byste ztrácela čas, Freelady,“ odpověděl. „Žádný jedinec nemůže změnit celou kulturu. Nedělejte si starosti.“

„Vím,“ odvětila. „Máte samozřejmě pravdu. Vždycky máte pravdu. Ale vy na mém místě byste to zkusil!“

Hleděli si dlouho do očí.

Tehdy ji poprvé políbil.

Před monumentálním hlavním vchodem stáli dva obrovití strážci, nehybní jako sochy ve slunečné nádheře svých uniforem. Kenri si musel vykroutit krk, aby se podíval do tváře toho nejbližšího. „Freelady Dorthy Persisová mě očekává,“ oznámil.

„Cože?“ Masívní čelisti v šoku narazily na sebe.

„Opravdu.“ Kenri se ušklíbl a podal mu lístek, který mu dala. „Řekla, že jí máte ihned zavolat.“

„Ale – teď je tam večírek –“

„Nevadí! Zavolejte jí.“

Gardista zrudl, otevřel ústa a zase je zaklapl. Otočil se a přešel k budce visifonu. Kenri čekal a litoval, že byl tak drzý. Podáte jim prst a hned chtějí celou ruku. Ale jak jinak se mohl Kith chovat? Když jednal uctivě, nazývali ho servilním patolízalem, když ukázal svoji hrdost, byl bastardem, nepřijatelně se vystrkujícím do popředí.

Když smlouval o spravedlivou cenu, byl nelítostným utiskovatelem a krvežíznivcem. Když mluvil se svými druhy rodnou řečí, byl tajnůstkářem, když se staral víc o své lidi než o nějaký efemérní národ, byl zrádcem a zbabělcem, když –

Gardista se vrátil a v údivu potřásal hlavou. „V pořádku,“ řekl rozmrzele. „Běžte nahoru. První výtah vpravo, padesáté poschodí. Ale chovejte se civilizovaně, tommy.“

Až mě přijmou mezi panstvo, pomyslel si Kenri divoce, donutím tě to slovo spolknout. Potom však se vzrůstající únavou v duchu dodal: Ne. Proč bych to dělal? Co by tím kdo získal?

Prošel pod velkým obloukem dveří do foyer, které bylo malebnou jeskyní ze zářících plastů. Několik sloužících na něj vyvalilo oči.

Ale neudělali žádný pohyb, aby mu zabránili vstoupit. Našel klec výtahu a lehce vyťukal padesátku. Klec stoupala v tichu, přerušovaném pouze neočekávaně rychlým bušením jeho srdce.

Vynořil se v předpokoji potaženém rudým sametem. Za obloukem dveří zahlédl planoucí světla, nachově rudou a zlatou zář, vzduchem se nesla hlasitá hudba a smích. U vchodu mu vkročil do cesty dveřník, které nevěřil svým očím. „Dovnitř nesmíte!“

„K čertu nesmím.“ Kenri ho odstrčil a prošel obloukem. Do očí ho udeřilo jasné osvětlení, zastavil se, mrkaje zmateně na tanečníky, sloužící, nezúčastněné diváky – v této rozlehlé místnosti musí pět tisíc lidí.

„Kenri! Ach, Kenri –“

Vklouzla mu do náruče, přitiskla svá ústa na jeho a třesoucíma rukama si přitáhla jeho hlavu k sobě. Přimkl se k ní těsněji a její plášť neurčité barvy zakroužil kolem nich a zahalil je do osamocenosti uprostřed davu.

Trvalo to jen okamžik, pak se bez dechu odtáhla a trochu pousmála. Nebylo to ono veselí, které znal, byl v něm nepřesvědčivý ton, pod velkýma očima ležely stíny. Viděl, že je velmi unavena, a projel jím soucit. „Nejdražší,“ zašeptal.

„Kenri, tady ne… Miláčku, doufala jsem, že přijedeš dříve, ale – – ne, pojď teď se mnou, chci všem ukázat muže, kterého si vezmu.“ Vzala jej za ruku a napůl vlekla kupředu. Tančící páry se zastavily, když si všimly cizince, až se k němu nakonec obrátilo tisíc strnulých tváří. Mlčení na něho dopadlo jako úder hromu, hudba však hrála dál. V nastalém tichu zněla hluše.

Dorthy se zachvěla. Pak s vyzývavostí, jemu tak drahou, pohodila hlavou, a střetla se s jeho očima. Zvednutá ruka přiblížila mikrofon na zápěstí ke rtům a ze stropních reproduktorů se linul její hlas přes celou místnost: „Přátelé, chci vám oznámit… Někteří z vás již vědí… tak tedy, toto je muž, kterého si chci vzít –“

Připomínalo to hlas ustrašené dívenky. Nelidsky zesílený jako projev bohyně.

Po krátké přestávce, která se zdála nekonečnou, někdo provedl rituální úklon. Pak se uklonil další a nakonec se všichni ukláněli jako spojené dětské panenky.

„Pokračujte,“ Dorthin ostrý tón zesílil. „Tančete, prosím. Všichni budete – později –“ Dirigent se velmi rychle dovtípil, neboť orchestr spustil ryčnou melodii a páry začaly jeden za druhým kroužit po parketu v tanečních figurách.

Dorthy vzhlédla prázdnýma očima k astronautovi. „Dobře, že tě zase vidím,“ řekla.

„A já tebe,“ odpověděl.

„Pojď.“ Vedla ho kolem stěny. „Posadíme se a promluvíme si.“

Objevili salonek, oddělený od místnosti hradbou popínavých růží.

Bylo tam šero. Hladově se k němu obrátila. Cítil, jak se celá chvěje.

„Nebylo to pro tebe snadné, že?“ zeptal se neslyšně.

„Ne.“

„Kdybys –“

„Neříkej to!“ V jejích slovech byl strach. Zavřela mu ústa svými rty.

„Miluji tě,“ ozvala se po chvíli. „To je všechno, na čem záleží, ne?“

Neodpověděl.

„Souhlasíš?“ zvolala.

Přikývl. „Možná. Chápu, že tvoje rodina a přátelé tvůj výběr neschvalují.“

„Někteří ne. Vadí to, miláčku? Zapomenou na to, až budeš jedním z nás.“

„Jedním z nás – nejsem pro to stvořený,“ řekl neradostně.

„Vždycky budu vyčnívat jako – Nu, nevadí. Překonám to, jestli chceš.“

Posadil se na vypolštářovanou lavičku, stále ji objímaje, a vyhlížel ven přes trsy květů. Barevné pohyby, vysoký, ostrý smích – to nebyl jeho svět. Přemítal, zda ho vůbec někdy přijme za svůj.

O této věci hovořili spolu, ještě když loď plula nocí. Ona by se nikdy nemohla stát kithskou ženou. V posádce nebylo místo pro člověka, který by nemohl snášet tvrdý život mezi hvězdami. Musel by se přizpůsobit on jí. Dokázal by to, byl dosti inteligentní a uměl by si najít své místo.

Jaké místo? uvažoval, když se o něj pohodlně opřela. Místo pořadatele dokonale promyšlených večírků, dodavatele triviálních klepů, zdvořilého posluchače nudných, stupidních, krutých a perverzních řečí – Ne, byla by s ním Dorthy, byli by sami za pozemských nocí, a to by jim stačilo.

Opravdu? Člověk se nemůže pořád jen milovat. Mohl by se dát do služeb nějaké velké obchodní firmy, /Čtyřista sudů kalianského jungového oleje zaplaceno na soukromý účet – ohnivé deště a blesky šlehající přes fosforeskující oceán planety. Tisíce ingotů přetaveného thoria z Hathoru a jiskření měsíčního světla na křupavém sněhu, zvonivé zimní ticho. Balík zelených kožešin z nově objevené planety a loď letící velkou rychlostí mezi hvězdami, jas oblohy, kterou žádný člověk dosud neviděl./ Nebo snad k vojsku /Vojíne, vztyk! Raz, dva, raz, dva!… Pane, poslední zprávy výzvědné služby z Marsu… vím, pane, že revolvery se nevyrovnají speciálním zbraním, ale k jejich dodavateli se nemůžeme dostat, chrání ho Mimohvězdný… Vrchní velitelství vás zve na banket pro štábní důstojníky… Řekněte mi, plukovníku Shaune, řekněte mi, co si skutečně myslíte, vy důstojníci jste všichni tak strašně málomluvní… Odjistit! Zamířit! Palte! Tak zhynou všichni zrádci Impéria!/ Nebo se stát vědcem. /Pane, podle tohoto pramene platí vzorec…/

Kenriho paže zoufale objala Dorthy kolem pasu.

„Jak se ti líbí doma?“ zeptal se. „Myslím, po jiné stránce.“

„Je tu báječně. Nádherně!“ Nejistě se na něho usmála. „Bála jsem se, že budu staromódní, když z toho vypadnu, ale hned jsem se přizpůsobila. Tahle parta je strašně fajn, hodně z nich jsou děti mých známých ze staré party. Zamiluješ si je, Kenri. Víš, mám teď pro ně zvláštní kouzlo, protože jsem byla na Síriu. Jen si pomysli, jak se budeš mít!“

„Nebudu,“ zabručel. „Jsem jenom tommy, vzpomínáš?“

„Kenri!“ V očích se jí mihl strach. „Jak to mluvíš! Nejsi tommy a ty to víš, a nebudeš jím, pokud nebudeš stále myslet jako tommy –“ Vzpamatovala se a pokorně dodala. „Promiň, miláčku. Řekl jsi hroznou věc, nemyslíš?“

Hleděl upřeně kamsi nad ní.

„Jsem nakažena,“ pokračovala. „Byl jsi tak dlouho pryč. Zase mne vyléčíš.“

Plný něžnosti ji políbil.

„Ehm, ehm! Promiňte!“

Odtrhli se od sebe téměř provinile a vzhlédli ke dvojici, které vstoupila do přístěnku. Slova pocházela od muže ve středních letech, asketicky štíhlého a vzpřímeného, jehož tmavě modrá tunika se leskla ozdobami. Kenri vstal a uklonil se.

„Ach, musíte se seznámit, určitě si porozumíte,“ vysypala ze sebe Dorthy vysokým hlasem. „Toto je Kenri Shaun. Řekla jsem ti o něm už dost, že?“ Nervózně se zasmála. „Kenri, to je můj str$c, plukovník z Candy, ze štábu Impéria, a můj synovec, ctihodný lord Doms. Jak je krásné, když se vrátíš a najdeš tu stejně starého synovce!“

„Je mi ctí, pane.“ Plukovníkův hlas byl stejně strohý jako jeho záda. Doms se uchichtl.

„Omluvte nás, prosím za přerušení,“ pokračoval pán z Candy.

„Přál bych si však promluvit s… panem Shaunem co nejdříve. Pochopte, pane, že je to pro dobro mé neteře i celé rodiny.“

Kenriho dlaně byly studené a vlhké. „Samozřejmě,“ souhlasil. „Posaďte se, prosím“.

„Děkuji.“ Pán z Candy usadil svoji hranatou postavu na lavičku vedle Kitha. Doms s Dorthy si sedli každý na opačný konec. Mladík padl na lavičku a zašklebil se. „Poslal bych pro víno, ne?“

„Díky, já nechci,“ řekl chraptivě Kenri.

Studené oči byly na úrovni jeho očí. „Tak za prvé,“ začal plukovník, „chci, abyste si uvědomil, že nesdílím ty nesmyslné rasové předsudky, které jsou mezi našimi lidmi rozšířeny. Je evidentní, že Kithové se po biologické stránce Hvězdným rodinám vyrovnají, a nepochybně některé z nich převyšují.“ Letmo šlehl pohledem po Domsovi. „Samozřejmě zde existuje velká kulturní bariéra, ale když ji zdoláte, tak pokud jde o mne, bych se rád stal ručitelem vašeho přijetí do našich řad.“

„Děkuji, pane.“ Kenrimu se točila hlava. V celých dějinách se žádný Kith nedostal tak vysoko. A zrovna on! Slyšel, jak Dorthy šťastně zavzdychala, když ho vzala za ruku, a cosi zmrzlého v něm začalo roztávat. „Já… udělám, co bude v mých silách –“

„Skutečně? To právě musím zjistit.“ Pán z Candy se naklonil dopředu a sepnul své vyzáblé ruce mezi koleny. „Budeme mluvit bez obalu.

Víte stejně dobře jako já, že pro Impérium nastal čas velkých změn a že jestli má přežít, musí se dát dohromady pár mužů činu a tvrdě zakročit. Slabochy mezi námi nemůžeme trpět, nemůžeme si dovolit, aby mezi námi získali převahu lidé, kteří nejsou naší věcí příliš nadšeni.“

„Budu vás… podporovat, pane,“ řekl Kenri. „Co pro to ještě mohu udělat?“

„Hodně,“ odpověděl plukovník. „Mnohé z toho vám možná nebude po chuti. Vaše speciální vědomosti by mohly mít vysokou cenu. Nové daně uvalené na Kithy nemají za cíl pouze jejich pokoření. Potřebujeme peníze. Finanční situace Impéria je zlá a dokonce i tato trocha nám pomůže.

Po Kithech, stejně jako po ostatních, budeme muset žádat ještě víc. Můžete pomáhat naší policii a přesvědčovat Kithy, aby vůbec neopouštěli Zemi.“

„Já –“ Kenri polkl. Najednou se mu udělalo zle. „Nemůžete přece chtít –“

„Když nemůžete, tak nemůžete, naléhat na vás nebudu,“ odpověděl pán z Candy. V mrazivém tónu jeho hlasu bylo krátce cítit podivnou sympatii. „Pouze vás upozorňuji na to, co je před vámi. Mohl byste uklidnit hodně vašich… bývalých… lidí, kdybyste se k nám přidal.“

„Proč je… nepovažujete za lidi?“ zeptal se Kenri. „Vždycky budeme stát při sobě.“

„Tři tisíce let historie nelze vymazat dekretem,“ odpověděl pán z Candy. „Víte to stejně dobře jako já.“

Kenri přikývl. Zdálo se, že svaly na jeho šíji ztuhly.

„Obdivuji vaši odvahu,“ pokračoval aristokrat. „Dal jste se neprošlapanou cestou. Dokážete jí projít až do konce?“

Kenri pohlédl dolů na podlahu.

„Samozřejmě, že dokáže,“ měkce se ozvala Dorthy.

Lord Doms se uchichtl. „Nové daně,“ řekl posměšně. „Přišijte jim rychle další. Dostal jsem už jednoho tomíka na kolena. Špatná cesta, dluhy, hehe!“

Rudá a černá, ledově modrá, a skučení zvedajícího se větru.

„Zavři zobák, Domsi,“ usekl mu řeč plukovník. „Nechtěl jsem, abys tu byl s námi.“

Dorthy opřela hlavu o Kenriho rameno. „Děkuji ti, strýčku.“

V jejím hlase bylo slyšet zpěvavý rytmus. „Když budeš naším přítelem, tak se to vyřeší.“

„Také doufám,“ dodal pán z Candy.

Kenriho udeřila do nosu něžná, sladká vůně Dorthiných vlasů. Cítil, jak se mu o tvář opírají zlaté kadeře, ale nevzhlédl. Byla v něm bouře a tma.

Doms se zasmál. „Konečně ti mohu říct o tom vesmířanovi. Má pěkný majetek. Mohl bych si vzít jeho dceru, když nezaplatí. Jenomže jeho posádka se na něho složí. No, nějak to překonám. Říká se, že holky tomíků jsou úžasně žhavé. Co ty na to, Kenri? Jsi jeden z nás. Jaké opravdu jsou? Je pravda, že –“

Kenri vstal. Pokoj se mu houpal před očima a jaksi mlhavě přemýšlel, jestli už je na nohou nebo ještě sedí.

„Domsi,“ vyštěkl pán z Candy, „jestli nezavřeš hubu –“

Kenri chytil lorda Domse za tuniku a stáhl ho na zem. Druhou ruku sevřel v pěst a jedním úderem mu rozbil obličej.

Kolébal se nad mladíkem, ruce mu volně visely podél boků.

Doms sténal na podlaze. Dorthy tlumeně vykřikla. Pán z Candy vyskočil a položil ruku za zbraň, kterou nosil na boku.

Kenri zvedl oči. Jeho slova zněla zastřeně. „Jen si poslužte, zatkněte mě,“ promluvil. „Tak dělejte, na co čekáte?“

„K – k – kenri –“ dotkla se ho třesoucíma rukama Dorthy.

Pán z Candy se ušklíbl a šťouchl botou do Domse. „To bylo od vás hloupé, Kenri Shaune,“ řekl, „ale koledoval si o to již dlouho.

Nic se vám nestane.“

„Ale to kithské děvče –“

„Troufám si tvrdit, že bude v pořádku, když její otec sežene peníze.“

Tvrdé oči prohledávaly Kenriho tvář. „Pamatujte si, však, příteli, že nemůžete žít ve dvou světech najednou. Nejste už Kithem.“

Kenri se narovnal. Náhle v něm byl zlověstný klid, jako kdyby se bouře uložila k odpočinku. Cítil, že má v hlavě prázdno, ale nebývale jasno.

Právě vzpomínka mu otevřela oči a ukázala, co musí udělat, jedinou věc, kterou mohl udělat. Napůl lidská tvář s beznadějí v očích a hlas, který pronesl: člověk ve skutečnosti nežije, pokud nemá něco víc než sebe a své malé štěstí, pro které by rád zemřel.

„Děkuji, pane,“ odpověděl. „Ale já jsem Kith. A vždycky budu.“

„Kenri –“ zlomil se Dorthin hlas. Držela ho za ruce a divoce na něj zírala.

Pohladil ji rukou po vlasech. „Odpusť, drahá,“ řekl něžně.

„Kenri, ty přece nemůžeš odejít, nemůžeš, nemůžeš –“

„Musím,“ odpověděl jí. „Bylo dost zlé, že bych se měl vzdát všeho, čím jsem žil a vyměnit to za existenci, která mi připadá nesmyslná, bezútěšná a bezvýznamná. Kvůli tobě bych to vydržel. Ale žádáte po mně, abych byl utiskovatelem, nebo přinejmenším přítelem utiskovatelů. Požadujete, abych se stal krutým člověk. To nemohu udělat. Neudělal bych to, ani kdybych mohl.“ Vzal ji za ramena a pohlédl do jejích nevidoucích, ohromených očí. „Protože nakonec bych musel nenávidět tebe, která jsi tak hluboko ve mně, a já tě chci dál milovat. Vždycky tě budu milovat.“

Vytrhla se mu. Pomyslel si, že změnu jejích citů způsobily psychologické příčiny. Dříve či později bude jednou z nich. Chtěl ji políbit na rozloučenou, ale netroufal si.

Plukovník napřáhl ruku. „Předpokládám, že budete mým nepřítelem,“ promluvil.„Ale vážím si vás za to. Líbíte se mi – a přeji vám hodně štěstí, Kenri Shaune.“

„Já vám také, pane… Sbohem, Dorthy.“

Prošel tanečním sálem, nevšímaje si očí, které ho sledovaly, a vyšel ze dveří k výtahu. Byl ještě příliš otupělý, než aby něco cítil. To přijde později.

Theye Barinnová je hezké děvče, pomyslel si kdesi na okraji svého mozku. Budu k ní muset brzy zajít. Mohli, bychom být spolu šťastni.

Cesta zpět do Města mu trvala zdánlivě jen chvíli. Procházel se pak po prázdných ulicích, sám se sebou, dýchaje chladný, vlhký vítr pozemské noci.

(Ghetto, přeložil František Nešpor)

Ursula K. LeGUINOVÁ

Den před revolucí

Řečníkův hlas rachotil jako prázdné plechovky od piva po dlážděné ulici, lidé na mítinku se mačkali jeden na druhého na dlažebních kostkách, nad hlavami se neslo burácení. Taviri byl někde na druhé straně sálu. Musela se k němu dostat. Razila si cestu mezi tmavě oblečenými, namačkanými lidmi. Neviděla jim do tváří ani neslyšela ta slova, jenom řvaní, těla se tlačila jedno na druhé. Taviriho nemohla vidět, byla příliš malá. Náhle jí zatarasilo cestu široké, černé břicho a hrudník. Musela se dostat k Tavirimu. Zpocená se divoce rozháněla pěstí. Jako by narážela do balvanů, vůbec se nehýbala, ale právě nad její hlavou obrovské plíce vypouštěly příšerný hluk, přímo řvaly. Při krčila se. Pak pochopila, že řvaní nepatřilo jí. Ostatní vykřikovali. Řečník něco·pronesl, něco skvělého o daních nebo o tajné policii. Nadšeně se připojila k výkřikům „Ano! Ano!“ a postrkovaná davem snadlo vyšla do volného prostoru plukovního cvičiště v Parheu. Nad nimi leželo hluboké a bezbarvé večerní nebe, kolem ní se všude vlnil plevel, suché, bílé stonky nahoře zakončené květy. Nikdy nevěděla, jak se jmenují. Nad hlavou jí kývaly na pozdrav květiny, pohupující se ve větru, který vál přes pole vždycky za soumraku. Vběhla mezi ně, pružně se rozestoupily a zase sevřely, pořád se mlčky pohupující. Mezi tím vysokým býlím stál Taviri ve svém nejlepším, tmavě šedém obleku, ve kterém vypadal jako profesor nebo herec, prudce elegantní. Nevypadal šťastně, ale smál se a něco jí povídal. Jeho hlas ji rozplakal; natáhla se, aby ho chytila za ruku, ale nezastavila se. Nemohla se zastavit. „Taviri“, říkala, „pořád to tam je!“ Těžká, podivně nasládlá vůně bíle kvetoucích polních květin. Trní, pod nohama splet, nakloněná stráň, jámy. Bála se, že upadne… zastavila se.

Ostré světlo ranního slunce svítilo bez slitování přímo do očí. Včera večer zapomněla stáhnout roletu. Otočila se zády ke slunci, ale na pravé straně se jí neleželo pohodlně. Bylo to zbytečné. Den. Dvakrát vzdychla, posadila se a spustila nohy přes okraj postele. Seděla shrbená v noční košili a dívala se dolů na své nohy.

Prsty, otlačené celoživotním nošením levných bot, byly v místech, kde se navzájem dotýkaly, téměř hranaté a nad nimi se vyboulila kuří oka; nehty měla odbarvené a neforemné. Mezi kostmi na kotníku, připomínajícími kouli na dveřích, se táhly drobné rovné vrásky. Malá, krátká planinka na špičkách nohou si podržela svoji jemnost, ale pokožka měla špinavou barvu a nárt protínaly zauzlené žíly. Vzbuzovaly odpor. Smutné, skličující. Ubohé. Žalostné. Vyzkoušela na nich všechna ta slova a všechna seděla jako ulitá. Šeredné, ano, to také. Dívat se na něco a shledávat to šeredným, to je tedy zaměstnání! Tenkrát, když ještě nebyla šeredná, taky takhle sedávala a zírala na sebe? Určitě ne! Vlastní tělo není předmět ani nástroj, ani se nemá obdivovat, jsi to jenom ty, ty sama. Jenomže když to nejsi už déle ty, ale jakási věc, kterou vlastníš a staráš se o ni. Je v dobré kondici? Stačí to? Vydrží to?

„Koho to zajímá?“ řekla divoce Laia a postavila se.

Náhlý pohyb jí způsobil závrat. Musela se přidržet rukou nočního stolku, protože měla strach, že upadne. Myslela přitom na to, jak se ve snu natahovala k Tavirimu.

Co říkal? Nemohla si vzpomenout, nebyla si jistá, jestli se vůbec dotkla jeho ruky. Svraštila obočí, pokoušejíc se popohnat paměť k vyššímu výkonu. Jak dávno byla pryč doba, kdy snila o Tavirim. Teď si ani nepamatovala, co řekl!

Bylo to pryč. Stála tam shrbená v noční košili, čelo svraštělé, jednu ruku položenou na nočním stolku. Jak dlouho to bylo, co na něho myslela – sama si dovolila o něm snít – dokonce na něho myslela jako na „Taviriho“? Kolik času uběhlo od té doby, co vyslovila jeho jméno?

Asieo. Když jsme s Asieem byli v Northu ve vězení. Předtím, než jsem potkala Asiea. Asieova teorie vzájemnosti. Ach ano, mluvila o něm, bezpochyby o něm tolik hovořila, něco drmolila, zatáhla ho do hovoru. Ale jako „Asieo“, pod tímto svým posledním jménem, byl státníkem. Soukromá osoba zmizela, úplně zmizela. Těch, kteří ho znali, zbylo tak málo. Všichni často bývali ve vězení. Tenkrát se tomu člověk smál, všichni přátelé ve vězení. Ale dnes už tam nebyli. Spali na vězeňských hřbitovech. Nebo ve společných hrobech.

„Ach, můj drahý“, řekla Laia nahlas, a zase klesla na postel, protože nemohla vydržet vzpomínku na ty první týdny v Pevnosti, v cele, na ty první týdny z devíti let strávených v Pevnosti v Driu, na první týdny po tom, co jí řekli, že Asieo zahynul v boji na Capitol Square a spolu se Čtrnásti sty leží zasypaný vápnem v jámách za Oring Gate. Její ruce zaujaly v klíně starou pozici, pravá svírala volně visící levou, pravý palec stále trochu stlačoval a mnul kloub levého ukazováčku. Hodiny, dny, noci. Myslela na ně na všechny, na každého z nich, na každého ze čtrnácti set, jak tam leželi, jak pálené vápno pracovalo na syrovém masu, jak se jejich kosti dotýkaly v planoucí tmě.

Kdo ležel vedle něho? V jaké poloze byly kosti jeho štíhlých rukou? Hodiny, roky.

„Taviri, nikdy jsem na tebe nezapomněla“, zašeptala a stupidnost této věty ji znovu vrátila do ranního světla a ke zmuchlané posteli. Samozřejmě, že na něho nepomněla. Mezi manželi se tyhle věci neříkají. Její ošklivé staré nohy se zase natáhly na podlaze. Stejně jako předtím. Pohybovala se v kruhu. Na znamení nesouhlasu cosi zabručela, vstala a zašla si do šatny pro župan.

Mladí lidé chodili po Domě neslušně odhalení, na to však byla příliš stará. Nechtěla pohledem na sebe kazit některému mladíkovi snídani. Kromě toho byli vychováni podle zásad volnosti v oblékání, sexu a ve všem ostatním, ale ona ne. Ona to všechno vynalezla. To není totéž.

Stejně jako když mluvila o Asieovi jako o svém „manželovi“. Vždycky sebou trhli. Jako správná Odonianka měla samozřejmě používat slovo „partner“. Ale proč k čertu musela být správnou Odoniankou?

Došourala se z haly do koupelny. Mairo si tam v umývadle myla hlavu. Laia s obdivem hleděla na její dlouhé, rovné a mokré kadeře. Vycházela teď z Domu zřídka, takže nevěděla, kdy naposledy viděla slušně vyholenou hlavu, ale pohled na hlavu plnou vlasů ji pořád ještě těšil, velice těšil. Kolikrát se jí vysmívali, pokřikovali Dlouhovlasá, Dlouhovlasá!, kolikrát ji za ně tahali policisté nebo mladí chuligáni, kolikrát jí šklebící se policajti v každém novém vězení vyholili vlasy až na skalp?

A potom jí všechno narostlo znovu, od chmýří přes jemné kadeře až po lokny, hřívu… za starých časů. Proboha, nemohla by dnes myslet na něco jiného než na staré časy?

Oblékla se, upravila postel a sešla dolů do společných místností. Snídaně byla dobrá, ale od toho prokletého zlomu se jí už chut k jídlu nevrátila. Vypila dva šálky bylinkového čaje, ale kousek ovoce, který si vzala, nedojedla. Jako dítě o ovoce přímo žebronila, neštítila se ho ani ukrást – ale pro lásku boží, přestaň s tím! Usmívala se a odpovídala na pozdravy a přátelské otázky ostatních spolustolovníků a Aeviho, který dnes ráno servíroval jídlo na pult. Byl to on, kdo ji lákal na broskev, „Podívejte se na ni, schoval jsem ji pro vás“, jak by mohla odmítnout? Rozhodně měla ovoce vždycky ráda a nikdy se ho nemohla nasytit. Jednou, když jí bylo šest nebo sedm let, ukradla jeden kousek prodavači z káry. Spatně se jí jedlo, když o tom všichni tak vzrušeně mluvili. Z Thuvie přišly zprávy, skutečné novinky. Napřed tomu nepřikládala valný význam, varovala se dát najevo nadšení, ale po přečtení novinového článku, a četla i mezi řádky, si s podivnou, chladnou jistotou pomyslela Proč k tomu došlo v Thuvii a ne tady? Thuvia se odtrhne ještě dříve, než tahle země. Revoluce poprvé zvítězí právě tam. Jako by na tom záleželo! Další národy se už nepřipojí. Ale jaksi na tom záleželo, ve skutečnosti jí to zřejmě přišlo trošku líto. Všechny ty nekonečné hlouposti! Do hovoru se příliš nezapojovala a brzy odešla zpátky nahoru do svého pokoje, litujíc sebe samotnou.

Jejich vzrušení s nimi nesdílela. Netýkalo se jí to, opravdu ne. Není to snadné, ospravedlňovala se před sebou, když těžce stoupala do schodů, tvářit se, že se jí to netýká, když to bylo v ní, v jejím nitru, padesát let. Proboha! Zase naříká!

Jakmile vešla do pokoje, schody a lítost nechala za sebou. Hezký pokoj, pro ni až příliš hezký. Byla to velká pomoc. I když to, přísně vzato, nebylo správné. Někteří mládenci bydleli po pěti v mansardách ne větších než je tato. Na bydlení v odonianském domě čekalo vždycky víc lidí, než se mohlo uspokojit. Celý tento pokoj měla pro sebe, protože byla stařenou, která zažila zlom. A možná proto, že byla Odoniankou. Kdyby nebyla Odoniankou, ale pouhou starou ženou, která prožila zlom, byli by jí ho nechali? S velkou pravděpodobností ano. Kdo by, konec konců, chtěl bydlet v jednom pokoji se starou, uslintanou bábou? Nebylo však snadné přesvědčit se o tom. Protekce, elitářství, kult osobnosti se vplížily nazpátek a pronikly všude na povrch. Za svého života nikdy nedoufala, že je uvidí vyvrácené z kořene; jenom Čas provádí velké změny. Zatím to byl hezký, velký slunečný pokoj, vhodný pro uslintanou stařenu, která zahájila světovou revoluci.

Její sekretář přicházel vždycky na jednu hodinu, aby jí pomohl vyřídit denní práci. Došourala se k psacímu stolu, krásnému, velkému kusu, daru Niova syndikátu uměleckých truhlářů, protože kdosi jednou zaslechl její poznámku, že jediným kusem nábytku, po kterém kdy toužila, je psací stůl se zásuvkami a dostatečně velkou pracovní deskou… zpropadeně, stůl byl prakticky zavalen papíry s připojenými poznámkami napsanými většinou Noiovým malým, úhledným rukopisem: Spěchá. Severní provincie. Vyřídit telefonicky?

Od Asieovy smrti už její rukopis nebyl nikdy tentýž, Když o tom přemýšlela, bylo to zvláštní. Konec konců, během pěti let po jeho smrti napsala celou Analogii. A byly to tyhle dopisy, které ten vysoký strážce s vodnatýma šedýma očima, jak se jen jmenoval, nevadí, pašoval pro ni dva roky z Pevnosti. Nazývají je teď Dopisy z vězení, vydali je v deseti různých edicích.

Všechny tyhle věci, dopisy, o kterých s ní lidé stále mluví, byly plné „duchovní síly“ – což pravděpodobně znamenalo, že byla pořádně vzteklá, když je psala, pokoušejíc se uchovat svoji tehdejší náladu – Analogie, která byla jejím intelektuálně nejfundovaněji zpracovaným dílem, to všechno bylo napsáno v Pevnosti v Driu, v cele po Asieově smrti. Člověk musel něco dělat a v Pevnosti mu nechali papír a pero… Všechno to však naškrabala netrpělivá ruka, kterou nikdy necítila jako svoji vlastní, stejně jako kulaté, černé písmo rukopisu Společnosti bez vlády, starého pětačtyřicet let. Taviri si vzal do jámy zasypané vápnem nejen touhu jejího těla a srdce, ale také její úhledné, čitelné písmo.

Je od vás statečné, že pokračujete i ve vězení v práci, v psaní, po takové porážce Hnutí, po smrti vašeho partnera, říkávali jí lidé. Go jiného se dalo dělat? Statečnost, odvaha – jaká odvaha? Nikdy to nezjistila. Nebála jste se, řekl někdo. I když jste měla strach, pokračovala jste v tom, říkali jiní. Co ale mohl člověk dělat jiného, než v tom pokračovat? Měla vůbec na vybranou?

Zemřít znamenalo pouze pokračovat jiným směrem.

Když jste se chtěli vrátit domů, museli jste stále pokračovat, právě to měla na mysli, když napsala „Cestou k pravdě je návrat“, ale nikdy to nebylo víc než intuice; byla teď od racionálního vysvětlení dál než kdykoli předtím. Příliš náhle sklonila hlavu, takže to v jejích stařeckých kostech trochu zapraštělo, a začala se hrabat ve spodní zásuvce psacího stolu. Ruka jí narazila na lety změklý šanon, vytáhla ho ven. Poznala ho po hmatu, ještě než se přesvědčila pohledem: rukopis Organizace syndikátu na přechodu k revoluci. Na šanon natiskl název a pod něj napsal rukou své jméno, Taviri Odo Asieo, IX 741. Měl elegantní písmo, každé písmeno dokonale provedené, výrazné a plynulé. Dával však přednost přesnému záznamu hlasu. Rukopis byl přesným přepisem jeho hlasu, vysoce kvalitním, ve kterém byly už odstraněny odmlky a charakteristické znaky jeho řeči. Nemohli jste tu vidět, jak vyslovoval hluboké „o“ způsobem běžným na Severním pobřeží. Zůstaly z něho jen myšlenky. Nezbylo jí z něho vůbec nic, s výjimkou jména napsaného na šanonu. Jeho dopisy neschovávala, zdálo se jí to sentimentální. Kromě toho si nikdy nic neschovávala. Nedokázala přemýšlet o ničem, co vlastnila déle než několik let, samozřejmě vyjma tohoto sešlého starého těla, ve kterém vězela…

Znovu se rozdvojila. „Ona“ a „to“. Věk a nemoc člověka rozdvojují, dělají z něho uprchlíka. Mozek trval na svém „To nejsem já, to nejsem já.“ Ale byla. Možná, že Mystici dokázali vytáhnout myšlení z těla; raději jim nostalgicky záviděla jejich šanci, aniž by je chtěla následovat. Nikdy si nepohrávala s myšlenkou na útěk. Hledala svobodu tady, teď, ve svém těle a duši.

Napřed sebelítost, pak sebechvála, proboha, ona tu ještě sedí a drží v ruce Asieovo jméno. Proč? Neznala snad jeho jméno i bez toho? Co se to s ní dělo? Zvedla šanon ke rtům a pevně a klidně políbila jméno napsané jeho rukou, odložila šanon do spodní zásuvky a protáhla se. V pravé ruce ji píchalo. Poškrabala se na ní a potom jí nenávistně zatřásla. Nikdy se úplně nepřenesla přes zlom. Jak pravá noha, tak pravé oko nebo pravý koutek úst byly pomalé, neobratné, píchalo v nich. Cítila se jako zkratovaný robot.

Čas šel dál, Noi nepřicházel, co vůbec od snídaně dělal?

Vstala tak prudce, že se zapotácela a sáhla po opěradle, aby se ujistila, že neupadla. Sešla dolů do koupelny a pohlédla do velkého zrcadla. Šedivý uzel vlasů měla rozvázaný a splihlý, před snídaní se s ním moc nehrála. Chvíli s ním zápolila. Stěží udržela ruce nahoře. Amai, která šla zrovna na záchod, se zastavila a se slovy „Ukažte, já vám to udělám!“ jí s úsměvem oblými, krásnými, silnými prsty bez otálení zavázala pevný a úhledný uzel. Amai bylo dvacet, tedy méně než třetina Laina věku. Oba její rodiče byli členy hnutí, jednoho zabili za povstání v šedesátém roce, druhý ještě sloužil v Jižních provinciích. Amai vyrostla v odonianských Domech, zrozena k Revoluci, skutečná dcera anarchie. Bylo to tak klidné a báječné dítě, že jste se až rozplakali, když jste na něj pomysleli: pro tohle jsme pracovali, pro tohle jsme žili, to je ona, živá, laskavá, nádherná budoucnost.

Z pravého oka Lai Odo Asieové ukáplo několik slziček, jak tam stále mezi umývadly a záchodovými mísami, s vlasy upravenými dcerou, kterou neporodila; ale její levé oko, to zdravé, neslzelo a ani nevědělo, co dělá pravé.

Poděkovala Amai a pospíšila si do pokoje. V zrcadle si všimla skvrny na svém límci. Asi broskvová šťáva. Zatracená stará cinta. Nechtěla, aby ji Noi našel s uslintaným límcem.

Když si přes hlavu přetahovala čistou košili, uvažovala, co je na Noiovi tak zvláštního?

Levou rukou si pomalu zavazovala šňůrky na límečku.

Noiovi bylo asi třicet, štíhlý, svalnatý chlapík s měkkým hlasem a bystrýma tmavýma očima. Právě tohle na něm bylo zvláštní. Bylo to prosté. Starý, dobrý sex. Urostlí muži nebo tlouštíci, ani vysocí chlapíci s bicepsy ji nikdy nepřitahovali, dokonce ani tehdy, když jí bylo čtrnáct a zamilovávala se do kdejakého prďoly. Snědý, hubený a divoký, to byl její typ. Samozřejmě Taviri. Tento chlapec se co do rozumu ani co do vzhledu s Tavirim nedal srovnat, ale bylo to venku: Nechtěla, aby ji viděl s uslintaným límcem a rozcuchanými vlasy.

Její řídké, šedivé vlasy.

Vešel Noi a ve dveřích se na okamžik zastavil – můj Bože, ani si nezavřela dveře, když si převlékala košili! Podívala se na něho a viděla sebe. Stařenu.

Mohli jste si učesat vlasy nebo vyměnit košili, mohli jste na sobě mít košili z minulého týdne či vlasy spletené do věnečku a pomačkané po včerejší noci, nebo jste si mohli obléknout šaty ze zlata a posypat svůj vyholený skalp diamantovým pudrem. Nebyl by v tom ani nejmenší rozdíl. Stařena by vypadala jen trochu menší nebo větší a groteskní.

Člověk na sebe dbá už z pouhé slušnosti, kvůli ostatním lidem a zdravému rozumu.

Konečně to ujde; když tak nestydatě slintám.

„Dobré ráno“, řekl mladík příjemným hlasem.

„Nazdar, Noi.“

Namouduši ne, to nebylo z pouhé slušnosti. Slušnost ať táhne k čertu. Jen proto, že muž, kterého milovala a kterému by na jejím věku nezáleželo – protože byl mrtvý, proto musí předstírat, že není ženou? Musí potlačovat pravdu, jako zatracený puritánský despota? Ještě před šesti měsíci, před zlomem, přitahovala pohledy mužů, kteří se na ni rádi podívali; i teď, třebaže nemohla mít žádnou radost, namouduši ji to dokázalo potěšit.

Když jí bylo šest let, chodíval k nim tátův přítel Gadeo, aby si po večeři s tátou promluvil o politice. Tehdy si na sebe brávala do zlatova zbarvený náhrdelník, který máma našla na hromadě vyhozených věcí a přinesla jí ho domů. Byl tak krátký, že jí vždycky zalezl pod límec, kde ho nikdo nemohl vidět. Měla to tak hle ráda. Věděla, že ho má na sobě. Sedla si na schodek u dveří, poslouchala jejich řeči a věděla, že je krásná pro Gadea. Měl snědou kůži, lesknoucí se bílé zuby. Občas jí říkal „krásná Laio“, „ty moje krásná Laio“. Před šestašedesáti lety.

„Cože? Hlava mě brní. Měla jsem strašnou noc.“ Bylo to pravda. Spala ještě méně než obvykle.

„Ptal jsem se, jestli jste se ráno podívala na ty Listiny.“

Přikývla.

„Potěšila vás zpráva o Soineke?“

Soineke byla provincie v Thuvii, která včera v noci vyhlásila své odtržení od Thuvijského státu.

Zaradoval se. V jeho snědém, bystrém obličeji se zaleskly bílé zuby. Krásná Laia.

„Ano. Obávala jsem se toho.“

„Vím. Tentokrát k tomu skutečně došlo. Je to začátek konce vlády v Thuvii. Víte, že se ani nepokusili poslat proti Soineke vojsko? Jenom by to dřív vyprovokovalo vojáky ke vzpouře a oni to vědí.“

Souhlasila s ním. Sama to s jistotou cítila. Ale nedokázala se s ním rozdělit o jeho radost. Po celoživotním doufání, které není ničím než doufáním, člověk ztrácí víru ve vítězství. Opravdovému pocitu triumfu musí předcházet opravdové zoufalství. Zoufalství se odnaučila už dávno. Triumfy nebyly žádné. Život šel dál.

„Napíšeme dneska ty dopisy?“

„Ano. Které?“

„Lidem na Severu,“ řekl bez netrpělivosti.

„Na Severu?“

„V Parheu, Oaidunu.“

Narodila se v Parheu, špinavém městě na špinavé řece. Sem, do hlavního města přišla, ještě než jí bylo dvaadvacet, připravena přinést všem Revoluci. Třebaže tehdy, ještě než si ji s ostatními promysleli, to byla velice svěží a dětinská revoluce. Stávky za vyšší mzdy, za zastoupení žen. Hlasovací právo a mzdy – Moc a Peníze, proboha! Člověk se ostatně za čtyřicet let trochu poučí.

Ale potom to všechno musí zapomenout.

„Začneme Oaidunem,“ řekla a posadila se do křesla. Noi seděl u stolu, připravený k práci. Přečetla si výňatky z dopisů, na které měla odpovědět. Pokusila se soustředit a podařilo se jí to natolik dobře, že nadiktovala jeden dopis celý a začala druhý. „Pamatujte, že na tomto stupni je vaše bratrstvo zranitelné hrozbou… ne, nebezpečím…“ Tápala, dokud Noi nenavrhl „Nebezpečím kultu osobnosti“.

„Ano. A že touha po moci zničí brzy lásku k bližnímu. Ne.

A že nic nezničí lásku k bližnímu – ne. Proboha, Noi, víš, co chci říci, tak to napiš. Oni to vědí také, je to pořád ta stará písnička, proč nečtou mé knihy!“

„Přesný zásah,“ řekl jemně a s úsměvem Noi, připomínaje jedno z ústředních odonianských témat.

„Ano, ale jsem z těch zásahů už unavena. Až to dopíšeš, podepíšu to, ale dnes ráno se tím už nebudu obtěžovat.“ Tázavě a se zájmem v očích se na ni podíval. Podrážděně řekla „Mám na práci něco jiného!“

Když byl Noi pryč, usedla ke stolu a hrabala se v papírech, předstírajíc, že něco dělá, protože ta slova ji samotnou překvapila a vylekala. Neměla nic jiného na práci. Tohle byla její práce; její životní dílo. Okružní jízdy, řečnická vystoupení, mítinky a ulice byly pro ni teď nedosažitelné, ale mohla ještě psát, a to bylo její zaměstnání. Tak či onak, kdyby byla měla na práci něco jiného, Noi by to byl věděl. Znal její denní program a taktně jí některé věci připomněl, jako například odpolední návštěvu zahraničních studentů.

Zatraceně. Mladé lidi měla ráda a od cizinců se vždycky bylo co učit, ale unavovaly ji nové tváře, unavovalo ji vystavovat se pohledům. Učila se od nich, ale oni od ní ne? Všechno se naučili z jejích knih, pochytili od Hnutí. Přišli se jenom podívat, jako by byla velkým Towerem v Roderredu nebo tuleaveaským kanónem.

Velký zjev, pomník. Byli naplněni posvátnou úctou, klaněli se jí. Vrčela na ně: „Přemýšlejte sami!“ – „To není anarchismus, to je pouhé zpátečnictví!“

„Nemyslíte, že svoboda a disciplína jsou neslučitelné?“ – Přijímali její šlehy mírně jako děti, vděčně, jako by svým způsobem byla Matkou všech, ideálním velkým lůnem poskytujícím přístřeší všem. Ona! Ona, která podminovala loděnice v Seisseru a před sedmitisícovým davem vyhrožovala ministerskému předsedovi Inoiltovi, řekla mu do očí, že by si měl uříznout své vlastní kulky, zalít je do bronzu a prodávat jako suvenýry, kdyby si myslel, že z toho bude nějaký užitek – ona, která ječela, klela a kopala do policistů, plivala na kněze, močila na veřejnosti na velkou mosaznou plaketu na Kapitolu, která řekla TADY BYL ZALOŽEN SUVERÉNNÍ STÁT A-10 ATD., kašlala na všechno! A teď je babičkou všech, drahou starou paní, roztomilým starým pomníkem, uctívaným lůnem. Oheň dohořel, mládenci, můžete přijít blíž.

„Ne“, řekla Laia nahlas. „Nezůstanu.“ Plně si neuvědomovala, že mluví sama k sobě, protože vždycky mluvila sama k sobě. „Laiino neviditelné obecenstvo“, říkával Taviri, když s mumláním přecházela po pokoji. „Nemusíte přijít, nebudu tady“, řekla teď neviditelným posluchačům. Právě se rozhodla, co musí udělat. Musí jít ven. Do ulic.

Bylo netaktní zklamat cizí studenty. Podivínské, typicky senilní. Nebylo to odonianské. Nakašlat na všechno. Co bylo platné, že celý svůj život usilovně pracovala pro svobodu, když se žádné nedočkala. Měla by se projít.

Cestou dolů po schodech se zamračeně rozhodla, že zůstane a přijme ty zahraniční studenty. Ale potom by měla jít ven.

Studenti byli velice mladí a vážní: oči laně, zmatená, okouzlující stvoření ze západní polokoule, z Benbili a Mandského království, děvčata v bílých kalhotách, chlapci v polovojenských sukních, vyšlých z módy. Mluvili o svých nadějích. „V Mandu jsme tak daleko od Revoluce, až jsme jí možná blízko“, řekla dychtivě a s úsměvem jedna z dívek. „Kruh života“, dodala a opsala svými štíhlými, snědými prsty kolem sebe kruh. Amai s Aevim jim podali bílé víno a tmavý chleba, pozornost Domu. Návštěvníci se však neočekávaně zvedli a po necelé půlhodině odešli. „Ne, ne, ne,“ opakovala Laia, „zůstaňte ještě, promluvte si s Aevim a Amai.

Vždyť jste se sotva posadili, musím se polepšit. Byli jste tak hodní, že jste přišli, moji malí bratři a sestry, přijdete zas a brzy, že?“ Šlo jí to od srdce, stejně jako jim, všechny je líbala, smála se, měla radost z jejich snědých mladých tváří, nadšených očí vonících vlasů, ještě než se odšourala. Opravdu byla trochu unavená ale jít nahoru a dát si šlofíka by považovala za porážku. Chtěla jít ven. Měla by jít ven. Nebyla sama venku už od – odkdy? Od zimy! Ještě před zlomem. Není divu, že se stává morbidní. To se ve vězení běžně říkalo. Venku, na ulici, všude, kde žila.

Tiše vyšla bočními dveřmi z Domu kolem kousku země s vegetací ven na ulici. Úzký pruh nevlídné městské půdy byl dobře obdělán a dával pěknou úrodu fazolí a bobu, ale Laiiny oči neměly pro farmaření pochopení. Bylo samozřejmě jasné, že anarchistické společenství, dokonce i v době přechodu, muselo směřovat k soběstačnosti, ale jak se to mělo podařit na téhle půdě a z těchto rostlin, nebyla její věc. Na to tady byli farmáři a agronomové. Zajímalý ji ulice, hlučné, páchnoucí dlážděné ulice, kde vyrostla a prožila celý svůj život, kromě patnácti let ve vězení.

Něžně pohlédla na průčelí Domu. Postavili ho jako banku, která uspokojovala zvláštní požadavky svých nynějších obyvatel. Sáčky s jídlem uchovávali v trezorech odolných proto pumám a v bezpečnostních schránkách zrálo v soudcích jablečné víno.

Nad elegantními sloupy, které tvořily průčelí do ulice, se ještě dal přečíst nápis „NÁRODNÍ BANKOVNÍ ASOCIACE INVESTORŮ A PĚSTITELŮ OBILÍ“. Hnutí si nepotrpělo na jména. Neměli žádnou vlajku. Když to potřebovali, používali slogany. Na stěnách a silnicích, aby byl úřadům na očích, naškrábali vždycky Kruh života. Ale když došlo na jména, byli neteční, akceptovali a ignorovali cokoliv, co neslo nějaký název, báli se, že je přitisknou ke zdi a zavřou; nebáli se však ztrapnění. Nejznámější a druhý nejstarší ze všech kooperativních Domů neměl proto žádné jméno, kromě názvu Banka.

Hleděl do široké a klidné ulice, ale jenom o jeden blok domů dál začínala Temeba, veřejný trh, známý kdysi jako centrum černého trhu psychogeniků a zrůdných pochybných existencí, omezený teď na prodej zeleniny, obnošeného šatstva a ubohé poutové atrakce. Jeho bujná vitalita byla pryč, zbyli z ní jen napůl ochrnutí alkoholici, narkomani, mrzáci, čachráři a děvky ochotné jít s každým, zastavárny, doupata hazardních hráčů, kartářky a levné hotely. Laia se obrátila k Temebě, jako když se voda po vzdutí vrací na původní hladinu.

Města se nikdy nebála ani jím neopovrhovala. Byla to její vlast. Kdyby Revoluce zvítězila, tyhle slumy by tu nebyly. Ale bída by zůstala. Vždycky by byla bída, plýtvání, týrání lidí.

Nikdy nepředstírala, že životní podmínky se změní, že jako Matka sejme ze svých dětí tragédii, takže se nebudou samy zraňovat.

Nic takového. Pokud si mohli lidé svobodně zvolit – a zvolili si číši jedu nebo život ve stoce – byla to jejich věc. Pokud zrovna nešlo o obchod, zdroj prospěchu a prostředek na ovládnutí ostatních lidí. Tohle všechno cítila ještě předtím, než to poznala. Předtím, než napsala první knížku, než odešla z Parhea, než poznala, co znamená „kapitál“, než se dostala dál než na River Street, kde jako malý prosebníček klečela na strupovitých kolenou na silnici s ostatními šestiletými. Poznala, že ona, ostatní děti, její rodiče, jejich rodiče, opilci a děvky a celá River Street, byli na dně čehosi – byli základem, skutečností, pramenem.

Chcete zavléci civilizaci do bahna? křičeli později šokovaní slušní lidé, když se jim pokoušela léta vysvětlit, že žijí ve špíně a v bahnu; kdybyste byl Bohem, vtloukl byste to do lidí, kdybyste byl člověkem, pokusil byste se to vtlouci do domů, kde lidé bydleli. Žádný člověk, který si myslel, že je lepší než spodina společnosti, to však nepochopil. Teď, když hladina opadla a bahno se vrátilo k bahnu, šourala se Laia pomalu odpornou, hlučnou ulicí a všechnu ošklivou slabost svého stáří zanechala doma. Ospalé děvky s nalakovanými účesy, jednooká žena unaveně nabízející ječivým hlasem zeleninu na prodej, slabomyslná žebračka honící mouchy, to byly její spoluobčanky. Podobaly se jí, všechny byly smutné, vzbuzovaly odpor, žalostné, ošklivé. Byly to její sestry, její vlastní lidé.

Nebylo jí moc dobře. Už dávno si nevyšla tak daleko, čtyři nebo pět bloků, osamocená v hluku a tlačenici páchnoucího letního parna. Chtěla se dostat do parku Koly, trojúhelníku špinavé trávy na konci Temeby, na chvilku si tam sednout s ostatními starci a stařenami, kteří tam vždycky sedávali. Bylo to však příliš daleko. Kdyby se teď nevrátila, mohla by dostat závrat; měla sen o tom, jak padá dolů, stále padá a musí tam ležet a vidět nad sebou lidi, kteří se přicházejí podívat na stařenu v záchvatu. Otočila se a vyrazila domů, čelo svraštěné námahou a odporem k sobě samé. Cítila, že ji rudne obličej a že do jejích uší přichází a vstupuje pocit závrati. Bylo toho trochu moc, bála se, že by se opravdu mohla složit. Ve stínu uviděla přede dveřmi schod a zamířila k němu, opatrně usedla a vzdychla.

Opodál seděl mlčky prodavač za svými zaprášenými, zvadlými zásobami ovoce. Kolem chodili lidé, nikdo u něho nenakupoval. Nikdo se na ni nedíval. Odonianka, kdo byla ta Odonianka? Známá revolucionářka, autorka Společnosti, Analogie atd. Ano, kdo vlastně byla? Nějaká stará, šedovlasá žena s červeným obličejem, která sedí na špinavém schůdku a něco si pro sebe mumlá.

Opravdu? Byla to ona? Kdokoli šel kolem ní, viděl ji určitě takto. Byla však sama něčím víc než známou revolucionářkou, byla jí? Ne, nebyla. Ale kým tedy byla?

Člověkem, který miloval Taviriho.

Ano. To je pravda. Ale ne úplná. Bylo to pryč, dávno byl mrtvý.

„Kdo jsem?“ zamumlala Laia svým neviditelným posluchačům, kteří znali odpověď. Byla malou holčičkou se strupovitými koleny, která seděla na schůdku u dveří a upřeně hleděla do dálky v lehkém nazlátlém oparu, v horku pozdního odpoledne na River Street, šestiletou, šestnáctiletou, zasněnou dívkou, dosud netknutou, nedotknutelnou. Byla to ona sama. Byla skutečně neúnavnou pracovnicí a myslitelkou, ale kornatění cév jí vzalo ženskost.

Byla opravdu milenkou, plavkyní životem, ale Taviri, když umíral, vzal její ženskost s sebou do hrobu. Nezbylo opravu nic, jen základy. Vrátila se domů, nikdy domov neopustila. „Cestou k pravdě je návrat.“ Prach a špína a schůdek u dveří v ošklivé ulici. A vzadu, na vzdáleném konci ulice, pole plné vysokého^ suchého býlí unášeného větrem, když přicházela noc.

„Laio! Co tu děláte? Jste v pořádku?“

Samozřejmě, jedna hezká žena z Domu, trochu fanatik a treperenda. Laia si nemohla vzpomenout na její jméno, třebaže ji znala už léta. Nechala se odvést domů, žena mluvila celou cestu. Ve velké chladné společenské místnosti (kdysi ji zabrali pokladníci počítající peníze za naleštěnými pulty a střežili ozbrojení hlídači) usedla Laia na židli. Nebyla už schopná ani vystoupit po schodech, třebaže by ráda byla sama. Žena pořád mluvila a přicházeli další vzrušení lidé. Zdálo se, že dojde k nějaké demonstraci. Události v Thuvii se vyvíjely tak rychle, že tu panovala nadšená nálada, něco se muselo udělat. Pozítří, ne, zítra se má konat pochod, velký pochod ze Starého Města na Capitol Square – stará známá věc. „Nastává další Devátý měsíc“, řekl ohnivě a se smíchem jeden mladík a letmo se přitom podíval na Laiu. V době, kdy nastal Devátý měsíc, ještě nebyl na světě, všechno to pro něho byly dějiny. Teď chtěl vytvořit své vlastní dějiny. Pokoj se zaplnil. Zítra v devět ráno by se tu měla konat valná hromada. „Musíte promluvit, Laio!“

„Zítra? Zítra tu nebudu“, řekla ostře. Kdosi se jí na to s úsměvem vyptával, další se smál, třebaže Amai se po ní zmateně ohlédla. Mluvili a křičeli dál. Revoluce. Co ji, proboha, přimělo to říci? Co jim říci v předvečer Revoluce, i kdyby to byla pravda?

Vyčkala na vhodnou dobu, vstala a při vší své nemotornosti proklouzla nepovšimnuta mezi vzrušenými lidmi zaměstnanými svými plány. Dostala se do haly, na schody a začala vystupovat nahoru.

„Generální stávka“, hlas, dva hlasy, deset hlasů mluvilo v místnosti pod ní, za ní. „Generální stávka“, mumlala si Laia při chvilkovém odpočinku na podestě. Co ji čeká nahoře, v jejím pokoji? Soukromý zlom. Bylo to poněkud směšné. Vydala se nahoru po druhém rameni schodiště, jeden schod za druhým, jedna noha za druhou, jako malé dítě. Měla závrať, ale už se nebála, že upadne. Tam nahoře se kývaly suché bílé květy a šeptaly do rozevřených večerních polí. Dvaasedmdesát let a nikdy neměla čas zjistit, jak se jmenují.

(The Day before the Revolution, přeložil František Nešpor, NEBULA 74)

Larry NIVEN

Hledač temných hvězd

Jednoho dne Mars zmizí.

Andrew Lear říká, že to všechno začne prudkými otřesy a skončí náhle po několika hodinách nebo dnech. On by to měl vědět.

Je to všechno totiž jeho chyba.

Lear taky říká, že se to nestane hned, ale až za pár let nebo století. A proto jsme tu zatím zůstali, Lear i my všichni ostatní. Zkoumáme cizí základnu, zatímco střed světa, kde se teď nacházím, je pomalu požírán. A to je dost, aby z toho měl člověk noční můry.

Byl to Lear, kdo objevil tu cizí základnu.

Přiletěli jsme na Mars; v těsném výsadkovém modulu mateřské lodi Percival Lowell nás bylo čtrnáct. Oblétávali jsme kolem planety, snažili se všemožně zkrátit dlouhou chvíli, opravovali jsme mapy a pátrali po čemkoliv, co sondy Mariner za třicet let výzkumů mohly zanedbat.

Mimo jiné jsme mapovali maskony. Tyto obrovské koncentrace hmoty pod lunárními moři byly následkem srážek s obřími asteroidy, horami kamení padajícími tiše z oblohy; aby pak udeřily s energií tisíce zápalných bomb. Mars procházel pásem asteroidů po bilion let. Měly by tu být lepší ma skony, než ty, které jsme zatím objevili.

Andrew Lear tvrdě pracoval. Během jednotlivých obletů kolem Marsu pečlivě pozoroval pera míhající se po papíru grafu. Většinu potřebných přístrojů jsme měli s sebou, mezi nimi i těžký hmotnostní detektograf.

Nad oblastí Sirbonis Palus začaly čmárat podivné křivky.

Jiný člověk by zaklel a zahájil nové měření.

Andrew Lear se na chvilku zamyslel, pak přístroj vypnul. Měl přece mapovat pevnou hmotu. A teď čmáral jednoduché sinusoidní křivky. Lear utíkal za kapitánem Childreym.

Utíkal? Bylo to víc než výkon artisty. Řítil se kupředu na rukou, nohama se odkopával od zdí, brzdil prudkými nárazy rukou a nohou. Pohybovat se ve stavu beztíže, když pospícháte, je dřina a Lear byl čtyřicetiletý astrofyzik, ne atlet. Když dosáhl kontrolní kabiny, těžce oddychoval.

Childrey který byl atlet – čekal s trpělivým, mírně pohrdavým úsměvem, než Lear popadl dech. Vždycky si myslel, že Lear je cvok. Learova slova to jen potvrzovala. „Gravitace k odesílání signálů? Doktore Leare, mohl by jste mne laskavě přestat obtěžovat s těmi vašimi fantastickými nápady? Mám moc práce. Všichni máme moc práce.“

Nebylo to až zase tak nespravedlivé, jak Leara odbyl. Některé z jeho nápadů byly opravdu bláznivé. Gravitační generátory, Černé díry. Domníval se, že bychom měli pátrat po Dysonových sférách: hvězdách zcela obklopených umělými skořápkami. Věřil, že hmota a setrvačnost jsou dvě různé veličiny, že by bylo možné vysát setrvačnost z vesmírného člunu a tím získat během pár minut zrychlení na téměř rychlost světla. Byl to snílek s otevřenými očima, a když ho něco zaujalo, šel za tím jako beran.

„Nechápete to,“ řekl Childreymu. „Gravitační záření se dá zablokovat hůř než elektromagnetické vlny a přitom pravidelně uspořádané gravitační vlny by se daly snadno zjistit. Vyspělé civilizace v galaxii by mohly komunikovat právě prostřednictvím gravitace. Snad by k tomu mohly přizpůsobit i pulsary – rotující neutronové hvězdy. Proto ztroskotal projekt Ozma, pátrali pouze po signálech v elektromagnetickém spektru.“

Childrey se usmál. „Jistě, jistě. Tak vaši malí přátelé vám posílají zprávy pomocí neutronových hvězd. Ale co to má společného s námi?“

„Tady, podívejte se!“ Lear zamával cárem tenkého téměř nehmotného papíru. „Tenhle je z přeletu nad Sirbonis Palus. Myslím, že bychom tam měl i přistát.“

„Přistaneme v Mare Cimmerium, jak zajisté víte. Všechno je připraveno, doktore Leare. Už čtyři dny mapujeme tu oblast. Je to rovná, hnědozelená plocha. Příští týden začne jaro a my zjistíme, jestli je tam život nebo ne. Všichni to chceme vědět. Snad s výjimkou vás.“

Lear před sebou stále držel jako štít ten svůj cár papíru. „Prosím ještě o jeden oblet nad Sirbonis Palus…“

Childrey vyměřil dráhu pro jeden oblet navíc. Možná ho přesvědčily ty sinusoidní křivky. Možná ne.

Ale další přelet ukázal v Sirbonis Palus nepatrný kruhový obrys. A Learův hmotnostní indikátor opět vykresloval sinusoidy.

Cizí bytosti byly pryč. Během těch prvních měsíců jsme stále čekali, že se každou chvilku vrátí. Přístroje na základně pracovaly tiše a precizně, jako by si jejich majitelé jenom vyšli na procházku.

Základna vypadala jako placatý koláč, dvě poschodí vysoký, bez oken. Vzduch uvnitř se dal dýchat. Bylo to jako pozemský vzduch ve výšce tří mil, ale bylo v něm víc kyslíku. Vzduch na Marsu je mnohem hustší a jedovatý, Takže určitě nebyli z Marsu.

Zdi byly silné a hluboce zkorodované. Opíraly se dovnitř proti vnitřnímu tlaku. Střecha byla o něco slabší a jak zdi, tak střecha byly z přetaveného mariánského prachu.

Topení stále fungovalo. A taky osvětlení – mřížky na stropě vrhaly jasně červené světlo. Bylo tam hrozné vedro, nejméně o deset stupňů víc, než nám vyhovovalo. Skoro týden jsme nemohli najít vypínače, byly za skrytými panely. Klimatizačním systémem profukovaly dovnitř nárazy větru, takže jsme si s ním museli trochu pohrát.

Z toho, co po sobě zanechali, jsme se o nich mohli mnohé dohadovat. Museli přijít ze světa menšího než Země, planety obíhající v těsné blízkosti kolem své hvězdy – rudého trpaslíka.

Aby byli dost blízko a aby jim bylo dost teplo, musela být jejich planeta držena v blízkosti hvězdy slapovými silami, vždy s jednou stranou obrácenou ke hvězdě. Život tam vznikl na osvětlené straně, ve stálém rudém dni, s větry neustále vanoucími z noční strany planety.

A neměli žádný smysl pro soukromí. Jediné dveřní rámy, které v sobě měly dveře, byly ty od přechodové komory.

Podlahu patra tvořila šesti úhelníková kovová mříž, která vás neoddělovala od druhů dole. Ložnice byla merkuriem plněná matrace ohromných rozměrů, od zdi ke zdi. Ostatní místnosti byly příliš malé a těsné, nábytek a přístroje příliš blízko u dveří, takže ze začátku jsme si neustále otloukali kolena a lokty.

Stropy měly výšku slabých šesti stop, takže jsme stále chodili se skloněnými hlavami, přestože jsme nebyli zase tak vysocí, abychom nemohli stát vzpřímeně. Je to prostě zvyk. Jenom Lear byl příliš vysoký, a když kdekoliv na základně prudce vstal, vždycky se uhodil do hlavy.

Nejdříve jsme se domnívali, že museli být menší než lidé.

Ale jejich sedačky odpovídali velikostí i tvarem lidským rozměrům.

Možná měli jenom jinou psychiku: nepotřebovali volný prostor nad hlavou.

Už na lodi to bylo bídné. Teď tohle. Na základně jsme začali trpět konstantní klaustrofobií. Vyhrotilo to všechny naše špatné nálady.

Dva z nás to nemohli vydržet.

Lear a Childrey nepatřili na stejnou planetu. Jednou z Childreyho vlastností bylo vrozené pedantství. Měl ho dost pro nás pro všechny. Během těch dlouhých měsíců na palubě Percivala Lowella to byl on, kdo nás vedl ke kalistenice. Nedovolil, aby někdo zmeškal pravidelné každodenní cvičení. Všichni jsme ho poslouchali.

Konec konců, ta cvičení nás udržovala v kondici, přestože to bylo něco docela jiného než když cvičíte doma v obýváku v normální přitažlivosti jednoho g.

Ovšem po měsíci na Marsu byl Childrey jediným člověkem, který vždycky přišel dokonale oblečen do vedra cizí základny. Někteří z nás to brali jako výtku a možná to i byla, protože Lear byl první, kdo si sundal i košili.

Na Zemi byly způsoby Andrew Leara pouhým charakterovým návykem. Ve spěchu si klidně natáhl děravé ponožky. Když se zabral do něčeho důležitého, klidně den či dva nepoužíval myčku na nádobí. Vždycky by dal přednost domu, který vypadal, „jako když se v něm bydlí“. Pánbůh pomoz uklízečce, která by se snažila uklidit jeho pracovnu. Už nikdy by po ní nic nenašel.

Byl to vynikající, i když jednostranný člověk. Jeho zvyky by snad mohlo změnit horolezectví nebo potápění, kde potřebujete spoustu opatrnosti, ale to ho nikdy nelákalo. Expedici na Mars však nemohl odolat. Škoda, protože existence ve vesmíru stojí za tu trochu opatrnosti.

Určitě se nebudete procházet venku s otvorem ve skafandru.

Měsíc po přistání Childrey přistihl Leara právě takto.

„Otvor“ ve skafandru je měkká gumová trubice přes přirození.

Vede do měchýře a mezi ní a měchýřem je jistící uzávěr. Když potřebujete, otevřete uzávěr, vykonáte potřebu, pak zavřete uzávěr a otevřete vnější záklopku a tím měchýř vyprázdníte do prostoru.

Podobný vynález pro ženy obsahuje katetrizační hadičku, která je příšerně nepohodlná. Předpokládám, že s tím návrháři něco udělají. Přece něčím takovým nebudou odrazovat ženy od vesmírných výzkumů.

Lear měl rád dlouhé procházky. Miloval pustou marťanskou scenérii ostře fialovou oblohu a měkké skvrny tančícího oranžového prachu, blízký horizont, nekonečnou prázdnotu. Potřeboval zkrátka prostor. Celou svou pracovní dobu trávil nad cizím komunikátorem, se stropem příliš nízko nad hlavou a vším příliš těsným pro jeho vysokou kostnatou postavu.

Vracel se zpět z procházky a srazil se s Childreym, který šel ven. Childrey se všimnul, že vnější uzávěr je otevřený, záklapka ulomená. Lear byl venku čtyři hodiny. Kdyby to na něho přišlo, mohl vykrvácet, protože vakuum by ho prostě roztrhlo.

Nikdy jsme se nedozvěděli, co mu tenkrát tam venku Childrey řekl.

Ale Lear přišel s hrozně rudýma ušima, mumlajíc si něco pod vousy.

S nikým nepromluvil.

Psychologové z NASA neměli posílat ty dva spolu na jednu planetu.

Ale Lear a Childrey byli každý tím nejlepším odborníkem ve svém oboru a navíc byli ve výborném zdravotním stavu, aby vydrželi tak dlouhou cestu. Jistě, byli astrofyzikové stejně kompetentní a slavní jako Lear, jenomže všem bylo o pár desítek let víc.

A Childrey měl za sebou tisíce hodin vesmírných letů. Byl jedním z posledních mužů na Měsíci.

Opravdu, každý z nich byl tím nejlepším. Prostě smůla.

Cizinci nechali komunikátor pracovat, stejně tak jako všechno ostatní na základně. Byl strašně těžký, soudě podle silných podpůrných pilířů vybíhajících zpod něj. Byl tak rozměrný, že dokonce střecha musela být vyboulená, aby se tam vešel. Bylo to jediné místo základny, které Learovi poskytovalo metr volného prostoru nad hlavou.

Ani Lear netušil, proč to umístili v patře. Vysílalo by to stejně tak dobře z přízemí jako i z jádra planety. Lear si to samozřejmě vyzkoušel. Vyťukal zprávu a přes celou planetu ji poslal na palubu Lowella.

Vedle komunikátoru na velice složitou desku, navrženou tak, aby přístroj chránila před sebemenšími otřesy, umístil hmotnostní detektor. Přístroj čmáral tak ostré křivky, že se nám zdálo, že přímo cítíme gravitační záření vycházející z komunikátoru.

Lear se do té věcičky zamiloval.

Pomalu nejedl. A když už přišel k jídlu, cpal se jako hladový vlk. „Je v tom nějaká zatraceně těžká hmota“, odpovídal nám s plnými ústy dva měsíce po přistání. „A ta mašina s ní pomocí elektromagnetického pole vibruje velkou rychlostí. Podívejte, takhle…!“ Vzal otevřenou tubu plnou pasty z tuňáka a držel ji před sebou. Pak s ní začal rychle vibrovat. Všichni na něj zírali, když pastou cákal po celém stole. „Dělám gravitační vlny. Jsou ale moc rozmazané, protože tuba je moc velká a jejich amplituda je v podstatě nulová. V té mašině je něco moc hustého a masivního a potřebuje to hrozně silné pole, aby se to tam udrželo.“

„Co je to?“ zeptal se někdo. „Neutronium? Něco jako srdce neutronové hvězdy?“

Lear zavrtěl hlavou a nabral si další sousto. „Ne, neutronium takové velikosti by nebylo stabilní. Myslím si, že to je kvantová černá díra. Ještě nevím, jak změřit její hmotnost.“

„Kvantová černá díla?“ zeptal jsem se.

Lear potěšeně přikývl. „Naštěstí pro mne. Víte, já byl proti téhle expedici na Mars. Mnohem víc bychom si vydělali, kdybychom studovali asteroidy. Mimo jiné jsme mohli zjistit, jestli jsou tam kvantové černé díry.“ Vstal, dávaje si přitom pozor na hlavu. Šel zase pracovat.

Pamatuji si, že jsme přes pocákaný stůl zírali jeden na druhé ho. Pak jsme losovali… a padlo to na mě.

Toho dne, kdy byl Lear venku s otevřenou vyprazdňovací záklopkou, mu Childrey udělil zákaz vzdalovat se od základny bez doprovodu. Lear si vždycky střežil samotu svých procházek. Teď mu Childrey dal seznam těch, z kterých si může vybrat svůj doprovod – půl tuctu mužů kterým Childrey mohl důvěřovat a kteří budou dávat pozor, zda Lear nedělá něco, co bý mohlo být nebezpečné pro něj nebo pro ostatní. Samozřejmě to byli muži perfektně vycvičení v běžném vesmírném výzkumu, oddaní Childreymu, vůbec nesympatizujíci s Learovými návyky. Bylo to, jako by Lear požádal Childreyho samotného, aby s ním chodil ven.

Od té doby už skoro vůbec nechodil ven. Věděl jsem přesně, kde ho najdu.

Stál jsem pod ním a díval se nahoru skrze mřížovaný strop.

Lear byl téměř hotový s demontáží ochranného panelu kolem gravitačního vlnového komunikátoru. Uvnitř to vypadalo místy jako počítač, na mnoha místech jako uspořádané elektromagentické cívky a čtvercovitě seřazené knoflíky připomínaly psací stroj.

Lear pracoval se senzorem magnetické indukce. Chtěl vyzkoušet cívky, aniž by narušil izolaci.

Zavolal jsem na něj: „Jak to jde?“

„Špatně“, řekl. „Izolace je stoprocentně perfektní. Bojím se to otevřít. Nevím, jakou to tam uvnitř má sílu, když to potřebuje takový kryt.“ Usmál se dolů na mě. „Můžu ti něco ukázat?“

Poklepal na věcičku nad tmavě šedým kruhovým plátem. „Tahle věc, to je mikrofon. Chvilku mi to trvalo než jsem ho objevil.

Já jsem Andrew Lear a mluvím ke komukoliv, kdo mě slyší.“ Vypnul to, pak utrhl papír z indikátoru hmotnosti a ukázal mi ostré hroty křivky přerušující hladké sinusoidní vlny. „Tady. Zvuk mého hlasu v gravitačním záření. Nezmizí, dokud nedosáhne okrajů vesmíru.“

„Leare, ty ses zmínil o kvantové černé díře. Co je to?“

„Hm, víš přece, co je to černá díra, ne?“

„Měl bych.“ Lear nás na tohle téma učil ve chvílích volna během dlouhých měsíců na palubě Lowella.

„Když nějaká ne příliš masivní hvězda použije svou nukleární energii, zhroutí se do bílého trpaslíka. Těžší hvězda, řekněme stočtyřicetkrát hmotnosti Slunce anebo i větší, může spotřebovat všechnu svou zářivou energii, pak se zhroutí do sebe až má v průměru deset nebo několik desítek kilometrů a je složena výhradně z neutronů stěsnaných jeden na druhém od začátku až do konce: nejhustší hmota ve vesmíru.

Ale taková hvězda může jít ještě dál, je-li to opravdu velká hvězda… Když plynové a radiační tlaky uvnitř už nejsou tolik silné, aby udržely vnější vrstvy před vlastní zuřivou gravitací hvězdy, pak se hvězda může zhroutit do sebe tak, že je její gravitace silnější než jakákoliv jiná síla. Je stlačená až na Swarczschildův poloměr a vlastně opouští vesmír. Co se stane pak, to je problematické. Swarczschildův poloměr je hranice, za kterou se už nic nedostane, ani světlo. Hvězda zaniká, ale hmota zůstává: nesvítící díra v prostoru, možná díra do jiného vesmíru. Možná existují i černé díry vzniklé sebezhroucením celých galaxií. Dát se ale černá díra už nemůže formovat. Teď už ne…“

„A?“

„Byla doba, kdy se černé díry všech velikostí mohly dál přetvářet. Bylo to během Velkého třesku, exploze, kterou začalo rozpínání vesmíru. Síla výbuchu mohla stlačit kusy hmoty až za Swarczschildův poloměr. To, co pak zůstalo, ty nejmenší z nich, těm říkáme kvantové černé díry.“

Za sebou jsem uslyšel charakteristický smích kapitána Childreyho, který se najednou objevil jakoby z ničeho nic. Byl schovaný za komunikátorem, takže Lear ho neviděl a ani já jsem ho neslyšel přijít. Zvolal: „Jak veliké jsou ty věcičky, o kterých tu mluvíte? Mohl bych jednu zvednout a hodit ji po vás?“

„V tak velké byste celý zmizel“, řekl Lear vážně. „Černá díra hmotnosti země by měla v průběhu pouze jeden centimetr. Ne, já mluvím o věcech o váze 105 gramu. Jedna taková by mohla být ve středu Slunce.“

„Ha, ha, ha…“

Lear neměl rád, když si z něj někdo dělal legraci, ale nevěděl, jak tomu zabránit. „Řekněme, 1017 gramu hmotnosti a 1011 centimetru v průměru. Za den by pohltila pár atomů.“

„Nu, aspoň víte, jak vypadá. Teď ji hlavně najít“, řekl Childrey. Lear přikývl, stále vážný. „Kvantové černé díry by mohly být v asteroidech. Takový malý asteroid by v sobě docela dobře mohl mít kvantovou černou díru.“

„Dobrá á á á…“

„Měli bychom si změřit nějaký malý asteroid hmotnostním detektorem. Jestliže bude těžší, než by měl být, odstrčíme ho a uvidíme, jestli za sebou nechá černou díru.“

„Potřeboval byste malilinkatá očička, abyste něco takového viděl. Ale i tak, co byste s tím dělal?“

„Mohl bych ji nabít elektrickým nábojem, pokud by ho už neměla. Pak bych s ní mohl manipulovat pomocí elektromagnetických polí.

Mohl bych s ní vibrovat, aby vzniklo gravitační záření. Myslím, že jednu takovou potvůrku máme tady uvnitř“, řekl a poklepal na cizí komunikátor.

„Dobrá, dobrá“, řekl Childrey a šel se smíchem pryč.

Za týden už všichni Learovi říkali „díromuž“, muž s černou dírou mezi ušima.

A přitom to vůbec neznělo legračně, když mi o tom Lear tenkrát povídal.

Ani Childrey vůbec nechápal špatně to, co mu Lear řekl. Childrey nebyl hloupý. Pouze si myslel, že Lear je prostě blázen.

Mezitím jsme dál tvrdě pracovali.

Na Marsu byly přírodní nádrže plné prachu, fascinující látky, tak jemné, že se chovala jako mazlavý olej. Byly po kolena hluboké. Procházet se jimi nebylo nebezpečné, ale byla to dřina, a proto jsme se tomu raději vyhýbali.

Jednoho dne Brace vešel do jedné takové nádrže a začal sondovat prach. Vrátil se s něčím, co vypadalo jako plastické kontejnery.

Cizí bytosti zřejmě používaly nádrže s prachem jako skládku smetí.

Podařilo se nám chemicky analyzovat materiály na základně.

Byly skutečně nezničitelné. Zjistili jsme také něco o bytostech samotných z chemické stránky. Zanechaly po sobě stopy na sedačkách a na společném lůžku. Byly to většinou stopy chemických sloučenin protoplazmy, ale Arsvey nenašel žádné znaky DNA. Tvrdil, že to není překvapující. Určitě existují jiné obří molekuly vhodné ke genetickému kódování.

Cizinci tu po sobě zanechali svazky poznámek. Písmo pro nás samozřejmě bylo záhadou, ale studovali jsme fotografie a diagramy. Většina z nich se týkala antropologie!

Studovali Zemi během doby ledové. Nikdo z nás nebyl antropolog a to byla zatracená škoda. Jediné, co jsme mohli udělat, bylo vyfotografovat všechny materiály a odeslat to nahoru na Lowell.

Jedna věc byla jasná. Cizinci odešli už velice dávno a přitom nechali běžet světelný a klimatizační systém a vysílat svůj komunikátor.

Pro nás? Pro koho jiného?

Další možnost byla ta, že báze byla po dobu šesti set tisíc let vypnuta a pak byla znovu uvedena do chodu, když čidla zaregistrovala Lowell přibližující se k Marsu. Lear si to ale nemyslel. „Kdyby byl proud v komunikátoru vypnutý“, říkal, „ta hmota už by v něm dávno nebyla. Musí tam být neustálé pole, aby ji udrželo na místě. Je to menší než atom, takže při vypnutí proudu by to okamžitě propadlo ven.“

Takže systémy na základně běžely po celou tu dobu. Ce je ksakru mohlo udržovat? A kde to je? Našli jsme nějaké kabely a zjistili, že vedou pod základy, několik yardů pod marťanský prach přetavený na lávu. Nepokoušeli jsme se je vykopat.

Zdroj byl pravděpodobně geofyzikální: díra hluboko do nitra planety. Cizinci, možná chtěli vykopat takovou díru, aby vzali vzorky z jádra. Pak tam umístili generátor využívající teplotní rozdíl mezi jádrem a povrchem.

Mezitím Lear trávil čas tím, že pátral po energetických zdrojích v komunikátoru. Našel způsob, jak vypnout nosnou vlnu. Takže ta hmota, jestli to byla hmota, teď byla beze zbytku uvnitř. Bylo to podivné, když teď hmotnostní detektor dělal rovnou čáru namísto drasticky zakřivených sinusoid.

Byli jsme špatně vybaveni, než abychom toho mohli náležitě využít; poslali nás sem zkoumat Mars a ne pozůstatky civilizace z jiné planety. Lear byl ovšem výjimkou. Byl ve svém živlu. A pouze jedna věc překážela jeho štěstí.

Měli jsme stále ještě dostatek paliva. A tak jsme se po zuřivé diskusi rozhodli pomalu vznést a přistát o kus dál, vedle další nádrže s prachem.

Šlo to dobře. Rozvířený prach pod námi vytvořil mělký mrak, který plul pomalu pryč k horizontu odkrývajíc dno nádrže pokryté mimozemskými odpadky. Jenže tam bylo ještě něco! Arsvey začal křičet na Braceho, aby to otočil. Brace naklonil stroj na stranu a v jemné křivce se vrátil zpět.

Náš zpětný manévr kostrám neublížil.

Pracovali jsme tam celé hodiny. Byla to zručnost, kterou nikdo z nás neovládal, ale četli jsme o tom, jak opatrný musí být archeolog, a proto jsme se snažili se všech sil. Část prachu se během času působením nepatrných cestiček vody přeměnila na tvrdý cement a některé kostry v něm byly pevně přichyceny. Ale pár se nám jich podařilo uvolnit. Dali jsme je na nosítka a nesli ke člunu. První z nich se rozpadla okamžitě, jakmile jsme začali napouštět vzduch do přechodové komory. Ostatní jsme tedy nechali venku.

Cizí bytosti zřejmě nebyly zvyklé se koupat. Proto jsme na základnu, do místnosti, kterou zřejmě měli vyhrazenou pro nějaký nepochopitelný rituál, přinesli rozměrnou vanu. Sundal jsem si skafandr a vešel s nadějí, že tam zrovna nikdo nebude.

Nejdřív jsem uslyšel hlasy, teprve pak jsem je uviděl.

Lear křičel.

Childrey ne, ale jeho hlas byl rozčilený. A byl v něm výsměch. Stál dole mezi podpůrnými pilíři. Ruce v bok, hlavu zvrácenou dozadu, aby viděl nahoru na Leara.

Přestal mluvit. Chvilku se žádný z nich nehýbal. Pak Lear něco zamumlal. Otočil se ke komunikátoru a stiskl jeden z knoflíků.

Childrey sebou najednou hrozně trhl. Rukou se plácl po pravém stehně a když ruku zvedl, byla celá od krve. Zíral na ni, pak nahoru na Leara. Chtěl se na něco zeptat, ale než to stihl, klesl pomalu k zemi. Rychle jsem mu uvolnil šaty a přes krvavou skvrnu uvázal kapesník. Byla to malá dírka, ale maso nad ní bylo rozcupováno v úzké čáře táhnoucí se nahoru přes slabiny.

Childrey chtěl něco říci. Oči měl vytřeštěné. Pak začal kašlat a z úst mu tekla krev.

Ztuhl jsem. Jak mu mohu pomoci, když nevím, co se vlastně stalo? Uviděl jsem krvavou skvrnu na jeho pravém rameni, a když jsem mu roztrhl košili, uviděl jsem další malou dírku.

Přijel doktor.

Childreymu to trvalo celou hodinu než zemřel, ačkoliv doktor to vzdal mnohem dřív. Mezi ranou na rameni a ranou na stehně bylo maso rozcupováno v úzké čáře běžící přes žaludek a část střevního traktu. Ohledání ukázalo malou, velmi čistou dírku skrze kyčelní kost.

Hledali jsme a našli dírku v podlaze pod komunikátorem. Měla velikost hrotu tužky a byla vyplněná prachem.

„Udělal jsem chybu“, řekl Lear, když jsme se snažili přijít na to, co se vlastně stalo. „Neměl jsem se toho podivného knoflíku nikdy dotknout. Zřejmě jsem vypnul ochranné pole, které tu hmotu drželo uvnitř. Prostě propadla. Kapitán Childrey byl zrovna pod tím.“

„A ono to šlo přímo skrze něho?“

„Odhaduji, že to vážilo 10^14 gramu“, řekl Lear. „To znamená pouze 10^6 Angstromu v průměru. Kapitán Childrey zemřel ne proto, že by to pohltilo jeho hmotu, ale proto, že to šlo přes důležité orgány. Vidíte, jak to zcupovalo na prášek materiál na podlaze.“

S tím se samozřejmě vynořil i problém, zda to byla vražda nebo ne.

Lear to odmítl. „Vražda? Čím? Childrey přece vůbec nevěřil, že v tom nějaká černá díra je. A stejně tak většina z vás.“ Najednou se zasmál. „Dovedete si představit, jak by vypadal proces? Představte si obžalobu, jak vykládá soudu, co se asi stalo. Nejdřív by jim musel vysvětlit, co je to černá díra. Pak co je to kvantová černá díra.

Pak by musel vysvětlit, jak to, že nemá vražednou zbraň a kde ji nechal, když volně projela Marsem. A kdyby to šlo bez výsměchu soudu dál, stále ještě by jim musel vysvětlit, jak věc menší než atom mohla někomu smrtelně ublížit.“

„Ale nevěděl jste snad, doktore Leare, že ta věc je nebezpečná?“

Lear roztáhl ruce: „Pánové, tady nejde jenom o hmotu. Jde na příklad i o silová pole. Je pravda, že jsem mohl odhadnout hmotnost té věcičky ze síly, která byla potřebná na to, aby ji udržela uvnitř, ale mohl jsem vědět, že cizinci počítali své údaje v našem metrickém systému?“

„Určitě tam ale byly nějaké pojistky zabraňující tomu, aby silová pole šla vypnout. Musel jste je vyřadit.“

„Ano, pravděpodobně ano, ale pouhou náhodou. Víte přece, že jsem dělal různé pokusy, abych tomu všemu přišel na kloub.“

Zůstalo to na mrtvém bodě. Žádný proces nebude. Od žádného obyčejného soudce jsme nemohli očekávat, aby pochopil, o čem strany mluví. Pár věcí zůstalo neobjasněno. Například Childreyho poslední slova. Mohl a nemusel jsem je opakovat, kdyby mě o to požádali.

Řekl tehdy: „Dobrá, tak mně to ukažte. Ukažte mně to nebo uznejte, že v tom nic takového není.“

Když se všichni rozešli, pošeptal jsem Learovi: „To byla pravděpodobně ta nejunikátnější vražedná zbraň v historii.“

„Co budeš dělat teď? Jediná známá černá díra ve vesmíru a ty si ji necháš proklouznout mezi prsty.“

Lear se usmál: „Máš pravdu. Částečně ovšem. Věděl jsem, s čím mám co do činění. Když jsem zastavil vibrace, zjistil jsem hmotnost celého komunikátoru hmotnostním detektorem. Teď už v něm černá díra není. Ale já můžu její hmotnost zjistit tím, že si teď určím hmotnost komunikátoru samotného a pak to odečtu.“

„Aha.“

„A taky teď můžu celou tu mašinu otevřít a podívat se, co je uvnitř. Jak to ovládali. Proklatě, kdyby mně teď bylo takových šest let.“

„Nu… život není natahovací. Tak rád bych to všechno vypočítal… Za pár let nebo století ode dneška bude černá díra mezi Zemí a Jupiterem. Už bude dostatečně velká na to, aby se dala studovat. Myslím, že by to mohlo být už za takových čtyřicet let.“

Když i sem si uvědomil, o čem mluví, nevěděl jsem jestli se mám smát nebo plakat. „Leare, přece nechceš říct, že něco tak mrňavého by mohlo pozřít Mars!“

„Ano, přesně tak. Pohltí všechno, co se nachází v její blízkosti. Tu jádro, tu elektron… a nečeká jenom na atomy. Její gravitace je přímo zuřivá a lítá sem a tam středem planety a požírá její hmotu. Čím víc jí pohltí, tím je větší a její hmotnost stále roste. Dřív nebo později pohltí Mars. Do té doby bude mít v průměru slabý milimetr. A to stačí na to, aby ji bylo vidět.“

„A nemůže se to stát do třinácti měsíců?“

„Než odletíme? Hmmm.“ Lear se nepřítomně zahleděl do dálky. „Nemyslím. Budu to muset vypočítat.“

(The Hole Man, přeložila Hana Březáková, HUGO 75)

Philip K. DICK

Případ Rautavaarová

Tři technici v průzkumném člunu, pozorující anomálie v mezihvězdných magnetických polích, pracovali velmi dobře, a to až do okamžiku, kdy zemřeli.

Jejich člun byl roztržen úlomky čediče pohybujícími se ve srovnání s nimi nesmírnou rychlostí. Okamžitě byla zničena veškerá zásoba kyslíku. Oba muži reagovali příliš pomalu a nestačili vlastně udělat vůbec nic. Mladá technická z Finska, Agnete Rautavaarová, si stihla nasadit na hlavu pohotovostní helmu, ale zamotaly se jí přívodní hadice. Melancholická smrt. Zadusila se vlastními zvratky. Tak skončila průzkumná mise člunu EX 208.

Měsíc na to měli být všichni tři uvolněni a posláni na Zemi.

Nestačili jsme se na místo nehody dostat včas, abychom ty tři pozemšťany zachránili, ale vyslali jsme robota, aby zjistil, zda některý z nich muže být regenerován. Pozemšťané nás nemají rádi, ale jejich člun v tomto případě pracoval v naší blízkosti. Existují určitá nařízení, která se vztahují na všechny rasy i galaxie. Nechtělo se nám pomáhat pozemšťanům, ale musíme respektovat nařízení.

Z nich vyplývalo i to, že se musíme pokusit obnovit životní funkce tří mrtvých techniku. Veškerou zodpovědnost jsme svěřili robotovi a v tom jsme zřejmě udělali chybu. Podle nařízení jsme rovněž o všem měli informovat nejbližší pozemskou loď. My jsme se rozhodli, že to neuděláme.

Robot signalizoval, že ani u jednoho muže nezjistil žádnou mozkovou činnost a že jejich nervový systém je zničen. U Agnety Rautavaarové zaregistroval slabou činnost mozku, takže začal s obnovovacími pokusy. Protože ovšem taková důležitá rozhodnutí nemůže činit sám, zkontaktoval se s námi. Dostal od nás povolení. Chyba lépe řečeno vina je tedy na nás. Kdybychom na místě byli přítomni my, sami bychom nejlépe věděli, co dělat. Uznáváme svou vinu.

O hodinu později robot hlásil, že obnovil podstatné funkce v mozku Rautavaarové tím, že mu dodal okysličenou krev z jejího mrtvého těla. Kyslík dodal robot. Ovšem ne živiny. Ty byly získány zpracováním mrtvého těla Rautavaarové jako výchozí suroviny. Proti tomuto postupu později pozemské autority nejvíc protest ovál y. Ale neměli jsme jiný zdroj živin. Protože my sami jsme z plazmy, nemohli jsme nabídnout naše vlastní těla.

Namítali, že jsme měli použít těla jejich mrtvých druhů. Ale na základě robotova hlášení byla jejich těla příliš kontaminována radioaktivním zářením, a proto by byla pro Rautavaarovou jedovatá: živiny získané z těchto zdrojů by její mozek brzo otrávily. Jestliže nepřijímáte naši logiku, nevadí nám to tak nám byla situace prezentována z dálky. Proto naše opravdová chyba tkví v tom, že jsme poslali robota, místo abychom se tam dostavili sami. Jestli nás z toho chcete vinit, prosím.

Požádali jsme robota, aby vpravil do mozku Rautavaarové sondu a vysílal nám tak veškeré její myšlenky, takže jsme mohli posoudit stav jejích nervových buněk. Získali jsme z toho velmi příznivý dojem. Teprve v tomto okamžiku jsme informovali pozemské autority. Informovali jsme je o nehodě, která zničila EX 208. o tom, že dva technici, muži, byli nenapravitelně mrtví, o tom že rychlým zákrokem z naší strany se podařilo zachránit cefalickou aktivitu u ženy, což znamená, že máme její živý mozek.

„Její CO?“, řekl operátor. „Přece nemůžete takovým způsobem udržovat při životě mozek. K čemu je jen mozek?“

„Může myslet,“ řekli jsme.

„Dobrá, nechme toho teď,“ řekl operátor. „Ale počítejte s tím, že bude následovat vyšetřování.“

„Nebylo snad správné zachránit její mozek?“ zeptali jsme se. „Konec konců psyche je umístěno v mozku. Fyzické tělo je pouze zařízení, k němuž se tělo vztahuje.“

„Udejte mi souřadnice EX 208,“ nařídil operátor. „Ihned tam pošleme záchrannou loď. Měli jste nám to oznámit okamžitě jakmile se nehoda stala, aniž by jste prováděli své vlastní oživovací pokusy. Vy Aproximace prostě nechápete somatické životní formy.“

Je urážlivé nazývat nás výrazem APROXIMACE. Je to pozemská nadávka vztahující se k našemu původu v systému Proxima Centauri. Značí to, že nejsme autentičtí, že pouze simulujeme život a životní formy.

To byl začátek případu Rautavaarová.

V hlubinách svého poškozeného mozku Agneta Rautavaarová ucítila kyselou chut zvratků a celá se zachvěla strachem a odporem. Všechno kolem ní, celý EX 208 byl v troskách. Viděla Travise a Elmse, byli roztrháni na krvavé kusy a jejich krev byla zmrzlá. Led pokrýval i vnitřek člunu. VZDUCH JE PRYČ, TEPLO JE PRYČ… CO MĚ UDRŽUJE NAŽIVU? divila se. Zvedla ruce a dotkla se obličeje nebo spíš chtěla se dotknout obličeje. MOJE HELMA, pomyslela si, NASADILA JSEM SI JI VČAS.

Led, který pokrýval všechno kolem, začal tát. Zmrzlé ruce a nohy jejích dvou druhů přirostly zpět k jejich tělům. Čedičové úlomky roztroušené uvnitř člunu byly jakoby vysáty zpět.

ČAS, uvědomila si Agneta, BĚŽÍ POZPÁTKU. TO JE ZVLÁŠTNÍ!

Dovnitř se vrátil vzduch, slyšela tlumený zvuk indikátoru. Travis a Elms se vrávoravě postavili na nohy. Zmateně zírali kolem sebe.

Kdyby to šlo, usmála by se. Síla nárazu zřejmě způsobila lokální zpětný chod času.

„Posaďte se oba,“ řekla.

Travis se rychle posadil. „Já samozřejmě, máš pravdu.“ Posadil se do svého křesla a stiskl knoflík, který ho bezpečně připoutal.

Avšak Elms dál stál.

„Srazili jsme se s dost velkými kusy,“ řekla Agneta.

„Ano,“ odpověděl Elms.

„A byl to dostatečně silný náraz na to, aby způsobil zpětný chod času,“ pokračovala Agneta. „Takže jsme se dostali do okamžiku před srážkou.“

„Hm, to může být částečně způsobeno magnetickými poli,“ řekl Travis. Mnul si oči, ruce se mu třásly. „Sundej si tu helmu, Agneto. Vždyť ji nepotřebuješ.“

„Ale teď přece znovu přijde srážka…“

Oba muži na ni zírali.

„Znovu dojde k nehodě,“ řekla.

„Kdepak,“ zamumlal Travis. „Okamžitě odsud vypadneme.“ Začal mačkat knoflíky na přístrojové desce. „Mine nás to.“

Agneta si sundala helmu. Pak si všimla té postavy. Stála mezi nimi. Byl to Kristus.

„Podívejte se,“ zašeptala k Travisovi a Elmsovi.

Měl na sobě tradiční bílou řízu a sandály. Jeho vlasy byly dlouhé a zářily jako v měsíčním svitu. Měl vousy, jeho obličej byl jemný a moudrý. JAKO NA FRESKÁCH V CHRÁMECH TAM NA ZEMI, pomyslela si Agneta. V ŘÍZE, S VOUSY, NĚŽNÝ, MOUDRÝ, RUCE MÍRNĚ POZVEDNUTÉ.

DOKONCE MÁ I SVATOZÁŘ. TO JE ZVLÁŠTNÍ, ŽE NAŠE POZEMSKÉ PŘEDSTAVY BYLY TAK PŘESNÉ!

„Ach, můj bože,“ řekl Travis. Oba muži na něj zírali a ona taky. „Přišel si pro nás.“

„Nu, se mnou je to v pořádku,“ řekl Elms.

„To víš, že s tebou je to v pořádku,“ odpověděl mu na to Travis. „Nemáš ženu ani děti. A co Agneta? Je jí teprve tři sta let, je to ještě dítě.“

Kristus řekl: „Já jsem vinný keř, vy jste větve. Kdokoliv ve mně zůstane, se mnou v sobě, bude rodit spousty ovoce. Kdo se ode mě odtrhne, zahyne.“

„Převádím EX pryč z tohoto sektoru,“ řekl Travis.

„Moje děti.“ pokračoval Kristus, „už tu s vámi dlouho nebudu.“

„O. K.“ řekl Travis. EX se teď pohyboval nejvyšší rychlostí směrem k Siriu.

„Proklatě. Travisi.“ řekl Elms rozhořčeně. „Tohle je jedinečná příležitost. Myslím tím, kolik lidí vidělo Krista? Myslím, že to je Kristus. Jsi Kristus, že ano?“ zeptal se postavy.

Kristus řekl: „Já jsem cesta, pravda a život. Nikdo nemůže přijít k mému otci, jenom skrze mne. Jestliže znáte mne, znáte taky mého otce. Od tohoto okamžiku ho znáte a viděli jste ho.“

„Vidíte,“ řekl Elms s rozzářeným obličejem. „Chci, aby věděl, že jsme moc rádi, že jsme ho poznali. Pane“ zarazil se. Chtěl říci „pane Kriste“. To je hloupé, opravdu hloupé. „Kriste, pane Kriste, posaďte se. Tady do mého křesla, nebo do křesla slečny Rautavaarové, vid, Agneto? Tohle je Walter Travis, není křesťan, ale já jsem. Byl jsem věřící po celý svůj život. Tedy, po většinu života, Nejsem si jist, co se týče slečny Rautavaarové. Co ty na to, Agneto?“

„Přestaň s těmi nesmysly, Elmsi,“ řekl Travis.

Ale Elms jenom mlel: „Bude nás soudit…“

Kristus řekl: „Jestliže někdo slyší má slova a nevěří jim, nejsem to já, kdo ho odsoudí, protože já jsem nepřišel tento svět soudit, ale spasit ho; ten, kdo mne odmítá a nevěří mým slovům, odsuzuje sám sebe.“

Postrašená Agneta mu řekla: „Nepospíchej na nás. Všichni tři jsme prožili velký šok.“ Najednou se podivila, zda Travis a Elms si pamatují, že byli zabiti a jejich těla úplně zničena.

Postava se usmála, jako by ji chtěla ujistit.

„Travisi,“ řekla Agneta sklánějíc se k jeho křeslu. „Teď mne poslouchej. Ani ty, ani Elms jste nehodu nepřežili. Proto přišel. Pouze já jediná jsem zaváhala.“

„Zabiti,“ řekl Elms zděšeně. „Jsme tedy mrtví a on si přišel pro nás.“ Postavě pak řekl: „Jsem připraven, pane. Vezmi si mne.“

„Vezmi si je oba, ale mě ne,“ řekl Travis. „Vysílám tísňové volání o pomoc. Budou to vědět dřív, než si mě vezme, nebo se pokusí vzít.“

„Jsi mrtvý,“ řekl mu Elms.

„Podívej, vždyť mohu vysílat,“ tvrdil Travis, ale jeho obličej vyjadřoval rezignaci.

„Dej Travisovi trochu času,“ prosila Agneta postavu. „Nechápe to tak docela. Ale ty to určitě víš, ty přece víš všechno.“

Postava přikývla.

My a skupina pozorovatelů ze Země jsme sledovali tuto aktivitu v mozku Rautavaarové a všichni jsme si uvědomovali, co se tam děje. Zatímco šesti pozemšťanům se to zdálo škodlivé, nám se to jevilo jako velkolepé, jak pro Agnetu Rautavaarovou, tak pro nás. Prostřednictvím jejího poškozeného mozku, opraveného špatně instruovaným robotem, jsme byli ve styku s jiným světem a silami, které v něm vládnou. Názor pozemšťanů nás zarmoutil.

„Má halucinace,“ řekl mluvčí pozemšťanů. „Nemá žádné pocitové údaje. Její tělo je mrtvé. Podívejte se, co jste s ní udělali!“

Namítli jsme, že Agneta Rautavaarová je šťastná.

„Musíme její mozek vypnout,“ řekl mluvčí.

„A odpojit nás od jiného světa?“ namítli jsme. „Tohle je vyniká jící příležitost nahlédnout do posmrtného života. Mozek Agnety Rautavaarové je naší pozorovatelnou. Vědecké hledisko tu převažuje nad jakýmkoliv jiným.“

To byla pozice, kterou jsme zaujali ve vyšetřování. Pozice jistoty, ne prospěšnosti.

Pozemšťané se tedy rozhodli udržovat zatím mozek Rautavaarové při životě a nahrávat obrazový i zvukový záznam.

Já sám jsem byl fascinován pozemskou myšlenkou Spasitele. Pro nás to bylo zastaralé a kuriózní pojetí, příliš antropomorfické. Nejvíc nás udivovalo to, že člověk je v tomto pojetí odměňován či trestán na základě svých dobrých a špatných skutků. Bylo to pro nás primitivní pojetí, Když jsem se díval a poslouchal, když jsme se dívali a poslouchali jako polyencefalická jednota byl jsem zvědavý, jaká bude reakce Agnety Rautavaarové na Spasitele, průvodce duše, podle našeho pojetí. Konec konců, její mozek byl vybaven naším mechanismem. Teď by bylo příliš riskantní vypnout ho, mozek už byl příliš poškozen.

Celý aparát, včetně jejího mozku, byl dopraven na místo soudního vyšetřování do neutrální oblasti mezi systémem Proxima Centauri a slunečním systémem.

Později, v diskrétním rozhovoru se svými druhy jsem navrhl, abychom se pokusili do uměle živeného mozku Rautavaarové vnést naše vlastní pojetí Spasitele. Podle mého hlediska by mohlo být zajímavé, jak bude reagovat.

Moji druhové poukázali na rozpory v mé logice. Před porotou jsem argumentoval, že mozek Rautavaarové je pro nás oknem do jiného světa^ což nás vlastně ospravedlňovalo. Teď zase chci, abychom ji ovlivňovali naším vlastním myšlením a odlišným pojetím hodnot.

„Obě hlediska jsou správná,“ řekl jsem. „Je to opravdové okno do jiného světa a zároveň je to prezentace kulturních a rasových sklonů Rautavaarové. Máme tu model, do kterého můžeme vpravit různé, pečlivě vybrané varianty. Můžeme do mozku vpravit naše vlastní pojetí Spasitele a tak zjistit, jak se toto naše pojetí liší od dětinského pojetí pozemšťanů. Je to vynikající příležitost otestovat naši vlastní teologii. Teologie pozemšťanů je podle mého názoru nesmyslná.“

Rozhodli jsme se to tedy provést, už i proto, že jsme to byli my, kdo vlastnil zařízení napojené na mozek Rautavaarové. Bylo to pro nás najednou důležitější, než výsledek celého procesu. Předpokládám, že pozemšťanům by se naše záměry mohly zdát škodlivé. Popírám to, všichni to popíráme. Snad bychom to mohly nazvat hrou, která nám poskytne estetické potěšení stát se svědky setkání Rautavaarové ne s jejím, ale s NAŠÍM Spasitelem.

Postava, zvedajíc ruce, řekla Travisovi, Elmsovi a Agnetě: „Já jsem vzkříšení. Kdokoliv ve mne věří, bude žít, přestože zemře a kdokoliv žije a věří ve mne, nikdy nezemře. Věříte mně?“

„Já určitě ano,“ řekl Elms srdečně.

Travis řekl: „Jsou to jen žvásty!“

Agneta Rautavaarová si sama pro sebe pomyslela, že si není jistá, prostě neví.

„Musíme se rozhodnout, jestli s ním půjdeme,“ řekl Elms. „Travisi ty už ses rozhodl, běž si kam chceš. Seď si tady a obíhej pořád dokola jestli chceš.“ Agnetě pak řekl: „Doufám, že ty jdeš s Kristem, Agneto. Chci, abys žila posmrtným životem, tak jako budu žít já. Je to tak správné, pane?“ zeptal se postavy.

Postava přikývla.

Agneta řekla: „Travisi, já si myslím tedy já cítím, že bys měl jít s námi.“ Nechtěla zdůrazňovat, že Travis je mrtvý. Ale i tak to přece musel pochopit, jinak je odsouzen. „Pojď s námi,“ řekla.

„Takže ty jdeš taky?“ zeptal se Travis hořce.

„Ano,“ odpověděla.

Elms, zírající na postavu, najednou zašeptal „Nevím, jestli se nemýlím, ale zdá se mně, že se nějak mění…“

Agneta se podívala, ale neviděla žádnou změnu. Elms byl hrozně vystrašený.

Postava ve své bílé říze pomalu kráčela ke křeslu s připoutaným Travisem. Zastavila se těsně vedle něj, chvíli tam stála, pak se sehnula a ukousla Travisovi kus obličeje.

Agneta vykřikla, Elms jenom vyděšeně hleděl a Travis, připoutaný do křesla sebou zmítal. Postava ho pomalu pozřela.

„Teď to vidíte,“ řekl mluvčí vyšetřovací komise, „musíme mozek vypnout. Nastalo prudké zhoršení, ta zkušenost je pro ni strašná. Musíme to skončit!“

Řekl jsem: „Ne! My ze systému Proxima shledáváme tento obrat událostí jako velice zajímavý.“

„Ale Kristus požírá Travise,“ vykřikl další pozemšťan.

„Neexistuje snad ve vašem náboženství obřad,“ zeptal jsem se, „při kterém jíte tělo vašeho boha a pijete jeho krev? Všechno, co se tu zatím stalo, je pouhým zrcadlovým obrazem eucharistie.“

„Nařizuji její mozek okamžitě vypnout,“ řekl mluvčí komise, obličej měl bledý a na čele mu vyvstal pot.

„Měli bychom se dívat dál,“ řekl jsem. Shledával jsem to velice vzrušujícím. Byl to úkaz naší vlastní svátosti, nejvyšší svátosti, při které nás náš Spasitel pozře.

„Agneto,“ zašeptal Elms, vidělas to? Kristus snědl Travise. Zůstaly po něm jenom boty a rukavice.

„Ach, bože,“ pomyslela si Agneta Rautavaarová. „Co se to děje? Nerozumím tomu.“ Couvala pryč od postavy, směrem k Elmsovi. Instinktivně.

„Je mou krví,“ řekla postava a olizovala si při tom rty. „Pil jsem jeho krev, krev věčného života. Vypil jsem ji a budu žít věčně. Teď je on mým tělem. Nemám své vlastní tělo, jsem pouze plazma. Ale snědl jsem jeho tělo a získal tím život věčný, toto je nová pravda, kterou prohlašuji. Jsem věčný.“

„Sní nás taky,“ řekl Elms.

Ano, pomyslela si Agneta, sní. Teď už viděla, že postava je Aproximace. Životní forma Proximy, uvědomila si. Má pravdu, nemá své vlastní tělo. Jediný způsob, jak získat tělo, je

„Zabiju ho,“ řekl Elms. Vytáhl z pouzdra pohotovostní laserovou zbraň a namířil ji na postavu.

Postava řekla: „Nadešel čas.“

„Nedotýkej se mne!“ vykřikl Elms.

„Brzo už mne nebudete vidět,“ řekla postava. „Ledaže bych vypil vaši krev a snědl vaše tělo. Blahoslavte sebe za to, že mohu žít.“ Pohybovala se směrem k Elmsovi.

Elms vypálil z pistole. Postava se zapotácela a začala krvácet. Je to Travisova krev, uvědomila si Agneta. Ne jeho vlastní krev.

Je to příšerné. Hrůzou si zakryla obličej rukama.

„Rychle,“ řekla Elmsovi, „řekni jsem nevinný za krev tohoto muže. Řekni to, než bude pozdě.“

„Jsem nevinný za krev tohoto muže,“ zachraptěl Elms.

Postava padla na zem. Krvácela, umírala. Ale už to nebyl vousatý muž. Bylo to něco jiného, ale Agneta Rautavaarová nedokázala určit, co. Řeklo to: „Eli, Eli, lama sabachthani?“

Zatímco se ona a Elms na to dívali, zemřelo to.

„Zabil jsem to,“ řekl Elms, „zabil jsem Krista!“ Držel laserovou pistoli namířenou na sebe, prst na spoušti.

„To nebyl Kristus,“ řekla Agneta. „Bylo to něco jiného. Byl to opak Krista.“ Vzala Elmsovi zbraň.

Elms plakal.

Pozemšťané ve vyšetřovací komisi měli většinu hlasů a všichni hlasovali za zrušení veškeré aktivity v uměle udržovaném mozku Rautavaarové. Zklamalo nás to. Viděli jsme v tom začátek absolutně ohromujícího vědeckého pokusu: teologie jedné rasy naočkované na teologii odlišného druhu. Odpojení mozku Rautavaarové pro nás bylo vědeckou tragedii. Co se týče základního vztahu k bohu, měli pozemšťané diametrálně odlišné pojetí. To ovšem připisujeme faktu, že oni jsou somatická forma, zatímco my jsme plazma. Pijí krev svého boha, jedí jeho maso, tím se prý stávají nesmrtelnými. Pro ně to není otřesné. Shledávají to úplně přirozeným. Ale pro nás je to hrozné. Že by boží služebník měl jíst a pít svého boha? Je to příšerné, vskutku příšerné. Hanba, ostuda, ohavnost. Ten, kdo je výš, přece vždy využívá nižšího. Bůh must pozřít věřícího.

Byli jsme svědky uzavření případu, vypnuti mozku Rautavaarové. Veškerá mozková činnost ustala. Monitory už neukazovaly vůbec nic. Cítili jsme hrozné zklamáni. Navíc, pozemšťané na nás uvalili zákaz poskytovat jako první záchrannou pomoc.

Je to zarážející, jak odlišné jsou druhy vyvíjející se v různých hvězdných systémech. Pokoušeli jsme se pochopit pozemšťany, ale našlo to. Uvědomujeme si, že ani oni nerozumí nám a naopak jsou odpuzováni některými našimi zvyklostmi. Bylo to demonstrováno i na případu Rautavaarové. Já sám jsem byl ohromen reakcí Rautavaarové, když Spasitel snědl Travise. Chtěl jsem vidět, jak se tato nejsvětější svátost splní i u těch ostatních, Rautavaarové a Elmse.

Ale nedovolili nám to. Experiment, z našeho hlediska, selhal.

A navíc teď žijeme v morální hanbě, kterou na nás uvalili.

(Rautavaara’s Case, přeložila Hana Březáková)