Nebezpečné vize

Niven Larry; Ellison; Harlan

Značky: povídky, sci-fi

povídkyttt sci-fittt

Nejoceňovanější antologie science fiction, která kdy byla publikována.

Nebezpečné vize jsou legendární antologií, za kterou Ellison obdržel speciální cenu Hugo, a texty z ní byly rovněž poctěny jak cenou Hugo, tak Nebula a jinými dalšími cenami.

Jedná se o nejznámější antologii fantastiky 20. století, která byla přeložena a vydána ve velkých nákladech v mnoha zemích světa.

Je sestavena ze 33 povídek 32 spisovatelů. Dá se říct, že je určena nejenom fanouškům SF, ale všem čtenářům, kteří hledají dobrou literaturu a vzrušení.

Nebezpečné vize

NEŠPORY

Lester del Rey

Když dospěl na povrch planetky, vyčerpal i poslední zbytky energie. Nyní odpočíval a pomalu načerpával rozpačitou sílu ze žlutého slunce, které zářilo na zelený trávník rozprostřený všude kolem. Smysly měl otupělé naprostým vysílením, avšak strach, kterému se naučil od Uchvatitelů, je rozptyloval do okolí, aby pátraly po dalším náznaku útočiště.

Uvědomil si, že se ocitl v poklidném světě, a při tomto zjištění v něm strach ještě zesílil. Za dnů svého mládí choval v lásce celou řadu světů, kde bylo možné hrát hru kolotajícího života do naprostého uspokojení. Byl to tehdy bujarý vesmír, kde se dalo krásně toulat Ale Uchvatitelé nesnesli nikoho, kdo konkuroval jejich expanzivním touhám. Zdejší klid a pořádek znamenaly, že tento svět kdysi patří jim.

Opatrně po nich pátral, zatímco do něho vnikal slaboučký závan síly. Žádný z nich tu nyní nebyl. Kdysi by okamžitě vycítil tlak jejích bezprostřední přítomnosti, teď po něm nebylo ani stopy. Plochá savana se táhla v povlovných lučinách a nivách ke vzdáleným kopců. V dáli stály mramorové struktury, bíle se třpytily v pohasínajících slunečních paprscích, ale byly prázdné; jejich neznámý účel se na teto opuštěné planetě změnil v pouhou dekoraci. Pozornost upřel jinam přes bystřinu na druhou stranu údolí.

Tam objevil zahradu. Míle jejího prostoru tvořily za nízkými zdmi lesnatou a podle všeho neobhospodařovanou oboru. Mezi větvemi a na klikatých pěšinách cítil pohyb větších živočichů. Chyběla zde hlučná vitalita veškerého náležitého života, ale jeho hojnost mohla stačit k tomu, aby před více než obezřelým hledáním zamaskoval vlastní zbytky živé energie.

Přinejlepším představovala lepší útočiště než tato nechráněná louka a už hořel touhou se v ní skrýt, avšak nebezpečí plynoucí z pohybů, jež by mohly vést k jeho prozrazení, ho drželo nehnutě na místě. Svůj předchozí únik považoval za zajištěný, ale uvědomoval si, že i on se může mýlit. Teď čekal a opět pátral po známkách uchvatitelské pasti.

Trpělivost si osvojil ve vězení, které Uchvatitelé zhotovili uprostřed galaxie. Pokradmu sbíral síly, zatímco plánoval útok využívaje jejich neochoty odhodlat se ke konečnému řešení. Potom vyrazil ven při akci, která ho měla vrhnout daleko za hranice jimi ovládaného vesmíru. A utrpěl neúspěch dříve, než urazil vzdálenost na konec tohoto spirálního ramene jedné galaktické pevnosti.

Jejich detekční sítě byly podle všeho úplně všude. Tato ohromná, energii odčerpávající vedení vytvářela pavučinu příliš hustou na to, aby jí pronikl. Propojili hvězdy a světy, až ho takto daleko mohla dovést jen série zázraků. A k energii promrhané na tyto zázraky už neměl přístup. Od nezdaru, s nímž se málem museli smířit při jeho chytání a izolaci, se toho naučili příliš mnoho.

Teď zlehka pátral po okolí, bál se, aby nezakopl o nějaké poplašné zařízení, ale ještě více se bál, aby nepřehlédl jeho existenci. Z vesmíru nabízel tento svět jedinou naději ve zdánlivé nepřítomnosti jejich sítí. Ale ke zkoumání měl tehdy jen mikrosekundy.

Nakonec soustředil smysly zpátky na louku. Nenacházel zde jediný důkaz o jejich vábničkách a detektorech. Začal tušit, že ani ty nejlepší snahy by tedy nemusely stačit, ale víc udělat nemohl. Zpočátku pomalu a obezřetně a potom v rychlém výpadu se vrhl do labyrintu zahrady.

Z nebe nic neudeřilo. Nic nevyskočilo z jádra planety, aby ho zastavilo. Nic nepřerušilo ševelení listí a švitořivé ptačí písně. Dál se kolem něho volně rozléhaly zvířecí zvuky. Zdálo se, že nic si není vědomo jeho přítomnosti v zahradě. Kdysi by to bylo samo o sobě nemyslitelné, ale nyní z toho čerpal útěchu. Nyní musí být jen svým stínem, při průchodu neznámým a nepoznatelným.

Něco se blížilo po pěšině, kde odpočíval, cupitalo to na kopýtkách, která se zlehka dotýkala bohaté vrstvy spadaného listí. Něco jiného hbitě vyskočilo z řídkého podrostu vedle stezky.

Upřel na ně pozornost, když oba zároveň vyšli na blízkou pěšinu. A pevně ho sevřela mrazivá hrůza.

První stvoření byl králík; okusoval jetelové lístky a škubal dlouhýma ušima, zatímco se růžovým čumáčkem natahoval po další potravě. Druhý byl mladý jelen, na němž byly dosud patrné kolouší skvrny. Jednoho či oba dva by bylo zřejmě možné najít na kterémkoli z tisíce dalších světů. Ale žádný by nepatřil přesně k tomu druhu, který se před ním nyní objevil.

Byl na Světě Setkávání – planetě, kde vůbec poprvé narazil na předky Uchvatitelů.

Ze všech světů v celé zamořené galaxii musel hledat útočiště právě na tomto!

V době jeho plné slávy to byli divoši uvěznění pouze na této planetě, kteří jen říjeli a hnali se do zákonité sebezáhuby charakteristické pro všechny podobné divochy. Ale přesto na nich bylo něco zvláštního, co si zasloužilo jeho pozornost a dokonce i vrtkavou lítost.

Z této lítosti jich několik začal učit a vedl je vzhůru. Dokonce se kojil poetickými představami, že z nich udělá své druhy a sobě rovné bytosti, až se přiblíží konci délka života jejich slunce. Zareagoval na jejich volání o pomoc a poskytl jim alespoň něco z toho, co potřebovali, aby nasměrovali své kroky k ovládnutí vesmíru a energie. A oni se mu odvděčili samolibou pýchou, která popřela byť jen náznak vděčnosti. Nakonec je nechal vlastnímu divošskému osudu a přesunul se na jiné světy, aby realizoval své úmysly ve větším měřítku.

Dopustil se tak druhého omylu. Už postoupili příliš daleko na cestě za odhalením zákonů, jimiž se řídí vesmír. Jakýmsi způsobem se dokonce vyhnuli vlastní zkáze. Obsadili světy svého slunce a pouštěli se ještě dále, až s ním mohli soupeřit o světy, které uzpůsobil svým vlastním potřebám. A nyní už všechny patří jim a on má jen toto místečko na jejich světě – přinejmenším na určitou dobu.

Hrůza, kterou pocítil, když si uvědomil, že se nachází na Světě Setkávání, trochu polevila, jakmile si vzpomněl, jak snadno jejich množící se hordy obsazují a opouštějí zdánlivě nekonečné množství světů. A zkoušky, které dokázal provést, mu opět ukázaly, že tu po nich není jediná stopa. Znovu se začínal uklidňovat a v dočasném zoufalství pocítil náhlou naději. Určitě by se mohli domnívat, že právě na této planetě by útočiště nikdy nehledal.

Odvrhl tedy veškeré obavy a začal směrovat myšlenky k jedinému modelu, který mu mohl poskytnout naději. Potřeboval energii a energii bylo možné načerpat v každé oblasti nezasažené pavučinami Uchvatitelů. Sama se v průběhu věků rozplývala ve vesmíru – nevyužitá energie, která by dokázala sežehnout slunce nebo je v závratném množství vytvářet. Energie potřebná k úniku, možná dokonce k tomu, aby se konečně připravil na střetnutí s nimi a měl přinejmenším šanci prosadit příměří, ne-li přímo zvítězit. Kdyby získal několik hodin, aniž by věděli, kde je, mohl by tuto energii načerpat a uchovat pro vlastní potřeby.

Už po ní sahal, když tu se obloha rozehřměla a na okamžik slunce jako by potemnělo!

Strach mu dodrkotal do vědomí, a než se stačil ovládnout, už pod jeho vlivem celý schoulený běžel nebi z dohledu. Ale na krátký okamžik v něm ještě svitla jiskřička naděje. Mohlo jít o jev způsobený jeho vlastní potřebou energie; možná ji začal čerpat příliš prudce, možná příliš dychtil po síle.

Země se otřásla, a to už věděl své.

Uchvatitele neošálil. Věděli, že je tady – nikdy ho nepřestali sledovat. A nyní ho pronásledují s tou svou obrovskou absencí rafinovanosti. Už přistála jedna jejich loď a zanedlouho se ho průzkumník vydá hledat.

Všemožně se snažil ovládnout a činil tak dostatečně dlouho, aby v sobě zadusil strach. Nyní tak obezřele, že nerozkýval jediné stéblo trávy či lístek na větvičce, začal couvat, a hledal hustší podrost uprostřed zahrady, kde byl všechen život nejbujnější. Pokud se za ním skryje, bude moci načerpat alespoň slabý pramínek energie, sílu, s jejíž pomocí si kolem sebe vytvoří jemnou živočišnou auru; ta mu umožní najít ukrýt mezi zvířaty. Někteří průzkumníci z řad Uchvatitelů byli mladí a nezralí. Takového by mohl přelstít, přimět ho, aby odešel. Potom, než by na jeho hlášení stačili navázat jiní, mohl by mít přece ještě šanci…

Věděl, že tato myšlenka je pouhým přáním, nikoli plánem, ale zatímco se choulil v houští uprostřed zahrady, vší silou se jí držel. A potom ho zbavili i této iluze.

Kroky zněly neochvějně a jistě. Větve se lámaly, když se blížily, aniž uhnuly z přímé trasy. Každý neochvějný krok přiváděl Uchvatitele neúprosně blíž a blíž k jeho skrýši. Ve vzduchu byla nyní patrná slabá zář a zvěř se s hrůzou rozbíhala do stran. Ucítil na sobě oči Uchvatitele a silou vůle se od tohoto vědomí odtáhl. A zjistil, že podobně jako strachu se od Uchvatitelů naučil i modlitbě; nyní se zoufale modlil k nicotě, kterou znal, a nedočkal se žádné odpovědi.

„Vyjdi ven! Tato země je posvátné místo a ty na ní nemůžeš setrvávat. Náš rozsudek byl vynesen a už jsme pro tebe připravili místo. Vyjdi ven a dovol mi, abych tě na ně doprovodil!“ Hlas byl vlídný, a’e zaznívala v něm síla, která utišila i ševelení listí.

Dovolil, aby k němu dospěl pohled Uchvatitele, a modlitba v něm zněla němě, směřovala ven – ale byla marná, jak věděl, že musí být.

„Ale…“ Slova nebyla k ničemu, nicméně hořkost z něho slova vypudila. „Ale proč? Vždyť jsem Bůh!“

Na okamžik se v očích Uchvatitele objevilo něco jako smutek a lítost. Potom pominuly, když se ozvala odpověď. „Já vím. Ale já jsem Člověk. Pojď!“

Nakonec se tiše poklonil a pomalu ho následoval, zatímco žluté slunce zapadalo za zdi zahrady.

A byly večer a ráno osmého dne.

MOUCHY

Robert Silverberg

Zde máme Cassidayho: připíchnutého ke stolu.

Moc z něho nezůstalo. Mozková schránka, několik provázků nervů, jedna končetina. O zbytek se postarala nenadálá imploze. Ale stačilo to. Zlatí nepotřebovali mnoho. Našli ho ve vraku volně plující lodi, která prolétla jejich zónou za Iapetem. Žil. Byl opravitelný. Ostatním na lodi nebylo pomoci.

Opravit ho? Samozřejmě. Což musí být bytost člověkem, aby znala humanitu? Opravit, ano. Za každou cenu. A změnit. Zlatí byli kreativní.

To, co z Cassidayho zůstalo, leželo v suchém doku na něčem podobném stolu uvnitř zlaté koule silového pole. Tady nebyly proměnlivé roční doby; pouze lesk stěn a stálé teplo. Ani den ani noc, ani včera ani zítra. Siluety přicházely a staraly se o něho, regenerovaly ho krok za krokem, zatímco on ležel v absolutním tupém klidu. Mozek byl nepoškozený, ale nefungoval. Zbytek člověka dorůstal: šlachy a vazy, kosti a krev, srdce a lokty. Z podlouhlých hromádek tkáně rašila poupata, která narůstala v hrudky masa. Slepit buňku k buňce, Postavit člověka z jeho trosek – to nebyl pro Zlaté žádný těžký úkol. Byli šikovní. Ale také se měli hodně co učit a Cassiday jim v tom mohl pomoci.

Den za dnem Cassiday rostl a stával se úplnějším. Neprobudili ho. Choulil se v teple, nehybný, nemyslící, unášený přílivem. Jeho nová kůže byla růžová a hladká jako dětská. Zesilování epitelu přišlo trochu později. Cassiday sloužil sám sobě jako plán. Zlatí ho okopírovali z útržku, který z něj zbyl, dostavěli ho z vlastních polynukleotidových řetězců, dešifrovali proteiny a dali ho dohromady podle šablony. Byl to pro ně snadný úkol. Proč ne?

Uměl to každý chuchvalec protoplazmy – sám se sebou. Zlatí, kteří nebyli protoplazma, to uměli udělat pro druhé.

Udělali v šabloně určité změny. Pochopitelně. Byli mistři svého oboru. A chtěli se hodně dozvědět.

Pohleďte na Cassidayho:

dokumentace.

NAROZEN: 1. srpna 2316

MÍSTO: Nyack, New York

RODIČE: různí

EKONOMICKÁ ÚROVEŇ: nízká

ÚROVEŇ VZDĚLÁNÍ: střední

POVOLÁNÍ: palivový technik

STAV: tři zákonné svazky v trvání osm měsíců, šestnáct měsíců a dva měsíce

VÝŠKA: dva metry

HMOTNOST: 96 kg

BARVA VLASŮ: žlutá

OČI: modré

KREVNÍ SKUPINA: A+

ÚROVEŇ INTELIGENCE: vysoká

SEXUÁLNÍ ORIENTACE: normální

Teď dávejte pozor:

jak ho mění.

Ležel před nimi kompletní muž, zbrusu nový, připravený k znovuzrození. Udělali na něm poslední úpravy. Vyhledali šedý mozek v růžovém obalu, pronikli do něj a putovali zálivy a zátokami mysli, až se zastavili u klidné zátočiny a spustili kotvu u paty protáhlého útesu. Operovali, ale dělali to elegantně. Obešlo se to bez jakýchkoli podslizničních resekcí, třpytivé nože se nemusely zaříznout do chrupavek a kostí, nemusely se použít syčící lasery, šlo to bez neohrabaného bušení do křehkých meningů. Studená ocel nepřeřezávala synapse. Zlatí na to šli rafinovaněji: vyladili obvod tvořený Cassidayem, zesílili příjem, utlumili šum – a udělali to velice jemně.

Když s ním byli hotovi, byl mnohem citlivější. Prahl po několika věcech. Zlatí mu dali určité schopnosti.

Pak ho probudili.

„Žiješ, Cassidayi,“ pronesl měkký hlas. „Tvá loď byla zničena. Tví druhové byli zabiti. Přežil jsi ty sám.“

„Ve které jsem nemocnici?“

„V žádné na Zemi. Brzy se vrátíš. Vstaň, Cassidayi. Pohni pravou rukou. Levou. Ohni kolena. Nadechni se. Několikrát otevři a zavři oči. Jak se jmenuješ, Cassidayi?“

„Richard Henry Cassiday.“

„Kolik je ti let?“

„Jednačtyřicet.“

„Podívej se na ten odraz. Koho vidíš?

„Sebe.“

„Máš nějaké další otázky?“

„Co jste to se mnou udělali?“

„Opravili jsme tě, Cassidayi. Byli jsi skoro úplně zničen.“

„Změnili jste mě nějak?“

„Zvýšili jsme tvou citlivost k emocím jiných lidí.“

„Och,“ řekl Cassiday.

Sledujte Cassidayho na cestě:

zpátky na Zemi.

Přiletěl v den, na který bylo naprogramováno sněžení. Lehký sníh, který rychle roztával, spíš estetická jemnůstka než skutečný projev počasí. Bylo příjemné znovu se dotknout nohou rodného světa. Zlatí zařídili jeho návrat šikovně: posadili ho zpátky do jeho havarované lodi a postrčili ji natolik, aby dolétla na dosah záchranných operací. Patroly ho zaznamenaly a zachytily. Jak se stalo, že jste havárii přežil bez zranění, kosmonaute Cassidayi? To je velice jednoduché, pane. By1 jsem mimo loď, když se to stalo. Najednou to bouchlo a všechny to zabilo. Pouze já jsem se zachránil. A jedině já jsem unikl, abych vám o tom mohl povědět.

Poslali ho na Mars, vyšetřili ho skrz naskrz, nějakou dobu ho podrželi v dekontaminační stanici na Měsíci a nakonec ho poslali zpátky la Zemi. Vystoupil do sněhové bouře, mohutný muž s houpavým krokem a pořádnými mozoly všude, kde měly být. Měl pár přátel, žádné příbuzné, dost peněz, aby mu to na nějaký čas vydrželo, a několik bývalých manželek, které mohl navštívit. Podle zákonů měl v rámci havarijního odškodnění nárok na roční volno s plným platem. Měl v úmyslu tuto dovolenou přijmout.

Svou novou citlivost ještě nezačal využívat. Zlatí to naplánovali tak, aby se jeho schopnosti neprojevily, dokud nedorazí na rodnou planetu. Nyní tam byl, a tak přišel čas, aby je začal používat. Nekonečně zvědavá stvoření, která žila na Iapetu, trpělivě čekala, až Cassiday vyhledá ty, kteří ho kdysi milovali.

Svou pouť zahájil v Chicagské aglomeraci, protože právě tam se nacházel kosmodrom, hned za Rockfordem. Chodník ho rychle dovezl k travertinové věži ověnčené zářivými mozaikami ebenového a fialového kovu a tam, v místní Televektorové centrále, si Cassiday vyhledal současné bydliště svých bývalých manželek. Byl při tom trpělivý. Mačkal patřičná tlačítka, s prázdným výrazem a klidnýma očima a čekal, až se někde v hlubinách země propojí jemné kontakty. Cassiday nikdy nebyl prudký. Byl klidný. Uměl čekat.

Stroj mu řekl, že Beryl Fraser Cassiday Mellonová žije v Bostonské aglomeraci. Dále mu řekl, že Laureen Holstein Cassidayová žije v Newyorské aglomeraci. A konečně mu řekl, že Mirabel Gunryl Cassiday Milman Reedová žije v Sanfranciské aglomeraci.

Jména v něm probudila vzpomínky: teplo těla, vůně vlasů, dotek ruky, zvuk hlasu. Šepoty touhy. Výkřiky opovržení. Vzdechy lásky.

Oživený Cassiday se vydal navštívit své bývalé manželky.

Jednu vidíme:

zdravou na těle na duchu.

Oči Beryl Fraser Cassiday Mellonové měly mléčnou zřítelnici a byly nazelenalé tam, kde měly být bílé. Za posledních deset let zhubli a její tvář teď byla jako pergamen natažený na lebce. Lícní kosti tlačily na napnutou kůži rozrytého obličeje a vypadalo to, že ji každým okamžikem protrhnou. Cassiday s ní byl ženatý šestnáct měsíců, když mu bylo čtyřiadvacet. Rozešli se poté, co trvala na tom, že přijme slib sterility. Ne že by nějak zvlášť toužil po dětech, ale její krok se ho přesto dotkl. Teď ležela v uklidňující kolébce z pavučinové pěny a snaží se na něho usmát rozpraskanými rty.

„Říkalo se, že ses zabil,“ přivítala ho.

„Zachránil jsem se. Jak ses měla, Beryl?“

„Vidíš sám. Podstupuji terapii.“

„Terapii?“

„Byla jsem závislá na trilinu. Nevidíš to? Oči, obličej? Rozpustil1 mě to. Ale bylo to příjemné. Jako by sis odpojoval duši. Potíž je v tom, že ještě rok a zabilo by mě to. Teď se léčím. Minulý měsíc mě pustili. Zpevňují mě protézami. Jsem teď plná plastů. Ale budu žít.“

„Našla sis jiného manžela?“ zeptal se Cassiday.

„Už dávno to skončilo. Jsem sama už pět let. Jenom já a trillin. Ale teď jsem čistá.“ Beryl těžce zamrkala. „Vypadáš tak uvolněně Dicku. Ale tys byl takový vždycky. Vezmi mě za ruku, prosím.“

Dotkl se scvrklého spáru. Cítil teplo, které z ní vycházelo, potřebu lásky. Zaplavily ho mohutné hučící vlny, nízkofrekvenční pulzy touhy. Prošly jím jako filtrem a rozlétly se dál ke vzdáleným pozorovatelům.

„Kdysi jsi mě miloval,“ řekla Beryl. „Potom jsme oba udělali hloupost. Miluj mě znovu. Pomoz mi postavit se opět na nohy. Potřebuju tvou sílu.“

„To víš, že ti pomůžu,“ odvětil Cassiday.

Odešel z bytu a koupil tři kostky trilinu. Když se vrátil, jednu aktivoval a vtiskl Beryl do dlaně. Zelenomléčné oči zavířily hrůzou.

„Ne,“ zakňourala.

Intenzita bolesti, která vytryskla z její roztříštěné duše, byla nádherná. Cassiday ji všechnu vstřebal. Pak Beryl stiskla pěst. Droga jí pronikla do metabolismu a ona se znovu zklidnila.

Pozorujme další:

s přítelem.

Ohlašovatel řekl: „Přišel pan Cassiday.“

„Pusť ho dál,“ odpověděla Mirabel Gunryk Cassiday Milman Reedová. Dveře se otevřely a Cassiday vešel do onyxového a mramorového luxusu. Trámy ze zlatohnědého palisandru tvořily leštěnou dřevěnou konstrukci, na níž Mirabel ležela, a bylo vidět, že si pocit tvrdého dřeva na kyprém těle vychutnává. Na rameno jí splývala kaskáda křišťálových vlasů. Byla Cassidyho po osm měsíců v roce 2046. Tenkrát to byla štíhlá, plachá dívka, ale teď měl co dělat, aby z ní v té rozmazlené hoře něco našel.

„Vdala ses dobře,“ poznamenal.

„Napotřetí to konečně vyšlo,“ řekla Mirabel. „Sedneš si? Napiješ se něčeho? Mám upravit prostředí?“

„Takhle je to fajn.“ Zůstal stát. „Tys vždycky chtěla zámeček, Mirabel. Byla jsi z mých manželek nejintelektuálněji založená, ale milovala jsi komfort. Tak ho teď máš.“

„Skvělý.“

„Jsi šťastná.“

„Mám se dobře,“ přikývla Mirabel. „Už moc nečtu, ale mám se dobře.“

Cassiday si všiml, že má na klíně něco, co vypadá jako zmačkaná přikrývka – nachová se zlatými nitkami, měkká, nehybná, přiléhavá. Mělo to několik očí. Mirabel na tom měla rozprostřené prsty.

„Z Ganymedu?“ zeptal se. „Mazlíček?“

„Ano. Manžel mi ho vloni koupil. Je to můj poklad.“

„To by byl poklad pro každého. Slyšel jsem, že jsou drazí.“

„Ale roztomilí,“ řekla Mirabel. „Skoro jako lidé, úplně oddaní. Asi si budeš myslet, že jsem pitomá, ale pro mě je to teď nejdůležitější věc v životě. Dokonce důležitější než manžel. Miluju ho, chápeš? Jsem zvyklá, že mě jiní milují, ale toho, co jsem dokázala milovat já, není moc.“

„Můžu si ho prohlédnout? „ zeptal se mile Cassiday.

„Ale buď opatrný.“

„Samozřejmě.“ Vzal tvora z Ganymeda do náruče. Jeho textura byla opravdu mimořádná, nejjemnější, s jakou se kdy setkal. V plochém těle se něco bázlivě zachvělo. Cassiday zaznamenal souběžnou obezřetnost od Mirabel, když se jejího mazlíčka dotkl. Pohladil ho. Tvor se vděčně rozvlnil. Jak se mu v rukou stahoval, měňavé proužky se mihotaly.

„Co teď děláš, Dicku?“ zeptala se. „Pořád pracuješ pro kosmickou dopravu?“

Dělal, že otázku neslyšel. „Řekni mi ten verš ze Shakespeara, Mirabel. Ten o mouchách. O mouchách a nelítostných hoších.“

Na bledém čele jí naskočily vrásky. „Je to z Krále Leara, „ řekla. „Počkej. Ano. ‚Čím nelítostným hochům jsou mouchy, my jsme bohům: zabíjejí nás pro kratochvíli.‘“

„To je ono,“ řekl Cassidy. Rychlým pohybem sevřel ruce kolem bytosti z Ganymeda, podobné přikrývce, a zkroutil ji. Přešla v matně šedou barvu a z protrženého povrchu vyhřezla křehká vlákna. Cassiday ji hodil na podlahu. Příval hrůzy, bolesti a ztráty, který vytryskl; z Mirabel, ho málem ochromil, ale vstřebal jej a odeslal dál.

„Mouchy,“ vysvětlil, „nelítostní hoši. Moje kratochvíle, Mirabel. Víš to, že teď jsem bůh?“ Hlas měl klidný a veselý. „Sbohem. Díky.“

Ještě jedna čeká návštěvu obtěžkána novým životem.

Laureen Holstein Cassidayové bylo jednatřicet. Měla tmavé vlasy velké oči a byla již sedm měsíců těhotná. Jako jediná z jeho manželek se již znovu nevdala. Její byt v New Yorku byl malý a prostý. Když byla před pěti lety dva měsíce Cassidayovou ženou, byla buclatá. Teď byla ještě buclatější, ale Cassiday nevěděl, kolik toho nového masa přibylo v důsledku těhotenství.

„Vdáš se teď?“ zeptal se jí.

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Mám peníze a vážím si své nezávislosti. Už bych se nepustila do podobného závazku, jako byl ten náš. S nikým.“

„A co dítě? Necháš si je?“

Divoce přikývla.

„Však jsem se nadřela, abych je měla! Myslíš si, že je to jednoduché? Dva roky umělého oplodňování! Ty peníze, co to stálo! Různé strojky, které se ve mně vrtaly – všechny ty stimulanty porodnosti – ne tys to pochopil špatně. Tohle není nechtěné dítě. To je dítě, kvůli kterému jsem se pěkně zapotila, abych je měla.“

„To je zajímavé,“ řekl Cassiday. „Byl jsem za i Mirabel a Beryl a taky měly každá dítě. Svým způsobem. Mirabel měla zvířátko z Ganymeda. Beryl měla závislost na trilinu a byla moc pyšná, že se jí zbavila. A ty sis nechala do sebe dát dítě, bez jakéhokoli přispění muže. Všechny tři něco hledáte. Zajímavé.“

„Není ti nic, Dicku?“

„V pohodě.“

„Máš hrozně monotónní hlas. Jenom ze sebe sypeš spoustu slov. Jde z toho trochu strach.“

„Hmm. Ano. Víš, co jsem udělal pro Beryl? Koupil jsem jí pár kostek trilinu. A Mirabelina mazlíčka jsem vzal a zakroutil mu – no, krkem ne. Udělal jsem to velice klidně. Nikdy jsem nebyl vznětlivý.“

„Mně se zdá, že ztrácíš rozum, Dicku.“

„Cítím tvůj strach. Myslíš si, že něco provedu tvému děťátku. Strach není zajímavý, Laureen. Ale smutek – ano, ten si zaslouží analýzu. Bezútěšnost. Chci ji studovat. Chci jim pomoci, aby ji mohli studovat. Myslím, že právě to je zajímá. Neutíkej přede mnou, Laureen. Já ti nechci ublížit, to ne.“

Byla drobná, ne moc silná a díky těhotenství nemotorná. Cassiday ji jemně chytil za obě zápěstí a přitáhl ji k sobě. Již cítil, jak z ní vycházejí jiné emoce, sebelítost ukrytá pod hrůzou, a to jí ještě nic neudělal.

Jak vyvolat potrat plodu dva měsíce před termínem?

Prudké kopnutí do břicha by možná stačilo. Ale bylo by to moc hrubé, moc kruté. Jenže Cassiday si s sebou nepřinesl prostředky k vyvolání potratu, neměl po ruce tabletku ergotinu, který rychle vyvolává křeče. Litoval, že je to hrubé, ale prudce vymrštil koleno. Laureen se podlomila kolena. Kopl ji podruhé. Po celou dobu zůstal naprosto klidný, protože radovat se z násilí by bylo špatné. Třetí kopnutí mu připadalo žádoucí. Potom ji pustil.

Byla stále při vědomí, ale svíjela se. Cassiday se otevřel tomu přívalu. Uvědomil si, že dítě v ní stále není mrtvé. Možná nezemře vůbec. Ale určitě bude nějak zmrzačené. To, co čerpal z Laureen, bylo vědomí, že by mohla porodit postižené dítě. Plod by musel být zničen. Musela by začít znovu. Bylo to všechno moc smutné.

„Proč?“ zašeptala, „… proč?“

Mezi diváky:

obdoba zděšení.

Z nějakého důvodu se to nevyvinulo tak, jak Zlatí předpokládá, li. Zdálo se, že i oni se mohou přepočítat. Dokonce zjistili, že je to užitečné poznání. Ale s Cassidayem bylo přesto třeba něco udělat.

Dali mu zvláštní schopnosti. Dokázal zaznamenat a odeslat jim syrové emoce ostatních. To se jim hodilo, protože z informací, které tak získali, by možná mohli dospět k pochopení lidí. Ale jak z něho dělali spojovací centrálu pro emoce druhých, byli nevyhnutelně nuceni odstranit jeho vlastní emoce. A tím docházelo k deformaci dat.

Protože neznal radost, byl příliš destruktivní. To bylo třeba napravit. Momentálně příliš načichl povahou samotných Zlatých. Oni si mohli s Cassidayem pohrát, protože mu zachránili život. Ale on si nesměl hrát s ostatními.

Využili spojení, které s ním měli, a poslali mu instrukce.

„Ne,“ odmítl Cassiday. „Už jste se mnou skončili. Není třeba se vracet.“

„Jsou nutné další úpravy.“

„Nesouhlasím.“

„Nebudeš nesouhlasit dlouho.“

Přestože nesouhlasil, Cassiday odletěl lodí na Mars, protože nedokázal jejich rozkazům uniknout. Na Marsu si najal plavidlo, které pravidelně létalo k Saturnu, a přesvědčil je, aby to cestou vzalo kolem Iapetu. Jakmile se ocitl v jejich bezprostředním dosahu, Zlatí se ho zmocnili.

„Co se mnou uděláte?“ zeptal se Cassiday.

„Obrátíme směr. Již nebudeš citlivý vůči ostatním. Budeš nám hlásit svoje vlastní emoce. Vrátíme ti svědomí, Cassiday.“

Zkoušel protestovat. Marně.

V zářivé kouli zlatého světla mu provedli úpravy. Vstoupili do něho a změnili ho, obrátili jeho vjemy směrem dovnitř, aby se mohl živit svou bolestí jako sup, který si rve vlastní vnitřnosti. To mohlo být poučné. Cassiday protestoval tak dlouho, až už neměl sílu protestovat: a když se mu vrátilo vědomí, bylo již na protesty pozdě.

„Ne,“ zašeptal. Ve žluté záři viděl tváře Beryl, Mirabel a Laureen. „To jste mi neměli dělat. Mučíte mě… jako byste mučili mouchu.

Nedostal žádnou odpověď. Poslali ho pryč, zpátky na Zemi. Vrátili ho do travertinových mrakodrapů a na kodrcavé chodníky, do domu rozkoše a na 485. ulici, na ostrovy světla sálajícího z obloh) y, za jedenácti miliardami lidí. Vypustili ho, aby mezi nimi chodil, trpěl a podával zprávu o svém utrpení. Jednou přijde den, kdy ho propustí, ale teď ještě ne.

Zde máme Cassidayho:

přibitého na kříž.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Petr Kotrle

Doslov

Jedna z prvních vědeckofantastických povídek, které jsem napsal, byla chmurným obrazem New Yorku propadlého kanibalismu. Byla natolik realistická, že ji čtyři roky nikdo nechtěl koupit a do tisku se dostala jen díky podpoře editora této antologie.

Dnes, o dvanáct nebo třináct let později, jsem se dostal od literárního popisu kanibalismu k symbolickému zpodobnění vampyrismu, což snad ukazuje zdravý vývoj morbidnosti. Každý spisovatel se vrací ke svým utkvělým myšlenkám, když dostane volnou ruku, a každá situace, kterou vymyslí, jedno jak groteskní, vypovídá něco o povaze lidských vztahů. Jestli to vypadá, jako bych tvrdil, že se navzájem požíráme, doslovně nebo obrazně, že jeden z druhého něco vysáváme, že provádíme vampyrismus a kanibalismus, budiž. Pod každou groteskností leží její opak; za děsivostí kanibalismu leží televizní sentiment: „Lidé potřebují lidi.“ Aby měli co požírat, když nic jiného.

Žádné omluvy. Žádné výmluvy. Jenom povídka, vymyšlená historka představa budoucích časů a jiných světů. Nic víc.

DEN POTOM, CO PŘIŠLI MARŤANI

Úvod k povídce

O Frederiku Pohlovi se toho moc říci nedá, snad kromě několika drobností. Je editorem časopisu Galaxy Magazíne; je to také člověk, který v roce 1953 připravil a vydal zaslouženě slavnou sérii původních antologií pod názvem Star Science Fiction Stories; s Cyrilem M. Kornbluthem společně napsali knihu Obchodníci s vesmírem; je tím redaktorem, který bránil před zapomněním povídku Cordwainera Smithe Scanners Live in Vain (Pátrači žijí nadarmo) ve své antologii z roku 1952 Beyond the End of Time; on byl také tím čmuchacím psem, který vystopoval doktora Linebargera, který byl Cordwainerem Smithem a přivedl ho zase zpátky mezi autory science fiction; je tím vyhledávačem talentů, který nastavil úroveň celé science fiction série Ballantine’s Books; se svými přednáškami o posledních novinkách vědy projíždí celé Spojené státy a současně funguje jako dobrovolný velvyslanec oboru science fiction; a on je tím redaktorem, který červenou tužkou bezohledně proškrtal moji prvotřídní povídku pod záminkou, že slova jako „iriátor“ a „přirození“ jsou nevhodná. No dobře, nikdo není dokonalý.

Fred Pohl je výjimečně vysoký čtyřicátník, který se pohybuje mezi redakcí Galaxy na Hudson Street a Red Bank v New Jersey, kde žije se svou rodinou. V tom prvním místě pečlivě zvažuje možnosti světa, který si sami pro sebe vytváříme, a v tom druhém studuje televizní programy které zasévají semena téhož světa. Je zjevné, že je znepokojen tím, co vidí. Dosvědčuje to i povídka, která následuje.

Ještě snad jednu dvě věty o té povídce. Zabývá se neuvěřitelně složitým problémem s využitím těch nejjednodušších, až primitivních pojmů; převádí iracionální lidské reakce na úroveň nejmenšího společného jmenovatele tak, abychom si uvědomili nečitelnost pojmů, které užíváme. Je to skoro prostá novinářská povídka, ale nenechte se napálit její vnějšková prostotou; Pohl šel přímo k jádru věci.

DEN POTOM, CO PŘIŠLI MARŤANI

Frederik Pohl

V každém pokoji motelu byly kromě normálních postelí ještě dvě provizorní lehátka a pan Mandala, ředitel, přeměnil celou zadní část haly ve společnou mužskou ložnici. Pořád s tím ale nebyl spokojen a pokoušel se přesvědčit své černé poslíčky, aby vyklidili místnost, ve které se skladovávaly kufry, a umístili tam další lehátka. „Ale prosím, pane Mandalo,“ křičel šéfposlíček přes hluk plné haly, „vy víte dobře, že bychom to pro vás udělali, kdyby to bylo možné. Ale nejde to, jednak proto, že nemáme žádné jiné místo, kam bychom nacpali ty starý televizory, který jste chtěl zachránit, a za druhé, prostě už nemáme žádná další lehátka.“

„Zase se se mnou hádáš, Erneste. Už jsem ti několikrát řekl, že mi nebudeš odporovat,“ vrčel pan Mandala. Zabubnoval prsty na desku stolu v recepci a vztekle se rozhlédl po hale. Bylo tam nejméně čtyřicet lidí, kteří rozmlouvali, hráli karty nebo spali. Televizor znovu a znovu přehrával poslední prohlášení NASA a na obrazovce mohl Pan Mandala vidět obrázek jednoho Marťana, který upřeně zíral do kamery a z očí mu tekly velké želatinové slzy.

„Nechte toho,“ poručil pan Mandala, když se otočil právě včas, aby nachytal své poslíčky, jak se dívají na obrazovku. „Neplatím vás za to, abyste čuměli na televizi. Jděte se podívat, jestli nemůžete s něčím pomoct v kuchyni.“

„Už jsme byli v kuchyni, pane Mandalo. Nepotřebují nás tam.“

„Jenom běž tam, kam tě posílám, Erneste! A ty taky, Berzie.“ Pozoroval je, jak jdou halou a přál si, aby se mohl aspoň části toho davu v hale zbavit stejně snadno. Obsadili všechna křesla a přebyteční lidé už seděli na opěradlech, opírali se o zeď, zaplnili všechny stoličky u baru, který byl ovšem už dvě hodiny uzavřen, protože to vyžadoval zákon. Podle vyplněných motelových přihlášek byli skoro všichni novináři, z agentur nebo pracovníci rozhlasových či televizních stanic, kteří čekali na ranní tiskovou konferenci na Kennedyho mysu. Pan Mandala si přál, aby ráno přišlo co nejdřív. Vůbec se mu nelíbilo, že je jich tolik nacpáno v jeho hale, zvláště když si byl skoro jist, že spousta jich se ani nezaregistrovala.

Na televizní obrazovce zatím běžel nakvap sestříhaný záznam návratu expedice Algonquin 9 z Marsu, ale nikdo si toho nevšímal. Bylo to už potřetí, co od půlnoci opakovali stejný záznam a každý ho viděl nejméně jednou; ale když se záznam změnil a na obrazovce se objevil další pohled na jednoho z Marťanů, který vypadal jako smutný jezevčík s dlouhými ploutvemi, jeden z hráčů pokeru se zavrtěl a vykřikl, „Přišel jsem na další vtip o Marťanech! Co se stane, když Marťan vrazí hlavou do zdi?“

„Máš sázet,“ upozornil ho rozdávající.

„Zeď se rozpadne. A víte proč? Protože moudřejší ustoupí!“ rozchechtal se reportér a odhodil karty na stůl. Nikdo jiný se, jako obvykle, nesmál, ani pan Mandala, i když některé vtipy byly docela dobré. Lidi už vtipy unavovaly, nebo byli prostě sami unaveni.

Pan Mandala se nezúčastnil toho prvního všeobecného vzrušení okolo příchodu Marťanů, protože v tu dobu spal. Když mu vedoucí denní směny zavolal a vzbudil ho, pan Mandala si v první chvíli myslil, že je to nějaký vtip, potom, že se vedoucí směny zbláznil; konec konců, proč by se měl vzrušovat tím, že se výprava z Marsu vrátila s nějakým druhem živočichů? I kdyby to nebyla úplně přesně zvířata. Když ale zjistil, kolik rezervací na ubytování dochází faxem, pochopil, že některé lidi to skutečně vzrušuje. Stejně ale takovéhle věci pana Mandalu moc nezajímaly. Je sice hezké, že přišli nějací Marťané, protože má díky tomu plný motel, stejně jako jsou plné všechny ostatní motely v okruhu sta mil od Kennedyho mysu, ale to bylo tak asi všechno, co pan Mandala považoval za důležité, pokud šlo o Marťany

Obrazovka televizoru zčernala a pak se na ní objevila znělka NBC News. Na okamžik to přerušilo i partii pokeru.

Hala skoro úplně ztichla, když neviditelný zpravodaj četl nové prohlášení NASA. „Doktor Hugo Bache, veterinář z Fort Worhu v Texasu, který pozdě večer dorazil na leteckou základu Patrick, aby prozkoumal Marťany, vypracoval předběžnou zprávu, kterou právě vydal plukovník Erick T. ‚Happy‘ Wingerter, mluvčí NASA.“

Muž z tiskové agentury zakřičel: „Dejte to nahlas!“ Kolem přístroje je zavládl na chvilku zmatek, na okamžik zvuk úplně vypadl a pak se bedna rozeřvala:

,… Marťané jsou obratlovci, teplokrevní a zjevně savci. Pečlivá prohlídka zjistila celkově výrazně pomalý metabolismus, i když doktor Bache prohlašuje, že to také může být nějakým způsobem zapříčiněno náročnou a dlouhou cestou více než 137 000 000 mil vesmírem v kóji na vzorky na palubě vesmírné lodi Algonquin 9. Nezjistili jsme žádné, opakuji žádné známky nakažlivých nemocí, ovšem standardní ochranná dezinfekční opatření jsou stejně dodržována…“

„Jen ať nekecá,“ vykřikl kdosi, zřejmě reportér CBS. „Walter Cronkite vysílal interview z kliniky Mayo, že…“

„Drž hubu!“ ozvalo se několik hlasů a znovu bylo slyšet televizní komentátora:

„… je úplné znění zprávy doktora Hugo Basche, tak jak ji vydal před necelou hodinou plukovník ‚Happy‘ Wingerter.“ Nastala chvíle ticha; a po ní se znovu ozval hlas komentátora, unavený, ale hrdý, když rekapituloval situaci a obsah dosavadních analýz. Partie pokeru pokračovala, když zazníval popis tiskové konference doktora Sama Sullivana z Jazykového ústavu University Indiana, a jeho rozbor, kterým dospěl k závěru, že zvuky vydávané Marťany jsou skutečně nějakým typem jazyka.

Úplná blbost, pomyslel si pan Mandala, unavený a ospalý. Přitáhl si židličku, sedl si a začal napůl podřimovat.

Pak ho vzbudil hlasitý smích a on se bojovně postavil. Zazvonil na zvonek na recepčním stole, aby si získal pozornost. „Dámy! Pánové! Prosím!“ křičel. „Jsou čtyři hodiny ráno. Naši ostatní hosté se pokoušejí spát.“

„Jo, jistě,“ řekl muž z CBS a mávl netrpělivě rukou, „ale ještě chviličku. Mám další. Víte, jak vypadá marťanskej věžák? Dáte se poddat?“

„Tak povídej,“ řekla zrzavá reportérka z časopisu Life.

„Dvacet sedm pater sklepů.“

Dívka řekla: „No dobře, já mám taky jednu. Proč podle marťanského náboženského přesvědčení musí mít marťanská manželka při milovaní zavřené oči?“ Vteřinku vyčkávala. „Protože Bůh zakázal, aby viděla, že se její manžel taky jednou dobře baví!“

„Tak hrajeme poker nebo co?“ zamručel jeden z hráčů, ale stála proti němu přesila. „A kdo vyhrál soutěž krásy na Marsu?… Nikdo!“

„Jak přiměješ Marťanku, aby zanechala sexu? Oženíš se s ní!“ Tomuhle vtipu se pan Mandala hlasitě zasmál a když jeden z reportérů přišel a požádal ho o zápalky, dal mu je. „Ď,“ poděkoval muž zapálil si dýmku. „Dlouhá noc, co?“

„To mi povídejte,“ utrousil pan Mandala žoviálně. Na obrazovce znovu, už počtvrté, běžel stejný záznam. Pan Mandala hlasitě zívl a bez zájmu se díval; nebylo toho sice vidět moc, pravda, ale bylo to všechno, co zatím bylo možné vidět, pokud šlo o Marťany. Všichni tihle reportéři, kameramani, komentátoři, analytici a zvukaři, pomyslel si pan Mandala s potěšením, všichni čekají na tiskovku v 10.00 na Kennedyho mysu. Všichni se tam potáhnou čtyřicet mil zarostlými bažinami, a to pro nic za nic. Protože to, co uvidí, až se tam dostanou bude přesně to, co vidí už teď.

Jeden z hráčů pokeru začal vyprávět dlouhý, zajímavý vtip o Marťanech, kteří nosí kožichy v Miami Beach. Pan Mandala se znechuceně rozhlédl. Kdyby aspoň někteří odešli k sobě do pokojů a zkusili na chvíli usnout. Pak by se konečně mohl zeptat těch ostatních, jestli se v motelu zaregistrovali. I když vlastně už nemohl nikoho nikam nacpat, všechny pokoje už byly dvojnásobně plné. Vzdal se té myšlenky a zase se bez zájmu podíval na Marťana na obrazovce a snažil si představit, jak lidé z celého světa zírají na stejný obrázek na svém televizoru, jak čtou stejné články v novinách a jak je to zajímá. Jeho osobně nezajímali ani trochu, jak nemotorně plácali slabými končetinami připomínajícími tulení nebo lachtaní ploutve, těžce lapali po vzduchu pod tíží zemské gravitace a tupě kolem sebe zírali velkýma dlouhýma očima.

„Vypadaj jako pěkně pitomý příšerky,“ řekl jeden z reportérů kuřákovi dýmky. „Víš, co jsem slyšel? Prej je museli astronauti nechat zamčený tam vzadu v lodi, protože strašně smrděli.“

„No, na Marsu jim to asi ani nevadí,“ usoudil zamyšleně kuřák dýmky. „Je tam řídkej vzduch.“

„Že jim to nevadí? Oni to určitě mají rádi.“ Hodil na stůl před pana Mandalu dolarovou bankovku. „Mohl byste mi dát drobné na automat s kolou?“ Pan Mandala mlčky odpočítal drobné. Nezdálo se mu, že by Marťané měli smrdět, ale asi to bylo proto, že o tom ani trochu nepřemýšlel. Kdyby nad tím přemýšlel, asi by ho ta otázka také napadla.

Pan Mandala vytáhl drobné i pro sebe a následoval oba muže k automatu. Obrázek v televizi se zase změnil a teď naskočily dost špatně zaostřené záběry, které astronauté přivezli z Marsu. Ukazovaly nepravidelné budovy písečné barvy na jasně osvětlené písečné planině. Tomu NASA říkalo „největší marťanské město“, i když šlo asi tak nejvýš o stovku nízkých struktur bez jakýchkoli oken.

„Teda nevím,“ promluvil konečně druhý reportér, když otevřel láhev. „Myslíte, že budou mít něco, čemu se dá říkat inteligence?“

„To je dost těžké poznat,“ odpověděl kuřák dýmky. Byl z agentury Reuter’s a vypadal podle toho, s dlouhým rudým obličejem britského šlechtice. „No ale stavěj domy,“ připomněl.

„To gorilí samci taky.“

Nepochybně. Nepochybně.“ Muž z Reuter’s se rozzářil. „Okamžik prosím. Ještě mne napadla jedna. Kdysi jsem – moment, prosím, doma to vyprávíme o Irech – jo, už to mám. Další vesmírná loď letí na Mars, jo, a zjistí, že nějaká strašlivá pozemská nákaza vyhladila všechny Marťany, celou rasu, až na jednu samici. Tihle jezevčíci – všechno pryč. Všechno až na tu jednu. No všem to přišlo strašně líto a prodiskutovali to ve Spojenejch národech a podepsala se úmluva proti genocidě a Amerika dala dvě stovky milionů dolarů na odškodnění a, abych to zkrátil, aby se ta rasa uchránila od vyhynutí, tak se rozhodlo, že jeden pozemšťan se spáří s touhle Marťankou.“

„Ježišmarjá!“

„Jo, přesně. No, tak vybrali Paddy O’Shaugnessyho, a řekli mu ‚Hele, prostě vlezeš tady do tý klece, Paddy, a tam bude tahle samička. Všechno, co od tebe chceme je, aby otěhotněla, jasný?‘ A O’Shaugnessy povídá: ‚A co z toho budu mít já?‘ a tak mu nabídli, no, tisíc liber. Tak s tím samozřejmě souhlasil. Ale pak otevřeli dveře tý klece a Paddy uviděl, jak ta samička vypadá. A vycouval z toho.“ Muž z Reuter’s vrátil vypitou láhev do stojanu a ušklíbl se, aby předvedl Paddyho zhnusení. „ ‚Všichni svatí,‘ povídá Paddy, ‚něco takovýho bych v životě nečekal.‘ ‚Ale je to tisíc liber, Paddy!‘ připomněli mu, aby ho povzbudili. ‚No tak teda budiž,‘ říká Paddy, ‚ale pod jednou podmínkou.‘ ‚A to je?‘ ptali se ho. ‚Musíte mi slíbit,‘ říká Paddy, „že ty děti dostanou pořádnou křesťanskou výchovu.‘“

„Jo, tu už jsem slyšel,“ řekl druhý reportér. Natáhl se, aby taky dal do stojanu prázdnou láhev, nešikovně za něj zachytil, zvrhl ho a čtyři prázdné láhve od koly cinkaly a poskakovaly po podlaze haly.

To tak právě stačilo k tomu, aby pan Mandala vstal, nadechl se, zazvonil na zvonek a vykřikl: „Erneste! Berzie! Ke mně!“ A když se Ernest objevil a vystrčil tmavou hlavu ze služebních dveří s výrazem očekávaného neštěstí, pan Mandala zakřičel: „Vy tupý proklatý lenoši! Stokrát jsem vám říkal, že v těch stojanech nemá nic zůstávat!“ A stál a díval se, jak oba posluhové funí a ohýbají se a uklízejí nepořádek rozbitého skla a celých lahví, viděl, jak po něm obracejí tváře, ustrašené, hnědé obličeje. Věděl, že se na něj dívají všichni reportéři a že nesouhlasí s tím, jak se chová.

A pak vyšel ven, aby se ochladil, do pozdní noci, protože mu to bylo líto a potřeboval se také uklidnit.

Tráva byla navlhlá. Padala rosa a odkapávala z konstrukce skokanského můstku do bazénu. Motel nebyl tak klidný, jak by měl být krátce před svítáním, ale pořád byl celkem klidný. Občas bylo slyšet smích a trochu hluku z hlavní haly. Panu Mandalovi to dávalo jistotu. Jeho duše se plnila klidem, když prošel chodbami kolem pokojů, kontroloval přístroje na výrobu ledu a automaty na cigarety a viděl, že je všechno v pořádku.

Nad hlavou mu proletěla vojenská stíhačka ze základny McCoy. Hvězdy byly ještě docela jasné, přestože na východě se už objevovaly první známky úsvitu. Pan Mandala zívl, rozhlédl se po obloze a chvíli přemýšlel, která by asi mohla být Mars. Pak se vrátil ke svému stolu v hale; a za chvíli už měl tolik práce s voláním z pokojů a odhlašováním se, že přestal na Marťany myslet. Potom, když se většina hostů hlučně cpala do svých aut, minibusů a limuzín a přišla denní směna, pan Mandala otevřel dvě vychlazené koly a jednu donesl do služební části Ernestovi.

„Těžká noc,“ řekl a Ernest, který přijal jak kolu, tak zvláštní typ omluvy, přikývl a napil se. Opírali se o zeď mezi bazénem a příjezdovou cestou a pozorovali novináře a novinářky, jak vyjíždějí jeden po druhém k silnici směrem k dálnici a tiskové konferenci v deset hodin. Většina z nich nespala ani minutu. Pan Mandala zavrtěl hlavou, aby dal najevo, jak nesouhlasí s takovým zmatkem z tak malicherné příčiny.

A Ernest luskl prsty, usmál se a řekl: „Mám taky marťanskej vtip pane Mandalo. Jak byste říkal dvoumetrovýmu Marťanovi, kdyby ni vás šel s oštěpem?“

„Ale k čertu, Erneste,“ odpověděl pan Mandala, „říkal bych mu pane. Tu zná každej.“ Zívl, protáhl se a dodal „čekal bys, že uslyšíš nějaký nový vtipy. Ale já slyšel jenom samý starý, jenom místo Židů a katolíků a – a vůbec – tam byli Marťani. Jinak nic novýho.“

„Jo, to jsem si taky všimnul, pane Mandalo,“ potvrdil Ernest.

Pan Mandala se vzpřímil. „Asi si půjdeme radši na chvíli lehnout, poradil, „protože je docela dobře možný, že večer tady budou zase všichni zpátky. Nevím teda vůbec proč… Víš, co si myslím, Erneste? Kromě těch vtipů si tak do půl roku ode dneška nikdo nebude vůbec pamatovat, že někdy bylo něco takového jako Marťani. Nevěřím tomu, že jejich příchod bude mít pro někoho význam, aspoň co by se za nehet vešlo.“

„Mrzí mne to, ale nemůžu s váma souhlasit, pane Mandalo,“ řekl Ernest klidně, „ale já si myslím, že nemáte pravdu. Pro některý lidi to bude znamenat rozdíl. Třeba pro mne to bude sakra velkej rozdíl.“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Ivan Tomek

Doslov

Vždycky jsem byl přesvědčen a trvám na tom, že příběh musí vypovídat sám za sebe a že všechno, co autor říká nebo píše dodatečně, za moc nestojí, nebo jsou to lži nebo chyba. Ale chtěl bych říct jednu věc o tom, proč jsem tuhle povídku napsal. Nechci vás přesvědčovat, že to je dost dobrý důvod nebo že ta povídka splnila účel – na to jste si už určitě udělali vlastní názor, nebo byste si ho aspoň měli udělat. Ale chtěl bych ukázat, jak věrně nastavuje realita zrcadlo umění.

Mezi dobou, kdy jsem napsal Den potom, co přišli Marťani a dneškem, jsem potkal jednoho pastora z malého městečka v Alabamě. Jeho církev, jako mnohé další, nejen v Alabamě, řešila otázku integrace bílé a černé rasy. Našel způsob – to si alespoň myslel – jak ho vyřešit nebo alespoň přispět k řešení – pokud šlo o bílé teenagery z jeho kongregace; podporoval je v tom, aby četli science fiction a doufal, že – za prvé – by mohli začít přemýšlet o malých zelených Marťanech místo o černých Američanech, a za druhé by mohli pochopit, že všichni lidé jsou bratři… aspoň že je tomu tak tváří v tvář vesmíru, ve kterém budou velmi pravděpodobně stvoření, která nejsou ani trochu člověkem.

Líbilo se mi, jak tenhle člověk sloužil svému Bohu. Je to dobrá metoda. Měla by fungovat. Měla by raději fungovat, nebo Bůh s námi všemi.

JEZDCI PURPUROVÉ MZDY

Úvod k povídce

Philip José Farmer je jedním z mála opravdu dobrých lidí, které jsem měl příležitost potkat. Je to laskavý muž, přičemž toto slovo by mělo vzbuzovat asociace síly, uvážlivosti a lidskosti. Je taky nezničitelný. Je pošlapáván mistry a z potyček se mu vždycky dařilo vycházet bez ztráty kytičky. Podváděli ho podřadní vydavatelé, trestuhodně ho zastupovali neschopní agenti, ostudně ho ignorovali mravokární kritici, bičovaly ho rány osudu a smůly, a přesto, přesto se mu podařilo vydat patnáct tak mimořádně kvalitních knih, že je považován za „spisovatele pro spisovatele“ v žánru, kde žárlivost a jedovaté výpady ze zálohy představují standardní operační postupy.

Philu Farmerovi bude padesát, mluví jemným hlasem a disponuje takovými znalostmi ze všech oborů, od archeologie po noční zvyky sira Richarda Burtona (nikoli toho herce), že nad nimi zůstává rozum stát. Rád se prochází po ulicích, pije kávu, kouří cigarety a miluje vnoučata. Především však píše povídky. Povídky, jako jsou The Lovers (Milenci), kteří roku 1952 vtrhli do žánru science fiction ze stránek časopisu Startling Stories jako exploze z továrny na čerstvý vzduch. Než Phil Farmer upřel na sex dlouhý zkoumavý pohled, omezovalo se toto téma na bergeyovské obálky plné slečen s mohutnými stehny a mosaznými podprsenkami. Prozkoumal všechny aspekty psychopatologie – jak se zdá –, a to dospělým a extrapolativním způsobem, který by, v roce 1951, většina vydavatelů nepovažovala za vůbec možný. Všichni, kdo chtějí znevažovat jeho převratné zásluhy v žánru, kde se vydavatelé ani fanoušci nikdy nepozastavovali nad absencí pohlavního ústrojí u Kimballa Kinnisona, by měli vzít v potaz skutečnost, že než se na scéně objevil Farmer se svou živelnou tvorbou, nejvíce se psychologickým sondám v žánru blížily povídky dr. Davida H. Kellera, které nicméně zůstávají hluboko pod úrovní, jíž dosahovali například Dostojevskij či Kafka.

Sestavovatel antologie by neměl nikdy dávat najevo zaujatost. Přesto mě úžas z povídky, kterou si zakrátko přečtete, ohromení z jejího explozivního stylu, žárlivost na bohatství myšlenek a výtečnost její struktury nutí jednoduše konstatovat, že to není pouze nejdelší povídka této knihy – má něco přes 30 000 slov –, nýbrž že je s přehledem i ta nejlepší. Ne, napíšu radši nejdokonalejší. Jde o tak nádherný klenot, že jeho opakované zkoumání a pročítání odhalí čtenáři jen další a další fasety, další a další podrobnosti, radosti a rozkoše, které při prvním čtení jen sotva zahlédl. Vysvětlení kořenů této povídky Phil podrobně uvádí ve svém vynikajícím doslovu. Bylo by tedy směšné, abych se na tomto místě pokoušel o originální a výstižný komentář, co že nám jí vlastně sděluje. Autor promluví sám za sebe více než zdařile. Chtěl bych však věnovat chvilku třem aspektům Farmerova díla, které si podle mě žádají vysvětlení. Prvním je jeho odvaha. Navzdory odmítání ze strany redaktorů, kteří mu nejsou hodni nosit ani penál, vytrval u psaní povídek, které vyžadují zapojeni nemalé části mozku a odvržení překonaného způsobu uvažování. Třebaže se jeho dílo setkává s nechápavými pohledy čtenářů uvyklých na vyprávěnky o růžových a bílých králíčcích, zarputile představuje jednu nebezpečnou vizi za druhou. Ačkoli věděl, že by si mohl přijít na slušné peníze psaním škváru, ačkoli věděl, že hlubší a znepokojivější témata se setkají s nevraživostí a natvrdlostí, nepřestal se držet svého stylu, svých myšlenek, či, mohu-li to tak říct, své múzy.

Druhým je jeho neschopnost nevyčerpat určitý nápad. I ta nejmenší jiskérka určitého konceptu ho strhává ke stále vzdálenějším extrapolacím a důsledkům, z nichž by méně schopní autoři vydolovali celou tetralogii. Píše v nejlepší tradici všech originálních myslitelů. Pro Farmera není žádné tajemství příliš složité. Neexistuje sebebizarnější téma, jež by se s pomocí nástrojů logiky nepokusil znovu prozkoumat. Neexistuje sebevětší příběh, který by nenapsal, neexistuje sebeobskurnější postava, kterou by do něj neobsadil, neexistuje sebevzdálenější vesmír, který by neprobádal. Je tragické, že zatímco Farmer krouží po nesmírných oběžných drahách kolem méně talentovaných lidí, kteří donekonečna zkoumají hnidy na své fousaté pověsti, žánr, v němž se rozhodl rozhazovat své dary, mu z větší části nevěnuje pozornost.

Třetím je jeho styl. Který se nikdy neopakuje. Který se tříbí s každou novou povídkou. Který od čtenáře vyžaduje intelektuální přežvykování vyhrazené pro tu nejlepší literaturu. Jeho dílo je steak, který se musí řádně sežvýkat a strávit; není to žádná hrachová kaše, kterou každý spolyká bez nejmenší námahy.

Uvědomuji si, že jsem se rozepsal poněkud víc, než jsem měl v úmyslu. Laskavý čtenář to může připsat na vrub sestavovatelovu okouzlení následující povídkou. Autor ji samozřejmě dodal na zakázku, jako tomu bylo u všech textů v této antologii. Když však byla hotova, a čítala 15 000 slov, Farmer za sestavovatelem došel a zeptal se ho, zda byl mohl bez nároku na honorář přepsat a rozšířit, neboť myšlenky v ní obsažené potřebují prostor k dýchání. Farmer předložil novou verzi, i honoráře se přirozeně dočkal. Odměna však nebyla ani zdaleka dostatečná. Jen se pokuste odhadnout cenu za originalitu, nasazení a nekompromisní pohled na svět zítřka. Phil Farmer si zaslouží další tantiémy v podobě komentářů čtenářů. Nemluvě o několika cenách Hugo, které by se na římse jeho bytu v Beverly Hills výtečně vyjímaly, jako by byly odlity speciálně proto aby si je na ni postavil. Moudrému napověz.

přeložil Milan Žáček

cena Hugo, nominace na cenu Nebula

JEZDCI PURPUROVÉ MZDY

Philip José Farmer

Kdyby Jules Verne skutečně dokázal nahlédnout do budoucnosti, dejme tomu do roku 1966, nadělal by si do kalhot. A do roku 2166? Ach, kristepane!

z nevydaného rukopisu dědečka Winnegana

Jak jsem natáhl strýčka Sama a další soukromé výkřiky

KOHOUT, KTERÝ KOKRHAL POZPÁTKU

Obři Un a Sub ho melou na chléb.

Rozlámané kousky se vynořují z vína spánku. Ohromné šlápoty drtí nezměrné hrozny na inkubámí svátost.

On jako Prosťáček Šimon rybaří ve své duši, jako když vyrazíte se džberem na leviatana.

On zaheká, napůl procitne, převrátí se, vypotí temné oceány a znovu zaheká. Un a Sub se znovu pěkně zčerstva pustili do práce, otáčejí kamennými žernovy potopeného mlýna, mumlají si: Fuj, tfuj, hej rup. Oči jim jiskří oranžovorudě jako kočičí plamínky v koutě, zuby jsou matné bílé číslice ve fádní aritmetice.

Un a Sub, sami Prosťáčci Šimonové, horlivě míchají metafory – neuvědoměle.

Hnojiště a kohoutí oko: kokrháč vyletí vzhůru a poprvé zakokrhá, bude to ještě dvakrát, městnání krve rozbřesku při úsilí o vzpřímení.

Narůstá a narůstá, dokud ho váha a délka společně nezkroutí, zatím ani smuteční vrba, ani zlomená třtina. Jednooká rudá hlava vykoukne přes okraj pelesti. Opře si svou bezbradou čelist a pak, když tělo zbytní, sklouzne přes okraj dolů. Monokulárně hledí sem a tam, starodávně čenichá po podlaze a míří ke dveřím, které zanechalo dokořán přeřeknutí ulejvajícího se strážného.

Hlasité hýkání ze středu pokoje ho přinutí otočit se. Trojnohý osel, Baalimův malířský stojan, dělá íá. Na stojanu je ‚plátno‘, oválná mělká pánev z ozářeného plastiku, speciálně upraveného. Plátno je vysoké dva metry a hluboké padesát centimetrů. Na obraze vzniká scéna, která se musí dokončit do zítřka.

Je to mnohem víc socha než obraz, postavy jsou v altreliéfu, plastické, některé blíž k zadní straně pánve, jiné v popředí. Žhnou světlem, jež na ně dopadá zvenčí, a rovněž tím, které vyzařuje z plastiku ‚plátna‘. Zdá se, že světlo vstupuje do postav, na okamžik jimi prolne a potom se uvolní. Světlo je bleděrudé, z červánků, z krve smáčené slzami, zlostí, inkoustem z dlužní strany účetní knihy.

Toto je jedna z jeho Psí série: Peskování psa, Skončit vepsí. Psota, Vulpes vulpes, Psí víno, Psovská smrt, Pestrý život psa, Psina mezi psy, Psotník, Pes v pravém úhlu a Improvizace na jednoho psa.

Sokrates, Ben Jonson, Cellini, Swedenborg, Li Po a Hiawatha řádí v hostinci U mořské panny. Oknem je vidět Daidalose, jak na cimbuří Knósu strká raketu do zadku svého syna Ikara, aby tryskově odstartoval jeho slavný let. V jednom koutě se krčí Og, Syn ohně. Ohlodává šavlozubou kost a maluje na plesnivou omítku bizona a mamuty. Barmanka Athéna se sklání nad stolem a servíruje nektar a preclíky svým významným hostům. Za ní stojí Aristoteles s nasazenými kozlími rohy. Nadzdvihl jí sukýnku a picá ji odzadu. Popel z cigarety přilepené na jeho uculujícím se rtu jí odpadl na sukni, která začíná doutnat. Opilý Batman ve dveřích pánského záchodku podléhá dávno potlačované touze a pokouší se sodomizovat Zázračného chlapce. Jiným oknem je vidět jezero, po jehož hladině kráčí nějaký muž a nad hlavou se mu vznáší matně zelená aura. Za ním čouhá z vody periskop.

Chápavý hadopyj se ovine kolem štětce a začíná malovat. Štětec je malý váleček, na jednom konci připojený k hadičce, která vede k půlkulatému stroji. Z opačného konce válečku ční tryska. Její otvor se může zmenšovat či zvětšovat volicím tlačítkem na válečku. Nátěr, který tryska nanáší v jemném aerosolu nebo v silném proudu a v jakékoliv požadované barvě či odstínu, ovládá několik tlačítek na válečku.

Chobotnatec divoce tvoří vrstvu po vrstvě další postavu. Potom zavětří zatuchlý puch zatuchliny, pustí štětec a vyklouzne ze dveří a dál podél zdi oválné haly; zanechává za sebou čmáranici beznohých tvorů, nápis v písku, který si všichni můžou přečíst, ale málokdo mu porozumí. Krev rumpumpuje v rytmu se žernovy Una a Suba, aby živila a nalévala toho teplokrevného plaza.

Ale zdi, odhalující dotěrnou hmotu a výlevnou touhu, planou.

Zaheká, a žláznatá kobra se zvedá a pohupuje podle pískání flétny jeho touhy po temné štěrbině. Budiž tma! Tma musí být jeho pláštíkem. Tryskem kolem matčiny ložnice, nejbližší východ. Ach! S úlevou si tlumeně povzdychne, ale vzduch zahvízdá vertikální, sevřenou hubičkou, čímž dává najevo potlačení Žádosti.

Dveře nabyly na starodávnosti; mají klíčovou dírku. Rychle! Nahoru na plošinu a ven z domu klíčovou dírkou, ven na ulici. Jediná osoba v dohledu je žena, mladá kočka se stříbrně světélkujícími vlasy a odpovídající buchtičkou.

Dolů na ulici a ovinout se jí kolem kotníku. Překvapeně, a pak ustrašeně hledí na zem. Jemu se to líbí; příliš svolných bylo příliš mnoho. Objevil nebroušený diamant.

Vzhůru kolem nohy hebké jako ouško kotěte, kolem dokola, proklouznout úžlabinou stydké krajiny. Přitulit se k jemným kudrnatým chloupkům, a pak se vydat, sám sobě Tantalem, nahoru po nepatrné vypouklině bříška, pozdravit se s pupíkem, zatlačit na něj, aby zazvonil nahoře, kolem dokola úzkého pasu a ostýchavě a rychle si ukrást po polibku z každé bradavky. Pak zpátky dolů uspořádat výpravu na Venušin pahorek a vztyčit na něm vlajku.

Ach, nejradostnější a nejsvatosvatější tabu! Uvnitř je dítě, ektoplazma se začíná formovat v dychtivém očekávání skutečnosti. Kapka, vajíčko a výstřel do živé skluzavky, která přispěchala spolknout toho šťastného Mikromoby Dicka, co předhonil miliony a miliony svých bratříčků, přežil ten nejbojovnější.

Halu vyplní nesmírné zaskřehotání. Horký dech ochlazuje kůži. On se potí. Rampouchy pokrývají nádorovitý trup letadla a ten klesá Pod tíhou ledu, vedle se převaluje mlha, sviští kolem rozpěr, směrové kormidlo a křidélka jsou zablokovaná ledem, a on rychle ztrácí výšku. Zvedej se, zvedej se! Venusberg je někde před námi v mlze. Tannhäusere, zatrub na čubku, vyšli vzhůru světlice, já padám střemhlav.

Matčiny dveře se otevřely. Vejčitý vchod vyplnila ropucha. Její dvojitá brada se nadouvá a splaskává jako měchy; bezzubá huba civí. Ngagagagap. Vidlicovitý jazyk vyletí a obtočí se kolem samčího hroznýše. On vykřikne oběma ústy a škubá sebou sem a tam. Projedou jím vlny vzdoru. Dvě pracky s plovacími blánami se ohnou a svážou divoké tělo do uzlíku – samozřejmě – roztékající se chuchvalec.

Žena kráčí dál. Počkej na mě! Venku burácí příliv, narazí do uzlíku, odburácí pryč, odliv se střetne s přílivem. Je toho moc a dá se jít pouze jedním směrem. Škube sebou jako o závod, nebeská klenba vodních spoust padá, nikde žádná Noemova archa; exploduje jako nova, tříští se do milionů žhavých a vrtících se meteorů, řítí se na pekáč existence.

Nechť přijde království dvé. Slabiny a břicho jsou uvězněny v zatuchlém brnění, a jemu je zima, je mokrý a třese se.

BOŽI PATENT NA SVÍTÁNÍ ZANIKÁ

… následující pronesl Alfred Melophon Voxpopper z Jitřního podporu ležmo a Kávové hodinky, kanálu 69B. Verše byly nahrány během Padesáté Jarmareční přehlídky a soutěže centra lidového umění, Beverly Hills, 14. úroveň. Omar Bacchylides Runic je přednesl spatra, pokud nevezmete v úvahu jisté promýšlení během předchozího večera v neveřejném hostinci Soukromý vesmír, což klidně můžete, poněvadž Runic si z toho večera zhola nic nepamatoval. Navzdory tomu vyhrál První vavřínový věnec A, žádný Druhý, Třetí, atd. neexistuje, věnce se třídí od A do Z, Bůh žehnej naší demokracii.

Šedorůžový losos přeskočil vodopád noci do výtěrní tůně dalšího dne.

Úsvit – rudé chroptění solárního býka, ženoucího přes horizont.

Fotonová krev krvácející noci, probodená vražedným sluncem.

A dalších padesát veršů, přerušovaných a kouskovaných jásotem, potleskem, bučením, syčením a výkřiky.

Chib se napůl probudil. Nakoukne do úžící se temnoty, zatímco sen se s řevem propadá do podzemního tunelu. Přes sotva rozlepená víčka mžourá na další realitu: vědomí.

„Propusť můj vid!“ hřímá s Mojžíšem a tak všelijak, a přemýšleje o dlouhých vousech a rozích (s laskavým svolením Michelangela), vzpomíná na svého prapradědečka.

Vůle, jakési páčidlo, donutí víčka se otevřít. Vidí fideo, které se klene na protější zdi a zakrývá polovinu stropu. Úsvit, paladýn slunce, hází svou šedou rukavici.

Kanál 69B, VÁŠ OBLÍBENÝ KANÁL, v LA domácí, vám přináší rozbřesk. (Hluboký klam. Přírodní falešné svítání zastíněné elektrony vytvořenými přístroji vytvořenými člověkem.)

Probuď se se sluncem v duši a s písní na rtech! Nechť tě rozechvějí strhující verše Omara Runica! Pohleď na svítání jako ptáci ve větvích, jako na ně zří Bůh!

Voxpopper tiše odříkává verše, zatímco Griegova Anitra tiše prýští. Té staré Norce se jakživ nesnilo o tak povedené audienci. Mladík Chibiabos Elgreco Winnegan má lepkavý knot, díky výronu v ropném poli nevědomí.

„Ze svého osla a na svého oře,“ praví Chib. „Dneska běží Pegas.“

Mluví, myslí a žije v přítomném čase.

Chib vyleze z postele a zasune ji do zdi. Nechat postel vystrčenou a zmuchlanou jako jazyk starého námořníka by rušilo estetický dojem jeho pokoje, ničilo by to tu křivku, která je zrcadlem základního vesmíru, a zdržovalo by ho to v práci.

Pokoj je veliký ovoid, v jehož jednom rohu je malý ovoid, toaleta a sprcha. Chib z ní vychází podoben jednomu z Homérových božských Achájů, s mohutnými stehny, obrovskými pažemi, zlatohnědou pokožkou, modrýma očima a tiziánovými vlasy – i když bez vousů. Telefon napodobuje varovný signál jistého druhu jihoamerické stromové žáby, kterou kdysi slyšel na kanálu 122.

„Otevři se, ó Sezame!“

INTER CAECOS REGNAT LUSCUS

Obličej Rexe Luscua se rozprostírá po celém fideu, póry jeho pokožky připomínají krátery na bojištích první světové války. Na levém oku, o které přišel při rvačce mezi uměleckými kritiky během Přednáškové série: Zbožňuji Zembrandta, vysílané kanálem 109, nosí černý monokl. Ačkoliv má dostatečný vliv na to, aby mu mohli přednostně poskytnout oční náhradu, odmítá to.

„Inter caecos regnat luscus,“ odpovídá, když je na to dotazován, a poměrně častokrát, i když není. „Překlad: mezi slepými je jednooký králem. Proto jsem sám sebe přejmenoval na Rexe Luscua, to jest Krále Jednookého.“

Vypráví se, a Luscus to nepopírá, že až spatří dílo nějakého dostatečně velkého umělce, které by stálo za fokální vidění, dovolí biohochům, aby mu vsadili umělé proteinové oko. Rovněž se vypráví, že už k tomu brzy dojde, vzhledem k jeho objevu Chibiabose Elgreca Winnegana.

Luscus hladově pozoruje Chibovu plst a odlehlé oblasti. Chib se nadouvá, nikoli otokem, ale vztekem.

„Můj milý,“ pronáší Luscus uhlazeně, „chci se jen ujistit, že už jste čilý jako rybička před tím dnešním strašlivě důležitým úkolem. Musíte být připraven na tu výstavu, musíte! Jak vás teď vidím, připomnělo mi to, že jsem ještě nejedl. Co říkáte společné snídani?“

„Co si dáme?“ zeptá se Chib. Nečeká na odpověď. „Ne. Mám dneska moc práce. Zavři se, ó Sezame!“

Obličej Rexe Luscua se vytrácí, podobný kozlu, nebo, jak sám raději uvádí, podobný obličeji Pana, jakéhosi fauna umění. Dokonce si za tímto účelem dal kupírovat uši.

„Me-e-éé!“ mečí Chib na přelud. „Pch! Vopruzáku! Nikdy ti nebudu líbat zadnici, Luscusi, ani nedovolím, abys ty líbal moji. I kdybych měl přijít o ten grant!“

Opět zvoní telefon. Objevuje se tmavá tvář Rousseaua Rudého Jestřába. Nos má jako orel, oči jako rozbité černé sklo. Široké čelo ovázané pruhem rudé látky, který poutá rovné černé vlasy splývající na ramena. Na sobě má jelenicovou košili, na krku mu visí náhrdelník z korálků. Vypadá jako prérijní Indián, i když Sedící Býk, Šílený kůň nebo ten nejvznešenější Římský nos mezi nimi by ho vyhodili ze svého kmene. Ne že by byli antisemité, ale nemohli by si prostě vážit válečníka, kterému naskáče husí kůže, kdykoliv se přiblíží ke koni.

Narodil se jako Julius Applebaum, a Rousseauem Rudým Jestřábem se oficiálně stal ve svůj Jmenovací den. Zrovna se vrátil napravený z pralesa, a teď se oddává prokletému blahobytu dekadentní civilizace.

„Jak se vede, Chibe? Partu zajímá, kdy už se sem přihrneš?“

„Za váma? Ještě jsem ani nesnídal, a před tou výstavou musím zvládnout tisíc věcí. Sejdeme se v poledne!“

„Včera večer jsi o moc přišel. Pár všiváckejch Egypťanů se pokoušelo osahávat naše holky, tak jsme je odsalaamovali ke zdi.“

Rousseau zmizel jako poslední z rudých lidí.

Chib přemýšlí o snídani, když vtom pískne domácí telefon. Otevři se, ó Sezame! Vidí obývací pokoj. Převaluje se v něm kouř, příliš hustý a nespoutaný, než aby ho klimatizace bleskurychle odsála. Na opačném konci ovoidu spí na stupínku jeho malý nevlastní bratříček a nevlastní sestřička. Usnuli při hře na maminku a přítele, mají otevřené pusy v blažené nevinnosti, jsou krásní, jak jen dokáží být spící děti. Proti zavřeným očím každého z nich číhá upřené oko jako u mongolských Kyklopů.

„Nejsou roztomilí?“ řekne Máma. „Ti andílci byli tak unavení, že se ani nebatolili.“

Stůl je kulatý. Obstarožní rytíři a dámy se shromáždili k nejnovější rytířské výpravě pátrající po esu, králi, královně a klukovi. Jejich brnění tvoří pouze jedna vrstva sádla za druhou. Máminy podbradky visí jako vlajky za bezvětrného dne. Její ňadra se roztěkají a zachvívají na stole, vyboulení a vlnka.

„Slezina karbaníků,“ zvolá Chib hlasitě a sleduje tučné obličeje, obrovité cecky, bujné kýty. Protáhli obočí. O čem to ten potrhlý génius ksakru žvaní?

„Je ten tvůj kluk opravdu retardovaný?“ pronese jeden z Máminých přátel, a pak se zasmějou a napijou se zase piva. Angela Ninonová si ve snaze nepřijít o tuhle psinu a s pocitem, že Máma beztak brzy zapne postřikovače, pochčije nohu. Všichni se tomu zasmějí a Vilém Dobyvatel poznamená: „Tak já dávám.“

„Já taky pořád dávám,“ řekne Máma a všichni piští smíchy.

Chibovi se chce brečet. Ale nebrečí, ačkoliv byl od dětství veden k tomu, aby brečel, kdykoliv bude mít náladu.

Každému to prospěje a navíc si vemte Vikingy, kteří byli nějací chlapi a brečeli jako mimina, kdykoliv na to měli náladu.

S laskavým svolením kanálu 202 z populárního programu Co nám to matka udělala?

Nebrečí, protože se cítí jako muž, který má pocit, že svou matku miloval, ale ta je mrtvá a umřela už dávno. Jeho matka je už dlouho pohřbená pod závalem sádla. Když mu bylo šestnáct, měl krásnou matku.

Pak ho odvrhla.

VZKVÉTAJÍCÍ RODINA JE ROZRŮSTAJÍCÍ SE RODINA

z básně Edgara A. Grista na kanálu 88.

„Synku, já z toho moc nemám. Dělám to jen proto, že tě mám ráda.“

Pak jen sádlo, sádlo, sádlo! Kam se poděla? Na dno tukové propasti. Ztrácela se, jak se zvětšovala.

„Synku, mohl bys se mnou aspoň občas trochu zápasit.“

„Tys mě odvrhla, Mami. Bylo to v pořádku. Jsem už teď velkej kluk. Ale nemáš vůbec právo ode mě čekat, že v tom budu chtít ještě pokračovat.“

„Ty už mě nemáš rád!“

„Co je k snídani, Mami?“ ptá se Chib.

„Mám teď dobrou kartu, Chibby,“ říká Máma. „Už mockrát jsi mi řekl, že jsi už velkej kluk. Tak si tentokrát udělej snídani sám.“

„Proč jsi mi volala?“

„Zapomněla jsem, kdy začíná ta tvoje výstava. Chtěla jsem ještě chvilku zdřímnout, než tam půjdu.“

„O půl třetí, Mami, ale nemusíš chodit.“

Nezdravé nalíčené rty se rozevírají jako rána stižená gangrénou. Poškrábe se na růžové bradavce. „Ach, já tam chci být. Nechci propásnout ten velkej uměleckej úspěch vlastního syna. Myslíš, že dostaneš ten grant?“

„Jestli ne, znamená to pro nás Egypt,“ řekne.

„Ti smradlaví Arabi!“ praví Vilém Dobyvatel.

„To je věc Úřadu, ne Arabů,“ namítá Chib. „Arabové se přistěhovali ze stejného důvodu, z jakého se budeme muset stěhovat my.“

Z dědečkova nevydaného rukopisu: Kdo by si jen pomyslel, že Beverly Hills začnou být antisemitské?

„Já nechci jet do Egypta!“ kvílí Máma. „Musíš získat ten grant, Chibby. Nechci vyletět z tohohle hnízda. Narodila jsem se tu a vyrostla, dobře, sice na desáté úrovni, ale když jsem se stěhovala, všichni moji přátelé šli se mnou. Já neodjedu!“

„Nebreč, Mami,“ okřikuje ji Chib, přesto ho ale jímá úzkost. „Nebreč. Fláda tě přece nemůže donutit odejít, vždyť víš. Máš svý práva.“

„Pokud i nadále budeš chtít baštit dobroty, pojedeš,“ říká Dobyvatel. „Pokud teda Chib nevyhraje ten grant. A já bych mu nevyčítal i kdyby se ho ani nesnažil vyhrát. To není jeho vina, nemůžeš přece odmítnout Strýčku Samovi. Máš svou purpurovou mzdu a peníze, které Chib vydělává prodejem obrazů. Přesto to nestačí. Utrácíš rychleji, než dostáváš.“

Máma vztekle zaječí na Viléma, a jsou pryč. Chib vypíná fideo. K čertu se snídaní, nají se později. Poslední obraz na Festival musí dokončit před polednem. Mačká ovládací panel, prázdný vejčitý pokoj se tu a tam otevírá a objevují se malířské potřeby jako dárek elektronických bohů. Zeuxis by sebou práskl o zem a Van Gogh by dostal třesavku, kdyby spatřili, jaké plátno, paletu a štětec Chib používá.

Proces malování spočívá v osobitém ohýbání a kroucení tisíců drátků do rozmanitých tvarů a různých hloubek. Drátky jsou tak tenké, že jsou vidět pouze zvětšovacím sklem a manipuluje se jimi neobyčejně jemnými kleštičkami. Proto má Chib při prvních etapách tvorby obrazu na očích tlusté čočky a v ruce dlouhý, téměř pavučinkový nástroj. Po stovkách hodin zdlouhavé, trpělivé (a nezištné) práce jsou drátky konečně připraveny.

Chib si snímá tlusté brýle, aby zhodnotil celkový dojem. Potom uchopí rozstřikovač nátěru a pokryje drátky barvami a odstíny podle svého přání. Nátěr usychá během několika minut. Chib připojuje k pánvi elektrické vodiče a stiskne knoflík, kterým do drátků pustí slabounké napětí. Rozžhavují se pod nátěrem a mizí v modrém dýmu jako nějaké liliputánské pojistky.

Výsledkem je trojrozměrné dílo, sestávající z tvrdých skořepin nátěru na několika úrovních pod vnější skořepinou. Skořepiny jsou rozdílné tloušťky, ale všechny tak tenké, že když se obrazem otáčí do různých úhlů, proniká světlo od svrchních skořepin ke spodním. Části skořepin totiž slouží jako odrazné plochy k zesílení světla, aby vnitřní obrazy mohly být viditelnější.

Když se obraz vystavuje, je umístěn na samohybném podstavci, který ho natáčí nejdříve o dvanáct stupňů nalevo od středu, a potom o dvanáct stupňů napravo od středu.

Fideo vydává varovný signál. Klejícího Chiba napadá, že ho odpojí. Alespoň to není domácí telefon s hystericky ječící matkou. Tedy, zatím ne. Ta zavolá dost brzy, jestli v pokeru prohraje hodně.

Otevři se, ó Sezame.

PĚJ, Ó BA (STA) RDE, O STRÝČKU SAMOVI

Dědeček píše ve svých Soukromých výkřicích: Dvacet pět let poté, co jsem uprchl s dvaceti miliardami dolarů a posléze domněle umřel na infarkt, Falco Accipiter je mi zase na stopě. Detektiv z berního úřadu, který si dal jméno Falcon Jestřáb, když zvolil své povolání. Co je to za egoistu! Nicméně je stejně ostrozraký a vytrvalý jako dravý pták a já bych se třásl, kdybych nebyl už příliš starý na to, aby mě vystrašily pouhé lidské bytosti. Kdo uvolnil řemínky a čepičku? Jak to, že zachytil tu starou a vychladlou stopu?

Accipiterův obličej je maskou přehnaně nedůvěřivého migrujícího dravce, který se při plachtění snaží všechno vidět a klidně nakoukne do vlastní kloaky, aby se ujistil, že se tam neschovala žádná kachna. Bleděmodré oči vrhají pohledy jako nože vytahované z rukávu a metané prudkým škubnutím zápěstí. S šerlokovskou důkladností a smyslem pro detail zkoumají všechno v okolí. Otáčí hlavou dokola, uši stříhají, nosní dírky se rozšiřují a stahují, všechno jako radar, sonar a odar.

„Pane Winnegane, omlouvám se, že volám tak brzy. Nevytáhl jsem vás z postele?“

„To je snad jasné, že ne!“ opáčí Chib. „Neobtěžujte se představovat. Já vás znám. Už tři dny mě sledujete jako stín.“

Accipiter nezčervená. Jako pravý mistr v sebeovládání odbývá své pýření v hlubinách střev, kde to nikdo nevidí. „Jestli mě znáte, možná mi můžete říct, proč vám volám.“

„Myslíte, že jsem takový pitomec, abych vám to řekl?“

„Pane Winnegane, rád bych si s vámi promluvil o vašem prapradědečkovi.“

„Vždyť už je pětadvacet let po smrti!“ vykřikne Chib. „Zapomeňte na něj. A mě neotravujte. Nesnažte se získat povolení k prohlídce. Žádný soudce vám ho nevydá. Víte přece, že každý dům je plný hádek… chci říct úplný hrádek.“

Vzpomene si na Mámu a na to, jak to asi dopadne, jestli brzy nevypadne. Ale musí dokončit ten obraz.

„Ztraťte se, Accipitere,“ říká. „Myslím, že vás nahlásím na policí. Určitě máte uvnitř toho vašeho směšného klobouku fideo.“

Accipiterův obličej je hladký a nehybný jako alabastrový vyřezávaný jestřábí bůh Horus. Možná se mu ve střevech sbírá trochu plynu. Pokud ano, nepozorovaně ho vypustí.

„No dobře, pane Winnegane. Ale tak lehko se mě nezbavíte. Koneckonců…“

„Zmizte!“

Domácí telefon třikrát zahvízdá. To, co vám povídám třikrát, je děda. „Já jsem poslouchal,“ praví stodvacetiletý hlas, dutý a hluboký jako ozvěna z faraónovy hrobky. „Chci tě vidět, ještě než odejdeš. Pokud teda můžeš věnovat Věkovitému pár minut.“

„Kdykoliv, dědečku,“ odpovídá Chib a uvědomí si, jak má starce rád. „Potřebuješ nějaké jídlo?“

„Ano, a také krmi pro hlavu.“

Der Tag. Dies Irae. Götterdämmerung. Armageddon. Všechno se chýlí ke konci. Rizikový den. Bezvýchodný čas. Všechny ty telefonáty a pocit, že přijde ještě jeden. Co mi přinese konec dnešního dne?

SLUNCE VKLOUZÁVÁ DO BOLAVÉHO KRKU NOCI JAKO PILULKA

od Omara Runica

Chib kráčí k vypouklým dveřím, které se rolují do mezery mezi zdmi. Střed domu tvoří vejčitý obývací pokoj. V prvním kvadrantu, postupujeme-li po směru hodinových ručiček, je kuchyně, oddělená od obývacího pokoje šestimetrovými skládacími paravány, které Chib pomaloval výjevy z egyptských hrobek, což je výraz jeho velmi pronikavé kritiky moderního stravování. Sedm útlých sloupů kolem obývacího pokoje vymezuje hranice místnosti a chodby. Mezi sloupy se vypínají další vysoké skládací paravány, které Chib pomaloval během svého období americkoindiánské mytologie.

Chodba má rovněž tvar oválu; ústí do ní všechny místnosti v domě. Je v něm sedm pokojů, šest ložnico-pracovno-studovno-záchodo-sprchových kombinací. Sedmý je skladiště.

Malá vejce uvnitř větších vajec uvnitř velikých vajec uvnitř megamonolitu na planetární hrušce uvnitř vejčitého vesmíru. Nejnovější kosmogonie dokazuje, že nekonečno má tvar slepičího produktu. Bůh trůní nad bezednou propastí a zakdáká tak zhruba jednou za tři triliony let.

Chib prochází napříč chodbou, míjí dva sloupy, které vyřezal do karyatid, a vstupuje do obývacího pokoje. Jeho matka úkosem pohlédne na syna, o němž se domnívá, že se rychle blíží k šílenství, pokud už k němu nedospěl. Je to částečně její vina; neměla se asi nechat znechutit a ve chvilce ztřeštěnosti To odvolat. Dneska je tlustá a ošklivá, panebože, tak tlustá a ošklivá. Racionálně, dokonce ani iracionálně nemůže doufat, že by to mohlo být jako dřív.

Vždyť je jen přirozené, opakuje si neustále a vzdychá, se záští, uslzená, že vyměnil lásku své matky za cizí, pevné, dobře tvarované vnady mladých žen. Ale že se jich taky vzdal? Přece není teplouš. Se vším přestal, když mu bylo třináct. Co je teda důvodem jeho cudnosti? Není ani zamilovaný do smilnaxtoru, což by chápala, ačkoliv by to neschvalovala.

Ach, bože, v čem jsem udělala chybu? A vzápětí: Se mnou je všechno v pořádku. Začíná cvokatět jako jeho otec – Raleigh Renesance, myslím, že tak se jmenoval – a jeho teta a jeho prapradědeček. Může za to všechno to malování a ti radikálové Mladí ředkvičkové, se kterými se stýká. Je nesmírně umělecky založený a nesmírně citlivý. Ach bože, jestli se s mým chlapcem něco stane, budu muset odjet do Egypta.

Chib zná její myšlenky, protože je už tolikrát vyslovila nahlas a zároveň nedokáže mít nějaké nové. Mlčky prochází kolem kulatého stolu. Rytíři a dámy z nadrátovaného Camelotu ho pozorují přes pivní závoj.

V kuchyni otvírá vejčité dveře ve zdi. Vytahuje podnos s jídlem v krytých miskách a šálcích zabalených do igelitu.

„Copak ty se nenajíš s námi?“

„Neječ, Mámo,“ odpoví a vrací se do svého pokoje, aby vzal pár doutníků pro dědečka. Dveře, odhalující, zesilující a přenášející proměnlivý, nicméně rozpoznatelný signál epidermálních elektrických polí na aktivaci mechanismu, se zaseknou. Chib je příliš rozčilený. Na jeho kůži běsní magnetický maelstrom a ruší spektrální konfiguraci. Dveře se zpola rozvinují, zavinují, znovu si to rozmyslí, rozvinují, zavinují.

Chib do nich kopne a dveře se úplně zablokují. Rozhoduje se, zda do nich má vložit fideo či vokální Sezam. Potíž je v tom, že má málo jednotek a kupónů a nemůže si nakoupit žádný materiál. Pokrčí rameny, vydá se podél křivky jednostěnné chodby a zastavuje se před dědečkovými dveřmi, na které od dveří do obývacího pokoje zakrývá výhled paraván z kuchyně.

„Neboť pěje o míru a svobodě, pěje o kráse, lásce a touze.

Pěje o smrti a nesmrtelném životě na Ostrovech Blahoslavených, v království Ponemah, v zemi Posmrtné.

Nesmírně drahý Hiawathovi byl urozený Chibiabos.“

Chib prozpěvuje heslo, dveře se rozvinují.

Rozzáří se světlo, žlutavé světlo s červeným odstínem, které je dědečkovým vlastním výtvorem. Pohled do vypouklých oválných dveří je totéž jako hledět do čočky šílencova oka. Dědeček uprostřed pokoje má bílé vousy, které mu padají do půli stehen, a bílé vlasy mu v pramenech splývají téměř až pod kolena. Na sobě má šortky, ačkoliv vousy a vlasy skrývají jeho nahotu, a taky není na veřejném místě. Dědeček je poněkud staromódní, což lze člověku s dvanácti křížky odpustit.

Podobně jako Rex Luscus je i on jednooký. Při úsměvu ukazuje vlastní zuby, které mu narostly ze zárodků transplantovaných před třiceti lety. V koutku plných rudých úst mu spočívá velký zelený doutník. Nos má široký a rozpláclý, jako by mu na něj došlápl těžkou nohou čas. Čelo a tváře jsou ostře řezané, snad zásluhou špetky krve Ojibwayů v jeho žilách, i když se narodil jako Finnegan a dokonce se keltsky i potí a vyzařuje z něj vůně whisky. Hlavu drží zpříma a šedomodré oko připomíná tůňku na dně předpotopní prohlubně, zbytek po rozpuštěném ledovci.

Celkem vzato má dědeček obličej jako Odin, který při návratu od pramene Mimir uvažuje, jestli nezaplatil příliš velkou cenu. Nebo je to obličej větrem a pískem ošlehané Sfingy v Gíze.

„Shlíží na tebe čtyřicet století hysterie, mám-li parafrázovat Napoleona,“ pronese dědeček. „Kamenná hlava věků. Co je potom Člověk? praví Nová Sfinga, když Oidipus rozluštil záhadu Staré Sfingy a nevyřešil nic, protože Ona už porodila dalšího zástupce svého druhu, koumácké dítě s otázkou, kterou zatím nikdo nedokázal zodpovědět. A možná, že to ani nejde.“

„Mluvíš divně,“ říká Chib. „Ale líbí se mi to.“

Láskyplně se na dědečka usměje.

„Lezeš mi sem každý den, ani ne tak z lásky ke mně jako proto, abys dosáhl poznání a porozumění. Já jsem všechno viděl, všechno slyšel a nemálo i vymyslel. Hodně jsem cestoval, než jsem před čtvrtstoletím našel útočiště v tomhle pokoji. Přesto je zdejší žalář moje největší odysea.

STARÝ MARINÁTOR

Tak nazývám sám sebe. Marináda moudrostí naložená v láku přesoleného cynismu a nadmíru dlouhého života.“

„Usmíváš se, jako bys měl před chvílí ženskou,“ dobírá si ho Chib.

„Nikoliv, chlapče. Sílu ve svém nabijáku jsem ztratil již před třiceti lety. A bohudík za to, protože mě to zbavuje pokušení k smilstvu, neřku-li k masturbaci. Avšak zbyly mi jiné energie, a tudíž prostor k jiným hříchům, a ty jsou mnohem závažnější.

Kromě hříchu sexuálního zločinu, který paradoxně obsahuje i hřích sexuálního činu, byly i další důvody, proč jsem nepožádal toho Starého čaroděje černé magie o injekce, aby se mi zase naškrobil. Pro mladé holky jsem byl příliš starý, abych je přitahoval něčím jiným než penězi. A na to, abych vyváděl s vrásčitými rajdami ze své generace nebo ještě o něco staršími, jsem příliš miloval krásu a byl příliš velkým básníkem.

Tak to vidíš, můj synu. Mé srdce se svižně pohupuje uvnitř zvonu mého sexu. Bim bam, bim bam. Hodně bam, ale už málo bim.“

Dědeček se hlasitě zasměje, řev lva s vrkáním hrdliček.

„Nejsem nic jiného než mluvčí kmetů, právník vydřiduch, obhajující dávno mrtvé klienty. Místo pohřbívání začínám velebit – a pod tlakem svého smyslu pro spravedlnost rovněž uznávat –, chyby minulosti. Jsem podivínský zatrpklý stařec, zavřený tady jako Merlin v kmeni stromu. Samolxis, thrácký medvědí bůh, přezimující ve své jeskyni. Poslední ze Sedmi spáčů.“

Dědeček přistoupí ke štíhlé plastikové trubici visící ze stropu a stahuje sklápěcí rukojeti periskopu.

„Accipiter se vznáší nad naším domem. Větří cosi shnilého v Beverly Hills, na úrovni 14. Může to znamenat, že ten mazaný Winnegan není mrtvý? Strýček Sam je jako diplodokus, kterého nakopli do zadku. Trvá pětadvacet let, než mu příslušný signál doběhne do mozku.“

V Chibových očích se zalesknou slzy. „Panebože,“ hlesne, „dědečku, nechci, aby se ti něco stalo.“

„Co se může stát stodvacetiletému starci kromě toho, že mu selže mozek nebo ledviny?“

„Ve vší náležité úctě, dědečku,“ říká Chib, „ty opravdu tlacháš.“

„Zavolej mi mlýn Id,“ nařizuje dědeček. „Mouka, kterou produkuje, se pak peče v podivné troubě mého ega – je s dovolením pěkně vypečená.“

Chib se skrz slzy směje a namítá: „Ve škole mě učili, že slovní hříčky jsou laciné a vulgární.“

„Co je dobré pro Homéra, Aristofana, Rabelaise a Shakespeara, je dobré i pro mě. Mimochodem, když už je řeč o laciném a vulgárním, včera večer, ještě než začal pokerový večírek, jsem na chodbě potkal tvou matku. Zrovna jsem vycházel z kuchyně s lahví šnapsu. Málem omdlela. Rychle se ale vzpamatovala a předstírala, že mě nevidí. Možná si opravdu myslela, že spatřila ducha. Ale to pochybuju. Nejspíš by to vyžvanila po celém městě.“

„Možná to řekla svému doktorovi,“ podotkl Chib. „Před pár týdny tě viděla, vzpomínáš? Mohla se o tom zmínit, když si stěžovala na ty takzvané návaly, závratě a halucinace.“

„A ten starý felčar, protože znal rodinnou anamnézu, zavolal na berňák. Asi.“

Chib se dívá do okuláru periskopu. Otáčí jím a kroutí nastavovacími knoflíky; tím zvedá či spouští kyklopické oko na vnějším konci trubice. Accipiter si vykračuje kolem seskupení sedmi velikých vajec z nichž každé spočívá na konci širokého, mírně zakřiveného chodníku ve tvaru větve, který vystupuje z centrálního podstavce. Accipiter stoupá po schodech jedné větve ke dveřím paní Applebaumové. Dveře se otvírají.

„Určitě v téhle chvíli nebyla u svého smilnaxtoru,“ poznamená Chib. „A je určitě opuštěná, protože se s ním nebaví přes fideo. Panebože, ona je tlustší než Máma!“

„Proč ne?“ říká dědeček. „Pán a paní Kdožkolvěkovi dřepí celý den na zadku, jedí, pijou a dívají se na fideo. Mozky jim měknou a těla rozbředávají. V dnešní době by asi Cézarovi nedělalo potíže obklopit se tlustými přáteli. I tys jedl, Brute?“

Dědečkova poznámka by se však neměla vztahovat na paní Applebaumovou. Má v hlavě dírku a lidé propadlí smilnaxení málokdy tloustnou. Prosedí či proleží celý den a část noci, jehla v smilnaxové oblasti mozku přenáší kratičké elektrické šoky. S každým impulzem zaplavuje jejich těla nepopsatelná extáze, rozkoš, která daleko předčí půvaby jakéhokoliv jídla, nápoje nebo sexu. Je to nezákonné, ale fláda požitkáře nikdy neobtěžuje, pokud je nechce dostat kvůli něčemu jinému, protože smilnaxové jen zřídkakdy mívají děti. Pětadvacet procent obyvatel LA má v hlavách vyvrtané dírky a do nich vloženou maličkou šachtičku na zavedení jehly. Pět procent je závislých, ztrácejí se před očima, málokdy jedí, z roztažených měchýřů se jim valí jedy do krevního řečiště.

Chib říká: „Určitě tě viděl můj bratr se sestrou, když ses kradl ven na mši. Nemohli tě…?“

„Taky si myslí, že jsem duch. V dnešní době a jejich věku! Stejně je ale dobré znamení, že můžou ještě v něco věřit, byť je to jen strašidlo.“

„Radši by ses měl přestat plížit do kostela.“

„Kostel a ty jste jediné věci, které mě udržují v chodu. Byl to ale moc smutný den, když jsi mi řekl, že nevěříš v Boha. Nejspíš by z tebe byl dobrý kněz – samozřejmě chybující – a já bych mohl mít v tomhle pokoji soukromé mše a zpovědi.“

Chib mlčí. Dochází na vyučování a bohoslužby jen proto, aby dělal radost dědečkovi. Kostel je vejčitá lastura, ve které, přidržíte-li ji u ucha, uslyšíte jen vzdálené burácení Boha, ustupující jako odliv.

EXISTUJÍ VESMÍRY ŽEBRAJÍCÍ O BOHY

On se však přesto potlouká po tomhle a kouká, do čeho by píchnul.

z dědečkova rukopisu

Dědeček se chápe periskopu. Zachechtá se. „Berní úřad! Myslel jsem, že už ho rozpustili! Kdo má ksakru ještě tak velký příjem, aby stál za ohlášení? Pokládáš za možné, že funguje jenom kvůli mně? Mohl by.“

Zavolá Chiba zpátky k periskopu, zamířenému do centra Beverly Hills. Chib má před sebou průzor mezi sedmi vaječnými kukaněmi na rozvětvených podstavcích. Vidí část ústředního náměstí, obrovité ovoidy městské radnice, federální úřady, Lidové centrum, část mohutné spirály, na níž sídlí chrámy víry a dora (odvozeno z Pandora), kde si lidé s purpurovými mzdami pořizují zboží a lidé s mimořádným příjmem dobroty. Je vidět i jeden konec velkého umělého jezera; plaví se po něm čluny a kánoe a lidé rybaří.

Ozářená plastiková kupole, která zakrývá kukaně Beverly Hills, je blankytně modrá. Elektronické slunce stoupá k zenitu. Na nebi je několik bílých, opravdově vyhlížejících imitací obláčků, dokonce jedno véčko hus letících na jih, dolů slabě doléhá jejich kejhání. Velmi příjemné pro ty, kdo nikdy nebyli za zdmi LA. Ale Chib strávil dva roky ve Sborech obnovy a péče o světovou přírodu – SOPSP – a ví, jak se věci mají. Málem se rozhodl zběhnout s Rousseauem Rudým Jestřábem a přidat se k neoamerickým Indiánům. Pak se chtěl stát lesním hlídačem. Ale to by mohlo znamenat, že skončí tak, že zastřelí nebo zatkne Rudého Jestřába. Kromě toho se netoužil stát somrákem A ze všeho nejvíc chtěl malovat.

„Je tam Rex Luscus,“ oznamuje Chib. „Poskytuje interview před Lidovým centrem. Je tam docela dost lidí.“

PRŮZRAČNÝ VÝBOJ

Luscusovo prostřední jméno by mělo nejspíš znít Honimír. Velmi sečtělý člověk s výsadním přístupem do Knihovny počítače Velkého LA a odyseovskou podlézavostí vždy vyhrává nad svými kolegy.

Byl to on, kdo založil go-go školu kritiky.

Jeho velký soupeř Primalux Ruskinson provedl rozsáhlý výzkum když Luscus oznámil název své nové filozofie. Ruskinson vítězoslavně prohlásil, že Luscus převzal výraz ze zastaralého slangu z poloviny dvacátého století.

Následující den se Luscus v rozhovoru pro fideo vyjádřil, že Ruskinson je poněkud povrchní učenec, což se dalo očekávat. Výraz go-go byl převzat z jazyka Hotentotů.

V hotentotštině znamenalo go-go zkoumat, to jest dívat se soustředěně na nějaký objekt – v tomto případě umělce a jeho dílo –, dokud na něm člověk něco nezpozoroval.

Kritici stáli ve frontě, aby se mohli zapsat na novou školu. Ruskinson pomýšlel na sebevraždu, ale místo toho obvinil Luscuse, že si uhladil cestu vzhůru po žebříčku úspěchu.

Luscus ve fideu odpověděl, že jeho osobní život je výhradně jeho věc, a tak se Ruskinson ocitl v nebezpečí, že může být zažalován za rušení soukromí. Nicméně prý není hoden větší námahy, než když člověk rozplácne moskyta.

„Co je to kruci moskyt?“ ptají se miliony diváků. „Kdyby ten náfuka radši mluvil, jak mu zobák narost.“

Luscusův hlas se na chvilku odmlčí, zatímco tlumočníci začnou vysvětlovat, hned jak jim poradce, který prohnal slovo moskyt staniční encyklopedií, podstrčí lístek s poznámkou.

Na novince go-go školy Luscus profitoval dva roky.

Potom si znovu získal renomé, které už jaksi upadalo, svou filozofií o omnipotentním člověku.

Ta se stala natolik populární, že si Úřad pro kulturní rozvoj a zábavu vyžádal denní jednohodinový blok v jedenapůlročním úvodním programu o omnipotencionalizaci.

Rukopisná poznámka v Soukromých výkřicích dědečka Winnegana:

Kdo je to vlastně ten omnipotentní člověk, to zbožštění individuality a dokonalého psychosomatického vývoje, ten demokratický Übermensch, jak ho doporučuje Rex Luscus, ten sexuálně jednostranný? Chudák starý strýček Sam! Snaží se vehnat amébu svých občanů do jediného ustáleného tvaru, aby je mohl kontrolovat. A současně se snaží každého povzbudit, aby přispěl květy svých schopností – má-li nějaké! Chudák ten starý dlouhonohý, licousatý, měkkosrdcatý, ostrovtipný schizofrenik! Vpravdě levá ruka neví, co činí pravá. A pravá ruka v podstatě neví, co činí pravá.

„Kdo je to ten omnipotentní člověk?“ opakoval Luscus po vedoucím katedry během čtvrtého pokračování Série luscusovských přednášek. „Je snad v rozporu s dnešním Zeitgeistem? Není v rozporu. Omnipotentní člověk je požadavkem naší doby. Musí vzniknout dřív, než budeme schopni poskytnout reálnou podobu Zlatému věku. Jak můžete mít nějakou Utopii bez utopistů, nějaký Zlatý věk s lidmi doby bronzové?“

A právě tohoto Památného dne přednesl Luscus řeč o Průzračném výboji, čímž proslavil Chibiabose Winnegana. A čirou náhodou získal největší vítězství nad svými soupeři.

„Průzračný? Průzračný?“ bručí si pro sebe Ruskinson. „Propána, co ten Tinker Bell vyvádí?“

„Bude mi chvilku trvat, než vám vysvětlím, proč používám tento obrat k popisu Winneganova geniálního nápadu,“ pokračuje Luscus. „Nejdřív mi dovolte odbočit.“

Z ARKTIDY DO ILLINOIS

„Tedy, Konfucius jednou prohlásil, že uprdne-li se medvěd na severním pólu, způsobí to vichr v Chicagu.

Tím měl na mysli, že všechny události a tudíž i všichni lidé jsou vzájemně spojeni v nezničitelné pavučině. Cokoliv udělá jeden člověk, byť by to bylo zdánlivě sebenepatrnější, rozechvěje vlákna a působí na všechny ostatní.“

Ho Čang Ko před svým fideem na 30. úrovni Lhasy v Tibetu povídá manželce: „Tenhle bílej vocas to pochopil naprosto špatně. Konfucius tohle neřekl. Lenine, ochraňuj nás! Já mu zavolám a vytmavím mu to.“

Manželka odvětí: „Přepnem to jinam. Dávají teď Pai Ting Place a…“

Ngombe, 10. úroveň, Nairobi: „Tihle místní kritici jsou jen banda blbejch negrů. Koukni se na toho Luscuse. Ten by odhalil mou genialitu ve vteřině. Hned ráno si zažádám o vystěhovaleckej pas,“

Manželka: „Mohl by ses aspoň zeptat, jestli chci odejít taky já! Co děti… matka… přátelé… pes…?“ a tak dále neslo se lvuprostou nocí samoosvětlené Afriky.

„… bývalý prezident Radinoff,“ pokračuje Luscus, „jednou řekl, že nyní máme ‚Věk připojeného člověka‘. Na téma tohoto podle mého soudu osvíceného vyjádření byly učiněny poněkud vulgární komentáře. Ale Radinoff tím neměl na mysli, že lidská společnost je nějaká skupinová orgie. Mínil tím, že proud moderní společnosti protéká obvody, jejichž části tvoříme my všichni. Tohle je Věk úplného propojení. Žádné dráty nesmějí zůstat volně viset, jinak se všichni dostaneme do zkratu. Přesto je nesporné, že život bez individuality nestojí za žití. Každý člověk musí být hapax legomenon…“

Ruskinson vyskakuje z křesla a křičí: „Tuhle frázi znám! Tentokrát jsem tě dostal, Luscusi!“

Je tak rozrušený, že upadá do bezvědomí, příznak rozšířené dědičné poruchy. Když přijde k sobě, už je po přednášce. Žene se k fideorekordéru, aby si znovu pustil to, co mu uniklo. Ale Luscus se obezřetně vyhnul definici Průzračného výboje. Vysvětlí to až v další přednášce.

Dědeček, znovu u periskopu, si hvízdne: „Mám pocit jako astronom. Planety obíhají kolem našeho domu, slunce. Nejblíže je Accipiter, Merkur, i když to není bůh zlodějů, ale jejich Nemésis. Další je Benedictine, tvoje přihlouplá Venuše. Tvrdá, tvrdá, tvrdá! Spermie by si o to kamenné vajíčko rozplácly hlavičky. Víš to jistě, že je těhotná?

Venku stojí tvoje Máma nastrojená jako do rakve. Kéž by ji tam někdo poslal! Matka Země si to šine do perigea toho zatraceného obchodu rozhazovat tvůj majetek.“

Dědeček napíná všechny síly, jako by stál na rozhoupané palubě, modročerné žíly na jeho nohou se pnou jako rdousící réva na letitém dubisku. „Krátká odbočka z role Herr Doktora Sternscheissdreckschnuppe, velikého astronoma, k roli der Unterseeboot Kapitán von Schooten die Fischen in der Barrel. Ach! Já poržád fidět die coura Pharoloď, Deine Mama, jak se houpá a kolébá z boku na bok v moři alkoholu. Kompas je ztracen; střelka divočí. Tři plachty po větru! Kolesa se otáčejí ve vzduchu. Černá posádka se dře do úmoru, jak přihazují pod kotle frustrace. Lodní šroub je zamotaný do sítí neurózy. A ta Obrovská bílá velryba, záblesk v černých hlubinách, rychle stoupá vzhůru, odhodlaná prorazit její dno, příliš velké na to, aby minula. Ubohé, k zániku odsouzené plavidlo, pláču pro něj. Taky zvracím odporem.

Pal, poprvé! Pal, podruhé! Vruuum! Máma se převalí, v jejím trupu zeje ježatá díra, ale ne ta, na kterou myslíš. Klesá ke dnu, nosem napřed, jak se patří na feluku odsouzenou ke zkáze, její obrovská záď trčí do vzduchu. Glo, glo! Celých pět sáhů!

Atak zpátky z podvodní říše do vesmíru. Tvůj zálesácký Mars, Rudý Jestřáb, právě vyšel z hospody. A Luscus, Jupiter, jednooký Otec umění, s tvým dovolením míchám severskou a latinskou mytologii, je obklopený rojem satelitů.“

EXKRECE JE TRPKÁ STRÁNKA HRDINSTVÍ

říká Luscus reportérům ve fideu. „Tím chci říct, že Winnegan jako každý umělec, velký či malý, tvoří umění, které je nejdřív sekrecí vlastní výhradně jemu, a potom exkrecí. Exkrecí v původním smyslu ‚vytřídění‘. Tvořivou exkrecí nebo rozervanou exkrecí. Vím, že si moji vážení kolegové budou z této analogie dělat legraci, takže je tímto vyzývám k debatě ve fideu, jakmile ji bude možné uspořádat.

Hrdinství pramení z odvahy umělce předložit veřejnosti své vnitřní výtvory. Trpká stránka pramení ze skutečnosti, že umělec může být ve své době odmítnut nebo zůstat nepochopený. A rovněž z onoho příšerného sváru, jenž se odehrává v umělci s nesouvislými nebo chaotickými základními znalostmi, které si často vzájemně odporují a on je musí sloučit a zformovat do jedinečné entity. Odtud můj obrat o ‚rozervané exkreci‘.“

Reportér ve fideu: „Máme tomu rozumět tak, že celý svět je jen ohromná hromada sraček, ale umění s ním provede jakousi zásadní změnu a přetvoří jej v cosi úžasného a průzračného?“

„Ne tak docela. Ale jste blízko. Tohle téma rozvedu a vyložím někdy později. Nyní chci hovořit o Winneganovi. Tedy, méně významní umělci zprostředkovávají pouze vnější stránku věcí, podobně jako fotografové. Ti velicí nám přibližují vnitřní stránku věcí a lidí. Avšak Winnegan je první, kdo odhalil v jediném uměleckém díle takový, vnitřních stránek víc. Jeho vynález několikaúrovňové altoreliéfní techniky mu umožňuje epifanizovat – ukázat – podzemní vrstvy jednu po druhé.“

Primalux Ruskinson hlasitě vykřikne: „Veliký loupač cibule malby!“

Když dozní smích, Luscus klidně praví: „V jednom ohledu je to dobře vyjádřeno. Velké umění podobně jako cibule vhání slzy do očí. Jenomže světlo na Winneganových obrazech není pouhým odrazem; je vsáto, stráveno, a pak rozlámáno. Každý z rozložených paprsků zviditelňuje nejenom rozmanité aspekty postav vespodu, ale i tyto postavy jako celky. Mohl jsem použít i slovo světy.

Tento proces nazývám Průzračným výbojem. Průzračné je duté nitro naší planety, jak se to popisuje v dnes již zapomenutém fantasy románu spisovatele z dvacátého století Edgara Rice Burroughse, tvůrce nesmrtelného Tarzana.“

Ruskinson úpí a je mu zase na omdlení. „Průzrak! Průzračný! Luscusi, ty slovíčkářskej exhumační prasáku!“

„Burroughsův hrdina pronikl zemskou kůrou a uvnitř objevil další svět. Ten byl v jistém smyslu opakem toho vnějšího, na místě povrchových moří byly kontinenty a obráceně. Takže Winnegan objevil vnitřní svět, líc představ veřejnosti o Kdožkolvěkových projektech. A podobně jako Burroughsův hrdina se vrátil s fantastickým vyprávěním o okultních nebezpečích a výzkumech.

A stejně tak jako tento fiktivní hrdina zjistil, že jeho Průzračnou zemi obývají lidé doby kamenné a dinosauři, je i svět Winneganův, byť v jednom ohledu dokonale moderní, v jiném archaický. Nezměrně primitivní. Přesto v tom osvětlení Winneganova světa existuje zlo a tajemný kousek černě, který v Průzračné zemi odpovídá neměnnému mu měsíci, jenž vrhá mrazivý a nehybný stín.

Opravdu jsem trval na tom, aby obyčejné ‚průzračné‘ bylo součástí Průzračné země. Avšak ‚průzračné‘ znamená ‚odrážení světla ze všech povrchů rovnoměrně‘ nebo ‚možnost maximálního průchodu světla bez rozptýlení a zkreslení‘. Winneganovy malby dělají pravý opak. Ale – pod rozptýleným a zkresleným světlem spatří bystrý pozorovatel původní jasnost, pravidelnou a ryzí. To je ono světlo, které propojuje všechny zlomy a úrovně, světlo, které jsem měl na mysli ve svých předchozích příspěvcích o ‚Věku připojeného člověka‘ a ledním medvědovi.

Soustředěným zkoumáním může divák odhalit tento, dalo by se říci, pocit fotonového záření pulzu Winneganova světa.“

Ruskinson téměř omdlévá. Úsměv a černý monokl propůjčují Luscusovi vzezření piráta, který se právě zmocnil španělské galeony naložené zlatem.

Dědeček stojí u periskopu a říká: „A tamhle je Maryam bint Jusuf ta egyptská venkovanka, o které jsi mi vyprávěl. Tvůj Saturn, povznesená, elegantní, chladná, a na hlavě má jeden z těch lehounkých, vířivých, pestrobarevných klobouků, které jsou všechny nesmírně moderní. Saturnovy prstence? Nebo svatozář?“

„Je krásná a byla by z ní skvělá matka mých dětí,“ říká Chib.

„Arabská rána. Tvůj Saturn má dva měsíce, matku a tetu. Gardedámy! Říkáš, že by z ní byla dobrá matka! Co takhle dobrá žena! Je inteligentní?“

„Je stejně chytrá jako Benedictine.“

„Pak je blbá jako troky. Ty si namoutě umíš vybírat! Jak víš, že jsi do ní zamilovaný? Za posledního půlroku jsi byl zamilovaný do dvaceti ženských.“

„Miluju ji. A basta.“

„Než přijde další. Dokážeš vůbec milovat něco jiného než své obrazy? Benedictine půjde na potrat, ne?“

„Jestli jí to rozmluvím, tak ne,“ tvrdí Chib. „Upřímně řečeno, už ji ani nemiluju. Ale nosí moje dítě.“

„Počkej, podívám se na tvou pánev. Ne, jsi chlap. Na vteřinu jsem si nebyl jistý, jsi příliš velký blázen, abys měl dítě.“

„Dítě je zázrak, který ohromí triliardy bezvěrců.“

„To si piš. Ale copak nevíš, že strýček Sam se může upropagovat, aby omezil propagaci? Kdes byl celý život?“

„Musím už jít, dědečku.“

Chib políbí starce a vrací se do svého pokoje, aby dokončil nejnovější obraz. Dveře ho stále odmítají identifikovat a tak volá fládní opravnu, aby se dozvěděl, že všichni technici jsou na Lidovém festivalu. Opouští dům s rudými koly před očima. Vlajky a balony se třepetají a pohupují v umělém větru, který byl za tímto účelem zesílen a u jezera vyhrává orchestr.

Dědeček ho periskopem pozoruje, jak odchází.

„Chudák! Soucítím s jeho bolestí. On chce dítě a je uvnitř rozervaný, protože ta chudinka Benedictine chce jít s jejich dítětem na potrat. Součástí jeho muk, ačkoliv o tom neví, je ztotožnění s tím dítětem odsouzeným k záhubě. Jeho matka měla nepočitatelně – dobře, tak docela dost – potratů. Nebýt milosrdenství Božího, nejspíš by byl jedním z nich, další nicota. Teď chce, aby i tohle dítě dostalo šanci. Ale nic pro to nemůže udělat, nic.

A pak je tu ještě jeden pocit, který sdílí se zbytkem lidstva. Je si vědom toho, že si zpackal život, nebo že ho něco vykolejilo. Každý myslící muž či žena to ví. Dokonce i nafoukanci a zabedněnci si to podvědomě uvědomují. Ale dítě, ten nádherný tvor, ta čistá, nepopsaná deska, nerozvinutý andílek, představuje novou naději. Třeba ono si život nezpacká. Třeba z něj vyroste zdravý, sebejistý, rozumný veselý muž či žena. ‚Nebude jako já nebo soused odvedle,‘ zapřísahá se pyšný, nicméně ustaraný rodič.

Chib si to myslí a zapřísahá se, že jeho dítě bude jiné. Jenomže se stejně jako všichni ostatní, obelhává. Dítě má jednoho otce a matku, ale taky triliony tet a strýců. Nejen jeho současníků, ale také těch zemřelých. I kdyby Chib utekl do divočiny a vychoval své dítě sám, přenášel by na něj vlastní nevědomé předsudky. Dítě by vyrostlo s názory a postoji, o kterých jeho otec neměl ani ponětí. A navíc, kdyby takové dítě bylo vychováno v izolaci, vyrostl by z něj dozajista skutečný podivín.

A pokud Chib vychová dítě v téhle společnosti, je nevyhnutelné, že alespoň část názorů přijme od kamarádů, učitelů a tak dále až do omrzení.

Zapomeň na to, že ze svého možnostmi oplývajícího dítěte stvoříš nového Adama, Chibe. Pokud z něj vyroste alespoň zpoloviny normální člověk, bude to proto, že jsi mu dal lásku a výchovu, že mělo štěstí při kontaktech se společností a že bylo při narození obdařeno správnou kombinací genů. Tvůj potomek je v této chvíli rváč i milenec.“

NOČNÍ MŮRA JEDNOHO MUŽE JE EROTICKÝM SNEM

JINÉHO

říká dědeček.

„Onehdy jsem mluvil s Dante Alighierim a on mi vyprávěl, jaké peklo hlouposti, krutosti, zvrhlosti, bezbožnosti a zjevného nebezpečí panovalo v šestnáctém století. Při devatenáctém přestal drmolit a marně pátral po přiměřených nadávkách.

Když se dostal k dnešnímu věku, stoupl mu krevní tlak natolik, že jsem mu musel podstrčit sedativum a odlifrovat ho strojem času s doprovodnou ošetřovatelkou. Vypadala zrovna jako Beatrice, a to byl asi přesně ten lék, který potřeboval, možná.“

Dědeček se zachechtá a vzpomene si, jak ho Chib v dětství bral vážně, když mu popisoval své návštěvníky ze stroje času, význačné osobnosti, jako je Nabuchodonozor, král Pojídačů trávy; Samson, Hadač z doby bronzové a Pohroma Filištínů; Mojžíš, který ukradl boha svému kenitskému tchánovi a který celý život bojoval proti obřízce; Buddha, Původní beatnik; Sisyfos, který si vzal dovolenou od válení balvanu; Androkles a jeho kámoš, Zbabělý lev ze země Oz; Baron von Richthofen, Rudý německý rytíř; Beowulf; Al Capone; Hiawatha; Ivan Hrozný a stovky dalších.

Ale přišel čas, kdy dědeček znepokojeně usoudil, že Chib zaměňuje fantazii s realitou. Hrozně se mu nechtělo vysvětlovat tomu malému chlapci, že si všechny ty skvělé příběhy vymyslel hlavně proto, aby ho naučil historii. Bylo to jako říct dítěti, že neexistuje Ježíšek.

A když to pak začal zdráhavě a šetrně sdělovat svému vnukovi, uvědomil si jeho stěží potlačovaný smích a pochopil, že teď pro změnu vodí za nos on jeho. Chib se nikdy nenechal napálit nebo doběhnout. Takže se oba pořádně nasmáli a dědeček mu dál vyprávěl o svých návštěvnících.

„Žádné stroje času neexistují,“ říká dědeček. „Ať se ti to líbí nebo ne, Minivere Cheevy, musíš žít v téhle době.

Dnešní stroje pracují na úrovních užitkových továren, v tichu rušeném pouze klábosením několika mahautů. Obrovské trubky na dně moří nasávají vodu a bahno. Materiál se automaticky přenáší potrubím do deseti výrobních úrovní LA. Tam se anorganické sloučeniny přeměňují na energii a vzápětí na potraviny, nápoje, léky a artefakty. Za městskými zdmi se už jen málo provozuje zemědělství nebo chov dobytka, přesto existuje hypernadbytek pro všechny. Umělé, ale přesné kopie organické hmoty, takže kdo pozná ten rozdíl?

Nikde už není hlad nebo nouze – trpí jimi jen dobrovolní exulanti, kteří se toulají po lesích. Potraviny a zboží jsou dodávány Edo pandor a rozdělovány příjemcům purpurové mzdy. Purpurová mzda. Eufemismus z reklamního světa s konotacemi majestátu a Bohem uděleného práva. Jež získáte pouhým narozením.

V jiných dobách by náš věk pokládali za delirium, avšak on skýtá výhody, které jiné postrádaly. Ve snaze zabránit pomíjivosti a vykořeněnosti je megapole rozdrobena na malé komunity. Člověk může prožít celý svůj život na jednom místě, aniž by se musel vydat jinam za obstaráním svých potřeb. S tím přišel ruku v ruce provincionalismus, maloměstský patriotismus a nepřátelství vůči cizím lidem. Proto ty krvavé rvačky gangů mladistvých z jednotlivých čtvrtí. Intenzivní a jedovaté pomluvy. Neúprosný diktát konformity s místními zvyklostmi.

Zároveň má každý maloměšťák fideo, které mu umožňuje sledovat všechny události kdekoli na světě. Brak a propaganda, o nichž se fláda domnívá, že jsou dobré pro lidi, se tu mísí s jistým množstvím znamenitých programů. Člověk může získat ekvivalent doktorátu filozofie aniž by vytáhl paty z domu.

Přišla další renesance, radost z umění srovnatelná s Periklovými Aténami, městskými státy Michelangelovy Itálie nebo Shakespearovou Anglií. Paradox. Přinesla víc negramotných než za celé dosavadní dějiny lidstva. Ale také víc vzdělanců. Počet lidí, hovořících klasickou latinou, převyšuje jejich množství za Cézarových časů. Svět estetiky nese báječné ovoce. A samozřejmě zisky.

Za účelem zředění provincionalismu a snížení pravděpodobnost mezinárodní války máme dnes světovou politiku homogenizace. Dobrovolná výměna části obyvatel jednoho národa za jiný. Rukojmí míru a bratrské lásky. Občané, kteří nevystačí s pouhou purpurovou mzdou nebo kteří mají pocit, že by někde jinde byli šťastnější, jsou pomocí úplatků přemlouváni k emigraci.

Zlatý věk v některých ohledech; noční můra v jiných. Takže co je nového se světem? Podobné to bylo v každé době. Naše se jen musí vypořádat s přelidněním a automatizací. Jak jinak by se dal ten problém vyřešit? Je to prostě zase Buridanův osel (vlastně ten osel byl pes), jako vždycky a v každé době. Buridanův osel, který umírá hladem, protože se nemůže rozhodnout, kterou ze dvou stejných kupek sena sníst.

Dějiny: pons asinorum s lidskými osly na mostě času.

Ne, tahle dvě přirovnání nejsou správná ani přesná. Je to spíš Hobsonův kůň, jediná volba zvířete být v nejbližší stáji. Zeitgeist jezdí na koze a čert bere posledního!

Autoři dokumentu o Trojí revoluci z poloviny dvacátého století vytvořili v některých ohledech přesnou předpověď. Jenže podcenili co s panem Kdožkolvěkem udělá nedostatek práce. Domnívali se, že všichni lidé mají stejnou kapacitu pro rozvoj uměleckých tendencí, že by se mohli zaměstnávat uměním, řemesly, koníčky a vzděláním pro vzdělání. Nepohlédli do tváře ‚nedemokratické‘ realitě, že totiž pouze zhruba deset procent populace – jestli vůbec – má vrozenou schopnost vytvořit v umění něco hodnotného, nebo třeba jen mírně zajímavého. Řemesla, koníčky a celoživotní akademické vzdělávání po čase zevšední, takže honem zpátky k chlastu, fideu a cizoložství.

Se ztrátou sebeúcty se z otců stávají fluktuanti, nomádi na stepích sexu. Matka s velkým M se stává v rodině dominantní postavou. Ona sice také může střídat partnery, ale stará se o děti; tráví většinu času doma. Je-li tedy otec z nižší společenské třídy, chybí-li anebo je slabý a lhostejný, stávají se často z dětí homosexuálové nebo bisexuálové. Pohádková země je taky země divných skřítků.

Některé rysy této doby bylo asi možné předvídat. Jedním z nich je sexuální uvolněnost, i když nikdo nemohl vědět, kam až to dojde. Na druhé straně nikdo nemohl předvídat Panamoritskou sektu, přestože Amerika chrlila extremistické kulty jako žába pulce. Včerejší monomaniak je zítřejší mesiáš, a tak Sheltey a jeho žáci ve zdraví přestáli léta pronásledování a dnes jsou jejich přikázání vtělena do naší kultury.“

Dědeček znovu zaměří optickou mřížku periskopu na Chiba. „Tamhle kráčí můj krásný vnuk a nese dary Řekům. Tomuhle Herkulovi se zatím nepodařilo uklidit Augiášův chlév své duše. Přesto to asi nakonec zvládne, tenhle mátožný Apollo, tenhle Ztroskotaný Oidipus. Měl větší štěstí než většina jeho současníků. Má stálého otce, i když je to tajný a navíc potrhlý stařec, který se ukrývá před takzvanou spravedlností. Dostalo se mu lásky, výchovy a vynikajícího vzdělání v tomhle hvězdnatém pokoji. Má taky štěstí, že má povolání.

Jenomže Máma utrácí přespříliš a rovněž je posedlá hráčskou vášní, což je neřest, která ji připravuje o oficiálně zaručený příjem. Já mám správně být mrtvý, a tak purpurovou mzdu nepobírám. Chib to musí všechno vynahrazovat prodejem nebo výměnou svých obrazů. Luscus mu pomohl tím, že mu udělal reklamu, ale kdykoliv se mohl obrátit proti němu. Peníze z obrazů přesto nestačí. Peníze přece jen nejsou základem naší ekonomiky; jsou jen vzácným pomocníkem. Chib potřebuje ten grant, ale nedostane ho, dokud se nenechá od Luscuse pomilovat.

Ne že by Chib odmítal homosexuální vztahy. Je jako většina jeho současníků sexuálně rozkolísaný. Myslím, že si ho s Omarem Runicem občas vzájemně kouří. A proč by ne? Jeden druhého milují. Ale Chib odmítá Luscuse ze zásady. Nebude dělat děvku, aby udělal kariéru. Navíc Chib vnímá ten rozdíl, který je v této společnosti hluboce zakořeněn. Domnívá se, že homosexualita bez naléhání je přirozená (ať už to znamená cokoliv), kdežto homosexualita z donucení je, abych použil starý termín, přihřátá. Ať je to opodstatněné nebo ne, tento rozdíl se činí.

Proto Chib možná pojede do Egypta. Ale co pak bude se mnou?

Neohlížej se na mě nebo na svou matku, Chibe. Děj se co děj. Nevzdávej se Luscusovi. Pamatuj na poslední slova ředitele Úřadu pro přemisťování a nápravu Singletona, který se zastřelil, protože se nedokázal přizpůsobit novým časům.

‚Co když člověk získá svět a ztratí zadek?‘“

V tu chvíli dědeček spatří svého vnuka, který předtím kráčel s poněkud svěšenými rameny, jak se náhle napřimuje. A sleduje Chiba, jak začíná tancovat, drobný improvizovaný šoupavý krok následovaný sérií výkrutů. Chib si očividně výská. Kolemjdoucí se mu smějí.

Dědeček zasténá, vzápětí vyprskne smíchy. „Ach, bože, chlípná energie mládí, nepředvídatelný posun spektra od černého smutku k jasně oranžové radosti! Tancuj, Chibe, vytancuj se z podoby! Buď šťastný, i kdyby třeba jen na chvilku! Jsi ještě mladý, ve tvých skocích jásá neporazitelná naděje! Tancuj, Chibe, tancuj!“

Zasměje se a otře si slzu.

SEXUÁLNÍ DŮSLEDKY ÚTOKU LEHKÉ BRIGÁDY

je tak fascinující kniha, že doktor Jespersen Joyce Bathymens, psycholingvista federálního Úřadu skupinové rekonfigurace a interkomunikability, ji nerad odkládá. Ale povinnosti volají.

„Ředkvička není nutně rudá,“ říká do magnetofonu. „Mladé ředkvičky se tak nazývají proto, že ředkev je z radkev, odtud radikál; A také je to narážka na ředitel a na kvičet, a eventuálně na řehol a řehot. A nepochybně na řehtačku, což je v dialektu Beverly Hill výraz pro odpornou, vzpurnou a sociálně nevyrovnanou osobu.

Avšak Mladé ředkvičky nejsou tím, co bych nazval levičáky; ztělesňují současný odpor k Životu jako takovému a neobhajují žádno radikální politiku rekonstrukce. Bouří se proti Věcem jako takovým jako opice na stromě, ale nikdy nepřijdou s konstruktivní kritikou. Chtějí ničit, aniž by se zamyslely nad tím, co si počnou potom.

Ztělesňují zkrátka veškeré reptání a stížnosti průměrného občana, s jediným rozdílem, že jsou mnohem výřečnější. Takových skupin existují tisíce v LA a možná miliony po celém světě. Jako děti žily úplně normálně. V podstatě se narodily a vyrostly ve stejném hnízdě, což byl jeden z důvodů, proč jsme je vybrali pro tuto studii. Jaký fenomén představuje deset takových tvořivých osob, které jejich matky povily v sedmi domech Oblasti 69-14, všechny přibližně ve stejné době a všechny vychovávané prakticky společně, protože je strkaly do stejné dětské zahrádky na vrcholu piedestalu, kde je vždycky jedna matka hlídala, zatímco ostatní dělaly to, co měly na práci, což… kde jsem začal?

Ach ano, vedli normální život, chodili do stejné školy, kamarádili se, užili si obvyklých sexuálních her, přidali se ke gangům mladistvých a zapojili se do poměrně krvavého válčení s gangem z Westwoodu a dalšími. Všichni se však vyznačovali hlubokou intelektuální zvídavostí a všichni byli aktivní v oblasti tvůrčího umění.

Již bylo naznačeno – a snad je to i pravda – že otcem všech deseti byl ten záhadný cizinec Raleigh Renessance. Je to dost možné, ale nedá se to dokázat. Raleigh Renessance v té době bydlel v domě paní Winneganové, ale zřejmě byl neobyčejně aktivní nejen v kukani, ale doslova po celém Beverly Hills. Odkud ten člověk přišel, kdo to byl a kam zmizel, se navzdory intenzivnímu pátrání různých úřadů dosud nepodařilo zjistit. Ačkoliv neměl žádný průkaz totožnosti ani jakýkoliv jiný doklad, nikdo jej po něm dlouhý čas nevyžadoval. Podle všeho nejspíš něco věděl na náčelníka policie v Beverly Hills a nejspíš i na některé tamní federální agenty.

U paní Winneganové bydlel dva roky, pak se ztratil z dohledu. Říká se, že odjel z LA a vstoupil do kmene bílých neoamerických Indiánů, někdy nazývaných Zárodeční Indiáni.

No ale zpátky k Mladým ředkvičkám. Bouří se proti otcovskému předobrazu Strýčka Sama, kterého rovným dílem milují i nenávidí. Strýček se jim samozřejmě v podvědomí spojuje s unco, což je skotské slovo, které znamená cizí, zlověstný, podivný a naznačuje, že jejich otcové jim byli cizí. Všichni pocházeli z rodin, v nichž otec buď chyběl, nebo byl slaboch, jev v naší kultuře bohužel velmi běžný.

Nikdy jsem nepoznal vlastního otce… Tooney, tohle smaž jako nepodstatné. Unco také znamená zprávy nebo novinky, což naznačuje, že ti nešťastní mladíci dychtivě očekávají zprávy o návratu svých otců a snad i tajně doufají v usmíření se Strýčkem Samem, to jest se svými otci.

Strýček Sam. Sam je zkráceně Samuel z hebrejského Šemu’el, což znamená Boží jméno. Všechny Ředkvičky jsou ateisté, i když některým, zvláště Omaru Runicovi a Chibiabosu Winneganovi, se v dětství dostalo náboženské průpravy (panamoritské a římskokatolické).

Revolta mladého Winnegana proti Bohu a katolické církvi byla bezpochyby posílena tím, že v době, kdy trpěl chronickou zácpou, mu matka vnutila silné purgativum. Pravděpodobně ho také zlobilo učit se katechismus, když by si raději hrál. A ještě je tu hluboce významná a traumatická příhoda, kdy na něj použili cévku. (Toto mladistvé odmítání vyměšovat bude analyzováno v další zprávě.)

Strýček Sam zaujímá otcovskou roli. Roli, která je tak evidentní hra, že se ani nebudu obtěžovat to zdůrazňovat.

Sam je také mnohovrstevnatá hříčka na foneticky, ortograficky a sémanticky spojená slova. Je příznačné, že mladý Winnegan nemohl vystát, když mu říkali drahý; tvrdí, že ho tak matka oslovila tolikrát, až se mu z toho dělá nevolno. Jenže to slovo má pro něj hlubší význam. Například sambar je druh asijského jelena s trojbodovým parožím. (Povšimněte si také toho sam). Zřejmě mu ty tři body symbolizují dokument o Trojí revoluci, historický mezník, od nějž se počítá naše doba, kterou Chib podle svých vlastních slov tak nenávidí.

Tři body jsou také archetypy Svaté trojice, kterou Mladé ředkvičky tak často proklínají.

Měl bych zdůraznit, že právě tím se liší od ostatních skupin, které jsem studoval. Jiné skupiny klejí pořídku a nepříliš silně ve shodě s nepříliš silným a v podstatě vlažným náboženským duchem, který panuje v dnešní době. Silným rouhačům se daří pouze tam, kde se daří silným věřícím.

Sam taky znamená ten samý, což evokuje podvědomou touhu Ředkviček přizpůsobit se.

Je dost možné, ačkoliv tahle konkrétní analýza nemusí platit, že Sam odpovídá Samechu, patnáctému písmenu hebrejské abecedy, (Same! Ech?!) Ve starém anglickém pravopisu, který se Ředkvičky v dětství učily, je patnácté písmeno latinské abecedy O. V Tabulce abeced mého Websterova 128. nového školního slovníku je římské O ve stejném horizontálním sloupci jako arabské Dad. Spolu s hebrejským Mem. Takže dostáváme dvojí souvislost s chybějícím a postrádaným Otcem (Dad) a s krajně dominující Matkou (Mem).

Z řeckého omikronu, který je také ve stejném sloupci, nemohu nic vyluštit. Ale dejte mi čas, tohle vyžaduje přemýšlení.

Omikron. Malé O! Minuska omikron má vejčitý tvar. Malé vajíčko které má oplodnit sperma jejich otců? Lůno? Základní tvar moden] architektury?

Sam Hill, zastaralý eufemismus pro Hell čili Peklo. Strýček Sam je otec jako Sam Hill? Radši to škrtni, Tooney. Je sice možné, že tihle velmi vzdělaní mladíci něco četli o tomhle zastaralém výrazu, ale nedá se to doložit. Nechci předkládat souvislosti, které by mě mohly zesměšnit.

Takže uvidíme. Samisen. Japonský hudební nástroj se třemi strunami. Opět dokument o Trojí revoluci a Trojice. Trojice? Otec, Syn a Duch svatý. Matka, vyloženě opovrhovaná postava, a tudíž Puch z vaty? No, to asi ne. Vymaž to, Tooney.

Samisen. Syn Samův? Což přirozeně vede k Samsonovi, který na sebe a Filištínské strhl jejich chrám. Tihle hoši mluví o stejné věci. Smích. Připomíná mi to mě samotného v jejich věku, ještě než jsem vyzrál.

Škrtnout poslední poznámku, Tooney.

Samovar. Což v ruštině doslova znamená samovařič. Není pochyb o tom, že Ředkvičky vřou revolučním zápalem. Přesto jejich narušené duše vědí, že Strýček Sam je jejich milující Otec i Matka, že mu jde jen o jejich dobro. Ale oni se nutí ho nenávidět, a tudíž sami-vřou.

Samlet čili strdlice je mladý losos. Vařený losos je žlutavě růžový nebo světle červený a vlastně, v jejich podvědomí, barevně blízký ředkvičce. Samlet se rovná Mladé ředkvičce; mají pocit, že se vaří ve velkém tlakovém hrnci moderní společnosti.

Tak co tohle ve mně zkroušené jádro – chci říct, jemně vybroušené vyjádření, Tooney? Naklepej ho, uprav, jak jsem ti doporučil, urovnej ho, však víš jak, a pošli šéfovi. Musím už běžet. Přijdu pozdě na oběd s matkou; hrozně se naštve, když tam nebudu na vteřinku přesně.

Ach, dovětek! Doporučuju, aby si agenti na Winnegana trochu posvítili. Jeho přátelé se psychicky vybíjejí v řečech a pití, ale on náhle změnil způsoby chování. Dlouhé chvíle mlčí, zanechal kouření, pití i sexu.“

ZISK CTI NETRATÍ

dokonce ani dnes. Fláda nemá žádné zjevné námitky proti soukromým hostincům, vedou-li je občané, kteří zaplatili všechny koncesní poplatky, vykonali všechny zkoušky, složili všechny kauce a podplatili místní politiky a policejního náčelníka. Jelikož jim nikdo neposkytuje podporu, nepronajímají si žádné velké budovy, ale provozují hostince v domech, které vlastní.

Soukromý vesmír je Chibův oblíbený podnik, částečně proto, že jeho vlastník provozuje hostinec ilegálně. Dionýsos Gobrinus, neschopen prosekat si cestu zátarasy, prise-de-chevaux, ostnatými dráty a nastraženými minami úředního řízení, nakonec zanechal svého úsilí o získání koncese.

Název svého podniku maluje otevřeně přes matematické rovnice, které kdysi charakterizovaly fasádu jeho domu. (Profesor matematiky na Univerzitě Beverly Hills, 14, AI-Chvarzmi Descartes Lobačevskij se opět zřekl svého jména.) Předsíň a několik ložnic přizpůsobil pití a hýření. Nejsou tu žádní egyptští zákazníci, nejspíš proto, že jsou citliví na květnaté aforismy, které hosté malují po vnitřních zdech.

A BAS, ABU

MOHAMED BYL SYNEM PANENSKÉHO PSA

SFINGA SE FLINKÁ

NEZAPOMEŇ NA RUDÉ MOŘE!

PROROK MÁ FETIŠ NA VELBLOUDY

Někteří z těch, kdo tvořili tyto narážky, mají otce, dědečky a pradědečky, kteří kdysi sami bývali terčem podobných posměšků. Ale jejich potomci jsou již dokonale asimilovaní, Beverlyhillsani do morku kostí. Neboť takové jest království lidské.

Gobrinus, zavalitý chlapík, stojí za barem, který je na protest proti ovoidům hranatý. Nad hlavou má velkou ceduli:

CO JE MEDOVINA PRO JEDNOHO,

JE POISSON (JED) PRO JINÉHO

Tuto slovní hříčku vysvětloval Gobrinus už mnohokrát, avšak zdaleka ne vždy k posluchačovu uspokojení. Stačí uvést, že Poisson byl matematik a že Poissonovo rozložení četnosti je dobrou aproximací binomického rozložení, pokud zvyšujeme počet pokusů, neboť pravděpodobnost úspěchu v jediném pokusu je malá.

Když se host příliš opije, čímž ztrácí nárok na další skleničku, Gobrinus jím s divokou zuřivostí a konečnou platností mrští z hostince hlavou napřed a křičí: „Poisson! Poisson!“

Chibovi přátelé, Mladé ředkvičky, sedí u šestihranného stolu. Zdraví ho a jejich slova jsou bezděčnou ozvěnou posudku jeho současného chování federálním psycholingvistou.

„Mnich Chib! Chybuje víc než kdy jindy! Hledá si chibbie, no jasně! Vyber si!“

Zdraví ho Madam Trismegista, rozložená u malého stolečku s deskou ve tvaru Davidovy hvězdy. Už dva roky je Gobrinovou ženou, což je rekord, protože jakmile ji opustí, vrazí do něj nůž. Taky věří že by mu mohla nějak zmanipulovat život kartami, které vykládá. V tomto osvícenském věku se věštcům a astrologům daří. Zatímco věda se žene kupředu, hloupost a pověry pádí tryskem podél jejích slabin a zakusují se do nich velikými černými zubisky.

Sám Gobrinus, doktor filozofie, nositel pochodně vědění (vlastně až donedávna), v Boha nevěří. Ale je přesvědčený, že jeho hvězdy postupně vstupují do neblahé konjunkce. S jakousi podivnou logikou věří, že karty jeho manželky hvězdy ovládají; netuší, že věštění z karet a astrologie jsou docela oddělené obory.

Co se dá čekat od člověka, který tvrdí, že vesmír je asymetrický?

Chib pokyne Madam Trismegistě a kráčí k jinému stolu. Tam sedí

TYPICKÁ TEEMEGERKA

Benedictine Serinus Melbová. Je vysoká a štíhlá, má úzké lemuří boky a dlouhé nohy, ale velká prsa. Vlasy, černé jako zřítelnice jejích očí, má rozčísnuté pěšinkou, přilepené voňavým sprejem k lebce a spletené do dvou dlouhých copů. Svážejí se jí po holých ramenou a pod krkem jsou sepnuté zlatou broží. Od brože, která má tvar houslového klíče, se copánky znovu rozcházejí, jeden pramen pod každé ňadro. Tam je spojuje další brož a pak se znovu rozcházejí, aby jí obkroužily záda, kde je další brož, a opět se sešly na jejím bříšku do zajetí brože poslední. Z ní stéká dvojitý černý vodopád na přední část Benedictiny zvonové sukně.

Obličej má hustě pomalovaný zelenými, akvamarínovými a jetelovými znamínky krásy a topazem. Na sobě má žlutou podprsenku s umělými růžovými bradavkami; visí z ní pentle z řasené krajky. Pas jí svírá světle zelený polokorzet s černými růžicemi. Zpola jej halí svrchní drátěná konstrukce potažená leskle růžovým prošívaným materiálem. Vzadu se rozšiřuje do tvaru jakéhosi polotrupu letadla nebo dlouhého ptačího ocasu, k němuž jsou připevněna dlouhá žlutá a karmínová umělá pírka.

Průsvitná sukně až po kotníky se vzdouvá. Neskrývá kraječkové podvazkové kalhotky se žlutými a tmavozelenými pruhy, bílá stehna a černé síťované punčochy se zelenými vyšívanými ozdobami ve tvaru houslových klíčů. Boty má Serinus zářivě modré s vysokými topazovými podpatky.

Benedictine je oblečena do kostýmu, v němž bude zpívat na Lidovém festivalu; jediná věc, která jí chybí, je její pěvecký klobouček. Přesto si kromě jiného začala stěžovat i na to, že ji Chib donutil odvolat její vlastní vystoupení; prý tak promarnila šanci ke skvělé kariéře.

Sedí s pěti dívkami, je jim mezi šestnácti a jedenadvaceti a všechny pijí D (z dunihlavu).

„Nemůžeme si promluvit o samotě, Benny?“ praví Chib.

„Proč?“ Její hlas je krásný kontraalt zohyzděný modulací.

„Pozvalas mě sem, abys mi ztropila scénu na veřejnosti,“ říká Chib.

„Proboha živýho a jaká je tady jiná scéna?“ zaječí ona. „Koukněte se na něj! Chce se mnou mluvit o samotě!“

Vtom si Chib uvědomí, že se s ním přece bojí zůstat sama. Ba co víc, že nedokáže být sama. Teď už chápe, proč tak trvala na tom, aby nechali otevřené dveře do ložnice, když byla její kamarádka Bela na doslech. A oni byli na doslech.

„Říkals, že na to použiješ jenom prst!“ křičí. Ukáže na nepatrně zakulacené bříško. „Budu mít dítě! Ty jeden mizernej falešnej hnusáku!“

„To vůbec není pravda,“ hájí se Chib. „Řeklas mi, že to nevadí, protože mě miluješ.“

„On fiká ‚Láska! Láska!‘ Jak mám ksakru vědět, co jsem říkala, když jsi mě tak vzrušil? No ale stejně jsem ti neřekla, že mi ho tam můžeš strčit! Tohle bych nikdy neřekla, nikdy! A co ty jsi pak udělal? udělal? Panebože, tejden jsem nemohla pořádně chodit, ty, ty hajzle jeden!“

Chib se potí. Až na Beethovenovu Pastorální, která tryská z fidea, je v místnosti ticho. Jeho přátelé se kření. Gobrinus, otočen zády k hostům, popíjí skotskou. Madam Trismegista míchá karty a prdí v třaskavé konjunkci piva a cibule. Přítelkyně si prohlížejí své mandarínské světélkující nehty nebo nasupeně hledí na Chiba. Její utrpení a pokoření je i jejich a naopak.

„Nemůžu brát ty pilulky. Jsem po nich vzteklá, mám problémy s očima a dělají mi binec v měsíčkách! A ty to víš! A taky nesnesu ty mechanický dělohy! Stejně jsi mi lhal! Říkal jsi, že sis vzal pilulku!“

Chib si uvědomí, že si protiřečí, ale nemá smysl zkoušet to s logikou. Zuří, protože je těhotná; tentokrát si už nechce způsobit nepříjemnosti s potratem a hledá, jak se pomstít.

Jak ale vůbec, uvažuje Chib, mohla tu noc otěhotnět? Žádná žena sebevíc plodná, by to nedokázala. Určitě ji musel někdo zbouchnout už předtím nebo potom. Přesto přísahá, že to bylo tu noc, tu noc, co byl

RYTÍŘ OHNIVÉHO TLOUKU

aneb

PĚNA, PĚNA NA DOSAH

„Ne, ne!“ křičí Benedictine.

„Proč ne? Miluju tě,“ říká Chib. „Chci se s tebou oženit.“

Benedictine vříská a její přítelkyně Bela venku na chodbě ječí: „Co se děje? Co se stalo?“

Benedictine neodpovídá. Škrábe se z postele, vztekle a roztřeseně, jako by jí lomcovala horečka, a Chiba odstrčí stranou. Pádí k malému vejci koupelny v rohu místnosti a Chib se žene za ní.

„Doufám, že nechceš udělat to, co si myslím…?“ volá.

Benedictine zasténá: „Ty jeden mizernej úlisnej budižkničemu!“

V koupelně vyklopí jeden dílec zdi, který se promění v poličku. Stojí na ní spousta nádob s magnetickými dny, přilnutými k poličce. Sáhne po dlouhé úzké nádobce spermatocidu, podřepne a zavede si ji. Stiskne tlačítko na jejím dně a nádobka začne pěnit s hlasitým syčením, které neztlumí ani obal živého masa.

Chib na okamžik strne. Pak zařve.

Benedictine vykřikne: „Nepřibližuj se ke mně, ty hulváte!“

Od koupelnových dveří se ozve plachý hlas Bely: „Jsi v pořádku, Benny?“

„Já ji dám do pořádku!“ zahřímá Chib.

Přiskočí k poličce a popadne nádobku lepidla tempoxy. Benedictine si jím lepí k hlavě paruky. Tohle lepidlo přilepí cokoliv navěky, pokud není změkčeno speciálním defixativem.

Benedictine i Bela vykřiknou zároveň, když Chib nadzdvihne Benedictine do vzduchu, a vzápětí ji spustí na podlahu. Pere se s ním, ale přesto se mu podaří nastříkat lepidlo na nádobku, kůži a chlupy kolem.

„Co to děláš?“ vřeští Benedictine.

Chib stiskne tlačítko na nádobce do polohy plného výkonu a pak postříká její dno lepidlem. Zatímco se Benedictine vzpírá, Chib jí drží ruce pevně u těla a brání jí převalit se a umožnit tak nádobce vklouznout ven nebo dovnitř. V duchu počítá do třiceti, a potom ještě jednou do třiceti, aby měl jistotu, že lepidlo důkladně zaschlo. Pouští ji.

Pěna se jí vzdouvá kolem genitálií, stéká jí po nohách a rozlézá se po podlaze. Kapalina je v nezničitelné a neprorazitelné nádobce pod obrovským tlakem, a tak pěna na vzduchu nesmírně nabývá na objemu.

Chib bere z poličky nádobku s defixativem a pevně ji sevře v ruce, rozhodnutý, že Benedictine ji nedostane. Ta se vymrští a ožene se po něm. Chib, řehtaje se jako kobyla ve stanu plném rajského plynu, zachytí její pěst a odstrčí ji. Benedictine uklouzne na pěně, které už je všude po kotníky. Padá, po zadku klouže pozpátku z ložnice, a kapalina v nádobce přitom žbluňká.

Vyškrábe se na nohy, a teprve v té chvíli jí naplno dojde, co Chib provedl. Její výkřik vyletí vzhůru a ona ho následuje. Poskakuje dokola, zmítá se nad nádobkou, a s každým škubnutím a následnou bolestí její výkřiky sílí. Pak se otáčí a vybíhá z pokoje, nebo se o to snaží. Uklouzne, Bela jí stojí v cestě, zaklesnou se do sebe, obě vyjedou z pokoje jako na lyžích a ve dveřích provedou půlobrat. Pěna divoce víří kolem nich, takže vypadají jako Venuše se svým přítelem při vynoření ze zčeřených vln Kyperského moře.

Benedictine odstrčí Belu a zanechá přitom trochu své tkáně za jejími dlouhými ostrými nehty. Bela vystřelí pozpátku ze dveří přímo k Chibovi. Vypadá jako bruslař začátečník, který se pokouší udržet rovnováhu. Vzápětí zavrávorá, s kvílením proletí kolem Chiba a svalí se na záda s nohama ve vzduchu.

Chib velmi opatrně klouže bosýma nohama po podlaze, zastaví se u postele, bere si šaty, ale rozhoduje se, že bude moudřejší počkat s oblékáním, dokud se nedostane ven. Dorazí do kruhové chodby právě včas, aby spatřil Benedictine, jak po čtyřech prolézá kolem sloupů, které oddělují chodbu od atria. Její rodiče, dvě obludy ve středním věku, nehybně sedí na pohovce, v ruce plechovky s pivem, oči vykulené, ústa dokořán, celí roztřesení.

Chib jim ani nepopřeje dobrou noc, když kolem nich prochází do chodby. Ale potom si povšimne fidea a uvědomí si, že ho přepnuli z vnějšího okruhu na vnitřní a pak do Benedictinina pokoje. Otec s matkou sledovali Chiba a dceru a z otcova ještě ne zcela zmenšeného stavu je zřejmé, že ho to představení, dokonalejší než cokoliv na vnějším okruhu fidea, velmi vzrušilo.

„Vy šmíráci!“ zařve Chib.

Benedictine se k nim připlazí, stoupne si a se zajíkavým pláčem ukazuje na nádobku a pak prstem bodá do vzduchu k Chibovi. Po Chibově zařvání se rodiče vztyčí z pohovky jako dva leviatani z mořských hlubin. Benedictine se otočí a s rozpřaženýma rukama se řití k Chibovi, prsty s dlouhými nehty má zkřivené jako spáry, obličej jako medúza. Mamka a taťka v brázdě pěny za zsinalou čarodějnicí.

Chib vrazí do sloupu, odstrčí se a letí pryč, neschopen zabránit, aby se při tom manévru nepřetočil. Rovnováhu však udrží. Mamka a taťka se poroučejí k zemi se zaduněním, které otřáslo i jejich zděným domem. Vstávají, kroutí očima a řičí jako hroši vynořující si na hladinu. Zaútočí na něj, ale odděleně. Mamka ječí, v obličeji je navzdory tuku celá Benedictine. Taťka obchází sloup z jedné strany, mamka z druhé. Benedictine oběhne jiný sloup, jednou rukou se přidrží, aby neuklouzla. Octne se mezi Chibem a venkovními dveřmi.

Chib narazí do zdi chodby v prostoru, který je bez pěny. Benedictine se k němu žene. Chib se vrhne na podlahu, dopadne na ni a mezi dvěma sloupy se převalí ven do atria.

Mamka a taťka se k sobě blíží v kurzu, který nevyhnutelně povede ke srážce. Titanic potká ledovec a oba se rychle ponoří. Po obličejích a břichách sjedou k Benedictine. Ta vyskočí do vzduchu, a jak pod ní podjedou, potáhne je pěnou.

Nyní je už nabíledni, že tvrzení flády v tom smyslu, že nádobka vystačí na 40 000 dávek zabíjejících spermie nebo na 40 000 souloží, je oprávněné. Pěny je všude až po kotníky, místy i po kolena – a stále se tvoří další.

Bela leží na zádech na podlaze atria, hlavu vraženou do měkkých záhybů pohovky.

Chib pomalu vstane, chvilku jen tak stojí a nasupeně se rozhlíží s koleny pokrčenými a připravenými uskočit před nebezpečím, nicméně doufá, že to nebude zapotřebí, neboť nohy by mu nepochybně vypověděly službu.

„Stůj, ty mizernej ničemo!“ zařve taťka. „Já tě zabiju! Tohle si nesmíš k my dceři dovolovat!“

Chib ho pozoruje, jak se převaluje jako velryba na rozbouřeném moři a snaží se vstát. Znovu jde ke dnu a chrčí, jako by ho zasáhla harpuna. Mamka není o nic úspěšnější.

Když Chib spatří, že se otevřela úniková cesta – Benedictine někam zmizela – probruslí přes atrium, až dorazí k nezapěněné ploše u východu. S šaty přes rameno, v ruce stále svíraje defixativ, vykročí jako páv ke dveřím.

Vtom na něj Benedictine zavolá jménem. Otočí se a spatří ji, jak se k němu klouže z kuchyně. V ruce má vysokou sklenici. Chib přemýšlí, co s ní chce dělat. Rozhodně mu nehodlá pohostinně nabízet drink.

Benedictine vzápětí přeletí na suchou podlahu a s řevem udělá kotrmelec.

Nicméně obsah sklenice vrhá přesně.

Chib vykřikne, jakmile na sobě ucítí vřelou vodu, vyvolávající bolest, jako by ho obřezávali bez lokálního umrtvení. Benedictine se na podlaze směje. Chib s řevem hopsá kolem dokola, odhodí nádobku i šaty a rukama si stiskne opařená místa. Posléze se mu podaří se ovládnout. Přestane vyvádět, popadne Benedictine za pravou ruku a vyvleče ji do ulic večerního Beverly Hills. Ten den je venku hodně lidí a všichni následují ty dva. Chib se nezastaví, dokud nedorazí k jezeru, a tam vleze do vody, aby si zchladil spáleniny. Benedictine je s ním.

Později, až se Chib a Benedictine vyškrábou z jezera a odběhnou domů, si dav bude mít o čem povídat. Dav si povídá a směje se ještě dlouho potom, zatímco se dívá, jak lidé z úklidové čety odklízejí pěnu z hladiny jezera a z ulic.

„Byla jsem tak rozbolavělá, že jsem nemohla měsíc chodit!“ ječí Benedictine.

„Zasloužila sis to,“ opáčí Chib. „Nemáš si co stěžovat. Řeklas, že chceš moje dítě, a znělo to, jako bys to myslela vážně.“

„To jsem se asi pomátla!“ křičí Benedictine. „Ne, nepomátla! Nikdy jsem nic takovýho neřekla! Lhal jsi mi! Nutil jsi mě k tomu!“

„Jakživ bych nikoho nenutil,“ odporuje Chib. „A ty to víš. Přestaň si stěžovat. Jsi svobodný člověk a svobodně jsi s tím souhlasila. Máš svobodnou vůli.“

Básník Omar Runic se zvedá ze židle. Je to vysoký, vyzáblý, nazrzle bronzový mladík s orlím nosem a velmi tlustými rudými rty. Dlouhé kudrnaté vlasy má sestříhané do tvaru Pequodu, bájného plavidla, které přivezlo šíleného kapitána Ahaba s jeho šílenou posádkou k Izmaelovi, jedinému, který přežil bílou velrybu. Jeho účes tvoří čelen, trup, tři stěžně, ráhna a dokonce i člun visící na jeřábu.

Omar Runic tleskne a vykřikne: „Bravo! Filozof! To je svobodná vůle, svobodná vůle hledat Věčné pravdy – jsou-li jaké, anebo Smrt a Zatracení! Připíjím na svobodnou vůli! Přípitek, pánové! Povstaňte Mladé ředkvičky, přípitek našemu vůdci!“

A tím začíná

BLÁZNIVÝ D MEJDAN

Madam Trismegista zvolá: „Budu ti věštit osud, Chibe! Uvidíš, co ti řeknou hvězdy prostřednictvím karet!“

Posadí se k ní ke stolu a přátelé se shluknou kolem nich.

„Dobrá, madam. Jak se dostanu z tyhle šlamastyky?“

Trismegista zamíchá balíček a obrátí horní kartu.

„Ježíšikriste! Pikové eso!“

„Vydáš se na dlouhou cestu!“

„Egypt!“ vykřikne Rousseau Rudý Jestřáb. „Ale ne, tam přece nechceš jet, Chibe! Pojď se mnou tam, kde se toulají bizoni a…“

Obrací se další karta.

„Brzy poznáš půvabnou tmavou dámu.“

„Zatracená Arabka! Ale ne, Chibe, řekni, že to není pravda!“

„A brzy dosáhneš uznání.“

„Chib asi dostane ten grant!“

„Když dostanu ten grant, nebudu muset jet do Egypta,“ řekne Chib. „Madam Trismegisto, ve vší úctě, žvaníte samý nesmysly.“

„Netrop si posměch, mladíku. Nejsem počítač. Jsem naladěná na spektrum astrálních vibrací.“

Mlask. „Ocitneš se ve velkém nebezpečí, fyzickém i morálním.“

„To se mi stává aspoň jednou denně,“ odtuší Chib.

Mlask. „Tobě velmi blízký člověk dvakrát umře.“

Chib zbledne, pak se vzpamatuje a namítne: „Zbabělec umírá tisícerou smrtí.“

„Budeš cestovat v čase, vrátíš se do minulosti.“

„Páni!“ hlesne Rudý Jestřáb. „Překonáváte se, madam. Pozor! Způsobíte si psychickou kýlu, budete muset nosit ektoplazmický kýlní pás!“

„Klidně se posmívej, jestli chceš, ty pitomče,“ řekne madam. „Existuje více světů než tento. Karty nelžou, pokud je vykládám já.“

„Gobrine!“ zavolá Chib. „Další džbánek piva pro madam.“

Mladé ředkvičky se vracejí ke svému stolu, beznohému disku, který se vznáší ve vzduchu v gravitonovém poli. Benedictine na ně civí a pak dává hlavu dohromady s ostatními teemegerkami. U nedalekého stolku sedí Pinkerton Legrand, fládní agent, natočený k ním tak, aby fideo pod jednosměrným průzorem v jeho saku mířilo na ně. Vědí, že to dělá. On ví, že oni to vědí, a nahlásil to svému nadřízenému. Legrand se zamračí, když spatří ve dveřích Falca Accipitera. Nerad vidí, když se mu do případu plete agent z jiného oddělení. Accipiter na Legranda ani nepohlédne. Objedná si konvici čaje a pak předstírá, že dovnitř vhazuje pilulku, která se slučuje s taninem a vzniká z něj D.

Rousseau Rudý Jestřáb mrkne na Chiba a řekne: „Opravdu si myslíš, že je možný ochromit celý LA jedinou bombou?“

„Třema bombama!“ vykřikne Chib hlasitě, aby Legrandovo fideo zachytilo jeho slova. „Jednu na ovládací panel odsolovací stanice, druhou na záložní panel a třetí na spojení velké roury, která přivádí vodu do rezervoáru na 20. úrovni.“

Pinkerton Legrand zbledne.

Hodí do sebe celou sklenici whisky a objedná si další, ačkoliv jich už tak měl přes míru.

Přitlačí talíř na své fideo, aby vysílalo s trojnásobnou prioritou. V hlavním stanu blikají červená světla, opakovaně zvoní gong, náčelník se probouzí tak prudce, až spadne z křesla.

Accipiter to také slyší, ale sedí strnule, zachmuřeně a zamyšleně jako dioritová soška faraónova sokola. Coby monomaniak se nenechá vyvést z míry rozhovorem o zatopení celého LA, i kdyby se měl proměnit v čin. Při pátrání po dědečkově stopě se nyní ocitl tady, Protože doufá, že využije Chiba jako klíč do domu. Jedna ‚myška‘ –jak si představuje své zločince – jedna ‚myška‘ poběží do dírky další ‚myšky‘.

„Kdy si myslíš, že budeme moct spustit akci?“ ptá se Huga Wells-Erb Heinsturburyová, spisovatelka science fiction.

„Tak za tři týdny,“ odpoví Chib.

V hlavním stanu náčelník proklíná Legranda za to, že ho ruší. Tisíce mladých lidí si dneska ulevují plánováním explozí, atentátů a vzpour. Nechápe, proč ti mladí spratci takhle žvaní, když všechno dostali zadarmo. Kdyby mělo být po jeho, zavřel by je do basy a vzal pořádně do prádla.

„Až s tím skoncujem, musíme vyrazit někam ven do přírody,“ řekne Rudý Jestřáb. Oči se mu lesknou. „Povídám vám, kluci, není nad to být svobodným člověkem v lesích. Tam jsi samostatnej jedinec, a ne jen jeden z anonymního davu.“

Rudý Jestřáb tomuhle plánu na zničení LA věří. Je šťastný, protože, i když to nepřiznal, pociťoval v lůně Matky Přírody zármutek nad nedostatkem intelektuální společnosti. Ostatní divoši sice uslyší jelena na sto yardů a objeví v houštině chřestýše, ale jsou hluší ke kročejům filozofie, ržání Nietzscheho, chřestění Russella, kejhání Hegela.

„Negramotný hulváte!“ zvolá nahlas. Ostatní řeknou: „Cože?“

„Nic. Poslyšte, pánové, vy určitě víte, jak je to krásný. Vždyť jste byli v SOPSP.“

„Neodvedli mě,“ řekne Omar Runic. „Mám sennou rýmu.“

„Dělal jsem zrovna na druhém doktorátě,“ řekne Gibbon Tacitus.

„Já jsem byl v kapele SOPSP,“ ozve se Sibelius Amadeus Yehudi. „Dostali jsme se ven jenom, když jsme hráli v táborech, a to nebylo často.“

„Chibe, ty jsi byl ve Sborech. Líbilo se ti tam přece, ne?“

Chib přikývne, ale řekne: „Když jsi neoamerickým Indiánem, veškerý čas ti zabere jenom přežít. Kdy bych maloval? A kdo by se na ty obrazy koukal, i kdybych si na ně našel čas? Navíc to není život pro ženu a dítě.“

Rudý Jestřáb vypadá dotčeně a poručí si whisky smíchanou s D.

Pinkerton Legrand nechce přerušit své sledování, ale již nedokáže vzdorovat tlaku v močovém měchýři. Kráčí k místnůstce používané jako komora pro hosty. Rudý Jestřáb, v mrzuté náladě, protože ho odmítli, mu nastaví nohu. Legrand klopýtne, ale chytí rovnováhu a nejistě kráčí dál. Benedictine mu nastaví nohu. Legrand upadne na obličej. Už nemá důvod jít na záchod, ledaže by se chtěl opláchnout.

Všichni kromě Legranda a Accipitera se smějí. Legrand vyskočí a zatne ruce v pěst. Benedictine si ho nevšímá a přejde k Chibovi, přítelkyně ji následují. Chib ztuhne. Benedictine řekne: „Ty zvrhlej hajzle! Řekls mi, že použiješ jenom prst!“

„Opakuješ se,“ odvětí Chib. „Důležitý je, co bude s tím dítětem.“

„Co se staráš?“ řekne Benedictine. „Co ty víš, možná ani není tvoje!“

„To by se mi ulevilo,“ svěří se Chib, „kdyby opravdu nebylo. Ale i tak, to dítě by do toho mělo mít co mluvit. Možná by chtělo žít – i když bys byla jeho matkou ty.“

„V tomhle mizerným světě!“ vykřikne Benedictine. „Chci mu prokázat laskavost. Půjdu do nemocnice a zbavím se ho. Kvůli tobě propásnu svou obrovskou šanci na Lidovém festivalu! Budou tam všichni možní agenti a já jim ani nebudu moct zazpívat!“

„Ty lhářko,“ pronese Chib. „Vždyť jsi naparáděná na vystoupení.“

Benedictine zrudne tvář, oči se jí rozšíří, chřípí se zachvívá.

„Zkazil jsi mi legraci!“

A potom vykřikne: „Hej, chcete si všichni poslechnout jeden senzační trapas? Tomuhle velkýmu umělci, tomuhle kusu chlapa, božskýmu Chibovi, se nemůže postavit, dokud mu ho nevezmete do huby!“

Chibovi přátelé hledí jeden na druhého. Proč ta čubka tak vyvádí? A co je na tom nového?

Z dědečkových Soukromých výkřiků: Některé prvky panamoritské víry, tak nenáviděné a ostouzené v 21. století, se v moderní době staly všední skutečností. Láska, láska, láska, tělesná a duchovní! Nestačí své děti jenom líbat a objímat. Orální stimulace genitálií nemluvňat rodiči a příbuznými vyústila v jisté zvláštní podmíněné reflexy. Mohl bych o tomto aspektu života poloviny 22. století napsat knihu a pravděpodobně to udělám.

Legrand vyjde z toalety. Benedictine dá Chibovi facku. Chib jí to oplatí. Gobrinus odklopí dílec barového pultu a řítí se k nim s výkřiky: „Poisson! Poisson!“

Střetne se s Legrandem, který narazí do Bely, ta zaječí, otočí se, jednu Legrandovi vrazí a agent jí to oplatí. Benedictine chrstne Chibovi do obličeje sklenici D. Ten zavyje, vstane a ožene se pěstí. Benedictine se přikrčí, pěst jí prolétne nad ramenem a dopadne na hruď její přítelkyně.

Rudý Jestřáb vyskočí na stůl a zařve: „Já jsem opravdický rváč, napůl aligátor, napůl…“

Stůl, vznášející se v gravitonovém poli, neudrží velké zatížení. Překlápí se, čímž katapultuje Rudého Jestřába do chumlu dívek, a všichni padají na podlahu. Dívky ho koušou a škrábou a Benedictine mu zmáčkne varlata. Zařve, zkroutí se bolestí a nohama ji odmrští na stůl. Ten mezitím zaujal svou obvyklou výšku a polohu, ale nyní se znovu převrací a shazuje Benedictine na druhou stranu. Legrand, který si po špičkách razil vřavou cestu k východu, je sražen k zemi. Něčí koleno jej připraví o několik předních zubů. Plive krev a zuby, vstává a udeří náhodného diváka.

Gobrinus vypálí z pistole, která střílí malinké světlice. Má rváče oslepit a přivést je k rozumu, než se znovu rozkoukají. Světlice visí ve vzduchu a září jako

HVĚZDA NAD PRANICÍ

Policejní náčelník mluví fideem s mužem v telefonní budce. Ten muž vypnul obraz a mění svůj hlas.

„V Soukromým vesmíru se v tyhle chvíli řežou jako psi.“

Náčelník zasténá. Festival sotva začal, a Oni už jsou zase v sobě.

„Díky. Chlapci tam hned jedou. Jak se jmenujete? Navrhl bych vás na občanskou medaili.“

„Cože! A taky ze mě všechno vymlátil! Nejsem žádnej práskač, plním jen svou povinnost. A kromě toho nemám rád Bobřina a jeho kunčofty. Je to banda nafoukanců.“

Náčelník začne udílet rozkazy zásahové jednotce, opře se na židli, popíjí pivo a sleduje celou operaci na fideu. Co se to vlastně s těmi lidmi děje? Věčně kvůli něčemu vyvádějí.

Sirény ječí. Ačkoliv bolgani jezdí na nehlučných, elektricky poháněných tříkolkách, pořád se drží staletí staré tradice, že zločince před svým příjezdem varují. Pět tříkolek zastaví před otevřenými dveřmi Soukromého vesmíru. Policisté seskakují a radí se. Z černých dvouposchoďových válcovitých helem jim trčí šarlatový pramínek vlasů. Z nějakého důvodu nosí ochranné brýle, ačkoliv jejich vozítka nepřesáhnou rychlost 24 kilometrů za hodinu. Blůzy mají černé a chundelaté jako srst plyšového medvídka, na ramenou ozdobené zlatými epoletami. Šortky jsou také chundelaté a mají ocelově modrou barvu, vysoké boty se jim lesknou černí. Vyzbrojeni jsou elektrickými holemi a pistolemi, které střílejí náboje s dusivým plynem.

Gobrinus zatarasí vchod. Seržant O’Hara říká: „No tak, pusťte nás dovnitř. Ne, nemám povolení vstoupit. Ale seženu si ho.“

„Jestli vniknete dovnitř, budu vás žalovat,“ odpoví Gobrinus. Usmívá se. I když je pravda, že díky naprosté neprůstřelnosti fládní byrokracie zanechal pokusů získat koncesi k provozování hostince, je také pravda, že v tomto směru ho bude fláda chránit. Za porušení soukromí je příliš těžký trest, než aby si to policie dovolila.

O’Hara hledí dveřmi dovnitř na dvě těla na podlaze, na ty, co se drží za hlavy a boky, na ty, co stírají krev, a také na Accipitera, který tam sedí jako sup snící o zdechlině. Jedno tělo se zvedá a po čtyřech se souká mezi Gobrinovýma nohama ven na ulici.

„Seržante, zatkněte tohohle člověka!“ vyzve ho Gobrinus. „Má u sebe nezákonné fideo. Obviňuju ho z porušování soukromí.“

O’Harova tvář se rozzáří. Alespoň jedno zatčení si připíše k dobru. Legrand je umístěn do antonu, který doráží hned po sanitce. Rudého Jestřába vynášejí jeho přátelé až ke dveřím. Otevře oči právě ve chvíli, kdy ho na nosítkách nesou k sanitce, a cosi zamumlá.

O’Hara se nad něj nakloní. „Cože?“

„Kdysi jsem se postavil medvědovi jenom s nožem a vyvázl jsem z toho líp než proti těmhle kundám. Obviňuju je z těžkého ublížení na těle, vraždy a zmrzačení.“

O’Harův pokus přimět Rudého Jestřába, aby podepsal příkaz k zadržení, se nezdaří, protože Rudý Jestřáb upadne do bezvědomí. O’Hara kleje. Mezitím Rudý Jestřáb, který se začíná cítit lépe, odmítne podepsat příkaz k zadržení. Nechce, aby děvčata a jejich chlapci kvůli němu trpěli, pokud tedy používá ještě nějaký zdravý rozum.

Za zamřížovaným okénkem policejního antonu křičí Legrand: „Já jsem fládní agent! Nemůžete mě zatknout!“

Policie obdrží rychlou výzvu dostavit se před Lidové centrum, kde hrozí, že rvačka mezi místními mladíky a westwoodskými vetřelci přeroste ve výtržnosti. Benedictine odchází z hostince. Navzdory několika úderům do zad a žaludku, kopanci do zadku a rány do hlavy nejeví žádné známky, že by měla přijít o plod.

Chib ji napůl stísněně a napůl radostně sleduje odcházet. Cítí otupělý zármutek nad tím, že jejímu dítěti bude odepřen život. Nyní si uvědomuje, že jeho námitky proti potratům částečně spočívají v jeho ztotožnění se s plodem; ví to, o čem se dědeček domnívá, že neví. Je mu jasné, že jeho narození byla náhoda, ať už šťastná nebo nešťastná. Kdyby se věci seběhly jinak, nebyl by se narodil. Myšlenka na vlastní nebytí – žádné malování, žádní přátelé, žádný smích, žádná naděje – ho děsí. Jeho matka podstoupila s opileckou lhostejností k antikoncepci několik potratů a on mohl být jedním z nich.

Když se díval na Benedictine, jak pyšně kráčí pryč (navzdory svým roztrhaným šatům), přemítal, co na ní kdy mohl vidět. Život s ní a dokonce i s dítětem, by asi byl krušný.

Do nadějí nalinkovaného hnízda úst ještě jednou vlétá láska, uvelebí se, zavrká, blýskne se opeřenou pýchou, oslní.

A pak odlétá pryč, serouc, jak mají ptáci ve zvyku si reaktivním pohonem ulehčovat start.

Omar Runic

Chib se vrátí domů, ale pořád se nemůže dostat do svého pokoje. Jde do komory. Obraz je ze sedmi osmin hotový, ale nedokončil ho, protože s ním nebyl spokojen. Vezme ho a odnese do Runicova domu, který se nachází ve stejném hnízdě jako ten jeho. Runic je v Centru, ale když není doma, vždycky nechává otevřené dveře. Má zařízení, které Chib použije k dokončení obrazu. Pracuje s jistotou a náruživostí, kterou postrádal, když obraz tvořil poprvé. Potom opouští Runicův dům a oválné plátno drží nad hlavou.

Kráčí kolem podstavců a pod zkroucenými větvemi s ovoidy na koncích. Obejde několik travnatých parčíků, pokračuje pod dalšími domy a za deset minut se přiblíží k srdci Beverly Hills. Tam rtuťovitý Chib spatří

V ZLÁTNOUCÍM ODPOLEDNI TŘI OLOVĚNÉ DÁMY

jak plují v kánoi na jezeře Issus. Maryam bint Yusufová, její matka a teta apaticky svírají rybářské pruty a hledí k zářivým barvám, hudbě a šumění zástupů před Lidovým centrem. Policisté mezitím rozehnali rvačku mladíků a nyní postávají kolem, aby zajistili, že už nikdo nebude dělat potíže.

Trojice žen je oděna do tmavých šatů mohamedánské fundamentalistické sekty wahhabi, halících celé tělo. Nemají roušky přes ústa; ani wahhabiové už na těchto zvycích netrvají. Jejich egyptští bratři na břehu na sobě mají moderní šaty, hanebné a hříšné. Navzdory tomu na ně dámy civí.

Mužští členové rodiny stojí na okraji davu. Vousatí a nastrojení jako šejkové v pořadu o cizinecké legii z fidea mumlají chrčivé kletby a syčí nad neřestnou výstavkou ženských těl. Ale civí.

Tahle skupinka lidí pochází ze zoologických rezervací v Habeši, kde je přistihli při pytlačení. Jejich fláda jim dala vybrat ze tří možností. Vězení v nápravném středisku, kde by je drželi, dokud by se z nich nestali řádní občané, i kdyby to mělo trvat až do jejich smrti. Emigraci do Haify, megapole v Izraeli. Nebo emigraci do Beverly Hills v Los Angeles.

Cože, bydlet mezi těmi proklatými izraelskými Židy? Odplivli si a vybrali Beverly Hills. Běda, Alláh si z nich ztropil žert. Ted jsou obklopeni Finkelsteiny, Applebaumy, Siegely, Weintrauby a dalšími z nevěřícího kmene Izákova. A co hůř, v Beverly Hills nemají mešitu. Takže buď každý den cestují čtyřicet kilometrů na šestnáctou úroveň, kde je jedna mešita k dispozici, nebo používají soukromý dům.

Chib přispěchá k plastikovému okraji jezera, položí na zem obraz a zhluboka se ukloní, až mu spadne jeho poněkud opotřebovaný klobouk. Maryam se na něj usmívá, ale úsměv se ztrácí, když ji ty dvě gardedámy pokárají.

„Ya kelb! Ya ibn kelb!“ křičí ty dvě na Chiba.

Zakření se na ně, mávne kloboukem a řekne: „Jistojistě čarokrásné, mesdames! Ach, vy půvabné dámy, připomínáte mi tři Grácie.“

Pak znovu vykřikne: „Miluji tě, Maryam! Miluji tě! Jsi mi růží sáronskou! Nádherná, panenská, s laním okem! Pevnost nevinnosti a síly, vyplněná prudkými mateřskými city a bezvýhradnou věrností k jediné opravdové lásce! Miluji tě, jsi jediným světlem na černém nebi vyhaslých hvězd! Volám na tebe napříč prázdnotou!“

Maryam sice rozumí světové angličtině, ale vítr odnáší jeho slova. Tak se jen uculuje a Chib se nemůže ubránit pocitu momentální nevole, záblesku zlosti, jako by ho nějak zradila. Nicméně napne síly a zakřičí: „Zvu tě, abys šla se mnou na výstavu! Ty, tvá matka i teta jste mými hosty. Uvidíš moje obrazy, moji duši, a pochopíš, jaký člověk se tě chystá odvézt na svém Pegasu, holoubku!“

Není nic směšnějšího než verbální výlevy mladého zamilovaného básníka. Odporné přehánění. Směju se. Ale jsem i dojatý. I ve svém věku si pamatuji první lásky, vzplanutí, přívaly slov, sršící blesky, okřídlené bolestí. Milé dívky, většina z vás je už mrtvá; zbytek povadlý. Posílám vám polibek.

Dědeček

Matka Maryam se postaví v kánoi. Na okamžik se natočí bokem a Chib spatří obrys hlavy jestřába, kterým se Maryam stane, až dosáhne matčina věku. Nyní má Maryam jemně orlí obličej, Chib nazval její nos ‚mávnutím šavlí lásky‘. Smělý, ale rozkošný. Nicméně její matka připomíná starého nenávistného orla. A teta sice orlí znaky postrádá, ale v rysech má cosi velbloudího.

Chib se ubrání těm nepříjemným, dokonce zrádným srovnáním. Ale už nemůže zabránit třem vousatým, nemytým mužům v hábitech, aby se kolem něj shromáždili.

Chib se usměje, ale řekne: „Nepamatuju si, že bych vás zval.“

Muži působí nepřítomně, jelikož rychlá losangeleská angličtina je pro ně hatmatilkou. Abu – druhové jméno pro každého Egypťana v Beverly Hills – zachraptí kletbu tak prastarou, že ji znali i předmohamedánští obyvatelé Mekky. Zatne ruku v pěst. Další Arab přistoupí k obrazu a skrčí nohu, jako by se ho chystal nakopnout.

V té chvíli Maryamina matka zjistí, že stát na kánoi je stejně nebezpečné jako stát na velbloudu. Je to ještě horší, protože žádná ze tří žen neumí plavat.

A neumí to ani ten postarší Arab, který zaútočí na Chiba, jenomže jeho oběť ustoupí a potom Araba kopancem do zadku zažene do jezera. Chiba napadne i jeden z mladých Arabů a ten druhý začne kopat do obrazu. Oba se zarazí, když uslyší jekot žen a spatří, jak se převrátily do vody.

Ti dva se rozběhnou ke břehu jezera, a také spadnou do vody, když je zezadu postrčí Chibova ruka. Bolgan zaslechne ječení a cákání všech šesti a spěchá k Chibovi. Chib si začíná dělat starosti, protože Maryam činí potíže udržet se nad hladinou. Její hrůza není předstíraná.

Nicméně Chib naprosto nechápe, proč tak vyvádějí. Určitě musí nohama dosáhnout na zem, vždyť hladinu vody mají pod bradou. Přesto se Maryam tváří, jako by se chtěla utopit. Stejně tak se tváří i ostatní, ale na těch Chibovi nesejde. Měl by se vrhnout pro Martám. Jenomže když to udělá, bude se muset jít před výstavou převléknout.

Při této myšlence se hlasitě zachechtá, a potom ještě hlasitěji, když se bolgan vrhne do vody zachraňovat ženy. Sebere obraz a se smíchem odchází. Ještě než dorazí ke středisku, vystřízliví.

„Jak to, že měl dědeček pravdu? Jak mě mohl tak dobře odhadnout? Jsem přelétavý, příliš povrchní? Ne, vždyť jsem byl tolikrát zamilovaný. Copak si můžu pomoct, když miluju krásu, a ty krásky, které miluju, té krásy nemají dost? Moje oko je příliš náročné, ruší naléhání mého srdce.“

MASAKR VNITŘNÍHO VÝZNAMU

Vstupní halu (jednu z dvanácti), kterou Chib vchází, navrhl dědeček Winnegan. Návštěvník vstupuje do dlouhé zkroucené roury se zrcadly nastavenými do různých úhlů. Na konci chodby spatří trojúhelníkovité dveře. Vypadají příliš malé na to, aby se jimi protáhl kdokoliv starší devíti let. Optickým klamem získává návštěvník pocit, jako by cestou ke dveřím stoupal po stěně. Na konci roury je už přesvědčen, že stojí na stropě.

Ale jak se k nim blíží, dveře se zvětšují, až jsou docela obrovské. Komentátoři usoudili, že tímto vchodem architekt symbolicky ztvárnil bránu do světa umění. Člověk, který vstupuje do pohádkové říše estetiky, by měl stát na hlavě.

Cestou dál má návštěvník dojem, že ten obrovský pokoj je buď obrácený naruby, nebo převrácený. Zmocní se ho ještě větší závrať. Vzdálená zeď vypadá ve skutečnosti jako ta blízká, dokud se návštěvník znovu nezorientuje. Někteří lidé se s tím nedokáží vyrovnat a musí odejít dřív, než omdlí nebo se pozvracejí.

Napravo stojí věšák na klobouky s nápisem: ZDE SI ODLOŽTE POKRÝVKU. Dvojnásobná slovní hříčka dědečka, který pro většinu lidí zachází svým vtipkováním vždycky příliš daleko. Pokud ale o dědeček překračuje hranice dobrého jazykového vkusu, jeho prapravnuk to přehání na svých obrazech. Předvádí se tu třicet jeho nejnovějších děl, včetně tří posledních ze Psí série: Psí hvězda, Pes život a Unavený jako pes. Ruskinson a jeho žáci hrozí, že se pozvracejí. Luscus a jeho ovečky sice chválí, ale zdrženlivě. Luscus jim nakázal, aby počkali a zatím se do toho nepouštěli s plnou vervou, dokud si on s mladým Winneganem nepromluví. Lidé z fidea pilně natáčejí, dělají rozhovory s oběma a snaží se vyvolat hádku.

Hlavní místnost budovy je veliká polokoule s rozzářeným stropem, na němž se každých devět minut vystřídá kompletní barevné spektrum. Podlaha je jedna obrovitá šachovnice a ve středu každého čtverce svítí obličej nějakého velikána z různých oblastí umění. Michelangelo, Mozart, Balzac, Zeuxis, Beethoven, Li Po, Twain, Dostojevskij, Farmisto, Mbuzi, Cupel, Krišnagurti a tak dále. Deset čtverců je zatím anonymních, aby i budoucí generace mohly přispět vlastními kandidáty na nesmrtelnost.

Spodní část zdi pokrývají nástěnné malby zobrazující významné události ze života umělců. U oblých stěn stojí devět pódií, každé pro jednu Múzu. Na nosníku nad každým pódiem trůní velikánská socha příslušné bohyně. Jsou nahé a mají přezrálé postavy: s mohutným poprsím, širokými boky a statnýma nohama, jako by si je sochař představoval jako bohyně Země, a nikoliv uhlazené intelektuálské typy.

Jejich tváře jsou v podstatě strukturovány jako smířlivé, klidné obličeje klasických řeckých soch, ale kolem úst a očí mají znepokojující výraz. Rty jsou vykrouženy do úsměvu, ale působí dojmem, že jsou připravené kdykoliv se stáhnout do grimasy. Oči mají hluboké a hrozivé. NEPRODÁVEJ MĚ, říkají. JESTLI TO UDĚLÁŠ…

Nad každým pódiem se klene průhledná umělohmotná polokoule se speciálními akustickými vlastnostmi, které zabraňují lidem mimo její ulitu slyšet zvuky vycházející z pódia a naopak.

Chib si razí cestu hlučným davem k pódiu Polyhymnie, Múzy, do jejíž působnosti spadá i malířství. Prochází kolem pódia, na němž stojí Benedictine a v jakési alchymii přelévá své olověné srdce do zlatých not. Zahlédne Chiba a nějak se jí podaří šlehnout po něm pohledem a současně se dál usmívat na své posluchače. Chib si jí nevšímá, ale zaznamenává, že si svlékla úbor, který jí roztrhali v hostinci. Chib s vidí spoustu policistů rozestavených kolem budovy. Nevypadá to však, že by zástupy byly ve výbušné náladě. Vlastně působí docela spokojeně, třebas jsou hlučné. Jenže policie ví, jak toto zdání může být klamné. Jedna jiskřička…

Chib projde kolem pódia Kaliopé, kde improvizuje Omar Runic. Přijde k Polyhymnii, kývne na Rexe Luscuse, který mu zamává, a postaví na pódium svůj obraz. Nese titul Vraždění neviňátek (podtitul: Závistivec)

Na obraze je stáj.

Stáj je jeskyně s podivně tvarovanými stalaktity. Světlo, které se rozkládá – či láme – v jeskyni, je Chibova červená. Prostupuje každým předmětem, zdvojnásobuje jeho sílu, a pak nepravidelně vyzařuje. Divák, posunující se ze strany na stranu, aby získal celkový pohled, ve skutečnosti vidí mnoho úrovní světla, a může tak pod vnějšími postavami letmo zahlédnout postavy vnitřní.

Ve stáních na okraji jeskyně jsou krávy, ovce a koně. Některá zvířata zděšeně hledí na Marii a nemluvně. Jiná mají tlamy dokořán a očividně se snaží Marii varovat. Chib použil legendu, že té noci, kdy se narodil Kristus, mohla zvířata u jesliček mezi sebou rozmlouvat. Josef, znavený stařec, natolik skleslý, že vypadá jako bez kostí, stojí v koutě. Na hlavě má dva rohy, ale kolem každého se vznáší svatozář, takže je všechno v pořádku.

Marie je situována zády k slaměnému lůžku, na němž by mělo ležet nemluvně. Z propadliště v podlaze jeskyně se natahuje jakýsi člověk, aby na slamník položil veliké vejce. Nachází se v jeskyni pod touto jeskyní, je oblečen do moderních šatů, v obličeji má výraz opilosti a stejně jako Josef podklesává jako páteře zbavený. Za ním stojí odporně tlustá žena, pozoruhodně podobná Chibově matce, a v rukou drží nemluvně, které jí ten člověk předal před tím, než na slaměné lůžko položil kukaččí vejce.

Dítě má nesmírně půvabnou tvářičku a je zalité bílou září své aureoly.

Tlustá žena si svoji svatozář z hlavy sňala a její ostrou hranu používá k vraždění nemluvněte.

Chib má hluboké znalosti anatomie, neboť rozpitval mnoho těl, když na Univerzitě v Beverly Hills studoval na doktorát z umění. Tělíčko dítěte není tak nepřirozeně protažené jako těla ostatních Chibových postav. Je věrnější než fotografie; vypadá jako skutečné dítě. Velkou krvavou skvrnou mu vyhřezávají útroby.

Divákům se při pohledu na ně zachvějí vlastní útroby, jako by se nedívali na obraz, ale na skutečné dítě, rozříznuté a vykuchané, které nalezli na schodech, když odcházeli z domu.

Vejce má poloprůsvitnou skořápku. V jeho zakaleném žloutku se vznáší ohavný ďáblík s rohy, kopyty a ocasem. Jeho rozmazané rysy jsou kombinací Henryho Forda a strýčka Sama. Jak se diváci přemisťují, objevují se tváře dalších významných osob z historie moderní společnosti.

Okno je obklopené divoce žijícími zvířaty, která se přišla poklonit Kristu, ale v nastalém zděšení zůstala jen tiše zírat. V popředí stojí ta zvířata, která člověk vyhubil, nebo ta, jež přežívala v zoologických zahradách a přírodních rezervacích. Dronto, modrá velryba, holub stěhovavý, zebra quagga, gorila, orangutan, polární medvěd, puma, lev, tygr, medvěd grizzly, kondor kalifornský, klokan, vombat, nosorožec, orel bělohlavý.

Za nimi se tlačí další zvířata a na pahorku opodál se krčí tmavé postavy tasmánského domorodce a haitského Indiána.

„Jaký je váš vážený názor na tento dosti pozoruhodný obraz, doktore Luscusi?“ ptá se redaktor z fidea.

Luscus se usměje a odvětí: „Svůj vážený úsudek vyslovím za několik minut. Snad abyste si nejdřív promluvil s doktorem Ruskinsonem. Zdá se, že on si udělal závěr okamžitě. Však to znáte, hlupáci a andělé.“

Fideo přenáší brunátný Ruskinsonův obličej a následný výbuch jeho vzteku.

„Ten hajzl bude slyšet po celém světě,“ pronese Chib hlasitě.

„URÁŽKA! PLIVANEC! UMĚLÝ HNŮJ! POLÍČEK DO TVÁŘE UMĚNÍ A KOPANEC DO ZADNICE LIDSKOSTI! URÁŽKA! URÁŽKA!“

„Proč je to taková urážka, doktore Ruskinsone?“ ptá se reportér z fidea. „Protože to zesměšňuje křesťanství, jakož i panamoritskou víru? Já nemám pocit, že by tomu tak bylo. Mám pocit, že se Winnegan snaží vyjádřit, že lidé zneužívali křesťanství, možná všechna náboženství, všechny ideály, ke svým vlastním zištným cílům, že člověk je ve skutečnosti zabiják a zvrhlík. Tedy tak se to alespoň jeví mně, i když jsem samozřejmě pouhý laik a…“

„Analýzy nechte kritikům, mladíku!“ vyštěkne Ruskinson. „Máte dva doktoráty, jeden z psychiatrie a jeden z umění? Byl jste schválen fládou jako kritik?

Winnegan, který nemá absolutně žádný talent, natož nějakého génia, o němž žvaní různí sebeobelhávající chlubilové, tenhle póvl z Beverly Hills tady předvádí brak – opravdový mišmaš, který budí pozornost výhradně kvůli nové technice, na jakou by mohl přijít každý elektrotechnik – dohání mě k šílenství, že pouhý trik, nicotná novinka, dokáže oklamat nejen jistou část diváctva, ale i vysoce erudované a federálně schválené kritiky, jako je tady doctor Luscus – ačkoliv se vždy a všude najdou nějací učení oslové, kteří hýkají tak hlasitě, nabubřele a záhadně, že…“

„Cožpak není pravda,“ namítne reportér z fidea, „že mnozí malíři, které nazýváme velikány, například Van Gogh, byli soudobou kritikou zavrženi či ignorováni? A…“

Reportér, v zájmu svých diváků školený ve vyvolávání zlosti, se odmlčí. Ruskinson se nadme, jeho hlava připomíná cévu okamžik před prasknutím výduti.

„Já nejsem žádný ignorantský laik!“ zařve. „Nemohu za to, že i v minulosti byli různí Luscusové! Já vím, o čem mluvím! Winnegan je jen mikrometeorit na uměleckém nebi, který není hoden vynikajícím osobnostem malířství ani vyleštit boty! Jeho pověst nafoukla jistá klika, co chce sama zářit v odražené slávě, ty hyeny, co kousají do ruky, která je živí, jako vzteklí psi…“

„Nepletete trošku své metafory?“ otáže se reportér z fidea.

Luscus něžně uchopí Chiba za ruku a odtáhne ho stranou, mimo dosah fidea.

„Miláčku Chibe,“ vrká, „teď je čas, aby ses vyjádřil. Určitě musí být pro tebe nesnesitelné dál odolávat těm pocitům hlubokých sympatií, které mezi námi nepokrytě panují. Panebože, kdybys jen tušil jak jsem o tobě snil, ty můj slavný boží Chibe, s…“

„Jestli si myslíte, že řeknu ano, protože máte moc mě proslavit nebo zničit, upřít mi ten grant, tak se mýlíte,“ řekne Chib a ruku mu vyškubne.

Luscusovo zdravé oko zlobně zaplane. „Připadám ti odpudivý? Určitě to není kvůli morálce.“

„Je to věc zásady,“ praví Chib. „I kdybych do vás byl zamilovaný, což nejsem, nedovolil bych vám, abyste mě miloval. Chci být posuzován jen a jen podle svých zásluh. Když na to přijde, může mi byt něčí úsudek úplně ukradený. Nechci slyšet chválu nebo hanu od vás ani od nikoho jiného. Prohlédněte si mé obrazy a domluvte se mezi sebou, vy šakalové. Ale nezkoušejte mě přesvědčit, abych souhlasil s vašim představami o mně.“

JEDINÝ DOBRÝ KRITIK JE MRTVÝ KRITIK

Omar Runic opustil svůj stupínek a nyní stojí před Chibovými obrazy. Jednu ruku si položí na odhalenou hruď, kde má vytetovanou tvář Hermana Melvilla, druhé čestné místo na pravém prsu mu zabírá Homér. Hlasitě vykřikuje, jeho černé oči jsou jako dvířka pece vyražená výbuchem. Jako již několikrát, je znovu zachvácen inspirací čerpanou z Chibových obrazů.

„Říkej mi Ahab, nikoliv Izmael.

Neboť jsem zasekl Leviatana.

Jsem divoké oslí hříbě zrozené v muže.

Hle, mé oko vše spatřilo!

Má hruď je jako sud vína bez průduchu.

Jsem oceán s dveřmi, jenže ty dveře jsou zaseknuté.

Pozor! Pokožka popraská, dveře se rozletí.

Jsi Nimrod, povídám svému druhu Chibovi.

Teď nastává hodina, kdy Bůh oznámí svým andělům, jestli toť jest, co dokáže na počátku, pak nic pro něj není nemožné.

Bude chválit sám sebe před nebeskými branami a povolá

Měsíc jako rukojmí, Pannu jako manželku, a požádá o podíl ze zisku od velké děvky babylónské.“

Zastavte toho pitomce!“ vykřikne ředitel festivalu. „Ztropí výtržnost stejně jako vloni.“

Bolgani se začínají stahovat dovnitř. Chib sleduje Luscuse, který hovoří s reportérem z fidea. Neslyší Luscuse, ale je mu jasné, že o něm nemluví pochvalně.

„Melville o mně psal dávno před tím, než jsem se narodil.

Jsem člověk, který chce pochopit

Vesmír, ale chce ho pochopit po svém.

Jsem Ahab, jehož nenávist musí prorážet, rozbíjet všechny překážky Času, Prostoru či Osobní

Smrtelnosti a vrhnout svou prudkou

Rozžhavenost do Lůna Stvoření, vyrušit v jeho Doupěti veškeré Síly či

Věci neznámé samy o sobě, které se tam krčí, nepřístupné, vzdálené a tajemné.“

Ředitel gestikuluje na policisty, aby Runica odvedli. Ruskinson stále ještě křičí, ačkoliv kamery jsou nyní obrácené na Runica nebo Luscuse. Jedna členka Mladých ředkviček, Huga Wells-Erb Heinsturburyová, spisovatelka science fiction, se otřásá hysterií vyvolanou Runicovým hlasem a neovladatelnou touhou po pomstě. Připlíží se k jednomu reportérovi z fidea Time, který už dávno přestal být časopisem, protože žádné časopisy už neexistují, ale stal se zpravodajskou agenturou. Time je příkladem levoruko, pravoruko, bezruké politiky strýčka Sama pokrývat všechny potřeby zpravodajských agentur a zároveň dovolit jejich šéfům rozhodovat o pracovních zásadách zmíněných agentur. Čímž fládní nařízení a svoboda slova jedno jsou. A to je v pořádku, alespoň teoreticky.

Time si uchoval několik svých původních zásad, totiž že pravda a objektivita musí být obětovány v zájmu vtipnosti a science fiction je třeba zlikvidovat. Time se pohrdavě vyjádřil o každé z knih od Heinsturburyové, a ta se nyní chystá osobně vyrovnat za všech příkoří způsobená nespravedlivými recenzemi.

„Quid nunc? Cui bono?

Čas? Prostor? Hmota? Náhoda?

Až zemřeš – Peklo? Nirvána?

O ničem nelze nic vymyslet.

Kanóny filozofie duní.

Jejich šrapnely jsou slepé.

Hromady teologické munice vyletí do povětří, odpálené sabotérem Rozumem.

Říkej mi Efraim, neboť mě zastavili u Božího brodu a já nemohl vyslovit tu sykavku, aby mě pustili dál.

Inu, nedokážu říct šibbolet.

Ale dokážu říct hovno!“

Huga Wells-Erb Heinsturburyová nakopne reportéra z fidea Time do koulí. Ten rozhodí ruce do výšky a kamera velikosti a tvaru fotbalového míče mu vypadne z rukou a zasáhne jednoho mladíka do hlavy. Je to Ludwig Euterpe Mahlzart a patří k Mladým ředkvičkám. Doutná v něm vztek, protože mu kritika zatratila jeho symfonickou báseň Exploze ohňů budoucích pekel, a letící kamera je jen dalším palivem pod kotel jeho neovladatelného vzplanutí. Udeří hlavního hudebního kritika do tlustého panděra.

Huga, nikoliv reportér z Time, zařve bolestí. Holými špičkami prstů narazila do tvrdého plastikového krunýře, kterým si reportér, příjemce mnoha takových kopanců, chrání genitálie. Huga poskakuje kolem dokola po zdravé noze a zraněnou nohu svírá v rukou. Podobna roztočené káče naráží do jedné dívky a spouští řetězovou reakci. Nějaký muž upadne přes reportéra Time, který se shýbá, aby sebral svou kameru.

„Áááá!“ zaječí Huga a strhne reportérovi Time helmu, rozkročmo na něj skočí a řeže ho přes hlavu optickým zakončením kamery. Jelikož bytelná kamera stále funguje, přináší miliardám diváků nesmírně fascinující, byť závratné záběry. Jednu stranu obrazu zakrývá krev, ale ne natolik, aby diváci museli být zcela ošizeni. A vzápětí se jim dostává dalšího neobvyklého záběru, když kamera opět vyletí do vzduchu a neustále se přitom převrací.

Jeden bolgan přetáhne Hugu elektrickým pendrekem přes záda. To způsobí, že spisovatelka ztuhne a vrhne kameru velkým obloukem za sebe. Hugin současný milenec se pustí s bolganem do křížku a válejí se po zemi. Jeden mládenec z Westwoodu se zmocní elektrického obušku a výborně se baví lechtáním dospělých, dokud na něj neskočí nějaký místní mladík.

„Výtržnosti jsou opiem lidstva,“ hřímá policejní náčelník. Přivolá všechny jednotky a objedná si telefonní hovor s policejním náčelníkem z Westwoodu; ten však má dost svých problémů.

Runic se buší v hruď a vykřikuje:

„Pane, já jsem! A nevykládej mi jako Craneovi, že tohle nevytváří v Tobě vůči mně žádný závazek.

Jsem člověk; jsem jedinečný.

Vyhodil jsem Chléb z okna, nachcal do Vína, vytáhl zátku ze dna Archy, porazil Strom na otop, a kdyby tu byl Svatý

Duch, napálil bych ho.

Jenomže vím, že tohle všechno neznamená ani zatracený nic, a že nic znamená nic, že je je je a není není neje že růže je růže je že jsme tady a nebudeme a že to je všechno, co víme!“

Ruskinson vidí, že se k němu blíží Chib, zavřeští a pokouší se utéct. Chib popadne plátno Peskování psa a majzne jím Ruskinsona po hlavě. Luscus zděšeně protestuje, nikoliv kvůli škodě způsobené Ruskinsonovi, ale protože by se mohl poškodit obraz. Chib se obrátí a natáhne Luscuse oválným okrajem do žaludku.

„Země se naklání jako potápějící se loď, její záď takřka rozlomená přívalem exkrementů z nebes a hlubin, co Bůh ve Své příšerné velkorysosti nadělil, když zaslechl Ahaba naříkat

Hovno! Hovno!

Pláču při myšlence, že tohle je Člověk a tohle je jeho konec. Ale počkat!

Na vrcholu přívalu trojstěžník starobylého mustru. Bludný Holanďan!

A Ahab opět stojí rozkročený na lodní palubě.

Já směji se vám, Sudičky, a posmívám vám, Norny!

Neboť jsem Ahab a jsem Člověk, a třebas nemohu prolomit díru do zdi toho, co se zdá, abych popadl hrst toho, co je, přesto budu dál bušit.

A já i má posádka se nevzdáme, i když se nám trámy štípou pod nohama a my se potápíme, a nakonec se rozplyneme ve všeobecném exkrementu.

Na okamžik, který bude hořet v Božím Oku navěky,

Ahab se postaví, obkreslený září Orionu, s pěstí zaťatou, s krvavým falem, jako Zeus, vystavující trofej po tom, co zbavil mužství svého otce Kronose.

A pak on, jeho posádka i loď se nakloní a střemhlav se zřítí přes

Okraj světa.

A pokud vím, tak ještě pořád p

a d

a j

í

Chib je úderem elektrického obušku zpracován do třesoucí se hmoty. Zatímco nabývá vědomí, slyší z vysílačky ve svém klobouku dědečkův hlas.

„Chibe, rychle přijeď! Vloupal se sem Accipiter a chce proniknout za dveře mého pokoje!“

Chib vstane a probojuje si cestu k východu. Když se supěním dorazí domů, zjistí, že dveře do dědečkova pokoje jsou otevřené. Na chodbě stojí berní úředníci a elektroničtí technikové. Chib vrazí do dědečkova pokoje. Uprostřed stojí Accipiter, chvěje se a je úplně bledý. Nervózní kámen. Spatří Chiba a trhne sebou se slovy: „Není to moje vina. Musel jsem se sem vloupat. Jedině tak jsem se o tom mohl přesvědčit. Není to moje vina, já jsem se ho ani nedotkl.“

Chibovi se stahuje hrdlo. Nemůže mluvit.

Poklekne a uchopí dědečkovu ruku. Na dědečkových promodralých rtech je nepatrný úsměv. Unikl Accipiterovi jednou provždy. V ruce svírá poslední list svého rukopisu.

V MASKÁCH NENÁVISTI UBÍRAJÍ SE K BOHU

Po většinu svého života jsem se setkával jen s hrstkami vskutku zbožných a drtivou většinou vskutku lhostejných. Nyní se začíná šířit nové duchovno. Tolik mladých mužů a žen se opět rozhořelo, nikoliv láskou k Bohu, ale vášnivým odporem k Němu. To mě vzrušuje a křísí. Mladíci jako můj vnuk a Runic vykřikují svá rouhání, a tím ho uctívají. Kdyby nevěřili, jakživ by si na Něj ani nevzpomněli. Nyní mám již trochu důvěry v budoucnost.

LETEM NA VENKOV PŘES LÉTHÉ

Chib s matkou, oděni v černém, sjíždějí ke vchodu do metra na úrovni 13B. Má zářivé zdi, je prostorné a jezdí se v něm zadarmo. Chib oznámí fideu v pokladně cíl cesty. Proteinový computer velikosti lidského mozku za zdí počítá. Z otvoru vyjede kódovaný lístek. Chib vezme lístek a oba odejdou k velkému výklenku, kde lístek strčí do dalšího otvoru. Vyleze další lístek a pro případ, že by neuměli číst, strojový hlas zopakuje všechny informace na lístku ve světové a losangeleské angličtině.

Do výklenku se přiřítí gondoly a zvolna zastaví. Nemají kola a vznášejí se v neustále vyvažovaném gravitonovém poli. Díly výklenku se odsunou, aby vytvořily pro gondoly přístav. Cestující nastoupí do určených kabinek. Kabinky se pohybují, dveře se automaticky otvírají. Cestující přestoupí do gondol. Posadí se a čekají, než se nad nimi zavře bezpečnostní síťová klenba. Z hloubi šasi se zvednou průhledná oblá plexiskla a vytvoří kupoli.

Automaticky načasované gondoly, z bezpečnostních důvodů monitorované mnoha proteinovými computery, čekají, až bude dráha volná. Po obdržení signálu volno pomalu vyplují z výklenku do tubusu. Na okamžik zastaví, než dostanou další potvrzení, rozsekané do mikrosekund. Potom rychle vyrazí do tubusu.

Švum! Švum! Předjíždějí je další gondoly. Tubus žlutě září, jako by byl vyplněn zelektrizovaným plynem. Gondola nabere rychlost. Několik dalších jich ještě předjede, ale Chib zvýší rychlost a brzy už je žádná nedohoní. Oblá zadní část gondoly před nimi je lesklá pronásledovaná kořist, která nebude dopadena, dokud nezastaví u kotviště v cíli své cesty. V tubusu není příliš mnoho gondol. Navzdory stomilionové populaci vládne na severojižní trase celkem malý provoz. Většina Losangelesanů se zdržuje v soběstačných zdech svých kukaní. V západovýchodních tubusech je větší provoz, protože malé procento obyvatel dává přednost veřejným mořským plážím před magistrátními plovárnami.

Vozidlo se řítí k jihu. Po několika minutách se tubus začíná svažovat, až náhle klesá v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Míjejí úroveň za úrovní.

Průhlednými stěnami Chib letmo zahlédne lidi a architekturu jiných měst. Zajímavá je úroveň 8, Long Beach. Tamější domy vypadají jako dva křemenem vykrojené plátky koláče, posazené jeden na druhém, otevřenými konci k sobě, a celá jednotka spočívá na sloupu s vyřezanými postavami a obloukovým pilířem představujícím vstupní a výstupní rampu.

Na úrovni 3A se tubus narovná. Nyní gondola uhání kolem institucí, jejichž účel nutí Mámu zavřít oči. Chib stiskne matčinu ruku a myslí na svého nevlastního bratra a sestřenici, kteří jsou za tím žlutavým plexisklem. Na téhle úrovni se nalézá patnáct procent populace, jež tvoří retardovaní, nevyléčitelně duševně nemocní, příliš ohavní jedinci, zrůdy, senilní starci. Stahují se sem ve velkém množství, tisknou své prázdné nebo zkroucené obličeje na stěnu tubusu a sledují, jak kolem prolétají všechny ty krásné vozy.

‚Humanitární‘ lékařská věda dovoluje žít i dětem, které by měly – podle zákonů přírody – zemřít. Už ve 20. století byli lidé s defektními geny zachraňováni před smrtí. Od té doby se takové geny neustále množí. Je tragické, že věda nyní dokáže všechny defektní geny vyhledat a opravit už ve vajíčku a spermii. Teoreticky tak mohou být všechny lidské bytosti obdařeny naprosto zdravým tělem a fyzicky dokonalým mozkem. Háček je v tom, že nemáme ani zdaleka dost doktorů a zařízení, abychom udrželi krok s porody. A to i přes neustále se snižující porodnost.

Díky lékařské vědě žijí lidé tak dlouho, že se rozmáhá senilita. Je čím dál víc uslintaných, nemyslících kmetů. A stejně rychle vzrůstá počet mentálně vyšinutých. Existují terapie a léky, které by většině z nich vrátily ‚normální život‘, ale není dost lékařů a zdravotnických zařízení. Jednoho dne snad bude, ale to je současným nešťastníkům málo platné.

Co tedy dělat? Řekové ve starověku odkládali defektní děti na pole, aby tam zemřely. Eskymáci odesílali své starce na oceán na ledových krách. Měli bychom naše abnormální potomky a přestárlé zplynovat. Někdy mi připadá, že by to byl akt milosrdenství. Ale nemohu po nikom žádat, aby otočil kohoutkem, když já to neudělám.

Zastřelil bych prvního člověka, který by po něm sáhl.

z dědečkových Soukromých výkřiků

Gondola se přiblíží k jedné z nemnoha křižovatek. Vpravo pod sebou spatří cestující široké ústí tubusu. Řítí se k nim expres, zjeví se jako přízrak. Hrozí srážka. Vědí sice, že k ní nedojde, ale přesto sevřou oka ochranné sítě, zatnou zuby a vzepřou se nohama. Máma tiše vyjekne. Expres se nad nimi prožene a zmizí se zaskučením vzduchu,duše na cestě k podsvětnímu soudu.

Tubus se opět začne svažovat, až se konečně srovná na úrovni 1. Spatří oblé břicho megapole a mohutné, samočinně se vyrovnávající sloupy, které ji podepírají. Prosviští kolem malého městečka, pitoreskního Los Angeles z počátku 21. století, které je zachováno jako muzeum, jedno z mnoha pod krychlí.

Po čtvrthodině jízdy dorazí Winneganovi na konec linky. Výtah je sveze na zem, kde nastoupí do velké černé limuzíny. Dodala ji souborná pohřební služba, protože strýček Sam nebo fláda Los Angeles platí kremaci, ale nikoliv pohřeb. Církev už netrvá na pohřbívání do země, nechává na věřících, aby si vybrali, zda chtějí být rozptýleným popelem nebo zahrabanou mrtvolou.

Slunce je v půli cesty k zenitu.

Máma začíná mít potíže s dýcháním, paže a krk jí otečou a zrudnou. Pokaždé ze tří případů, kdy byla za zdí, ji postihla tato alergie, přestože je limuzína vybavena klimatizací. Chib ji hladí po ruce, zatímco projíždějí po hrubě vyspravené silnici. Starobylé, osmdesát let staré vozidlo, napájené palivovými články a poháněné elektromotorem, je však nepohodlné pouze ve srovnání s gondolou. Bleskově urazí deset kilometrů ke hřbitovu a zastaví jen jednou, aby nechalo přejít přes cestu jeleny.

Přivítá je Otec Fellini. Je sklíčený, protože jim musí oznámit, že se Církev domnívá, že se dědeček dopustil svatokrádeže. Nahradit vlastní domnělou mrtvolu jiným tělem, nechat za ni sloužit mši a pohřbít ji na posvátné půdě je rouhání. Navíc dědeček umřel jako zatvrzelý zločinec. Přinejmenším, pokud je Církvi známo, neučinil před smrtí žádné pokání.

Chib zamítnutí očekává. V kostele Panny Marie na BH14 odepřeli vykonat obřad. Ale dědeček často Chibovi opakoval, že chce být pohřben po boku svých předků, a tak proto je Chib rozhodnutý dědečkovi jeho přání splnit.

„Pohřbím si ho sám!“ vykřikne Chib. „Hned na okraji hřbitova!“

„To nemůžete!“ zvolají současně kněz, pohřební zřízenci a federální agent.

„Starou betu nemůžu! Kde je lopata?“

V tom momentě spatří Accipiterovu vyzáblou, tmavou tvář a srpovitý nos. Agent dohlíží na vyzvednutí dědečkovy (první) rakve. Poblíž stojí nejméně padesát fideoreportérů, natáčejí minikamerami, vysílačky se vznášejí několik desítek metrů od nich. Dědečkovi se dostává maximální pozornosti, jak se sluší na Posledního miliardáře a Největšího zločince století.

Fideoreportér: „Pane Accipitere, mohl byste nám říci pár slov? Jistě nepřeháním, když řeknu, že tuto historickou událost sleduje nejméně deset miliard diváků. Koneckonců i malí školáci už někdy slyšeli o Win-again Winneganovi.

Jaký z toho máte dojem? Pracoval jste na tom případu šestadvacet let. Jeho úspěšným zakončením jste určitě dosáhl velkého zadostiučinění.“

Accipiter, neúsměvný jako podstata dioritu: „Tedy, vlastně jsem tomu případu nevěnoval všechen svůj čas. Dohromady asi jen tři roky. Ale protože jsem s ním strávil několik dní v měsíci, dalo by se říct, že jsem opravdu byl Winneganovi na stopě šestadvacet let.“

Reportér: „Říká se, že konec tohoto případu znamená také konec berního úřadu. Pokud jsme byli dobře informováni, berní úřad byl dosud udržován v činnosti jen kvůli Winneganovi. Samozřejmě jste měl během toho času i jiné úkoly, ale pátrání po podvodnících a hazardních hráčích, kteří nepřiznávají svůj příjem, bylo převedeno na jiné úřady. Je to pravda? Jestli ano, co hodláte nyní dělat?“

Accipiterovi v hlase problýskne krystal emocí:

„Ano, berní úřad se rozpustí. Ale teprve až skončí případ s Winneganovou vnučkou a jejím synem. Oni ho přechovávali, a jsou tudíž spoluviníky.

Vlastně by mělo před soudem stanout takřka veškeré obyvatelstvo Beverly Hills na úrovni 14. Vím, i když to zatím nemohu dokázat, že všem, včetně místního náčelníka policie, bylo známo, že se Winnegan ukrývá v tom domě. Dokonce i Winneganův kněz to věděl, protože Winnegan často docházel na mše a ke zpovědi. Kněz tvrdí, že na něj naléhal, aby se šel sám udat, a rovněž mu odmítal dát úplné rozhřešení, pokud tak neučiní.

Jenomže Winnegan, otrlý ‚lumen‘ – chci říct, zločinec, jestli jsem nějakého vůbec kdy poznal, odmítl knězovo naléhání. Tvrdil prý, že žádný zločin nespáchal a že, věřte či ne, zločincem je strýček Sam. Jen považte tu drzost a zkaženost tohoto muže!“

Reportér: „Jistě nemáte v úmyslu zatknout veškeré obyvatelstvo Beverly Hills 14?“

Accipiter: „Doporučili mi, abych tak neučinil.“

Reportér: „Zamýšlíte odejít do výslužby, až tento případ skončí?“

Accipiter: „Nikoliv. Mám v úmyslu přejít do Úřadu vražd pro Velké Los Angeles. Vraždy za účelem obohacení se už téměř nevyskytují, ale díkybohu máme ještě pořád zločiny z vášně!“

Reportér: „Ovšem kdyby mladý Winnegan vyhrál svůj právní spor s vámi – žaluje vás z porušení domovní svobody, vloupání a přímého zavinění prapradědečkovy smrti – pak byste nesměl pracovat pro Úřad vražd ani pro žádné jiné policejní oddělení.“

Accipiter, blýskající několika krystaly emocí: „Není divu, že se nám, strážcům zákona, tak těžko pracuje efektivně! Nejenže se na stranu porušovatelů zákona občas postaví většina občanů, ale dokonce i moji zaměstnavatelé…“

Reportér: „Nechtěl byste tuto větu dokončit? Vaši zaměstnavatelé tento kanál dozajista sledují. Ne? Slyšel jsem, že váš i Winneganův proces jsou z nějakého důvodu naplánovány na stejný čas. Jak se chcete zúčastnit obou procesů? He-he! Někteří fideokomentátoři vám říkají Simultánní muž!“

Accipiterova tvář potemní: „To spískal nějaký idiotský úředník! Vložil do právního počítače chybné údaje. A pak buď on, nebo někdo jiný vypnul obvod na vyhledávání chyb, takže počítač vyhořel. Úředník je podezřelý, že tu chybu udělal záměrně – podle mě určitě, a aťsi mě ten idiot klidně žaluje, jestli chce – mimochodem, takových případů bylo už příliš mnoho a…“

Reportér: „Nechtěl byste pro naše diváky shrnout průběh celého případu? Stačí jen hlavní body, prosím.“

Accipiter: „No, eh, jak jistě víte, před padesáti lety se všechny soukromé podniky staly fládními úřady. Všechny, až na jednu stavební firmu, Finneganovu Společnost padesáti tří států, jejímž ředitelem byl Finn Finnegan. To byl otec muže, který tady – někde – má být pohřben.

Rovněž všechny odborové organizace, vyjma té největší, organizace stavebních odborů, byly rozpuštěny nebo se přeměnily ve fládní odbory. Tato společnost a její odbory byly v podstatě jedna instituce, protože všichni zaměstnanci dostávali devadesát pět procent financí, které se jim rozdělovaly více méně rovnoměrně. Starý Finnegan byl jak ředitelem společnosti, tak zmocněncem odborů.

Po dobrém či po zlém, domnívám se však, že hlavně po zlém odolávala tato aliance firmy a odborů nevyhnutelnému pohlcení. Finneganovy metody se vyšetřovaly: nátlakové akce a vydírání senátorů a dokonce i Nejvyššího soudu Spojených států. Nic se však neprokázalo.“

Reportér: „Na vysvětlení pro naše diváky, kteří možná nemají úplně jasno v našich dějinách – i před padesáti lety se peníze používaly pouze k nákupu nezaručených druhů zboží. Dále představovaly, stejně jako dnes, jakýsi index prestiže a společenské vážnosti. Fláda kdysi uvažovala o tom, že by se měny zbavila úplně, ale jedna studie ukázala, že peníze mají velkou psychologickou hodnotu. Také daň z příjmu zůstala zachována, byť fláda pro vybrané peníze neměla upotřebení, a to proto, že velikost daně určovala prestiž každého člověka, a také proto, že to fládě umožnilo stáhnout velké množství oběživa.“

Accipiter: „Tedy, když starý Finnegan zemřel, obnovila federální fláda nátlak na převedení stavebních dělníků a představitelů firmy do pozic státních úředníků. Ale mladý Finnegan se ukázal být stejně lstivý a ničemný jako jeho otec. Samozřejmě tím nechci naznačit, že úspěch mladého Finnegana nějak souvisí s tím, že jeho strýc byl v té době prezidentem Spojených států.“

Reportér: „V době, kdy zemřel jeho otec, bylo mladému Finneganovi sedmdesát let.“

Accipiter: „Během tohoto zápasu, který probíhal po mnoho let se Finnegan rozhodl přejmenovat na Winnegana. Je to slovní hříčka na Win Again čili Zase vyhraj. Podle všeho měl dětinskou, možná až imbecilní zálibu v slovních hříčkách, jimž, upřímně řečeno, často ani nerozumím.“

Reportér: „Pro naše neamerické diváky, kteří možná neznají náš národní zvyk Jmenovacího dne… který založili Panamorité. Když občan dosáhne plnoletosti, může od té doby kdykoliv přijmout nové jméno, takové, o němž se domnívá, že bude odpovídat jeho temperamentu nebo životnímu cíli. Asi bych měl uvést, že strýček Sam, který byl neprávem obviněn z pokusu vynucovat na svých občanech konformitu, tento individualistický přístup k životu podporuje. A to i přes narůstající nároky na vedení kartoték ze strany flády.

Asi bych měl uvést ještě další zajímavost. Fláda tvrdila, že dědeček Winnegan byl duševně nezpůsobilý. Moji posluchači mi doufám prominou, když na úkor jejich času vysvětlím podstatu tohoto tvrzení strýčka Sama. Nyní tedy pro ty z vás, kteří nejste obeznámeni s klasickým dílem z počátku 20. století Plačky nad Finneganem, a to navzdory fládnímu zájmu, abyste se celoživotně vzdělávali. Autor James Joyce odvodil jeho název z jedné staré varietní písně.“

(Poloviční zatmívačka, zatímco se na monitoru stručně vysvětluje slovo ‚varieté‘.)

„Tato píseň byla o Timu Finneganovi, irském zedníkovi, který v opilosti spadl ze žebříku a zdánlivě se zabil. Při bědování irských plaček náhodně dopadlo na Finneganovu mrtvolu několik kapek whisky. Když Finnegan ucítil whisky, tuto ‚živou vodu‘, posadil se v rakvi, pak z ní vylezl, a začal pít a tančit se smutečními hosty.

Dědeček Winnegan vždycky tvrdil, že tato varietní píseň byla složená podle skutečné příhody, že dobrého člověka nezabiješ, a že ten původní Tim Finnegan byl jeho předek. Toto absurdní prohlášení pak fláda užila v žalobě proti Winneganovi.

Nicméně Winnegan předložil dokumenty, dokládající jeho tvrzení. Později – příliš pozdě – se ukázalo, že tyto dokumenty jsou padělky.“

Accipiter: „Tato fládní žaloba proti Winneganovi byla podporována kladným postojem prostých lidí k fládě. Občané si stěžovali, že spojení firmy a odborů je nedemokratické a diskriminační. Vedoucí pracovníci i dělníci dostávali relativně vysoké mzdy, zatímco mnoho ostatních občanů se muselo spokojit se svým zaručeným příjmem. Winnegan byl proto po zásluze pohnán před soud a obviněn z různých zločinů, mezi jinými i z rozvracení demokracie.

Když Winnegan pochopil neodvratnost osudu, dovršil svou zločineckou kariéru. Nějak se mu podařilo ukrást z federálního depozitního trezoru 20 miliard dolarů. Tato částka mimochodem odpovídala polovině veškerých peněz, které tehdy obíhaly ve Velkém Los Angeles. Winnegan zmizel s penězi, které nejenže ukradl, ale nezaplatil z nich ani daň z příjmu. Což je neodpustitelné. Naprosto nechápu, proč si tolik lidí tento ničemný skutek tak zromantizovalo. Dokonce jsem viděl jakési fideoprogramy, v nichž vystupoval jako hlavní hrdina, –samozřejmě chatrně skrytý pod cizím jménem.“

Reportér: „Ano, milí diváci, Winnegan spáchal Zločin století. A ačkoliv byl nakonec vypátrán a dnes má být tady někde pohřben, případ není zcela uzavřený. Federální fláda sice tvrdí, že ano, ale kde jsou ty peníze, těch 20 miliard dolarů?“

Accipiter: „Ty peníze dnes již vlastně nemají jinou než sběratelskou hodnotu. Krátce po krádeži stáhla fláda veškeré oběživo a vzápětí vydala nové bankovky, které nebylo možné zaměnit se starými. Fláda se chystala něco podobného udělat už dávno, protože se domnívala, že existuje příliš mnoho oběživa, a tak znovu vydala jen polovinu staženého množství.

Moc rád bych věděl, kde ty peníze jsou. Nebudu mít klid, dokud se to nedozvím. Budu po nich pátrat, i kdybych to musel dělat ve svém volném čase.“

Reportér: „Budete na to mít spoustu času, pokud mladý Winnegan ten spor vyhraje. Milí diváci, jak asi většina z vás ví, Winnegan byl nalezen mrtvý na spodní úrovni San Franciska rok poté, co zmizel. Jeho vnučka tělo identifikovala, a rovněž odpovídaly otisky prstů, otisky uší, otisky sítnic, otisky zubů, krevní skupina, typ vlasů a desítky dalších identifikačních znaků.“

Chiba, který je poslouchá, v té chvíli napadá, že dědeček za to musel utratit několik milionů ukradených peněz. Má neurčité podezření, že někde na světě existuje výzkumná laboratoř, která v nějakém biotanku vyvinula příslušné duplikáty.

To všechno se stalo, když byly Chibovi dva roky. Když mu bylo pět, dědeček se objevil. Aniž dal Chibově matce vědět, že se vrátil, přistěhoval se k nim. Chib byl jeho jediným důvěrníkem. Samozřejmě, že nebylo možné, aby si matka dědečka vůbec nevšimla, přesto teď trvá na tom, že ho nikdy nespatřila. Chib si myslel, že je to proto, aby se vyhnula obžalobě za spoluvinu. Ale nebyl si tím jistý. Možná jen vytěsnila jeho ‚návštěvy‘ ze svého vědomí. Což jí nedělalo potíže, jelikož nikdy přesně nevěděla, je-li pátek nebo svátek a nedokázala ani určit, jaký je zrovna rok.

Chib ignoruje pohřební zřízence, kteří chtějí vědět, co mají dělat s exhumovaným tělem. Přistoupí k hrobu. Už je v něm vidět víko vejčité rakve pod dlouhým sloním chobotem hloubícího stroje, který zvukem drtí zeminu a pak ji odsává. Accipiter, který prolomil své celoživotní sebeovládání, se usmívá na fideoreportéry a mne si ruce.

„Ještě si zatrdluj, ty mrzáku,“ utrousí Chib a jeho zlost tvoří jedinou blokádu slzám a nářku, který se v něm vzmáhá.

Prostor kolem rakve je vyklizen, aby mechanické ruce měly dost místa. Spustí do hrobu hák, vyzvednou na povrch černou plastikovou rakev s arabeskami z nepravého stříbra a položí ji na trávu. Když Chib vidí, že bemáci začínají rakev otvírat, chystá se něco říct, ale pak ústa zavře. Napjatě je pozoruje, s koleny pokrčenými, jakoby připravený ke skoku. Obklopí je fideoreportéři, kamery ve tvaru očních bulv míří na skupinku kolem rakve.

Víko se naříkavě nadzdvihne. Ozve se obrovská rána. Vyvalí se oblak hustého černého dýmu. Accipiter a jeho lidé, začouzení, bílé oči dokořán, se s kašláním vypotácejí z mračna. Fideoreportéři prchají do všech stran nebo se shýbají, aby posbírali kamery. Ti, kdo stojí opodál, vidí, že na dně hrobu došlo k výbuchu. Pouze Chib ví, že odstranění víka z rakve spustilo pekelný stroj nastražený v hrobě.

Je taky první, kdo vzhlédne k obloze na střelu, která se vznesla z jámy, protože jedině on to čekal. Raketa vystoupí do výše padesáti metrů, zatímco ji fideoreportéři sledují kamerami. Tam vybuchne a mezi dvěma kulatými předměty se rozvine páska. Předměty se rozrostou a nafouknou v balony, zatímco z pásky se stane obrovský transparent.

Na něm stoji velkými černými písmeny

FRAŠKY POD WINNEGANEM!

Dvacet miliard dolarů zakopaných pod domnělým dnem hrobu divoce hoří. Některé bankovky, vyvržené gejzírem ohňostroje, jsou unášeny větrem a bemáci, fideoreportéři, pohřební zřízenci a zástupci městské samosprávy je pronásledují.

Máma je ohromena.

Accipiter se tváří, jako by ho stihla mozková mrtvice.

Chib křičí, a pak se smíchy válí po zemi.

Dědeček zase doběhl strýčka Sama a povedla se mu také největší slovní hříčka, a celý svět to vidí.

„Ach, dědečku!“ vzlyká Chib mezi záchvaty smíchu. „Ach, dědečku! Jak tě zbožňuju!“

Když se tak válí po zemi a řve smíchy, až ho bolí žebra, ucítí v ruce nějaký papír. Nechá smíchu, klekne si a zavolá na muže, který mu ho podal. „Váš dědeček mi zaplatil, abych vám tohle předal, až bude pohřbený,“ vysvětluje muž.

Chib čte.

Doufám, že nikdo nebyl zraněn, dokonce ani bemáci ne. Poslední rada od Moudrého starce v jeskyni. Odpoutej se. Opusť Los Angeles. Odjed‘ do Egypta. Nech matku, ať si sama jezdí na purpurové mzdě. Pokud se naučí trochu hospodárnosti a odříkání, zvládne to. A jestli ne, není to tvoje vina.

Máš opravdové štěstí, že ti byl do vínku dán talent, ne-li přímo genialita, a že jsi dost silný na to, abys chtěl přetnout svou pupeční šňůru. Tak to udělej. Odjeď do Egypta. Ponoř se do starověké kultury. Postůj před Sfingou. Polož jí (ve skutečnosti je mužského pohlaví) tu Otázku. Potom navštiv jednu z přírodních rezervací na jih od Nilu. Zůstaň nějaký čas v té přijatelné kopii Přírody, v takové, jaká byla, než ji lidstvo zneuctilo a zmrzačilo. V místech, kde se Homo sapiens (?) vyvinul ze zabijácké opice, vstřebávej ducha zašlých časů.

Maluješ svým penisem, který bohužel mnohem víc zvedá žluč než vášeň po životě. Nauč se malovat srdcem. Jedině tak se staneš velikým a opravdovým.

Maluj. Pak odejdi, kamkoliv se ti zlíbí. Zůstanu s tebou, dokud budeš naživu, abys na mě mohl vzpomínat. Řečeno s Runicem: „Budu polární září tvé duše.“

A hlavně musíš pevně věřit, že přijdou další, kteří tě budou mít rádi tak, jako jsem tě měl rád já, ba i víc. A co je nejdůležitější, musíš je mít stejně rád jako oni tebe. Dokážeš to?

přeložil, včetně doslovu, Vít Kabelka

Doslov

Je mi podivně lhostejné, že člověk stanul na Měsíci. Říkám podivně, protože science fiction čtu od roku 1928 a psaním sci-fi povídek si přivydělávám od roku 1952. Navíc jsem zcela jasně předpokládal, doufal a modlil se, že se na Mars dostaneme do roku 1940. Když mi bylo kolem osmnácti, opustil jsem tento časný termín, ale stejně jsem věděl, že někdy, možná v roce 1970, to dokážeme.

Od roku 1957 jsem byl taktéž vojenský a obchodní, elektronický a technický spisovatel a momentálně pracuju pro firmu, která je úzce spjata s vesmírnými programy Saturn a Apollo. Kdybych se před deseti lety mohl podílet na nějakém vesmírném projektu, neměl bych daleko k extázi. Rakety, přistání na Měsíci, vzduchové komory a tak podobně.

Jenomže v posledních osmi letech mě stále víc zajímají a znepokojují problémy pozemské, jako je populační exploze, kontrola porodnosti, znásilňování matky Přírody, lidská a zvířecí ‚práva‘, mezinárodní konflikty, a obzvláště duševní zdraví. Moc rád bych viděl, jak posíláme do vesmíru výzkumné výpravy, ale nemyslím si, že bychom museli. Pokud chce americká vláda vydávat (moje) peníze na vesmírné rakety, je to v pořádku; Velmi dobře si uvědomuji, že vesmírné projekty jednou víc než splatí své nynější náklady. Objevy nových technologií a náhodné poznatky učiněné po cestě – včetně takových věcí, jako je řízení počasí – nakonec všechno vložené úsilí a výdaje zhodnotí. Rád si to myslím.

Ale zároveň vynaložme přinejmenším stejné množství prostředků a výzkumné práce na to, abychom se pokusili zjistit, co lidem prospívá, a co nikoliv. A pokud by došlo na výběr mezi dvěma odlišnými typy projektů, zbavme se toho vesmírného. A bude-li to zrada, ať klidně je. Lidi jsou důležitější než rakety. Nikdy nebudeme žít v souladu s přírodou, která existuje mimo naši atmosféru; a počínáme si dost nešikovně i v tom, abychom se uvedli v soulad s přírodou na Zemi.

Námět na tuto povídku mě napadl na jedné přednášce v domě Torna a Terry Picardových. Lou Barron tam mimo jiné hovořil o dokumentu O trojí revoluci. Tato publikace obsahuje dopis prezidentu Lyndonu B. Johnsonovi odeslaný 22. března 1964 Výborem Ad hoc k dokumentu O trojí revoluci, politicky obezřetnou odpověď prezidentova zvláštního poradce a samotný dokument O trojí revoluci. Jeho autoři jsou si vědomi skutečnosti, že lidstvo se ocitá na prahu věku, který vyžaduje zásadní přehodnocení existujících hodnot a institucí. Tři samostatné a vzájemně se posilující revoluce jsou: 1/ Kybernetická revoluce, 2/ Zbrojní revoluce a 3/ Revoluce lidských práv.

Nehodlám tento dokument, byť v hrubých rysech, představovat, i to by zabralo příliš mnoho místa. Ale pro ty, kdož se zajímají o krizi naší doby, o bezprostřední a vzdálenou budoucnost a o to, co je třeba naplánovat a vykonat, je tento dokument životně důležitý. Lze ho získat poštou na adrese: Ad Hoc Committee on the Triple Revolution, P. O. Box 4068, Santa Barbara, California, U.S.A.

Lou Barron byl první, kdo se v mé přítomnosti o trojí revoluci zmínil a zatím také poslední. Přesto se tento dokument může stát pro historiky jistým milníkem, který by příhodně stanovil počátek nové éry ‚plánovaných společností‘. Možná, že se nakonec zařadí mezi tak významné dokumenty, jako je Magna Charta, Vyhlášení nezávislosti, Komunistický manifest atd. Od té přednášky jsem sice ve dvou časopisech narazil na jisté zmínky o něm, ty však neobsahovaly žádná objasnění. A při zmíněné přednášce Lou Barron uvedl, že spis O trojí revoluci je, i přes svou závažnost, neznámý některým ekonomům a politologům na půdě Kalifornské univerzity.

Barronova přednáška mi poskytla prvotní nápad na povídku, postavenou na představě budoucí společnosti, vyvozené ze současných trendů. Pravděpodobně bych v té věci dál nic nepodnikl, kdyby mě o několik měsíců později Harlan Ellison nepožádal o příspěvek do této (rozuměj Dangerous Visions) antologie. Jakmile jsem se dozvěděl, že v ní nebudou platit žádná tabu, protočily se mi panenky vzrušením, o němž si někteří lidé asi myslí, že je spíše divoké než umírněné. Odkudsi z podvědomí se vynořila parafráze na knihu Zane Greye Riders of the Purple Sage (č. Jezdci z pastvin). Všechno ostatní už vyskakovalo samovolně.

Rád bych objasnil ještě několik věcí. Za prvé, tato povídka zastupuje pouze jednu z deseti představ zcela odlišných budoucích světů, které bych mohl popsat. Závěrů vyplývajících z dokumentu O trojí revoluci je mnoho.

Za druhé, tato povídka představuje jen kostru toho, co jsem chtěl napsat. Teoreticky neplatilo žádné omezení co do rozsahu, ale prakticky zde musela existovat nějaká hranice. Těchto 30 000 slov ji překročilo, ale redaktoři byli shovívaví. Vlastně jsem napsal 40 000 slov, ale přinutil jsem se mnoho kapitol vypustit a zbývající pak zkrátit. Tím jsem dostal 20 000 slov, později jsem text znovu rozšířil na 30 000. Měl jsem několik epizod a dopisů různých amerických prezidentů různým úřadům. Dopisy a odpovědi na ně měly ukázat, jak začal Velký ústup a jak vznikala uzavřená mnohaúrovňová města. Vypustil jsem velmi detailní popis fyzické výstavby takové komunity, OOGENEZE BEVERLY HILLS, ÚROVNĚ 14, spolu s popisem klání, jež uspořádala městská samospráva mezi gangy mladých během Lidového festivalu, výstup mezi Chibem a jeho matkou, který hlouběji osvětloval jejich vztahy, epizodu z fideoprogramu, zobrazující počátky Panamoritské sekty a dalších asi deset kapitol.

Za třetí, připadá mi, že autoři dokumentu O trojí revoluci nahlížejí pouze do příštích padesáti let. Já jsem skočil do roku 2166, protože jsem přesvědčený, že do té doby bude známo, jak získávat energii z hmoty a jak duplikovat fyzické předměty.

Nejspíš už někdy předtím. Tato domněnka se zakládá na rozvoji současné fyziky. (Proteinový computer, zmiňovaný v této povídce, už byl předpovězen v posledním čísle Science News Letter. Předvídal jsem ho už v jedné sci-fi povídce z roku 1955. Pokud je mi známo, byla moje předpověď první zmínkou o proteinových computerech v literatuře všech žánrů – science fiction, vědecké i jiné.) Lidstvo už nebude odkázané na zemědělství, chov dobytka, rybolov nebo těžbu nerostů. Města budou mít navíc tendenci stát se zcela nezávislými na národních vládách s výjimkou situace, kdy je budou potřebovat, aby se vyhnula mezinárodním vojenským konfliktům. Soupeření mezi městskými státy a federální vládou je v této povídce jen naznačeno.

Za čtvrté, autoři dokumentu O trojí revoluci projevili pokoru a soudnost, když uvedli, že dosud nevědí, jak naši společnost plánovat. Zastávají názor, že nejdřív musí být vypracována velmi zasvěcená a podrobná studie, a pak by se měly začít opatrně provádět jí doporučené kroky.

Za páté, pochybuji, že by se tohle všechno skutečně mohlo provádět s náležitou zasvěceností a opatrností. Události nás příliš tlačí, v zátylku cítíme horký dech Nutnosti. Kromě toho se do důkladných studií o lidstvu vždycky zapletla politika, předsudky, byrokracie, sobectví, hloupost, ultrakonzervativismus a jeden rys, na němž se podílíme všichni: naprostá nevědomost.

Za šesté, navzdory tomu všemu chápu, že náš svět se musí plánovat a našim projektantům přeji hodně štěstí při jejich plavbě v tomto nebezpečném kurzu.

Za sedmé, možná se mýlím. Za osmé, doufám, že ano.

Tato povídka byla napsána v první řadě jako povídka, nikoli jako hlásná trouba nějakých idejí nebo jako proroctví. Postavy v ní mi velmi přirostly k srdci. A ačkoliv původní myšlenka pochází od Lou Barrona, on nenese za nic v této povídce odpovědnost. Vlastně dost pochybuji o tom, že se mu bude líbit.

Ať bude přijata jakkoliv, já jsem se při jejím psaní bavil.

MALLEYHO SYSTÉM

Úvod k povídce

V kontextu skoro tvrdošíjně věnovanému novým, mladým hlasům ve spekulativní próze je zarážející nalézt povídku od ženy, která profesionálně píše déle, než jsem já naživu! Je to doklad buďto posilující schopnosti niterně spjaté s tímto typem psaní, nebo svérázné povahy této ženy. Vybral bych si spíše druhou možnost, což byste učinili i vy, kdybyste se s Miriam deFordovou někdy setkali. Je to ten typ člověka, který by vám pohledem vypálil díru do hlavy, kdybyste se zmínili o sémantickém nesmyslu jako „senior“ nebo „domov důchodců“. Potom by vás s největší pravděpodobností zpražila jedovatou poznámkou ze Schopenhauera („Prvních čtyřicet let života nám nabízí text: dalších třicet nám poskytuje komentář“) nebo možná z Ortegy y Gasseta („Patnáctiletá dívka má zpravidla více tajemství než stařec, a třicetiletá žena skrývá více věcí než hlava státu“). A kdyby nestačilo jedno ani druhé, co takhle rychlé fumikomi do pravého nártu?

Miriam Allen deFordová, mimo své autorské proslulosti coby žena, která napsala The Overbury Affair (Overburyho případ) a Stone Walls (Kamenné zdí) – poloklasické studie zabývající se zločinem a trestem – je autorkou deseti, ne, řekněme jedenácti historických knih či biografií. Je jednou z hvězd na poli kriminalistické naučné literatury i prózy. Je oblíbená mezi čtenáři science fiction a fantasy. Vydala neuvěřitelné množství překladů z latiny, literárních biografií a kritiky, článků na politická a sociologická témata; řadu let psala pro dělnické listy. Často vycházejí i její básně, mezi něž patří svazek sebrané poezie Penultimates (Předposlední). Pochází z Filadelfie, ale žije a většinu času prožila ve městě svého srdce, v San Francisku. Pokud jde o soukromý život, byla manželkou Maynarda Shipleyho (zemřel v roce 1934), profesora píšícího a přednášejícího o vědeckých tématech.

O věku paní deFordové se nezmíním, ale mám za to, že tajím zázrak. V době, kdy prostý člověk zpochybňuje příčetnost vesmíru, je třeba zvěstovat každý dílčí div, abychom se všichni do jednoho ujistili, že v řádu věcí existuje naděje a harmonie. Neboť si musíme uvědomit smutnou, leč všudypřítomnou skutečnost, že většinu zralých lidí pokročilého věku v naší kultuře tvoří podivínští tesknitelé za ztraceným mládím. Avšak Miriam deFordová se vzpírá zvyklostem. Co do šarmu se jí vyrovná málokdo. Co do přesvědčivosti na ni nemá nikdo. (Důkazem tohoto tvrzení může být snaha sestavovatele této knihy přejmenovat její povídku na Kobky paměti, nebo jí dát nějaký podobně trhlý, nesmyslný název. Paní deFordová sestavovatele „přesvědčila“, že ze sebe dělá vola. Její původní název obstál, aniž si sestavovatel, byť poražen, argumentací této dámy zadal. Tomu se, děti moje, říká třída.) Ale naše pozornost se neupírá žádné z těchto skutečností ani k jejímu věku. Na tomto místě nás zaujme síla jejího psaní a originalita a nekompromisní stanovisko, které zaujímá k jednomu složitému a naléhavému současnému problému.

Miriam Allen deFordová v této antologii a v celém žánru slouží neocenitelnému účelu tím, že představuje ukázkový příklad. Závažné, nové myšlenky nenapadají pouze mladé hejly a nejen oni je dokážou poutavě svěřovat papíru. Pokud spisovatel je tím, čím je, potom k čertu s chronologickým škatulkováním. Ať její věk znáte nebo neznáte, její povídka na vás zapůsobí stejně silně. Přivede vás k zamyšlení, jak asi oprávněná jsou tvrzení spisovatelů, kteří omlouvají mizerné psaní věkem. Miriam Allen deFordová by s nimi zatočila, stejně jako její povídka zatočí s vámi. Pusťte se do čtení!

MALLEYHO SYSTÉM

Miriam Allen deFordová

SHEP:

„Je to daleko?“ zeptala se. „Musím být doma na školní vysílání; jen jsem si odběhla pro vitacuc. Už jsem u kybernetiky a to je mi teprve sedm,“ dodala vychloubačně.

Pokusil jsem se promluvit jinak než skřehotáním.

„Ne, jenom pár kroků, a neztratíš ani minutku. Moje dceruška mě poprosila, abych pro tebe zašel. Popsala tě, abych tě poznal.“

Dívenka se tvářila nejistě. „Nevypadáte dost starý na to, abyste měl malou holčičku. A já nevím, kdo to je.“

„Je to tady dole,“ pevně jsem ji uchopil za kostnaté rameno.

„Pod těmi schody? Nelíbí se mi…“

Rychle jsem se rozhlédl; nikde nikdo. Vtlačil jsem ji do tmavých dveří a zasunul západku.

„Ale vždyť vy jste pokoutní zaměřovač!“ vykřikla vyděšeně. „Nemůžete mít…“

„Zavři hubu!“ Přitiskl jsem jí ruku na pusu a povalil ji na hromadu hadrů, která mi sloužila jako postel. Její chabá obrana mě jenom rozohnila. Z roztřesených nohou jsem jí serval kraťasy.

Panebože! Už, už, už! Krev mě rozdráždila.

Dívka vyškubla hlavu zpod mé dlaně a zaječela, zrovna když jsem upadal do blažené malátnosti. Vztekle jsem ji chytil pod útlým krkem a třískal jí hlavou o betonovou podlahu, dokud z rozdrcené lebky nezačala vytékat krev a mozek.

Už jsem se nikam nevzdaloval. Usnul jsem. Bušení na dveře jsem ani nezaregistroval.

CARLO:

„Tamhle je jeden!“ vykřikl Ricky a ukázal dolů.

Sledoval jsem očima, kam míří. Pod konstrukcí pohyblivého chodníku se choulil tmavý nehybný předmět.

Zvládneme to tam?“

„On to zvlád a to je sjetej na blbilínu nebo kdoví na čem, jinak by tam nebyl.“

Na dohled nikde nikdo; byla skoro půlnoc a lidi byli buď doma, nebo pořád v nějakým euforáku. Už několik hodin jsme se poflakovali po ulicích a sháněli se po něčem, co by nás vyvedlo z letargie.

Ručkovali jsme dolů. Zvládli jsme to. I když jsou ty věci pod proudem, naučíte se, jak nevstupovat na „horkou půdu“.

Ricky vytáhl atomblesk. Ten idiot byl starej dědek – vypadal, jako by měl stovku dávno za sebou – a byl vyřízenej. Ve svým věku měl mít větší rozum. Zasloužil si všechno, co od nás dostal.

A dali jsme mu co proto. Páni, hnedka se probral a začal ječet, ale to jsem vyřešil pozdravem, kterej jsem mu poslal patou do ksichtu. Měli jste ho vidět, když jsme mu sundali hadry – na hrudi mu rostly hnusný šedý chlupy, ven mu trčely všechny žebra, ale zato měl velký panděro, v místě, kde jsme ho začali řezat, celý svraskalý. Bylo to odporný; pořádně jsme ho označkovali. Mohl nás poznat, tak jsem mu zatlačil oči. Pak jsem ho kopl do krku, aby byl zticha, a prohlídli jsme mu kapsy – po všem tom blbilínu, co si nakoupil, mu toho moc nezbývalo, ale vzali jsme mu kreditní kódy pro případ, že bysme přišli na způsob, jak je použít, aniž by nás někdo chytnul – a nechali jsme ho tam a vydali se zpátky nahoru.

Byli jsme v půli cesty, když jsme uslyšeli, jak nad náma vrčí ta zatracená policejní koptéra.

MIRIAMNI:

„Ty ses zbláznila,“ zavrčel na mě. „Co si, sakra, myslíš – že jsem si tě vzal podle starodávnejch obřadů a ty na mě máš nějakej nárok?“

Brečela jsem, že jsem se sotva zmohla na slovo. „Nezasloužím si od tebe trochu ohledů?“ vysoukala jsem ze sebe. „Koneckonců jsem kvůli tobě nechala plavat jiné muže.“

„Nebuď tak zatraceně sobecká. Mluvíš jak nějaká vykopávka z temnějších dob. Když tě budu chtít a ty mě, fajn. Jinak jsme oba volní. A spíš jiní chlapi nechali plavat tebe, neřekla bys?“

To byla poslední kapka. Natáhla jsem se za videostěnu, popadla jsem staromódní laserovou pistoli, kterou mi daroval dědeček, když jsem byla malá – pořád fungovala, a tehdy mi dost dobře vysvětlil, jak s ní zacházet – a pěkně jsem mu to spočítala. Ts, ts, přímo mezi ty jeho prolhané rty.

Přestat jsem dokázala, až když byla prázdná. Myslím, že se mi pak zatmělo před očima. Pak vím až to, že Jon, můj syn, kterého jsem měla se svým prvním mužem, si otevřel svou kopií klíče a uviděl nás oba, jak ležíme na zemi, ale jenom já jsem byla naživu. Ach, zpropadený Jon, ten jeho diplom z humanitních věd a ten jeho smysl pro občanskou povinnost!

RICHIE B:

Vždyť je to naprosto zavrženíhodné! Byl to mizerný emzák a já jen tak blbnul. Píše se přece rok 2083, ne? A nová pravidla byla vydána před dvěma lety a emzáci mají vědět co a jak a nehnat se tam, kde o ně nikdo nestojí. Dovádírna byla označená „Jen pro lidi,“ no a pak ho spatřím, jak stojí hned vedle kóje, kde jsem měl mít schůzku s Martou. V tlapě měl pásku, takže si myslím, že to byl turista, ale ti by měli zvlášť vědět, jak to chodí, ještě než si koupí lístek. Podle mě by je na Zemi neměli vůbec pouštět.

Místo aby utekl, tak má tu drzost mě oslovit. „Můžete mi říct,“ začal tím jejich pitomým sípavým hláskem s hnusným přízvukem.

Měl jsem ještě čas, takže mě napadlo, že si počkám, co se stane dál. „Bajo, to můžu,“ napodobil jsem ho. „Můžu ti říct třeba to, že na těch předních tlapách máš na můj vkus až moc prstů.“

Zatvářil se ohromeně a já se málem neudržel smíchy. Rozhlédl jsem se – ty kóje jsou soukromé a poblíž nikdo nebyl a viděl jsem dobře taky na helipark a Marta ještě nebyla na dohled. Sáhl jsem pod plášť a vytáhl malinké píchadlo, které nosím na svou obranu.

„A nesnáším chápavý ocasy,“ dodal jsem. „Nesnáším je, ale sbírám je. Dej mi ten svůj.“

Naklonil jsem se, popadl ocas a začal ho pižlat u kořene.

Pak už teda zařval a pokusil se utéct, ale já držel pevně. Chtěl jsem ho jenom trochu postrašit, ale dopálil mě. A z té fialové krve se mi udělalo šoufl, a to mě dopálilo ještě víc. Byl jsem ve střehu, jestli se mě nepokusí udeřit, ale on se jenom skácel k zemi. Sakra, u těch emzáků člověk nikdy neví, na čem je – pokud vím, tak to klidně mohla být i ona.

Ocas jsem odřezal, zatřepal jím, aby odkapala krev, a už jsem se chystal, že mu – tomu – dám ještě jednu za ucho a odhodím ho do křoví, když tu jsem zaslechl, jak se někdo blíží. Napadlo mě, že je to Marta a ta je vždycky pro každou špatnost, tak zavolám: „Ahoj zlatíčko, podívej, co mám pro tebe na památku!“

Ale Marta to nebyla. Byl to jeden z těch slizkejch čmuchalu z Federace planet.

BRATHMORE:

Mám zase hlad. Jsem silný, vitální člověk; potřebuji skutečnou stravu. Copak ti pitomci čekají, že budu žít věčně jen z těch neurosyntetik a předtrávenek? Když mám hlad, musím jíst.

A tentokrát jsem měl štěstí. Můj krátký inzerát je vždycky naláká, ale ne vždycky se dostaví ten, koho potřebuji; potom je musím pustit a čekat na další. Toho správného věku – šťavnaté a měkké. Když jsou příliš mladí, nemají na kostech žádné maso.

Jsem metodický; vedu si záznamy. Tahle měla číslo 78. A to všechno za čtyři roky, od chvíle, kdy jsem dostal nápad dát si inzerát na veřejný komunikační hlásič. „Hledám partnera pro taneční číslo, muže či ženu, ve věku 16-23 let.“ Protože později, pokud jsou to skuteční tanečníci, jim ztvrdnou svaly.

Pracují-li týdně dvacet hodin, každý druhý obsluhovač počítačů a učeň ve službách se zajímá o nějaký odpočinkový kult a já jsem tak tušil, že spousta z nich chce být i profesionálními tanečníky. Neřekl jsem sice, že jedu v trimidenech nebo senzážitku nebo že chodím do euforáku, ale mohl jsem jet na něčem jiném?

„Kolik ti je? Kde jsi trénovala? Jak dlouho? Co umíš? Pustím muziku, předveď se mi.“

Dlouho se nepředváděli – jen tak, abych si je pořádně prohlédl. Mám opravdové studio, přímo v 270. patře Nebetyčného věžáku. Všechno nóbl. Se jménem – respektive jménem, které používám – na dveřích. „Zábavní sféra“.

Těm vyhovujícím říkám: „Fajn. Teď se přesuneme do cvičebny. A podíváme se, jak nám to půjde společně.“

Vyjedeme na střechu a odfrčíme pryč – tedy do mé skrýše. Někdy začnou být nervózní, ale snažím se je uklidnit. Když mi to nejde, Přistaneme na nejbližším heliportu a já jen řeknu: „Tak ven, bratře či sestro –, podle toho, kdo se mnou je. Já nemůžu pracovat s někým, kdo mi nedůvěřuje.“

Dvakrát za mnou přišli do studia na základě stížnosti nějakého blbečka čmuchalové, ale na to si dávám pozor. Nešel bych do tance, kdybych neměl papíry. Kdysi byste mě poznali – sám jsem dvacet let profesionálně tančil.

O ty, co zmizí, se nikdy nikdo nezajímá. Většinou nikomu neřekli, kam jdou. Pokud ano, a někdo se mě na ně zeptá, řeknu prostě, že nepřišli, a opak nikdo nedokáže.

Tak tady máme číslo 78. Ženského pohlaví, devatenáct let, hezká a kyprá, ještě není samý sval.

Jakmile se octne u mě doma, zbytek je snadný. „Oblékni si tu baletní sukýnku, sestřičko, a přejdeme do cvičebny. Šatna je tamhle.“

Když stisknu tlačítko, šatna se naplní plynem. Trvá to asi šest minut. Pokračování v mé speciálně zařízené kuchyni. Oblečení do spalovače. Změkčovač a rozpouštěč na kov a sklo. Skončí v nich kontaktní čočky, šperky, peníze: nejsem zloděj. A pak šup s ní, omaštěnou a okořeněnou, do trouby.

Asi půl hodinky, jak to mám rád. Po večeři, až budu uklízet, si rozpouštěč poradí s kostmi a zuby. (A jednou to byly i žlučové kameny, věřili byste tomu?) Namíchám si několik drinků k povzbuzení chuti a vytáhnu nůž a vidličku – opravdové starožitnosti, stály mě celé jmění, pocházejí z dob, kdy lidé jedli skutečné maso.

Šťavnaté a voňavé, hnědé na povrchu. Žaludek mi kručí potěšením. Poprvé se rozkošně zakousnu.

Au! Co to u všech všudy je? Co s ní bylo? Musela patřit k některému z těch ujetých pubertálních gangů, kde se setkávají nadšenci do jedů! Projela mnou strašlivá bolest. Zlomil jsem se v pase. Nevzpomínám si, že bych křičel, ale prý mě jasně slyšeli až na dálnici a někdo ke mně nakonec vtrhl do bytu a našel mě.

Odletěli se mnou do nemocnice a museli mi vyměnit půlku žaludku.

A samozřejmě našli i ji.

„Mimořádně zajímavé,“ podotkl hostující kriminalista z Africké unie. Společně s dozorcem sledoval ve vězeňské kanceláři na široké obrazovce, jak technici odstraňují mozkové sondy a za doprovodu robostrážců odvádějí do kójí odpočinku čtyři omráčené a šourající se muže a ženu – nebo byla ta poslední osoba taky žena? – nebylo to snadné poznat. „Chcete říct, že se to děje každý den?“

„Každičký den, po celou dobu jejich vyměřeného trestu. Většina z nich je tu na doživotí.“

„A provádí se to se všemi vězni? Nebo jen s těmi nejtěžšími zločinci?“

Dozorce se zasmál. „Nepodrobujeme tomu ani všechny těžké zločince,“ odpověděl. „Jenom ty, co se dopustili toho, co označujeme za vraždu, znásilnění a ublížení na těle první třídy. Nejspíš by nebylo vhodné, abychom umožňovali profesionálnímu zloději prožívat si každý den svou poslední krádež – jenom by si všímal slabých míst a poučil se, aby příště, až bude venku, odvedl lepší práci!“

„A funguje to jako odstrašující prostředek?“

„Kdyby to nefungovalo, nemohli bychom to používat. Víte, v Meziamerické unii máme ustanovení proti ‚krutým a nezvyklým trestům‘. Tohle už není neobvyklé a náš Nejvyšší soud společně s odvolacím soudem konstatoval, že tyto tresty nejsou kruté. Mají terapeutickou funkci.“

„Měl jsem na mysli jako odstrašující prostředek pro další potenciální zločince venku.“

„K tomu můžu říct jen to, že každá střední škola v unii vyučuje kurz základů penologie, který zahrnuje dvanáct promítání této procedury. Máme velkou reklamní kampaň. Často poskytuji rozhovory. A z dvou tisíc vězňů tohoto nápravného zařízení, které je střední velikosti, se této kúře podrobuje pouze těchto pět zločinců. Od jejího zavedení před deseti lety jsme v počtu vražd spáchaných v naší unii klesli z prvního místa na Zemi na poslední.“

„Ano, jistě, toho jsem si byl vědom, ovšem. Proto jsem byl také vyslán zjistit, zda by se tato metoda hodila i nám. Chápu, že jsem jen poslední v řadě vašich hostů.“

„To máte pravdu. Metodu zvažuje Východoasijská unie a několik dalších unií doufá, že se rovněž dostane na pořad jednání.“

„A v tom druhém smyslu nápravy, co se týče zločinců samých? Jak metoda působí? Jistě, vím, že v současnosti nemohou pokračovat v protizákonném jednání, ale jaký na ně má psychologický dopad tady a teď?“

„Princip definoval Lachim Malley,“ řekl dozorce, „náš věhlasný penolog…“

„Ovšem, patří mezi největší kapacity.“

„To si také myslíme. Jeho nápad vzešel z jedné podružné a banální lidové zvyklosti. Za starých časů, když lidé soukromě vlastnili obchody a jiní v nich za peníze pracovali, bývalo zvykem, hlavně v krámcích, kde se prodávalo pečivo a cukrovinky a další lahůdky, které mají mladí v tak velké oblibě – a myslím, že také v pivovarech a vinných sklepích –, že noví zaměstnanci dostávali svolení jíst a pít, co hrdlo ráčí. Zjistilo se, že se brzy nasytili a že si k objektu svých tužeb vytvářejí nechuť – což v dlouhodobém důsledku ušetřilo spoustu peněz.

Malley si uvědomil, že kdyby byl brutální zločinec nucen neustále prožívat událost, která vedla k jeho uvěznění – kdyby se do něj každý den takzvaně hustila, ustavičné opakování by na něho mělo podobný účinek. Poněvadž jsme nyní schopni aktivovat elektrickými sondami jakoukoli část mozku, a to bezbolestně a s přesným zaměřením, experiment nebyl neproveditelný. Tato věznice je první, která ho uvedla do praxe.“

„A skutečně to na ně má tak silný vliv?“

„Zpočátku se zdálo, že si někteří z těch nejsurovějších zločinců – ten masový kanibal, kterého jste viděl, nebo ten, co zneužíval děti – v opětovném prožívání svých zločinů přímo libují. Ti méně zvrhlí se ho hned od začátku děsí a hrozí. Ale i ty nejhorší – ti dva si teprve začínají odpykávat trest – nutkání páchat tyto činy postupně nudí, potom ho mají dost a nakonec, časem, se mu odcizí. Někteří z nich propadnou strašlivým výčitkám svědomí; měl jsem tu kriminálníky, kteří padali na kolena a prosili mě, abych jim umožnil zapomenout. To já ale samozřejmě nesmím.“

„A až si odsedí celý trest? Neboť se domnívám – jak je tomu v v naší unii – že doživotí neznamená víc než patnáct let.“

„U nás je to v průměru dvanáct. Některé z nich – například toho posledního – ale na svobodu kvůli bezpečnosti ostatních lidí pustit nemůžeme. Vesměs se s tím smíří. Protože až na ta každodenní muka se jim tady nežije špatně. Mají tu pohodlí, všechny možnosti ke vzdělávání a rekreaci, pokud je to možné, dovolujeme manželské návštěvy a řada z nich vykonává užitečnou práci, jako by vůbec nebyli ve vězení.“

„Ale co ti, kteří se dostanou na svobodu? Vrátil se někdo z nich ke zločinu? Máte mezi nimi recidivisty?“

Dozorce se zatvářil rozpačitě.

„Ne, žádný ze zločinců, který se podrobil Malleyho metodě, se sem nevrátil,“ odpověděl váhavě. „Vlastně myslím, že je mou povinností vás informovat, že systém má jednu malou nevýhodu.

Doposud jsme tu neměli žádného vězně, kterého bychom mohli po vypršení jeho trestu vrátit do běžného života. Všichni museli být naopak dočasně převezeni do psychiatrické léčebny.“

Africký kriminolog mlčel. Potom očima bloudil po kanceláři, v níž seděl. Poprvé si všiml opancéřovaných stěn, netříštivého skla, elektronických zbraní namířených na dveře a připravených spustit palbu po stisknutí tlačítka na dozorcově stole.

Dozorce sledoval, na co host upírá oči, a začervenal se.

„Obávám se, že jsem zbabělec,“ přiznal odevzdaně. „Vězňové jsou sice přísně střeženi a robostrážci dostali pokyny zastřelit každého, kdo se vzepře, ale nedokážu zapomenout na to, co se stalo mému předchůdci, když společně s Lachimem Malleym…“

„Přirozeně vím,“ přerušil ho Afričan, „že Malley při návštěvě tohoto vězení nečekaně zemřel. Údajně na zástavu srdce.“

„Můj předchůdce byl poněkud neopatrný,“ poznamenal dozorce s neradostným úsměvem. „K Malleyho systému choval naprostou důvěru, neposílal robostrážce chránit techniky ani nenechával vězně šacovat, jestli před každodenní rekapitulací u sebe nemají břitvy. Tehdy taky bylo vězňů víc – toho dne aspoň čtrnáct. Takže když už s upevněnými sondami společně přemohli techniky a vyrazili do této kanceláře…

Je to tak, Malley zemřel na zástavu srdce. Stejně jako můj předchůdce. Oba to schytali přímo do něj.“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Poněvadž většinu mého díla tvoří kriminalistická literatura faktu a detektivní povídky, je jen přirozené, že mě toto téma bude zajímat i v rámci science fiction. Tato konkrétní extrapolace mě napadla znenadání a zčistajasna, podobně jako je tomu u většiny mé sci-fi tvorby. Vražd se dopouštějí lidé ve stavu silného emocionálního pohnutí, třebaže mnohdy bývá emocí jen šílená touha po vzrušení; a pokud tomu tak opravdu je, mohl by být uvalen horší trest než nutnost znovu prožívat zločin, dokud vrah nepropadne mučivým výčitkám svědomí nebo (což je pravděpodobnější a což jsem ostatně i naznačila) je dohnán k naprostému psychickému kolapsu?

Připustíme-li, že lidstvo má budoucnost a že nějakým způsobem společensky a psychologicky doženeme své technické výdobytky, budoucím kriminologům by se podobný penologický manévr mohl docela dobře nabízet. Jinou otázkou je, zda by působil jako silnější odstrašovací prostředek než dnešní vyhlídka na popravu. A navzdory vlastnímu zamítavému tvrzení si vůbec nejsem jista, zda by nejvyšší odvolací soud dané doby rozhodl, že je tento trest ještě krutější než sám zločin.

HRAČKA PRO JULINKU

Úvod k povídce

Následující text je v tom nejčistším smyslu důsledkem literární zpětné vazby. Nedávno se dramaturg jednoho televizního seriálu, jenž právě neměl k dispozici scénář pro další díl, rozhodl, že místo aby se musel řídit vrtochy programu a lhostejností scenáristy na volné noze, napíše si scénář sám. Když měl předlohu, podle níž se mělo za několik dní začít točit, hotovou, poslal ji na právní oddělení studia, aby dostál veškerým formalitám. Kvůli prohlášení, že není námitek vůči uvedeným jménům a tak podobně. Ještě toho dne se z právního oddělení dočkal rozrušeného telefonátu. Dramaturg, nikterak sběhlý ve science-fiction, skoro scénu za scénou a slovo za slovem (včetně názvu) opsal jednu slavnou sci-fi povídku. Když byl na to upozorněn, zbledl a rozpomněl se, že onen příběh kdysi, před nějakými patnácti lety, doopravdy četl. Studio tudíž muselo od autora, který s tímto nápadem přišel jako první, spěšně odkoupit práva. Já osobně musím ihned dodat, že uznávám pravdivost dramaturgových slov, když přísahal, že si nebyl ani v nejmenším vědom, že by povídku opisoval. Věřím mu, protože tento druh nevědomého plagiátorství je ve spisovatelském světě běžný. Nelze se vyhnout tomu, aby v autorovi nějakým způsobem neulpěla kvanta přečteného materiálu v podobě neurčitých představ, útržků scén, náznaků charakterizace, a aby se později neobjevily v autorově vlastním díle: proměněné, přetavené, nicméně stále jako přímý důsledek tvorby někoho jiného. V žádném případě nejde o „plagiátorství“. Je to součást odpovědi na otázku, kterou dávají hlupáci spisovatelům na večírcích: „A kampak chodíte na ty nápady?“

Před několika měsíci mi Poul Anderson vysvětloval, že právě napsal povídku, kterou se už chystal poslat vydavateli, když si uvědomil, že kopíruje námět povídky, kterou četl na konferenci spisovatelů, jíž jsme se oba si před měsícem účastnili. Dodal, že jeho povídka se té mé podobá jen v obecných rysech, ale přesto mě chce o této podobnosti informovat, aby později nedošlo k nějakému nedorozumění. Dopis to byl pouze formální: jsem sice arogantní, ale ne natolik, abych si myslel, že ode mě potřebuje opisovat zrovna Poul Anderson. K něčemu podobnému došlo na worldconu, který se konal loni v Clevelandu, kdy mi byl představen známý německý fan Tom Schluck. (Toma pozvali fanové jako čestného fanovského hosta v rámci výměnné tradice udržované při životě Transatlantickým fanovským fondem.) Sotva jsme si potřásli rukama, hned mi podal paperbackovou knihu v němčině psané sci-fi. Příliš jsem nechápal, čím jsem si tento dárek zasloužil. Tom knihu otevřel. Byla to sbírka povídek napsaná pod pseudonymem předním německým sci-fi poloprofesionálem Walterem Ernstingem. Na prvním listu stálo: „Harlanu Ellisonovi s díky a úctou.“ Pořád jsem tomu nerozuměl. Tom potom nalistoval první povídku, která nesla název „Die Sonnenbombe“. Pod názvem stálo: (Nach einer Idee von Harlan Ellison). Svraštil jsem čelo. Pořád jsem tomu nerozuměl. Poznal jsem sice své jméno, které ve všech jazycích s výjimkou ruštiny, čínštiny, hebrejštiny či sanskrtu vypadá stejně, ale německy číst neumím a bojím se, že jsem tam stál jako trouba. Tom mi vysvětlil, že Erstinga k napsání „Die Sonnenbombe“ inspirovala základní myšlenka jedné povídky, kterou jsem napsal roku 1957. Byla to literární zpětná vazba přes půlku světa. Hluboce mě to dojalo, a ještě silněji jsem vnímal pocit zadostiučinění. Každý spisovatel, s výjimkou toho nejubožejšího pisálka doufá, že jeho slova budou žít i potom, co se nad ním zavře víko rakve, že jeho myšlenky budou mít vliv na ostatní. Samozřejmě že to není prvotní účel psaní, ale je to určité tajné přání, které lze přirovnat k touze průměrného člověka mít děti, aby s ním nezemřelo i jeho jméno. A teď jsem měl v rukou viditelný důkaz, že něco, co se zrodilo v mé mysli, si našlo svého čtenáře a ujařmilo jeho představivost. Byla to přirozeně ta nejupřímější forma pochvaly, a v žádném případě nešlo o plagiátorství. Byla to literární zpětná vazba. Příkladů této akce a reakce byste mezi spisovateli našli bezpočet, a některé z nich se staly legendárními. Jsou důvodem, proč se konají autorské semináře, tvůrčí dílny a konference a proč si spisovatelé vyměňují ono nekonečné množství dopisů. A co má všechno toto – či něco z toho – společného s Robertem Blochem, autorem následující povídky? Všechno.

Robert Bloch vydal roku 1943 povídku s názvem Yours Truly, Jack the Ripper (S úctou Váš Jack Rozparovač). Spočítáte-li, kolikrát byla přetištěna, zařazena do antologií, adaptována pro rozhlas a televizi a především napodobována, dojdete k omračujícímu číslu. Já jsem ji přečetl v roce 1953 a od té doby se mě drží. Když jsem její dramatizaci slyšel v rádiu, vryla se mi do paměti. Povídka pracuje s jednoduchým nápadem, že si totiž Jack Rozparovač pravidelným vražděním usmířil temné bohy, čímž mu byl umožněn věčný život. Jack se stal nesmrtelným a Bloch s chladnou metodickou logikou sledoval v průběhu padesáti či šedesáti let stopu vražd spáchaných v Rozparovačově duchu v takřka každém světovém velkoměstě. Představa, že Jack – který nebyl nikdy chycen –, přežívá z jednoho věku do druhého, roznítila mou fantazii. Když uzrál čas sestavit tuto antologii, zavolal jsem Robertu Blochovi a připomněl jsem mu, že kdyby byl Jack opravdu nesmrtelný, pak by musel žít v daleké budoucnosti. Obraz netvora vynořivšího se z whitechapelské mlhy a špíny, temné Kožené zástěry, plížící se sterilním a automatizovaným městem budoucnosti, byl anachronismem, kterým jsem byl uhranut. Bob souhlasil a řekl, že se ihned pustí do práce. Když jeho povídka dorazila, způsobila mi (promiňte mi to slovo) rozkoš a já ji okamžitě koupil. Nicméně představa Jacka v budoucnosti z mé fantazie nevyprchala. Obíral jsem se jí s takřka morbidní fascinací. Nakonec jsem se Boba zeptal, jestli by mu vadilo, kdybych do této knihy napsal povídku, která by navázala tam, kde on skončil. Odpověděl, že by proti tomu nic neměl. Byla to, jak už jsem uvedl, literární zpětná vazba v tom nejčistším smyslu. A opět i nejupřímnější forma pochvaly. Bloch v dalším spisovateli doslova spustil tvůrčí proces.

Povídka, která následuje za příspěvkem Roberta Blocha, je výsledkem této zpětné vazby. Pan Bloch laskavě přistoupil na návrh, aby napsal úvod k mé povídce, ve snaze pomstít se za tento úvod k jeho povídce. Vypadá to, jako by se oba úvody, obě povídky a oba doslovy navždy propletly a splynuly do jediného celku, který předvede úžasněji nežm1 slov literárních kritik, co může jeden autor získat od druhého.

Konkrétně tento editor získal od konkrétně toho spisovatele jménem Robert Bloch něco mnohem víc než jen námět na povídku. Poprvé jsem Blocha – vysokého, šarmantního, obrýleného muže s ostrými rysy pokuřujícího z dlouhé cigaretové špičky, s níž připomínal Erika von Stroheima – uviděl na Středozápadním conu v Bellefontaine v Ohiu v roce 1951. Bylo mi skoro osmnáct. Byl jsem přidrzlý, vykulený a dychtivý poznat vše, co souviselo se science fiction. Bloch byl tehdy, a už i dlouhou dobu předtím, živoucí legendou. Ačkoli patřil mezi uznávané spisovatele s řadou knih a povídek na svém kontě, vždycky vyhověl i tomu nejumolousanějšímu fanovi, který od něho chtěl vyloudit povídku nebo článek pro nějaký pologramotný fanzin. Samozřejmě že gratis. Byl to on, kdo se svou směsicí sentimentality a trefné břitkosti při všech příležitostech uváděl řečníky. Všechny znal a všichni znali jeho. A k tomuto velikánu fantastické literatury přistoupil usmrkanec Ellison.

Nevybavuji si, co se tehdy stalo, zub času a zhoubný vliv senility na mě zaútočily už v pětatřiceti, ale musela to být pamětihodná událost, neboť nás tam někdo vyfotografoval a já snímek pořád uchovávám. Culím se jako měsíček na hnoji a Bloch na mě shlíží se zvláštním výrazem, v němž se mísí dobrosrdečnost, shovívavost, pobavený zmatek a čirá hrůza. Od té doby mám tu čest nazývat se přítelem Roberta Blocha.

Ještě jednu krátkou anekdotu, a potom Blocha nechám, aby se rozepsal na téma své spisovatelské dráhy, svého dětství a povahy násilí. Když jsem v roce 1962 dorazil do Hollywoodu, doslova a do písmene bez jediného dolaru v kapse (měl jsem deset centů, manželku a synka a při cestě přes Spojené státy jsme na tom byli tak bídně, že jsme posledních tři sta mil pouze vyjídali obsah krabice pražených pekanových ořechů), v otřískané fordce z roku 1951, Robert Bloch – který na tom sám tehdy nebyl nijak zvlášť dobře – mi půjčil dost peněz na to, abych nám zajistil ubytování a jídlo. Na splacení půjčky čekal tři roky a o tuto značnou částku mě ani jednou nepožádal. Je jedním z dobrých Božích lidí, což dosvědčí každý, kdo se kdy ocitl v jeho blízkosti. Je jedním z obrovských paradoxů naší doby, že člověk tak vlídný, zábavný, empatický a mírumilovný jako Robert Bloch dokáže s tak znepokojivou pravidelností psát hrůzné a úchylné povídky. V tomto smyslu se lze snad zmínit o hořekování Theodora Sturgeona, že potom, co napsal jednu – a pouze jednu – povídku na homosexuální téma, všichni ho obvinili, že je teplouš. Bloch je bytost dokonale vzdálená a diametrálně se lišící od hrůz, které svěřuje papíru. (Snad bych mohl laskavému čtenáři doporučit, aby si nářek tohoto spisovatele zapamatoval do doby, než přistoupí k povídce po Blochovi bezprostředně následující.)

A nyní přichází na scénu Robert Bloch, zářící vzpomínkami a dobrosrdečností:

„V útlém dětství jsem přeskočil několik ročníků gymnázia a ocitl se tak ve společnosti starších a větších mladíků, kteří mě seznámili s džunglí hřiště, s jeho tuhou společenskou hierarchií a nekonečným týráním mladších silnějšími. Měl jsem štěstí, že jsem se sám nikdy nestal jeho fyzickou obětí, ani jsem nebyl rváč, který si na ostatních kompenzoval pocit méněcennosti. Nějakým záhadným způsobem jsem zjistil, že umím pro své druhy najít náhražkové vyžití v různých složitých a nápaditých hrách. Na dvoře jsme hloubili zákopy a hráli si na vojáky, z otevřené verandy se stala paluba pirátské lodi a zajaté oběti musely chodit za trest se zavázanýma očima po prkně (desce z jídelního stolu) a skákat do oceánu trávníku před domem. Býval jsem si však neurčitě vědom faktu, že scénky a představení, které jsem vymýšlel, neupoutávají pozornost mých dětských druhů ani zdaleka tak jako hry, které jim nahrazovaly násilí. A později, když je už nevyhnutelně odlákalo úctyhodné násilí boxu, zápasu, fotbalu a dalších dospělými schvalovaných ventilů agresivity, uchyloval jsem se ke čtení, kreslení, dramatickému umění a radostem divadla a filmu.

V osmi letech mě k smrti vyděsila němá verze Fantoma opery, avšak zároveň jsem zůstal natolik objektivní, abych se nechal uchvátit touto názornou ukázkou moci lidské imaginace. Pustil jsem se do vášnivého čtení nejrůznějších děl, v nichž figurovalo imaginární násilí. Když jsem si v patnácti letech začal dopisovat s H. P. Lovecraftem, dostalo se mi povzbuzení zkusit to i se psaním. Na střední škole jsem jako komik zjistil, že dokážu rozesmát obecenstvo, a nyní jsem začínal zjišťovat, že s ním dokážu emocionálně manipulovat i v jiných směrech.

V sedmnácti jsem prodal první povídku do Weird Tales, a tak začala má celoživotní kariéra. Od té doby se v časopisech objevilo více než čtyři sta mých povídek a článků. Měl jsem v časopisech své rubriky, povídky mi byly přetištěny ve skoro stovce antologií doma i v zahraničí, vydal jsem dvacet pět knih: románů a povídkových sbírek. Navíc jsem anonymně psal pro politiky a jedno období jsem strávil vymýšlením skoro všech myslitelných typů reklamních textů. Třicet devět svých povídek jsem upravil pro rozhlasový seriál a v posledních letech se soustřeďuji hlavni na televizní a filmové scénáře.

Zpočátku se má tvorba stočila skoro výhradně na fantastický žánr, kde byl prvek násilí nepokrytě a zjevně produktem představivosti. Masové hrůzy druhé světové války mě přinutily zkoumat násilí u kořenů – na úrovni jednotlivce. Jelikož jsem se nebyl ochotný či schopný potýkat se soudobou realitou násilí, stáhl jsem se do historie a jako prototyp zdánlivě bezdůvodného násilníka jsem opět přivedl na scénu neslavně proslulého masového vraha, který po sobě zanechával vzkazy S úctou Váš Jack Rozparovač“. Tato povídka potom byla donekonečna přetiskována a zařazována do antologií, dočkala se častých rozhlasových adaptací a nakonec se objevila i na televizní obrazovce a podle posledních zpráv byla zdramatizována v Izraeli. Představa, že Jack Rozparovač přežil do dnešních dnů, z nějakého důvodu citlivě rezonuje v duši čtenářů.

Já sám jsem toto ztělesnění násilí v našem středu velice dobře vnímal a dalších úvah o něm jsem rychle zanechal. S pokračující válkou a s tím, jak se reálné násilí nebezpečně blížilo k našim domovům, jsem se určitou dobu orientoval na humor a science fiction. Teprve až roku 1945, kdy vyšla má první sbírka povídek (The Opener of the Way – Otevírač cesty) jsem na její závěr zařadil nový příspěvek na téma násilí, povídko One Way to Mars (Na Mars bez návratu), v níž formou pseudoscience-fiction popisuji psychotickou amnézii současného násilníka.

O rok později jsem napsal svůj první román The Scarf (Šátek) – v němž se o sobě v první osobě rozepisuje masový vrah. Od té doby jsem věnoval řadu dalších povídek a skoro všechny své romány (Spiderweb [Pavučina], Shooting Star [Padající hvězda], The Kidnapper [Únosce], The Will Kil1 [Vůle zabíjet], The Dead Beat [Povaleč], Firebug [Pyroman] The Couch [Pohovka], Terror [Hrůza]) bezprostřednímu zkoumání násilí v naší společnosti.

Román Psycho byl inspirován poněkud opatrným novinovým článkem o masovém vrahovi zabíjejícím v malém městě ležícím nedaleko mého bydliště. O jeho zločinech jsem neznal žádné podrobnosti, ale přemýšlel jsem, jaký typ člověka je může spáchat, zatímco žije jako zdánlivě běžný občan v upjatě konvenčním prostředí prošpikovaném klevetami. Měl jsem za to, že můj schizofrenický hrdina je zcela imaginární, ale pak jsem o několik let později zjistil, že pohnutky, s nimiž jsem ho vypustil na stránky knihy, se děsivě podobají jeho vyšinuté skutečnosti.

I některé mé další postavy byly nakonec na můj vkus až příliš skutečné. Když jsem například psal Šátek, redaktoři trvali na tom, abych vyškrtl krátkou pasáž, v níž se hrdina oddává určitým sadistickým představám. Představuje si, jaké by to bylo, kdyby si na střechu vysoké budovy donesl výkonnou pušku a začal nahodile střílet do lidí pod sebou. Přitažené za vlasy, tvrdili redaktoři. Dnes jsem to sice já, kdo se směje naposledy – ale pobavený smích to rozhodně není.

Šátek byl shodou okolností právě teď znovu vydán v paperbacku. Po dvaceti letech jsem knihu samozřejmě znovu pročetl, abych aktualizoval některé slangové výrazy a časové odkazy. Ale můj protagonista žádnou změnu nepotřeboval. Čas odvedl práci za mě. Před dvaceti lety jsem o něm psal jako o padouchovi, dnes vystupuje jako antihrdina.

Protože násilí prošlo vlastním vývojem. Násilí, které jsem zkoumal, a někdy modeloval a předvídal, se dnes stalo běžnou a přijímanou realitou. A to mě děsí mnohem víc než všechno, co bych si mohl vymyslet.“

Ještě se hlásí Ellison. Ve snaze sjednotit tento celek a s vírou, že Blochova povídka ztratí tímto odhalením jen málo ze svého účinku, strukturoval jsem tuto část knihy tak, aby se mohla číst jako jeden text. Žádám vás proto, abyste po Blochově povídce přešli k jeho doslovu a dále pak k jeho úvodu k Ellisonově povídce a poté k jeho doslovu. Stáří zde dává přednost kráse.

Nebo možná kráska netvorovi.

přeložil Milan Žáček

HRAČKA PRO JULINKU

Robert Bloch

Julinka vstoupila do ložnice, usmívala se, a tisíc Julinek se usmívalo zpátky na ni. Na všech stěnách visela vedle sebe zrcadla, i strop byl obložený skleněnými tabulemi, které odrážely její podobu.

Všude, kam se podívala, spatřila světlé kadeře, rámující tvář s půvabnými rysy, které mohlo nosit jak dítě, tak anděl; překvapivý kontrast vzhledem k silně a zdravě vypadající postavě, oblečené ve filmové róbě.

Ale Julinka se nesmála jen na sebe. Usmívala se, protože věděla, že se už brzy vrátí její dědeček a přinese jí další hračku. Za pár minut ji Julinka rozbalí, odevzdanou a zbavenou nečistot, a chce být dobře připravena.

Julinka otočila prstenem na prstě a zrcadla potemněla. Další otočení by ponořilo místnost do úplné tmy; pohyb opačným směrem by prozářil místnost čistým jasem. Byla to otázka volby – ale zároveň tajemství života. Volit si pro potěšení.

A co bylo jejím potěšením dnes večer?

Julinka přistoupila k jednomu ze zrcadel a vztáhla k němu ruce. Stěna ze skla se odsunula ke straně a odhalila malý výklenek – měl tvar rakve, rakve z kamene, a uvnitř nebylo nic než španělská bota s palcovými šrouby nastavenými ve správné výšce.

Na okamžik zaváhala; nehrála tu hru už léta. Možná někdy příště. Julinka znovu pokynula rukou a zrcadlo se vrátilo do původní polohy.

Potulovala se okolo řady skleněných tabulí, při chůzi se na sebe šklebila a přestávala, jen když potřebovala zjistit, co se nachází za zrcadlem. Tady čekal skřipec, tam zas trestanecká kláda se špičatými výčnělky, pod kterými byly na dřevě tmavé skvrny. Dál tu byl pitevní sál, starý stovky let, s podivínskými nástroji, za jiným zrcadlem čekaly elektrické dráty a kontakty, které vyvolávaly úžasné grimasy a agonické křeče, provázené vytím a skřeky oběti. Skřeky nevadily, místnost byla zvukotěsná.

Julinka se obrátila k boční stěně a znovu zamávala rukama; zrcadlo se sklopilo a najednou zírala na hračku, kterou si skoro nepamatovala. Byla to jedna z prvních hraček, které jí dědeček přinesl, milá, pěkná jako mumie. Jak jí to jen říkal? Železná panna z Norimberka, ano, tak – se špičatými ocelovými hřeby ukrytými uvnitř těla. Zavřeli jste do ní člověka a otočili malou kličkou. Ta uvolnila hřeby a potom mu jehly co nejpomaleji probodávaly zápěstí a lokty, kotníky a kolena, slabiny a oči. Když jste si dali záležet a nevzrušilo vás to příliš, otáčeli jste kličkou pomalu a zábava vám vydržela déle.

Dědeček jí ukázal, jak panna funguje, když jí poprvé přinesl opravdovou živou hračku. Tehdy jí všechno vysvětlil. Nevynechal nic, byl velmi moudrý. Dokonce i jméno Julinka jí vybral podle jedné staré knížky, kterou objevil a jejímž autorem byl filozof markýz de Sade.

Dědeček přinášel z minulosti knížky, stejně jako nosil hračky. Byl jediným člověkem, který měl do minulosti přístup, protože vlastnil Stroj.

Stroj byl důmyslné zařízení, schopné vyvinout kmitové frekvence, které ho dokázaly vytrhnout z pout času. Vypadal jako krychle velikosti obyčejné malé místnosti. Když ale dědeček zapnul řízení a začalo chvění, krychle se rozplynula a zmizela. Dědeček říkal, že matrice setrvává jako konkrétní bod v prostoru a čase – ale kdokoliv a cokoliv uvnitř krychle se mohlo volně vrátit do libovolně naprogramované minulosti. Stroj byl při cestě zpět neviditelný, a to byla velká výhoda – hlavně když bylo třeba zmocnit se nějakých předmětů a přivézt je. Dědeček se už vrátil s několika zajímavými úlovky z téměř nejmýtičtějších míst – z velké alexandrijské knihovny, od Cheopsovy pyramidy, z Kremlu, Vatikánu, Fort Knoxu – ze všech zásobáren pokladů a znalostí, které existovaly před tisícovkami let. Rád se vracel do těchto období, ještě před atomovou válkou a věkem robotů, a sbíral cennosti. Staré knihy, diamanty nebo drahé kovy ztratily postupem času smysl a hodily se jenom do starožitnictví, ale dědeček byl romantik a měl rád staré časy.

Bylo zvláštní chovat se k němu jako k vlastníku Stroje, když jeho vynálezcem přitom nebyl. Objevitelem Stroje byl ve skutečnosti Julinčin otec a dědeček ho po jeho smrti zdědil. Julinka dědečka podezírala, že otce a matku zavraždil, když byla ještě malá, ale nikdy nezískala jistotu. Nezáleželo na tom; dědeček se k ní choval přívětivě, a navíc bylo jasné, že brzy zemře a Julinka sama se stane pánem Stroje.

Často o tom spolu žertovali. „Udělal jsem z tebe obludu,“ říkal dědeček. Jednou skončíš tím, že zabiješ i mě. A pak se asi vydáš zničit svět – nebo aspoň to málo, co z něho ještě zbývá.“

„Vadí ti to?“ škádlila ho.

„Vůbec ne. Je to můj sen – zničení všeho. Konec veškeré sterilní dekadence. Víš, že kdysi na této planetě žily přes tři miliardy lidí? A dnes ani ne tři tisíce! Ani ne tři tisíce lidí, pozamykaných ve svých doupatech, vězňů sebe sama a spoutaných navždycky, za což vděčí hříchům svých otců, kteří otrávili nejenom tenhle svět, ale celý okolní vesmír svým vměšováním do atomického pořádku. Humanita je překonaná; teď už můžeš čekat jenom finále.“

„Ale nemohli bychom se ve Stroji vrátit do jiného období?“ zeptala se.

„Do kterého? Kontinuita se nedá změnit; jedna příčina neúprosně působí druhou, všechno jsou jen články řetězu, který nás připoutává k současnosti a k jejímu nevyhnutelnému zániku. Možnost přežití jednotlivce čas od času existuje, ale nemá žádný smysl. Nikdo z nás nedovede žít ve stále primitivnějších podmínkách. A tak je nejlepší zůstat tady a užívat si, dokud je to ještě možné. Mým potěšením je být jediným vlastníkem a uživatelem Stroje. A tvým, Julinko…“

Dědeček se rozesmál. Oba se rozesmáli, protože věděli, jaké je to její potěšení.

Julinka zabila svou první hračku, když jí bylo jedenáct let – byl to chlapec. Zvláštní dar od dědečka odkudsi z minulosti. Měl jí sloužit k drobným sexuálním hrám. Nechtěl ale spolupracovat – rozzlobilo ji to a utloukla ho ocelovou tyčí. Potom jí dědeček přinesl hračku starší, měla hnědou kůži a spolupracovala výborně, až z toho byla Julinka unavená, a tak jednou, když mladík v její posteli spal, Julinka ho svázala a našla někde nůž.

Experimentální cestou, krátce předtím, než mladík zemřel, Julinka objevila nové zdroje potěšení, a dědeček si toho brzy všiml. Právě tehdy ji překřtil na Julinku; připadalo mu to nejvýstižnější, a od té doby přinášel své vnučce hračky, které ukrývala za zrcadla ve své ložnici. Z každé neklidné toulky do minulosti přinášel Julince něco nového.

Byl neviditelný, a tak pro ni mohl opatřit cokoliv – stačilo to jenom naložit a odvézt k sobě domů. Každou z hraček bylo pochopitelně nutné zbavit nečistot a mikroorganismů, kterými byla minulost přeplněná. Když byly hračky antisepticky čisté, předstupovaly před Julinku pro její potěšení – a za posledních sedm let bylo toho potěšení dostatek.

Nejkrásnější na tom všem byly vteřiny krátce předtím, než se hračka objevila. Jak bude vypadat? Dědeček vybíral vždycky pečlivě; hlavně si dával záležet, aby hračky mluvily a rozuměly anglicky – nebo englicky, jak bylo zvykem říkat dřív. Slovní domluva byla obvykle důležitá, hlavně když Julinka chtěla respektovat názory filozofa de Sade a než přešla k drsnějším způsobům potěšení užít si trochu sexu. Ale byla tu ještě jedna nejistota. Bude hračka mladá nebo stará, divoká nebo krotká, bude to muž, nebo žena? Vyzkoušela všechny typy ve všech možných kombinacích. Někdy jim trvalo dlouho, než se unavili – nebo než zahynuli jemnostmi, jimiž je zahrnovala. Jindy bylo jejím přáním odbýt si všechno co nejrychleji; dnes například cítila, že uspokojit ji dokáže jenom velmi primitivní a velice rychlá akce.

Jakmile si to uvědomila, přestala ji bavit hra se zrcadly a rozběhla se k velké posteli. Odhrnula přikrývku a šátrala pod polštářem, dokud to nenašla. Ano, byl pořád na svém místě – veliký nůž s dlouhou, krutou čepelí. Věděla, jak to provede: vezme si hračku k sobě do postele a tam, přesně ve správném okamžiku, spojí obě potěšení.

Třásla se vzrušením a netrpělivostí.

Jaké to tentokrát bude? Vzpomínala si na jednoho zdvořilého a upjatého – jmenoval se Benjamin Bathurst a strýček říkal, že to byl anglický diplomat v době, kterou nazýval napoleonskými válkami. Ano, byl krásně zdvořilý a upjatý až do té doby, než ho přilákala svým tělem do postele. Anebo ta americká letkyně o něco později, nebo ten mimořádný požitek z kompletní posádky z lodi jménem Marie Celeste. Vydrželi jí celé týdny!

Aby překvapení nebylo dost, dočetla se o některých svých hračkách později v novinách. Když je dědeček unášel z jejich doby a přivážel sem, ztráceli se navždy z minulosti, a pokud tam byli známi, jejich zmizení se rozkřiklo. V některých dědečkových knížkách se psalo o záhadných zmizeních, ke kterým došlo a která nebyla nikdy vysvětlena. Bylo to tak vzrušující!

Julinka vrátila polštář na místo a ukryla nůž pod ním. Teď už dovedla čekat; k čemu takové odkládání?

Přinutila se dojít k ventilaci a zmáčknout rozprašovač; parfémovaná mlha jí omyla tělo a šaty zprůsvitněly. Bylo to poslední lákadlo – ale proč tu hračka ještě není?

Náhle uslyšela dědečkův hlas.

„Posílám ti malé překvapení, miláčku.“

Říkal to tak vždycky; byla to část hry.

Julinka stiskla tlačítko komunikátoru. „Nezdržuj,“ prosila. „Řekni mi kdo to je.“

„Angličan. Pozdně viktoriánská éra. Velmi ostýchavý a slušný, dalo by se říci.“

„Je mladý? Hezký?“

„Tak akorát.“ Dědeček se zachechtal. „Tvá nedočkavost tě prozrazuje, miláčku.“

„Kdo je to… zas někdo z knížek?“

„Nevím, jak se jmenuje. Při dekontaminaci jsme jméno nezjistili. Ale podle jeho oblečení a chování a podle malého černého kufříku, který měl v ruce, když jsem ho brzy zrána objevil, bych soudil, že je to lékař vracející se od naléhavého případu.“

Kdo je to lékař Julinka pochopitelně věděla, stejně jako z knížek věděla, co znamená slovo „viktoriánský“. Každopádně to vypadalo jako zajímavá kombinace.

„Ostýchavý a slušný?“ zachechtala se. „Je mi vážně líto, že zažije šok.“

Dědeček se usmál. „Máš na mysli něco konkrétního, cítím to.“

„Ano.“

„Můžu se dívat?“

„Prosím – tentokrát ne.“

„Jak si přeješ.“

„Nezlob se, dědečku. Já tě mám ráda.“

Julinka skončila hovor. Právě včas, protože dveře byly už otevřené a hračka vcházela dovnitř.

Upřeně ji pozorovala a uvědomovala si, že dědeček jí řekl pravdu. Hračka byl muž zhruba třicetiletý, příjemný, ale v žádném případě hezký. Ani takový být nemohl, v těch tmavých šatech a se směšnými licousy. Bylo v té vytříbené způsobnosti něco skličujícího, jakési podivně potlačované rozpaky.

A navíc, když zachytil pohledem polonahou Julinku a postel obklopenou zrcadly, začal se příšerně červenat.

Taková reakce Julinku ohromila. Červenající se viktoriánský muž, který vypadá jako býk, a neví přitom, že se octl na jatkách!

Bylo to tak zábavné, že se nemohla udržet; přistoupila k němu a dotkla se hračky pažemi.

„Kdo – kdo jste? Kde to jsem?“

Obvyklé otázky, vyslovené obvyklým způsobem. Julinka se zpravidla bavila tím, že na podobné otázky neodpovídala; prodlužovalo a podněcovalo to muka obětí. Ale dnes cítila nutkání, které stoupalo a tak hračku objala a tlačila ji k čekající posteli.

Hračka začala dýchat ztěžka a přerývaně. Ještě stále byla zmatená. „Řekněte mi to, nerozumím vůbec ničemu. Jsem naživu? Nebo je to ráj?“

Julinčiny šaty se rozevřely, jak se položila na záda. „Jsi živý, miláčku,“ zamumlala. „Nádherně živý.“ Líbilo se jí, jak to dokázala vyslovit. „Ale blíž ráji, než se myslíš.“

A když vyslovila tohle, natáhla se volnou rukou pod polštář a hledala čekající nůž.

Ale ten už tam nebyl. Nějakým zvláštním způsobem se ocitl v ruce hračky. A hračka už nebyla mladá ani hezká, její tvář na chvíli vypadala jako záblesk zlého snu, jen pouhý záblesk v záři nože, který už do ní zajížděl, a znova, zas a znova…

Místnost byla ovšem zvukotěsná, navíc měl dostatek času. Zbytky Julinčina těla objevili až po několika dnech.

Tenkrát v Londýně, po spáchání poslední záhadné vraždy, už nikdy nezjistí, kdo byl Jack Rozparovač.

přeložil Pavel Kosatík

Doslov

Uplynulo už mnoho let od chvíle, kdy jsem se jednoho ponurého večera posadil k psacímu stroji a napsal do časopisu povídku S úctou Váš Jack Rozparovač. Časopis, kde se objevila, už dávno vypustil duši a ztratil zájem o duchy. Ale zdá se, že má povídečka nějakým způsobem přežila. Pronásleduje mě v nových vydáních, sbírkách, antologiích, překladech do cizích jazyků, rozhlasových adaptacích i v televizi.

Proto když mě sestavovatel této antologie požádal, abych napsal povídku a přišel s nápadem: ,,A co takhle Jack Rozparovač v budoucností?“ zmohl jsem se na jedinou odpověď.

A tu jste si právě přečetli.

přeložil Milan Žáček

KDO SE KRADE MĚSTEM NA KRAJI SVĚTA

Úvod k povídce

Tady Robert Bloch. Píšu o Harlanu Ellisonovi a můžete mi věřit, že to není lehké.

Shodou okolností je jeho příspěvek do této antologie pokračováním toho mého, a tak mě požádal, ať napíšu úvod, čistě coby poetickou křivdu.

Já o něm ale nenapíšu životopisnou črtu; k tomu by mě stěží potřeboval. Ellison vykládal o svém životě tolikrát, až to vypadá, že ho zná zpaměti.

A tak jsem nucen se smířit s pojetím Ellisona jako jevu – dosti zjevného jevu –, který se v posledních patnácti letech po raráškovsku vkradl do hlavy mně i všem, kdo se zabývají science fiction.

Potkal jsem ho poprvé (rok předtím v květnu jsem ho jenom viděl) na světové konvenci SF v roce 1952. Tehdy byl Harlan Ellison slibný osmnáctiletý mladík. Dnes je to slibný třiatřicetiletý mladý muž. Tím nic nesnižuji, rozhodně ne.

V osmnácti totiž sliboval, že se stane vynikajícím fanem. Ve třiatřiceti slibuje, že se stane vynikajícím spisovatelem. A nejen slibuje, už to i dokazuje.

Jako fan byl ctižádostivý, uměl se vyjadřovat a byl agresivní. Jako profesionální spisovatel tyto vlastnosti dosti očividně vykazuje ve svém díle také, ale přidal k nim další, ladící schopnost: mistrovství.

Přečtěte si jeho povídky, romány, články a kritiky. Nemusíte vždycky souhlasit s tím, co říká, anebo jak to říká, ale mistrovství tu prostě je, směs citu a vzrušení, vyjádřená s hlubokým přesvědčením a zápale. Ať už konkrétní gramatická forma je jakákoli, uvědomujete si, že Ellison vlastně vždycky píše v první osobě.

Zmínil jsem se o citu. Ellison často nakládá s krajnostmi, od soucitu a empatie až po spravedlivé rozhořčení. Píše tak, jak cítí – a vy cítíte že tak píše.

Zmínil jsem se o vzrušení. To je vnitřní klima; permanentní tornádo, v němž jako jeho oko neustále zůstává část Ellisonovy osobnosti, ta nejvnímavější část. V jeho životě i díle najdete pramálo klidu. Ellison rozhodně nepatří mezi ty autory, kteří si hýčkají poklid Buddhy, posedávají a meditují nad svými romány.

Zmínil jsem se o přesvědčení. Protože není žádný tajnůstkář, jeho přesvědčení vychází ven hlasitě a jasně: v próze i v soukromém projevu. Tím si vytváří obdivovatele i nepřátele. Půl hrubiána a půl syrového ega. Ellisona kritizovali ti lidé, kteří dál považují tyto vlastnosti za obdivuhodné u vojáka, politika nebo manažera, ale za poněkud ponižující u tvůrce. Ellison ty sváry snáší; je to, pokud vím, jediný živý organismus, jehož přirozeným habitatem je vařící voda.

Zmínil jsem se o zápalu. Vědomí cíle a úpornost jej provedly spoustou životních zkušeností; službou v armádě, styky s gangy nezletilých, kde hledal podkladový materiál, prací redaktora, věčnou trestnou uličkou, jíž si musí proběhnout každý spisovatel, který je přinucen mírnit své dílo kvůli vkusu jiných arbitrů.

Ellison se často utkával s těmi, kdo se pokoušeli jeho psaní řídit. Jak se sunul z Clevelandu přes New York do Chicaga, zanechal za sebou brázdu tvořenou šedinami redaktorů, a často ty vlasy byly vyrvané i s kořínky. V Hollywoodu se jako pikador potýkal s producenty, bodce měl věčně přichystané a připravené napřáhnout, jen co uvidí býka.

Někteří lidé obdivují jeho kuráž. Jiní nesnášejí jeho průraznost. On ale ví, jak se prosazovat.

Důkazem toho je tahle antologie.

Po těch patnáct let, během nichž se Ellison sunul z fandomu do profesionální sféry, doslova stovky čtenářů, autorů a redaktorů SF snily o publikaci podobné antologie.

Snili o tom.

Ellison to uskutečnil.

Uvědomuji si, že jsem neřekl slovo o Ellisonově vtipu, o citovosti včleněné do jeho díla, za které získal jak Huga, tak Nebulu. Ale tyhle přednosti můžete posoudit sami, když si přečtete následující povídku.

Je to bezpochyby husarský kousek, ve vznešené tradici burlesky; přímý literární potomek tak strašlivých otcovských postav, jako jsou markýz de Sade a Louis-Ferdinand Céline. Na krví potřísněném povrchu to je sprostota, brutální znásilnění smyslů a citu.

Pod hrubými a šokujícími narážkami na Eróta i Thanata je ale smysluplný portrét Posedlého: muže propadlého násilí, jehož pohyb od minulosti k budoucnosti nám poskytuje hlubší vhled do násilníků dneška.

Jack Rozparovač je totiž s námi i dnes. Krade se tmou, vyhýbá se slunci a hledá sálající žár vnitřní reality – a my jej vidíme bez příkras v Ellisonově příběhu tak, že dokážeme vidět (a připustit si to) i násilí číhající v našich vlastních duších. Vše, co se obvykle schovává, je tu neobvykle uvolněno a uskutečněno. Metafyzické řečičky? Než si to urovnáte v hlavě, přečtěte si povídku a nechte Jacka, ať i vám rozpárá schránku s nutkáními a pnutími a silami, jež si většina z nás nepřipouští a jimž nepodléhá; se silami, jež i přesto zůstávají mocné: v nás i v naší společnosti. A zamyslete se laskavě nad podobenstvím Jackova dilematu.

Sprostota, ovšem. Ale také moralita. Strašlivá moralita implicitně obsažená ve vědomí toho, že nevyhnutelnou a konečnou obětí Rozparovače je vždycky on sám.

Totéž platí u vás a u mě.

ROBERT BLOCH

KDO SE KRADE MĚSTEM NA KRAJI SVĚTA

Harlan Ellison

Na počátku bylo město, nikdy tma. Pocínovaná zrcadla, stěny z aseptického kovu, jako v obrovském autoklávu. Čisté, bez prachu a tiché tak, že i předoucí útroby jeho srdce a mozku byly chráněny před zaznamenáním. Město bylo soběstačné, kročeje se po něm rozléhaly ozvěnou – nudné pleskavé noty jakéhosi exotického nástroje s koženýma nohama. Zvuky, jež se odrážely zpátky ke svému tvůrci jako jódlování vyslané přes horské údolí. Zvuky vytvářené skrovnými obyvateli, jejichž životy byly tak spořádané, hygienické a kovové jako město, které si je po roky pevně vinulo k prsům. Město bylo složitou tepnou a lidé byli krví, jež se jí ledově valila. Lidé mu byli skladebními prvky vytvářejícími jednotný celek. Bylo to město vynikají trvalostí, věčné pojetím, vzpínající se k prefabrikovaným projevům sebechvály; nejmodernější ze všech struktur, počatá jako téměř dokonalé sídlo pro dokonalé lidi. Konečný výsledek všech sociologických projektů mířících k Utopii. Životní prostor, tak se mu říkalo, a tak byli všichni odsouzeni žít v něm, v tom Edkinu plánované ctihodnosti a čistoty.

Nikdy tma.

Nikdy zastínění.

… stín. Kaňka pohybující se na hliníkové čistotě. Pohyby hadrů a kousků přilepené hlíny z hrobů zapečetěných už před věky. Obrys.

Letmo se dotkl bronzově šedé stěny. Otisk zaprášených prstů. Zkřivený stín sunoucí se asepticky čistými ulicemi, jež se po jeho průchodu stávají černými uličkami z jiné doby.

Matně věděl, co se stalo. Ne přesně, ne s podrobnostmi, ale byl silný a dokázal se obejít i bez stěn své mysli, tenkých jako vaječné skořápky, které se provalily dovnitř. V jeho jasné stavbě nebylo kam se skrýt, kde myslet, ale musel si udělat čas. Zpomalil krok, nikoho neviděl. Nějak, nevysvětlitelně se cítil… v bezpečí?

Ano, v bezpečí. Poprvé za velice dlouhou dobu.

Před několika minutami stál v úzkém průjezdu před číslem 13 na Miller’s Courtu. Bylo čtvrt na sedm ráno. Londýn byl ztichlý a on se zastavil v průchodu M’Carthyho podniku, v tom smrdutém, močí páchnoucím koridoru, kde si kurvy ze Spitalfields sháněly zákazníky. V lékařském kufříku měl fétus plovoucí ve formaldehydové lázni, pěkně zazátkovaný, před pár minutami se zastavil v husté mlze, napil se a pak se vydal okruhem zpátky k Toynbee Hall. To bylo před pár minutami. Pak byl náhle někde jinde a už nebylo čtvrt hodiny po šesté mrazivého prosincového rána roku 1888.

Světlo z toho jiného místa jej zalilo a on vzhlédl. Ve Spitalfields bylo ukoptěně ticho, ale najednou, aniž by sebeméně cítil, že se pohnul nebo s ním bylo pohnuto, byl zaplaven světlem. A když zvedl hlavu, byl na tom jiném místě. Teď, jen pár minut po přesunu, se zastavil, opřel se o jasnou stěnu města a vzpomínal si na světlo. Z tisíců zrcadel. Na stěnách, na stropě. Ložnice a v ní dívka. Překrásná dívka. Vůbec ne jako Mary Kellyová nebo Annie Chapmanová nebo Kate Eddowesová nebo kterákoli jiná ubohá coura, které býval nucen navštěvovat…

Překrásná dívka. Plavá, zdravá, než si rozepnula šaty a proměnila v šlapku zcela stejnou jako ty, se kterými se musel pracovně stýkat ve Whitechapelu…

Požitkářka, bytost oddaná rozkoši, snad i Julie, než na ni použil nůž s dlouhou čepelí. Našel nůž pod polštářem postele, k níž ho dovedla – jak se styděl a byl neklidný, zmatený, svíral kufřík s dětinským třasem, on, který plyne londýnskou tmou jako olej, sune se, kam se mu zachce, on, který bez překážek osmkrát uskutečnil svůj záměr a jehož nyní vede ke hříchu jiná, pouhá jedna z běhen, zneužívá ho a on se snaží zjistit, co se s ním stalo a kde je – našel ho a použil ho.

To bylo jen před několika minutami, i když na ní zapracoval velice účinně.

Nůž byl dost nezvyklý. Čepel jako by tvořily dvě vrstvy kovu, tenké jako hostie, a mezi nimi tepalo, zářilo cosi. Nějaké jiskření, které by mohl vydávat Van de Graaffův generátor. To bylo ale naprosto směšné. Nevedly od něj žádné dráty, žádné sběrnice, nic, co by mohlo vytvářet třeba jen nejprimitivnější elektrický výboj. Hodil nůž do kufříku, teď tam ležel vedle skalpelů a špulky ovčího střívka a tub seřazených v kožených etujích a vedle fétu v lahvičce. Fétu od Mary Jane Kellyové.

Pracoval účinně, ale svižně, rozložil ji skoro přesně tak jako Kate Eddowesovou: hrdlo prořízl téměř zcela, od ucha k uchu, trup proťal od prsou až dolů k vagíně, střeva vyňal a přehodil přes levé rameno. Játra probodl hrotem nože, vertikálním řezem rozdělil jejich levý lalok. (Překvapilo jej, že na játrech není vidět žádný příznak cirhózy, tak obvyklé u těchhle cour ze Spitalfields, které pily v jednom kuse, aby si ulehčily od břemene svých bezútěšných životů, jimiž se groteskně potácely. Opravdu, tahle vypadá úplně jiná než ostatní, i když ve svých sexuálních nabídkách byla ještě nestydatější. A ten nůž pod jejím polštářem…) Přeťal dutou žílu vedoucí k srdci. Pak se dal do práce na obličeji.

Napadlo ho, že znovu odstraní levou ledvinu, jako u Kate Eddouwesové. Pousmál se a představil si výraz na tváři pana George Luska, předsedy Whitechapelského výboru bdělosti, když dostal poštou tu kartónovou krabici. Krabici s ledvinou slečny Eddowesové a k ní rouhavě nespisovný dopis.

Z pekla, pane Lusk, posilám vám půlku ledvyny co sem vikuchal z jedny žencký a naložil pro vás, druhej kus sem osmah a snět moc sem si pošmák. Jesli si chvilku počkáte pošlu vám zakrvácenej nůž kerým sem ji vydloub. Chytněte mě jestly to dokážete pane Lusk.

Chtěl to už už podepsat „S úctou Jack Rozparovač“ nebo třeba Skákavej Jack nebo Kožená zástěra, co by se mu zrovna zalíbilo, ale smysl pro styl ho zadržel. Zajít příliš daleko znamenalo zničit vlastní úmysly. Možná to přehnal už tím, jak panu Luskoví naznačil, že snědl ledvinu. Jak ohavné. Pravda je, že k ní přičichl…

Tahle plavovláska, tahle Julie s nožem pod polštářem. Ta byla devátá. Opřel se o hladkou ocelovou stěnu bez švů či spár a promnul si oči. Kdy dokáže přestat? Kdy jim to dojde, kdy pochopí jeho vzkaz, vzkaz tak jasný, psaný krví, že porozumět jim brání jen slepota jich vlastní chtivosti? Bude snad muset zdecimovat celý pluk cour ze Spitalfields, aby je přiměl prohlédnout? Bude nucen zalít kočičí hlavy po kotníky černou krví, než oni vycítí, co jim říká, a budou dohnáni k reformám?

Když ale odtáhl krví potřísněné ruce od očí, uvědomil si, co měl vycítit už dávno: že už není ve Whitechapelu. Tohle není Miller’s Court, není ani nikde ve Spitalfields. Možná by to nemusel být ani Londýn. Kde to ale tedy je?

Vzal si jej Bůh?

Copak zemřel – v tom zbytečném okamžiku mezi anatomickou lekcí Mary Jane Kellyové (ta špína, ona ho doopravdy políbila!) a ložnicovou pitvou té Julie? Copak si jej nebesa konečně povolala k odměně za vykonané dílo?

Ctihodný pan Barnett by to rád věděl. Jenomže on by velmi rád věděl vše. Jenže Kožená zástěra to nepoví. Ať přijdou reformy, jak si je přál Ctihodný a jeho žena, ať si všichni myslí, že toho dosáhli oni svými letáky a ne Jack skalpelem.

Pokud je mrtev, dospěje jeho práce ke konci? Pousmál se. Jestli si jej nebesa vzala, pak už jeho dílo dokončeno být musí. A úspěšně. Pokud ale je tomu tak, kdo je ta Julie, která nyní leží rozložená ve vlhku a chladne v ložnici s tisícem zrcadel? A v tom okamžiku ucítil strach.

Co když si dokonce i Bůh špatně vyložil jeho činy?

Stejně jako si je mylně vyložili dobří lidé z Londýna královny Viktorie. Stejně jako si je mylně vyložil sir Charles Warren. Co když Bůh věří tomu povrchnímu a nevidí pravý důvod? Ale kdepak! Směšné, Pokud to někdo bude chápat, pak jistě dobrotivý Bůh, jenž mu poslal vzkaz, ať vše napraví.

Bůh jej miluje, jako on miluje Boha, a Bůh to bude vědět.

Přesto v tom okamžení cítil strach.

Protože… kdo byla ta dívka, kterou právě rozřezal?

„Byla to moje vnučka Julie,“ ozval se hlas přímo vedle něj.

Jeho hlava se odmítla pohnout, otočit se třeba jen kousek, aby uviděl, kdo mluví. Kufřík měl vedle sebe, ležel na hladkém a zrcadlícím povrchu ulice. Nedosáhne na nůž dřív, než ho dostanou. Tak Jacka nakonec chytili. Začal se neovladatelně chvět.

„Nemusíš se bát,“ řekl hlas. Byl vřelý a nápomocný. Hlas staršího muže. Chvěl se jako v zimnici, ale otočil se a podíval se. Vedle byl laskavý starší pán s milým úsměvem. Znovu promluvil, aniž by otevřel ústa. „Nikdo ti nemůže ublížit. Jak se máš?“

Muž z roku 1888 pomalu klesl na kolena. „Odpusť mi. Drahý Bože, já nevěděl.“ Smích starého muže se klečícímu rozezněl v hlavě. Šířil se jako paprsek slunečního světla sunoucí se uličkou ve Whitechapelu, od poledne k jedné, který stoupá a ozařuje šedé cihly stěn pokrytých koptem. Stoupal a ozařoval jeho mysl.

„Nejsem Bůh. Báječný nápad, ale ne, nejsem Bůh. Rád by ses setkal s Bohem? Určitě najdeme umělce, který by ti nějakého vytvaroval. Je to tak důležité? Ne, vidím, že není. Jaké divné myšlení to máš. A nevěříš, ani nepochybuješ. Jak můžeš udržovat obě ta pojetí najednou… nechtěl bys, abych ti napravil některé mozkové procesy? Ne chápu, bojíš se. Dobrá, nechme to, jak to je. Uděláme to jindy.“

Sáhl po klečícím muži a pomohl mu vstát.

„Jsi samá krev. Musíme tě vyčistit. Kousek je tu očistárna. Mimochodem, velice na mě zapůsobilo, jak sis poradil s Julií. Jsi první, víš. Ne, jak bys to mohl vědět. Pobavilo by tě, co udělala s Kašparem Hauserem. Vymáčkla mu část mozku a pak ho poslala zpátky, nechala ho prožít část života a potom, potvora jedna, mě přiměla, abych ho sem přivedl podruhé, a použila na něj nůž. Myslím, že stejný nůž, jaký jsi použil ty. Pak ho poslala zpátky do jeho času. Nádherná záhada. Ve všech záznamech o nevyřešených jevech. Ale byla mnohem nedbalejší než ty. Svou zábavu provozovala s velikou vervou, ale s pramálem zdatnosti. Kromě soudce Cartera, u toho…“ Odmlčel se a tiše se zasmál. „Jsem starý a žvaním jako zjednaný. A přitom vím, že se budeš chtít umýt a pak abych tě provedl. Až pak si promluvíme.

Jenom jsem ti chtěl oznámit, nakolik mě uspokojilo, jak ses s ní vypořádal. Svým způsobem mi ta hloupá holka bude chybět. Dobře píchala.“

Starý pán vzal lékařský kufřík, podpíral muže pocákaného krví a vyrazil po čisté a lesklé ulici. „Vy jste chtěl, abych ji zabil?“ zeptal se muž z roku 1888 nevěřícně.

Stařec přikývl, ale rty se stále nehýbaly. „Samozřejmě. Proč bych sem jinak tahal Jacka Rozparovače?“

Dobrotivý Bože, pomyslel si, jsem v pekle. A jsem tu zapsaný jako Jack.

„Ne, chlapče, ne, ne, ne. Nejsi vůbec v pekle. Jsi v budoucnosti. Pro tebe je to budoucnost, pro mě dnešní svět. Přišel jsi z roku 1888 a teď jsi…“ zarazil se, chvilku tiše mluvil sám k sobě, jako by něco neobratně počítal, pak znovu promluvil: „… v roce 3077. Je to pěkný svět, šťastná doba. A jsme rádi, že tě tu máme. Tak už pojď, umyješ se.“

V očistárně si dědeček zesnulé Julie vyměnil hlavu.

„Hrozně mě to štve,“ oznámil muži z roku 1888, chytil si tváře do prstů a natáhl volnou kůži jako gumu. „Ale Julie na tom trvala. Chtěl jsem jí vyhovět, když jinak nedala, aby ty nohy roztáhla. Ty hračky z minulosti a k tomu si měnit hlavu pokaždé, když jsem chtěl, aby se mnou šukala, to bylo úmorné, hrozně úmorné.“

Vešel do jedné z mnoha identických kójí ve stěně. Roletové dveře se zatáhly a ozvalo se tlumené, skoro chitinové žuchnuti. Dveře se zase odtáhly a ven vyšel dědeček nebožky Julie, nyní o šest let mladší než muž z roku 1888. Byl nahý jako palec a měl novou hlavu. Tělo je v pořádku, měnil jsem ho loni,“ vysvětlil a prohlížel si genitálie a znamínko na pravém rameni. Muž z roku 1888 odvrátil zrak. Je v pekle a Bůh jej nenávidí.

„Tak co je, nestůj pořád, Jacku.“ Juliin dědeček se usmál. „Vlez do jedné kóje a dej si očistu.“

„Já se tak nejmenuji,“ namítl muž z roku 1888 velice tiše a jako spráskaný.

„To nevadí, nevadí… tak se jdi očistit.“

Jack přistoupil k jedné kóji. Byla světle zelená, ale když došel před ni, změnila barvu do světle fialova. „Neudělám to…“

Jen tě to očistí, tak čeho se bojíš?“

„Nechci se nechat změnit.“

Juliin dědeček se nezasmál. „To je omyl,“ řekl záhadně. Rezolutně pokynul rukou a muž z roku 1888 vešel do kóje, která se za ním hbitě uzavřela, zasunula se do podlahy a rázně zabzučela. Když zase vyjela a otočila se a otevřela, Jack se vypotácel ven a tvářil se strašlivě zmateně. Dlouhé kotlety měl úhledně přistřižené, strniště zmizelo, vlasy byly o pár odstínů světlejší a pěšinka nebyla uprostřed, ale na levé straně. Pořád měl svůj dlouhý a tmavý kabát s perziánovou podšívkou, tmavý oblek s bílým límečkem a černou vázankou (v níž byla vetknuta ozdobná jehlice ve tvaru podkovy), ale šaty teď vypadaly jako nové, samozřejmě byly neposkvrněné, snad to bylo něco umělého, vytvořeného, aby to vypadalo jako jeho někdejší oblečení.

„Vida!“ radoval se Juliin dědeček. „Není to o moc lepší? Dobrá očista vždycky člověku srovná myšlenky.“ Vešel do další kóje a za chvilku z ní vylezl oblečený do kombinézy z měkkého papíru, která ho halila bez švu od krku až k nohám. Vykročil ke dveřím.

„Kam to jdete?“ zeptal se dědečka mladšího než on muž z roku 1888. „Chci tě s někým seznámit,“ odpověděl Juliin dědeček a Jack si uvědomil, že teď už pohybuje ústy. Rozhodl se, že to nebude komentovat. Nějaký důvod to určitě má.

„Zajdu tam s tebou, když mi slíbíš, že nebudeš po městě povykovat. Je to pěkné město, ale bydlím tu a upřímně řečeno mě turismus nudí.“ Jack neodpověděl. Dědeček to vzal jako souhlas.

Vykročili. Jacka přemáhala už jen prostá váha města. Bylo okázale rozsáhlé, masivní a strašlivě čisté. Jeho uskutečněný sen pro Whitechapel. Zeptal se na chudinské čtvrti, na noclehárny pro bezdomovce. Dědeček zavrtěl hlavou. „Dávno jsou pryč.“

Takže k tomu došlo. Došlo k reformám, za které dal do zástavy svou nesmrtelnou duši. Houpal kufříkem a vesele si vykračoval. Po několika minutách ale jeho krok zase ztratil svižnost: na ulicích nikoho neviděl.

Jen lesklé čisté budovy a ulice, které vedly bezcílnými směry a nekončily, jako by se stavitelé rozhodli, že lidé budou na jednom místě mizet a znovu se objevovat na jiném, takže není proč se obtěžovat s tím, že ulice povede z jednoho místa na druhé.

Dole byl kov, nebe vypadalo kovové, budovy se tyčily po všech stranách, beztvará využití plánovaného prostoru necitlivým kovem. Muž z roku 1888 se cítil strašlivě sám, jako kdyby všechno, co vykonal, nevyhnutelně vedlo k jeho odcizení právě od těch lidí, kterým se snažil pomoct.

Když přišel do Toynbee Hall a ctihodný pan Barnett otevřel jeho oči chudinským hrůzám Spitalfields, zapřísáhl se, že tomu odpomůže, jak jen dokáže. Co má dělat, to se po pár měsících strávených v žumpách Whitechapelu zdálo být tak prosté jako víra v Pána. Kurvy: k čemu jsou? Není z nich víc užitku, než ze zárodků nákazy, kterými jsou ony samy prolezlé. Proto ze sebe udělal Jacka, aby vykonal vůli Boží a pozvedl tu ubohou spodinu obývající londýnský East End. Nijak jej nedeprimovalo, že ho komisař metropolitní policie lord Warren a jeho královna považují za šíleného lékaře nebo potrhlého řezníka nebo zvíře v lidské podobě. Věděl, že zůstane neustále neznámý, ale dobré dílo, jež uvedl do pohybu, dospěje až k tomuto zázračném závěru.

Ke zničení nejohavnějších chudinských čtvrtí, jaké kdy země poznala, a k tomu, že se viktoriánům otevřou oči. Ale všechen čas opravdu uplynul a on je tady, ve světě, kde chudinské čtvrti na první pohled neexistují, ve sterilní utopii, jež je ztělesněním snů ctihodného pana Barnetta, jenže mu to nepřipadá… v pořádku.

Ten dědeček s mladou hlavou.

Ticho na prázdných ulicích.

Dívka Julie a její podivná záliba.

Naprostý nezájem o její smrt.

Dědovo očekávání, že ji on, Jack, zabije. A jeho přátelské chování.

Kam to jdou?

[Kolem nich: Město. Šli a dědeček si jej nevšímal; a Jack se díval, ale nechápal. Jak ale šli, viděli tohle:

[Třináct set paprsků světla, stopu širokých a sedm molekul silných, které vytryskly z téměř neviditelných štěrbin v kovových ulicích, přejely po površích ulice a omyly je; změnily odstín do matné modré a omyly i povrchy budov; ohnuly se a pokryly všechny volné plochy, zlomily se v pravých úhlech, pak znovu a znovu, jako figurky origami; změnily odstín podruhé, do měkce zlatavé, a pronikly do povrchů budov, šířily se a smršťovaly se v pevných vlnách, omývaly vnitřní povrchy; rychle se stáhly do chodníků; celé to zabralo dvanáct vteřin.

[Na šestnáct bloků města dopadla tma. Sestoupila jako pevný sloup a byla čistě ohraničená, končila u rohů ulic. Zevnitř území tmy se ozývaly jasné zvuky cvrčků, kvákání žab, zpěv nočních ptáků, lehký vánek ve stromech a slabá hudba neurčitelných nástrojů.

[Tabule zmrzlého světla se objevily a visely volně ve vzduchu nad hlavou. Na nejvyšší patra stavby přímo před světelnými tabulemi začalo útočit cosi vlnivého a nehmotného. Tabule se sunuly zvolna dolů a budova přestávala být vidět, měnila se ve smítka světla a stoupala. Když se tabule dostaly k chodníku, stavba byla zcela dematerializována. Tabule změnily barvu na sytě oranžovou a začaly se zase sunout vzhůru. Při pohybu se začala na místě staré budovy utvářet nová, jako by si stahovala světelná smítka ze vzduchu a vytvářela z nich kompaktní celek, který se, když tabule ukončily stoupání, stal novou stavbou. Světelné tabule blikly a zmizely.

[Několik vteřin byl slyšet zvuk čmeláčího bzučení. Pak ustal.

[Z šedé tepající díry ve vzduchu se vyhrnul dav lidí v gumovém oblečení, chvíli poplácávali chodník u svých nohou, pak se rozběhli za roh, odkud se ozýval táhlý kašlavý zvuk. Nato znovu nastalo ticho.

[Kapka vody, hustá, jako by šlo o rtuť, sletěla na chodník, dopadla, odskočila, vzletěla kousek vzhůru a pak se vypařila a zbyla po ní šarlatová šmouha ve tvaru velrybího zubu, která klesla na chodník a znehybněla.

[Dva bloky budov zajely do chodníku a kovový kryt byl hladký a nepřerušovaný, zbyl jen kovový strom, jehož kmen byl stříbrný a štíhlý a jenž nesl korunu listoví ze zlatých vláken, která jasně vyzařovala v dokonalém kruhu. Neozval se jediný zvuk.

[Dědeček nebožky Julie a muž z roku 1888 šli dál.]

„Kam to jdeme?“

„K Van Cleefové. Obyčejně nechodíme pěšky; to jest někdy ano, ale už to není takové potěšení, jako bývalo. Dělám to především kvůli vám. Bavíte se?“

„Je to… nezvyklé.“

„Dost jiné než Spitalfields, co? Ale mně se to tehdy docela líbilo. Mám jediného Cestovatele, víte? Jediného, co kdy byl vyroben. Postavil ho Juliin otec, můj syn. Musel jsem ho zabít, abych ho získal. Choval se v té záležitosti zcela nerozumně. Pro něj to byla náhodná věc. Byl poslední z mysličů a klidně mi to mohl taky dát. Ale asi byl potrhlý. Proto jsem vás musel nechat rozšmikat svou vnučku. Už každou chvíli by se ke mně byla dostala. Nudila se, tak je to, nudila se…“

Vzduchu před nimi se utvořila gardénie, z níž vypučela tvář ženy s dlouhými plavými vlasy. „Hernone, už moc dlouho čekat nemůžeme!“ Znělo to rozzlobeně.

Juliin dědeček zesinal vzteky. „Ty mizerná mrcho! Já ti říkal krokem. Ale to ne, to ty prostě nemůžeš, co? Hop a skok, nic jiného se od tebe nedá čekat. A teď to bude jenom o pár fedelů míň a hotovo. O pár fedelů, sakra! Já to nastavil na krok, dělal jsem to krokem, ale ty…“ Jeho ruka se zvedla a přes tvář okamžitě vyrostl mech. Tvář zmizela a o chvilku později se gardénie objevila pár kroků stranou. Mech se scvrkl a Hernon, Juliin dědeček, ruku spustil, jako by jej hloupost té ženy unavila. Poblíž gardénie se objevily růže, leknín, hyacint, dvě plamenky, vlaštovičník a bodlák. Všechny se začaly měnit v lidské tváře a Jack zděšeně ucouvl.

Všechny tváře se obrátily ke tváři v bodláku. „Podvodníku! Hajzle zatracená!“ křičely na hubenou bledou tvář v bodláku. Oči ženy-gardénie se poulily, sytě nachový oční stín, který úplně obkružoval oči jí dával vzhled vyšinutého zvířete vyhlížejícího z jeskyně. „Šmejde!“ vyštěkla na muže-bodláka. „Všichni jsme souhlasili, všichni jsme se dohodli; ty jsi měl formovat bodlák, co, ty zrůdo! A teď se podívej…!“

Neustále se obracela na ostatní. „Formovat hned! Čert vem čekání, do hajzlu s krokem! Honem!“

„Ne, zatraceně!“ vykřikl Hernon. „Budeme pěkně kráááááčet!“

Ale bylo pozdě. Kolem muže-bodláka se vzduch začal hustě balit jako usazeniny na dně řeky a zčernal, když se na nyní vystrašené tváři muže-bodláka utvořila spirála a závratně začala vířit dolů, až zahalila Jacka a Hernona a všechny květinové lidi a Město a najednou byla noc ve Spitalfields a muž z roku 1888 byl v roce 1888, doktorský kufřík měl v ruce a po ulici se k němu blížila žena zahalená v londýnské mlze.

(V Jackově mozku bylo osm dodatečných uzlin.)

Ženě bylo asi čtyřicet, byla utahaná a ne moc čistá. Na sobě měla tmavé šaty z hrubé látky, které jí sahaly až k vysokým botám. Přes sukni měla uvázanou bílou zástěru, potřísněnou a pomačkanou. Široké rukávy jí končily na půli cesty k zápěstím a živůtek měla zapnutý až úplně nahoru. Na krk si uvázala šátek a měla klobouk, vypadal jako slamák s širokým okrajem a vysokým dýnkem. Za páskou klobouku dojímavě trčela drobná květina neurčitelného původu. Žena nesla za poutka rozměrnou kabelku zdobenou kuličkami.

Když ho uviděla stát hluboko ve stínu, zpomalila. Ale uviděla není dostatečně přesné: vycítila ho.

Popošel blíž a mírně se od pasu uklonil. „Pěknej večír, slečno. Nedala byste si pintu?“

Její výraz – výraz žalosti a bídy, jakou znají jen ty ženy, které do sebe přijaly bezpočet válců samčího, krví napumpovaného masa – se změnil. „Jejda, pane, já už myslela, že to je von. Starouš Kožená zástěra vosobně. Bóžinku, vy ste mě tedy vylekal.“ Pokusila se o úsměv. Byla to jen křeč. Od choroby a přílišného množství ginu měla tváře samou světlou tečku. Hlas jí kolísal jako rozlámaný, sotvaže použitelný nástroj.

„Jsem jenom advokát, co zůstal bez společnosti,“ uklidnil ji Jack. „A kterej rád koupí pěkný dámě pintu černýho piva, když mu tu společnost bude pár hodin dělat.“

Došla k němu a sepjala ruce. „Emily Matthewesová, těší mě, pane, ráda s váma pudu. Je děsně studená noc, a dyž tu bejvá tenhle Kluzkej Jack, nejni bezpečno pro počestnou ženskou, jako sem já.“

Vydali se po Thrawl Street, kolem ubytoven pro chudé. Kde se ta cuchta později svalí na záda, pokud dostane od pěkně oblečeného cizího pána s tmavýma očima pár měďáků.

Zabočil do Commercial Street a kousek vedle smradlavé uličky před Flower and Dean Street z ní ostře uhnul. Zašla do uličky, myslela si, že jí chce vklouznout rukou pod spodničku, opřela se o zeď, dala nohy od sebe a už si začala zvedat sukni k pasu. Jack ale popadl šátek, pevně stiskl prsty a zakroutil, až nemohla dýchat. Tváře se jí naduly, díky rozmaru světla dopadajícího z plynové pouliční lampy si všiml, že její oči v okamžiku změnily barvu z oříškově hnědé k hnědi suchého listí. Na tváři měla přirozeně výraz děsu, ale smíšený s hlubokým smutkem – že přišla o tu pintu, že si nevydělá na přespání, že měla smůlu jako obvykle, že tuhle noc narazila na jediného mužského, který jejích služeb zle zneužije. Byl to naprostý smutek nad nevyhnutelností vlastního osudu.

Přišel jsem k tobě ze tmy. Ze tmy, která mě vyslala skrze všechny minuty našich životů k tomuto okamžiku. Od této chvíle se lidé budou divit, co se v tomto okamžiku stalo. Tiše budou prahnout po návratu zpět, po tom, aby se dostali k mému okamžiku s tebou a viděli mou tvář a znali moje jméno a snad mi vtom ani nezabránili, neboť já nebudu, kdo jsem, ale jen někdo, kdo se pokusil a neuspěl. Ano. Pro tebe a pro mě se z toho stávají dějiny, které budou vždy lidi vábit; ale oni nikdy nepochopí, proč jsme oba trpěli, Emily; nikdy opravdu nepochopí, proč jsme oba zemřeli tak strašlivě.

Povlak jí překryl oči, dech se loupal v pisklavých, žalobných záchvěvech, jeho volná ruka sjela do kapsy zimníku. Věděl, že to bude potřebovat, už když kráčeli uličkami, a včas sáhl do kufříku. Teď ruka zabloudila do kapsy a vynořila se se skalpelem.

„Emily…“ špitl.

Pak ji rozřízl.

Úhledně zabořil hrot skalpelu do měkké tkáně pod levým uchem a za ním. Sternocleidomastoideus. Vedl nástroj a uslyšel mírné křupnutí povolující chrupavky. Pak jej sevřel pevněji, zamířil jím dolů a táhl ostří přes celé hrdlo podél energické brady. Glandula submandibularis. Krev se mu řinula na ruce, tekla zprvu hustá a potom vytryskla kolem něj až na protější zeď uličky. Vystříkla mu na rukávy, promočila bílé manžety. Žena zachroptěla a bezvládně se mu sesunula v rukou, ale jeho prsty stále kroutily šátek; kde se zaryl do tkáně, tvořily se černavé oděrky. Vedl řez dál, kolem špičky brady, až k lalůčku druhého ucha. Složil tělo na špinavý chodník. Ležela stočená, a tak ji narovnal. Pak rozřízl šaty a vystavil nahé břicho sinalému a blikavému světlu plynové lampy. Břicho měla nafouknuté. Základní řez začal v důlku na hrdle. Glandula thyroidea. Ruku měl jistou, vedl tenkou černou čáru krve dolů a dolů, mezi prsy. Sternum. Vyřízl hluboký kříž v prohlubni pupku. Vyhřezlo cosi matně žlutého. Plica umbilicalis media. Dolů přes vypouklý kopeček břicha, zaříznout hlouběji ať zanechá čistý řez. Mesenterium dorsale commune. Dolů k potem zcuchané oblosti přirození. Tady silněji. Vesica urinaria. A posléze a konečně vagína.

Jáma špinavosti.

Páchnoucí rudá chlípná vlhká díra kurev.

A v jeho hlavě sukubové. A v jeho hlavě dívající se oči. A v jeho hlavě dotýkající se mysli. A v jeho hlavě vzrušení za gardénii leknín růži hyacint dvě plamenky vlaštovičník a temnou květinu s okvětními plátky z obsidiánu, tyčinkou z onyxu, pestíky z antracitu, a mysl Hernona, jenž byl dědečkem nebožky Julie.

Sledovali celou hrůzu té šílené anatomické lekce. Dívali se, jak odřezává víčka. Dívali se, jak vyjímá srdce. Dívali se, jak vyřezává vejcovody. Dívali se, jak stiskl „propitou“ ledvinu, až praskla. Dívali se jak odřezává plátky prsů, až z nich není nic než beztvaré kupky krvavého masa, a narovnává je jednu kupku po druhé na stále zírající, rozevřené oči s uříznutými víčky. Dívali se.

Dívali se a pili z hluboké a neklidné tůně jeho mysli. Nasávali důklad vlhké, chvějící se jádro jeho id. A radovali se:

Bože to je rozkošné podívej na to vypadá to jako nesnědená kůrka z pizzy nebo podívej vypadá to jako lumaconi bože táááák rád bych věděl, jaké by bylo to ochutnat!

Podívejte, jak hladká je ocel.

Nenávidí je všechny, do jedné, jde o nějakou dívku, o pohlavní chorobu, strach z jeho Boha, Kristepane, ctihodný pan Barnett. On chce… chce šukat jeho manželku!

Sociální reforma může být uskutečněna jedině soustředěným úsilím hrstky nadšenců. Sociální reforma je ospravedlnitelný cíl posvěcující jakékoli prostředky až po zdecimování více než padesáti procent lidí, kterým bude reforma sloužit. Nejlepšími sociálními reformátory jsou ti nejsmělejší. On tomu věří! Jak roztomilé!

Vy smečko upírů, vy špíno, vy šupáci, vy…

On nás cítí!

Čert ho vem! A čert vem tebe, Hernone, vzal jsi to moc hluboko, on ví, že jsme tady. To je nechutné, k čemu to teď je? Stahuju se!

Vrať se, nebo ukončíš formování…

… řítili se zpátky ve spirále, jež vířila sama do sebe a tma noci z roku 1888 se stáhla. Spirála se krátila a uzavírala do svého nejinfinitesimálnějšího bodu, jímž byl ohořelý a začernalý obličej muže, který býval bodlákem. Byl naprosto mrtev. Oči mu v důlcích vyhořely; zuhelnatělé trosky ležely tam, kde sídlil intelekt. Použili ho jako ohnisko.

Muž z roku 1888 okamžitě přišel k sobě, s úplnou a eidetickou vzpomínkou na to, co právě zažil. Nebylo to vidění, ani sen, ani mámení ani výplod jeho mysli. Stalo se to. Poslali ho zpátky, vymazali mu z mozku přesun do budoucnosti, Julii, všechno po té chvilce u Miller’s Courtu číslo 13. A poslali ho zpátky k dílu, aby je potěšil, pili jeho pocity a city i jeho nevědomé myšlenky; přecpávali se a dávili jeho nejsoukromějšími dojmy. Z nichž o většině dosud ani nevěděl, že je má – až do téhle chvíle, kdy se mu podivnou odezvou vrátily. Jeho mysl letěla od jednoho odhalení ke druhému a jemu samotnému se dělalo špatně. V jednu chvíli se jeho mozek pokusil stáhnout a svrhnout jej do tmy; raději, než by jí čelil. Jenže přehrady padly, otevřely nová schémata a on mohl v nich všech číst, na všechny si vzpomínat.

Smradlavý pohlavní otvor, kurvy, musejí umřít. Ne, takhle o ženách nesmýšlel, o žádných ženách, ať byly jakkoli vulgární nebo hrubé. Byl gentleman a žen je třeba si vážit. Dostal od ní tripla. Vzpomíná si. Hanba a nekonečný strach, než zašel za svým otcem lékařem a svěřil se mu. Výraz na jeho tváři. Na to všechno si vzpomíná. Jak o něj otec pečoval, jako by byl postižen morem. Už nikdy to mezi nimi nebylo jako dřív. Zvolil si kněžskou dráhu. Sociální reforma, hahahahaha. Samé mámení. Byl šarlatán, šašek? ba hůř. Zabíjel za něco, čemu ani nevěřil. Rozevřeli jeho mysl dokořán a jeho myšlenky vrávoraly… řítily se blíž a blíž, až k myšlence na

EXPLOZI! JEHO! MOZKU!

Padl obličejem na hladký a naleštěný kovový chodník, ale nedopadl na něj. Cosi zastavilo jeho pád, visel ve vzduchu, zlomený v pase jako směšný Punch zbavený vodicích provázků. Závan něčeho neviditelného. A náhle zase byl plně při smyslech téměř dřív, než ho opustily. Jeho mysl byla přinucena se na to podívat:

On chce šukat manželku ctihodného pana Barnetta.

Henrietta a ta její zbožná petice královně Viktorii – „Veličenstvo, my, ženy z Východního Londýna, cítíme hrůzu ze strašlivých hříchů, jež. jsou poslední dobou páchány nedaleko nás…“ – ta petice dožadující se polapení jeho samého, Jacka, a přitom nikdy, nikdy nevytuší, že bydlí s ní a se Ctihodným v Toynbee Hall. Ta myšlenka ležela nahá jako její tělo v jeho tajných snech, jež si po probuzení nikdy nepamatoval. K tomu všemu mu teď ponechali otevřené dveře, neomezené obzory, a on se spatřil takový, jaký je.

Psychopat, řezník, chlípník, pokrytec, šašek.

„Co jste mi to udělali! Proč jste mi to udělali!“

Zuřivost zakrývala slova. Květinové tváře zpevněly a stali se z nich ti hedonisté, kteří ho vzali do roku 1888 na tu nesmyslnou krvavou cestu.

Van Cleefová, žena-gardénie, si odfrkla. „Proč asi, co mys1íš, ty směšný balíku? (Balík, je to správný hovorový výraz, Hernone? Jsem si v těch středověkých dialektech tak nejistá.) Když jsi oddělal Julii, Hernon tě chtěl poslat zpátky. Ale proč by to dělal? Dlužil nám aspoň tři formování a tys vcelku slušně odvedl aspoň jedno.“

Jack na ně řval, až mu hlasivky div nevyčnívaly z krku. „Byla ta poslední potřeba? Byla tak důležitá, aby napomohla mým reformám… byla?“

Hernon se zasmál. „Samozřejmě že ne.“

Jack padl na kolena. Město mu to dovolilo. „Ach Bože, Bože všemohoucí, co jsem to udělal… jsem pokrytý krví… a k ničemu, k ničemu…“

Cashio, jedna z plamenek, se tvářila zmateně. „Proč se tak trápí s touhle a ty ostatní mu nevadí?“

Nosáč Verlag, vlaštovičník, odsekl. „Ale vadí, všechny mu vadí. Prozkoumej si ho a uvidíš.“

Cashio mu bleskem proběhla očima v hlavě, pak je stáhla a znovu ostřila – Jack ucítil rtuťovité zachvění v mozku a bylo to pryč –a řekla apaticky: „Hmm-mhm.“

Jack šmátral po zámku kufříku. Otevřel jej a vytáhl fétus v láhvi. Nenarozené dítě Mary Jane Kellyové, z 9. listopadu 1888. Chvilku si je držel před očima a pak jím mrštil proti kovovému chodníku. Láhev nedopadla. Zmizela jen kousíček před čistým, sterilním povrchem ulice Města.

„Tak nádherný odpor!“ vykřikla nadšeně Růžena, růže.

„Hernone,“ upozornila Van Cleefová, „soustřeďuje se na tebe. Začíná ti to všechno klást za vinu.“

Hernon se smál (aniž by pohnul rty) a díval se, jak Jack vytáhl z lékařského kufříku Juliin elektrický skalpel a vrhl se k němu. Jackova slova nebyla souvislá, ale když zasadil ránu, říkal zhruba tohle: „Ukážu ti, jaká špína jsi! Ukážu ti, že takovéhle věci nesmíš dělat! Já ti ukážu! Umřeš, všichni umřete!“ Tohle zhruba říkal, ale z úst se mu řinulo jen dlouhé, táhlé, pomstychtivé ryčení z úzkosti, nenávisti i přesně nasměrovaného vzteku.

Hernon se ještě pořád smál, když mu Jack zabořil do prsou čepel tenkou jako dech i s jejími chvějivými proudy. Téměř aniž by jej Jack nějak vedl, opsal nůž dokonalý otvor o 360 stupních, který uhelnatěl a scvrkal se a odhalil Hernonovo tepající srdce a vlhké orgány. Hernon měl ještě čas zmateně vykřiknout, než mu Jack zasadil druhou ránu, přímý sek, který odťal srdce z napojení. Vena cava superior. Aorta. Arteria pulmonalis. Bronchus principalis.

Srdce žuchlo dopředu a vystříkl klín krve pod obrovským tlakem, který Jacka ohodil s takovou silou, že mu srazil klobouk z hlavy a oslepil ho. Jeho tvář se změnila v okapávající černorudou koláž z vlastních rysů a krve.

Hernon padal za svým srdcem, padal dopředu, Jackovi do náruče. Pak květinoví lidé vykřikli jako jeden, zmizeli a Hernonovo tělo vyklouzlo Jackovi z rukou a s mrknutím zmizelo a přestalo existovat chvilku předtím než dopadlo k Jackovým nohám. Stěny kolem byly čisté, neposkvrněné, sterilní, kovové, lhostejné.

Stál na ulici, třímal krvavý nůž.

„Teď!“ zařval a zvedl zbraň do výšky. „Teď to začíná!“

Pokud to Město slyšelo, nijak to nedalo najevo, ale

[Zvýšil se tlak dočasných spojení.]

[Část zářící stěny na budově vzdálené stovku kilometrů změnila barvu ze stříbrné na rezavou.]

[V mrazicích komorách byly dvě stovky želatinových kapslí zavedeny do připravených žlábků.]

[Klimatizace si tiše cosi povídala, přijala data a okamžitě vytvořila nepostižitelný mnemonický okruh.]

a v zářícím věčném Městě, kde se tma snášela, jedině když obyvatelstvo tmu potřebovalo, když si o ni přímo řeklo…

Se snesla tma. Bez jakéhokoli varování kromě onoho: „Teď!“

Městem tak rozkošně sterilním se kradl tvor ze špíny a rozkladu. V posledním městě světa, v Městě na kraji světa, kde žili ti, kdo si naplánovali svůj vlastní ráj, si tulák našel domov ve stínech. Kradl se od temnoty k temnotě a jeho oči viděly jen pohyb, bloumal a pátral po partnerovi pro svou smrtící čtverylku.

První ženu našel, když se zhmotnila vedle malého vodopádu, jenž plynul z prázdného místa ve vzduchu a jehož lesklé, cinkající prameny dopadaly do azurové kostky z bezejmenného materiálu. Našel ji a vehnal jí živý nůž do zátylku. Pak jí vyřízl bulvy a vložil jí je do dlaní.

Druhou ženu našel v jedné věži, jak se miluje s velmi starým mužem, který lapá po dechu a sípe a chytá se za srdce, jak jej mladá žena nutí k vášni. Zabíjela ho a Jack zabil ji. Vetkl živý nůž do zaobleného povrchu břicha, probodl pohlavní orgány, jak seděla na starci. Rozlila krev a viskózní tekutiny na ležící tělo starce, který také umíral, protože Jackův nůž přeťal v těle mladé ženy jeho penis. Žena padla na muže a Jack je nechal tak, v posledním objetí.

Našel muže a uškrtil jej holýma rukama, i když se muž pokoušel odhmotnit. Pak v něm Jack poznal jednu z plamenek a čistým řezem rozťal tvář a do rány vsunul mužovo přirození.

Našel další ženu, když zpívala skupině dětí roztomilou písničku o vajíčkách. Otevřel jí hrdlo a přeťal vše, co vedlo uvnitř. Hlasivky jí nechal padnout na prsa. Dětí, které to vše dychtivě sledovaly, se nedotkl. Měl děti rád.

Kradl se nekončící tmou a dělal si groteskní sbírku srdcí, která vyřízl jednomu, třem, devíti lidem. A když jich měl deset, vzal je a rozložil si je jako pouliční prodavač na jednom ze širokých bulvárů, kde nikdy nejezdila žádná vozidla, protože lidé z toho Města vozidla nepotřebovali.

Divné bylo, že Město ta srdce neuklidilo. A také už lidé nemizeli. Mohl se pohybovat poměrně beztrestně, skrýval se, jen když spatřil, početnější skupiny, které po něm možná pátraly. Ale něco se ve Městě dělo. (Jednou uslyšel divný skřípavý zvuk kovu na kovu, trhavý zvuk umělé hmoty protínající umělou hmotu – i když jako umělou hmotu to neuměl určit – a pudově věděl, že to byl zvuk stroje, který selhal.)

Našel ženu, která se koupala, svázal ji pásy z jejího vlastního oblečení, uřízl jí nohy u kolen a nechal ji sedět ve vířící nachové lázni, ječet a vypouštět s krví život. Nohy si odnesl.

Když našel muže, jak spěchá pryč ze tmy, vrhl se po něm, proťal mu krk a odsekl paže. Místo nich přiložil nohy té ženy z vany.

A tak to šlo pořád dál, po dobu, kterou nedokázal změřit. Ukazoval jim, co zlo dokáže. Ukazoval jim, že jejich nemorálnost je ve srovnání s tou jeho směšná.

Že vítězí, to mu ale pověděla až jistá věc. Jak číhal v asepticky čistém prostoru mezi dvěma nízkými hliníkovými krychlemi, uslyšel hlas, který přicházel shora a z prostoru kolem něj a dokonce i z jeho vnitřku. Bylo to veřejné oznámení, vysílané jakýmsi mentálním komunikačním systémem, který lidé z Města na kraji světa používali.

NAŠE MĚSTO JE NAŠÍ SOUČÁSTÍ A MY JSME SOUČÁSTÍ JEJ. REAGUJE NA NAŠE MYŠLENÍ A MY JE OVLÁDÁME. JEDNOLITOST, JÍŽ JSME SE STALI, JE OHROŽENA. VE MĚSTĚ JE CIZÍ SÍLA A MY SE ZAMĚŘUJEME NA JEJÍ NALEZENÍ, JENŽE MOZEK TOHO MUŽE JE SILNÝ. ROZBÍJÍ FUNKCE MĚSTA. TATO NEKONEČNÁ TMA JE TOHO DŮKAZEM. MUSÍME SE VŠICHNI SOUSTŘEDIT. MUSÍME VŠICHNI SVĚDOMITĚ NAPŘÍT MYŠLENKY NA UDRŽENÍ MĚSTA. TATO HROZBA JE PRVOŘADÁ. POKUD ZEMŘE NAŠE MĚSTO, ZEMŘEME I MY.

Oznámení právě takhle neznělo, ale Jack si je takhle vyložil. Zpráva byla podstatně delší a podstatně složitější, ale tohle znamenala a on věděl, že vítězí. Ničí je. Sociální reforma je k smíchu, říkali. On jim ukáže.

A tak pokračoval ve svém ztřeštěném pogromu. Vraždil a masakroval a řezal, kdekoli někoho našel, a oni nedokázali zmizet a nedokázali uniknout a nedokázali ho zastavit. Sbírka srdcí se rozrostla na padesát a sedmdesát a pak sto.

Srdce ho znudila, začal vyjímat mozky. Sbírka se zvětšovala.

Pokračoval po bezpočet dnů a čas od času zaslechl v čistém, navoněném autoklávu Města křik. Jeho ruce byly stále lepkavé.

Pak našel Van Cleefovou a vyřítil se z úkrytu ve tmě a chtěl ji srazit. Zdvihl živý nůž, že jí jej vrazí do prsou, ale ona zmi ze la.

Vstal a rozhlédl se. Van Cleefová se znovu objevila nedaleko něj. Skočil po ní a ona byla zase pryč. Zase se objevila o něco dál. Nakonec, když ji napadl asi desetkrát a ona mu pokaždé unikla, zůstal stát s rukama svěšenýma, zajíkal se a díval se na ni.

A ona se bez zájmu dívala na něj.

„Už nás nebavíš,“ prohlásila s pohyby rtů.

Nebavím? Jeho mysl se vířivě snesla do místa temnějšího než jaké poznal kdykoli dřív, skrze šero svého bažení po krvi dospíval z pochopení. To vše bylo pro jejich zábavu. Dovolili mu to. Nechali ho pobíhat po Městě a on pro ně skotačil a brebentil.

Zlo? Ani nezačal tušit obzory toho slova. Znovu se po ní ohnal, ale ona zmizela definitivně.

Nechali ho tam stát a světlo se vracelo. Město uklízelo nepořádek bralo si zmasakrovaná těla a dělalo s nimi to, co bylo třeba udělat. V mrazicích komorách se želatinové kapsle vrátily do svých prohlubní, už nebylo potřeba rozmrazovat žádné další obyvatele Města, aby se Jacku Rozparovači poskytly potřeby, díky nimž bude bavit požitkáře. Jeho práce byla skutečně u konce.

Stál na liduprázdné ulici. Ulici, která pro něj bude vždy pustá. Lidé z Města byli celou tu dobu s to mu unikat a teď mu také unikat budou. Konečně a naprosto byl tím šaškem, jakým mu ukázali, že je. Nebyl žádné zlo, byl ubohý.

Pokusil se použít živý nůž sám na sebe. Ale zbraň se rozpustila v zrnka světla a odletěla s vánkem, který zadul jen pro tento účel.

Stál sám a rozhlížel se po vítězné čistotě té utopie. Při svém nadání jej zdejší udrží naživu, možná naživu provždy, zachovajíc nesmrtelného pro tu možnost, že jej někdy zase budou potřebovat k zábavě. Osekali ho na to nejzákladnější v mysli, která už nebyla ničím víc než rosolovitou hmotou. Která bude stále šílenější a nikdy nepozná mír či konec či spánek.

Stál tam, ten tvor ze špíny a bočních uliček, ve světě čistém jako první dech dítěte.

„Nejmenuji se Jack,“ řekl tiše. Jenže oni se jeho skutečné jméno nikdy nedozvědí. Ani jim na tom nesejde. „Nejmenuji se Jack!“ řekl nahlas. Nikdo ho neslyšel.

„NEJMENUJI SE JACK, BYL JSEM ZLÝ, HROZNĚ ZLÝ, JSEM ZLÝ ČLOVĚK, ALE NEJMENUJI SE JACK!“ řval, řval a znovu řval, chodil bez cíle po prázdné ulici, všem na očích, už se nemusel krást ve stínech. Cizinec ve Městě.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Richard Podaný

Doslov

Stezky, po kterých nás naše mysl láká do hlubin, jsou často jiné, než o kterých si myslíme, že si je volíme. A jejich cílům co do pohostinnosti cosi schází. To je případ povídky, kterou jste právě dočetli.

Trvalo mi patnáct měsíců, než jsem ji po kouscích napsal. Jak jsem naznačit ve svém úvodu k povídce Boba Blocha, zprvu to byl jen obraz bez zápletky: špinavý tvor ve sterilně čistém městě. Jako ilustrace se mi to zdálo pěkné, ale obávám se, že to bylo i něco víc. Přinejlepším jsem si myslel, že by ten obraz mohl přinést krátkou chvíli hrůzy do knihy, kde realismus (ač stylizovaný fantasticky) je všudypřítomný.

Navrhl jsem ilustraci Blochovi a on vytvořil svou verzi. Bylo ale očividné, jak pošetilé je snažit se přesunout představu jednoho člověka do hlavy jinému člověku (třeba i právě tomu, který tu představu přímo zapříčinil).

Tak jsem se rozhodl udělat vlastní ilustraci. S Blochovým svolením. Ale v čem bude spočívat můj příběh? Znepokojovalo mě už samotné pojetí Rozparovače, zabijáka evidentně duševně narušeného, který nicméně pracuje velice řemeslně a možná i míří k cíli tak úctyhodnému, že nebyl nikdy pochopen. A ty chvastounské dopisy, které posílal do novin a policii a Georgi Luskovi a eastendskému výboru bdělosti. Ta smělost! Ta jeho věčná hrůza! A už jsem byl na háčku.

Pořád jsem ale neměl ten příběh.

I přesto jsem se pokusil psát. Začal jsem s tím v těch patnácti měsících, během nichž jsem sestavoval tuto antologii, dvacetkrát, ba i víckrát. Začal jsem a nemotorně jsem se zarazil po stránce nebo dvou, přesycen vlastní afektovaností. Neměl jsem nic, jen tu prostou kresbu v hlavě. Jack v autoklávu. Příběh slábl, já jsem psal filmový scénář a půl tuctu scénářů pro televizi a dva tucty povídek a nespočet článků a kritik a rozborů a úvodů a sestavoval jsem tuhle knihu. (Ty, kdo si myslí, že spisovatel je ten, kdo je podepsaný na knížce, můžu ujistit, že tím pánem je „autor“. „Spisovatel“ je ten zoufalý tvor, co se nedokáže ubránit, aby házel na papír každou toulavou myšlenku, která ho kdy napadla. Já jsem spisovatel. Píšu. Nic jiného nedělám. Dělám toho spoustu.) Na povídce se hromadil prach.

Jenže jeden spisovatel, kterého jsem kdysi velmi obdivoval, mi řekl, že „autorský blok“ nemusí být vůbec žádný blok, ale prostě jen přechodné období. Doba, kdy se mění styl, názory a zájmy. Zjistil jsem, že to je pravda. Nápady na povídky, které jsem dostal a nedokázal sepsat, jsem nechal tak. Roky. A pak, jednoho dne, jako kouzlem, jsem skočil po útržku příběhu a začal znovu a ono se to dopsalo samo v pár hodinách. Nevědomky jsem na té povídce pracoval a pracoval v hlavě po roky dobu, kdy se jiná díla dožadovala pozornosti mého vědomí. Můj spisovatelský mozek věděl, že prostě dosud nemám dovednost nebo správný vhled pro tu kýženou povídku, a kdybych si postavil hlavu a přece ji napsal (jak jsem to dělával, když jsem byl mladší a potřeboval jsem si říct svoje), vznikla by přihlouplá a nedodělaná.

To byl přesně případ téhle povídky. Jak utíkaly měsíce, došlo mi, že se snažím zabývat hranicemi a mezemi zla v totální společnosti. Nebyl to příběh Jacka, šlo o účinky zlé kultury na zlo jako takové.

Začínalo mě to opájet. Uvědomil jsem si, že to nedokážu sepsat jen za pomoci skrovných informací z Blochovy povídky Hračka pro Julinku, ani z „modré knížky“ od E. Haldemana Juliuse, kterou jsem četl na střední škole, ba ani ze zběžných odkazů Alana Hynda a paní Bellot Lowndesové v díle Podnájemník. Najednou jsem měl plán. Celistvost povídky si ode mě vyžadovala domácí studium.

Proto jsem přečetl všechno, co jsem sehnal. Propátrával jsem knihkupectví a knihovny a hledal jsem příručky o Jackovi. A tu musím vyjádřit vděk a potěšení autorům Tomu A. Cullenovi, Donaldu McCormickovi, Leonardu P. Mattersovi a také Allanu Barnardovi, který sestavil sborník Vrah prostitutek; všechny jen podnítily mou zvědavost a zájem o neuvěřitelné stvoření známé jako Jack.

Visel jsem na háčku. Bez ustání jsem četl o těch vraždách. A aniž bych to sám věděl, začal jsem si vytvářet vlastní závěry o tom, kdo mohl Jack být.

Zaujala mě hlavně idea „neviditelného vraha“ – zabijáka, který by se mohl dát spatřit poblíž místa vraždy, a přitom by nebyl podezříván. Smělost zločinů a jejich poměrná otevřenost – staly se v ulicích a dvorcích a uličkách – mi vnucovaly přesvědčení, že můj člověk je právě takový „neviditelný“. Neviditelný? Tak si to proberme: ve viktoriánském Londýně by byl neviditelný policista, neviditelná by byla porodní bába a neviditelný by byl i kněz.

Způsob, jakým byly nebohé běhny zmasakrovány, mi předestřel dvě věci: šlo o muže obeznámeného s chirurgickými postupy a zároveň propadlého převažující dobové představě o tom, co je to ženství.

Především ale mi schéma a způsob zločinů – i přes evidentní duševní narušenost vraha – napovídaly, že se můj kněz/mordýř snaží o nějaké prohlášení. Příšerné a šílené, to jistě. Ale přesto prohlášení.

Proto jsem četl dál, ale u vědomí těchto skutečností. A co jsem četl, v tom se pravidelně objevovalo jméno ctihodného Samuela Barnetta. Byl to sociálně uvědomělý muž, který žil poblíž, v Toynbee Hall. A jeho manželka poslala petici královně Viktorii. Měl to pravé zázemí a rozhodně dost náboženského zápalu, aby toužil vyčistit chudinské čtvrti za každou cenu.

Můj mozek přemostil propast. Pokud to není Barnett, protože k takovému prohlášení, i o člověku dávno mrtvém, by patřilo riziko křivého obvinění a urážky na cti, pak tedy někdo Barettovi blízký. Možná mladší muž. A z jedné myšlenky ke druhé se vytvářela teorie, až jsem měl ve svém spisovatelském mozku přesný portrét, kdo byl Jack Rozparovač a jaké byly jeho pohnutky.

(Náramně mě potěšilo, když jsem si poté, co se mi tato teorie uhnízdila v hlavě, přečetl knihu Torna Cullena o Rozparovači a zjistil jsem, že v mnoha ohledech – i když ne úplně a s týmž podezřelým – přisoudil svému Rozparovači stejné pohnutky jako já tomu mému.)

Pak začalo období psaní, které se táhlo po mnoho týdnů. Byla to jedna z nejtěžších povídek, co jsem kdy psal. Zuřil jsem nad omezeními strany, nad řádkovanou strnulostí toho qwertzuiop. Chtěl jsem to rozlomit a nejlepší, co mě napadlo, bylo používat typografické kejkle, které jsou při podrobném rozboru něčím mnohem víc než jen kejkli. Musí přece být nějaký způsob, jak může spisovatel vytvořit knihu, která bude mít celý vizuální a smyslový dopad filmu!

Tak či onak, povídka je hotová.

Jack v ní je Jack v nás všech, jak jinak. Ten Jack, který nás nutí vstát a podívat se, jak probodnou Catherine Genoveseovou, Jack, který mhouří oči nad Vietnamem, protože se do toho nechceme zaplést, Jack, kterého potřebujeme. Jsme kultura, která potřebuje své obludy.

Musíme si udělat bohy z Al Caponeů, Billy Kidů, Jesse Jamesů i ze všech ostatních včetně Jacka Rubyho, generála Walkera, Adolfa Hitlera, ba dokonce i Richarda Specka, jehož rozparovačský masakr zdravotních sester v Chicagu se už teď začíná brát jako moderní legenda. Je kultura, která vytváří své vrahy a obludy a pak jim poskytuje to, co Jack nikdy nemohl mít: realitu. Jack byl ke zkáze odsouzený člověk, který zoufale toužil po uznání za to, co udělal (přihlédnuto k dopisům, které napsal), ale ze strachu z polapení nemohl vyjít na denní světlo. Muž rvaný dvěma odlišnými směry, který cítil, že dav ho bude obdivovat, i když ho zabije.

To je poselství té povídky. Vy jste obludy.

NOC, KDY SE VYŘINUL VŠECHEN ČAS

Úvod k povídce

Brian Aldiss je chlapík z Anglie, který před několika lety vyhrál Huga za cyklus povídek pod souhrnným názvem Hothouse (č. Skleník) a loni se pak podělil o Nebulu v kategorii nejlepší novela za The Saliva Tree (Slintající strom). Napsal také román s názvem The Dark Light Years (Temné světelné roky), který pojednával výhradně o lejnech. Tomu tedy říkám nebezpečná vize.

Žije v Oxfordu. Narodil se 18. srpna 1925 v East Darehamu v Norfolku. Tvrdí, že nevyznává žádné náboženství a rozvedl se a teď nedávno se prý zase oženil s rozkošnou a okouzlující Margaret.

Mezi Aldissovy knihy patří Starship (č. Non-stop), Skleník, Greybeard (č. Pokolení starců), Who Can Replace a Man? (Ale kdo nahradí člověka?), Earthworks (Zemní práce) a společně s Harrym Harrisonem sestavil sborník Nebula Awards Two (č. Nebula 1966). Mimochodem je také literárním redaktorem Oxford Mailu. Byl čestným hostem na dvacátém třetím worldconu, který se konal v srpnu 1965 v Londýně.

Jako sestavovatel této antologie jsem o Aldissovi věděl pouze to, že obdivuji jeho dílo a že jsem od něho chtěl do této knihy povídku. Když jsem obdržel, přečetl si a odkoupil výstřední kus, který následuje, mám pocit, že tím bylo mým povinnostem učiněno zadost. Umožním tudíž panu Aldissovi, aby zde už bez jakýchkoli dalších poznámek napsal, co má na srdci:

„Narodil jsem se roku 1925 a pamatuji se, jak mě vychovatelka vodila do školy – či do školky – kolem řad nezaměstnaných čekajících na podporu a jak se jich strašně bála. Panovala ekonomická krize.

Psát jsem začal takřka hned poté, co jsem se naučil číst, a nikdy jsem vlastně nepřestal. Science fiction jsem psal už v šesti letech ještě předtím, než jsem věděl, o čem pojednává, a na internátní škole jsem psal pornografii dřív, než jsem věděl, o čem pojednává! Čtyři roky jsem strávil u ozbrojených sil (1943-47) a byl jsem právě dost starý na to, abych byl v rámci činné služby poslán do Barmy a zažil krátký úsek japonské války. Tato mladická léta ve mně zanechala velký dojem – navštívil jsem Indii, Barmu, Ásám, Cejlon, Sumatru, Malajsko, Hongkong.

Potom všem jsem už nic dělat nechtěl, a nikdy jsem nic nedělal, jen jsem žil a psal. Nechal jsem se vtáhnout do knihkupeckého sektoru, neboť jsem měl za to, že tak budu mít alespoň možnost číst. Zanedlouho jsem přestal psát do šuplíku a zkusil jsem psát pro veřejnost. Fungovalo to. Na kariéru knihkupce jsem se vykašlal. Moje spisovatelská dráha je úspěšná, rozšířila mi obzory a seznámila mě s řadou příjemných a zajímavých lidí. V tomto ohledu jsem měl ohromné štěstí. Smůla mě potkala v manželství, které se proměnilo v patnáctiletou bitvu – ale ta už skončila a teď jsem opět šťastně ženatý.

V Anglii jsem velice známý; na nejnovější knize jsem nazván ‚Nejlepším britským autorem science fiction‘ – což nemusí být úplně přesné označení, ale rozhodně to vystraší protivníky! V rámci našeho úzkého žánru jsem mimořádně všestranný: píšu romány a povídky na nejrůznější náměty, sestavuji antologie (ty tři, které jsem sestavil pro Penguin, jdou přímo na dračku), vystupuji na conech a v literárních besedách, v televizi a v rozhlase. Společně s Harrym Harrisonem rediguji časopis věnovaný čistě literární kritice v žánru science fiction: SF Horizons.

V roce 1964, kdy jsme se v manželství dostali do slepé uličky, jsem si koupil ojetý Land Rover a odjel jsem na šest měsíců do Jugoslávie, kde jsem si jenom tak jezdil, hlavně dole na jihu, v Makedonii a v okolí. Z této zkušenosti vznikla i kniha. Doufám, že se mi časem podaří sjezdit i další bývalé byzantské země. A rád cestuji po komunistických zemích – z představy, že až půjde do tuhého, místní zůstanou na druhé straně barikády, mi běhá trochu mráz po zádech. A ne že by Jugoslávci nebyli příjemní.

Jsem pořád člověk bez ambicí – s výjimkou jedné: vím, že jsem nejlepší sf spisovatel na světě a chci, aby to věděli i ostatní!“

NOC, KDY SE VYŘINUL VŠECHEN ČAS

Brian W. Aldiss

Zubař ji celou rozzářenou doprovodil s úklonami ke dveřím, navíc jí ještě zavolal taxi. To dosedlo na balkon, právě když vyšla ven.

Byl to neautomatizovaný typ dostatečně staromódní, aby se dal považovat za elegantní. Fifi Fevertreesová řidiče oblažila zářivým úsměvem a nastoupila.

„Mimoměsto,“ řekla. „Vesnice Rouseville stranou od dráhy Z4.“

„Vy bydlíte na venkově?“ zeptal se taxikář, když se vznesl do falešné modři. Řídil jako blázen jen jednou nohou.

„Venkov je fajn,“ ohradila se Fifi. Zaváhala a pak došla k závěru, se může i trochu pochlubit. „Navíc teď, když tam zavedli časové rozvody je to ještě lepší. Právě nám zapojují dům na časovod – až dorazím domů, mělo by to být hotové.“

Taxikář pokrčil rameny. „Řek bych, že na venkově to vyjde pěkně draho.“

„Tři platby za měrnou jednotku.“

Taxikář významně hvízdl.

Fifi mu toho chtěla říct víc, chtěla mu říct, jak je vzrušená, jak si přeje, aby byl táta naživu a mohl mít taky radost z připojení na časovod. Ale s palcem v puse, když se dívala do náramkového zrcátka a snažila se spatřit, co jí udělal zubař, se jí nemluvilo snadno.

Odvedl dobrou práci. Nový drobný bělounký zoubek už jí pevně vyrůstal z růžové dásně. Fifi zhodnotila, že má velmi svůdnou pusinku, přesně jak říkal Tracey. A zubař jí starý zub odstranil pomocí časového plynu. Bylo to tak prosté. Stačilo jediné fouknutí a ocitla se zpátky v předvčerejšku a znovu prožívala venkovskou selanku, kdy popíjela kávu s Peggy Hackensonovou, aniž vůbec pomyslela na bolest. Časový plyn už dnes dokázal hotové zázraky. Při pomyšlení, že ho budou mít přímo doma, kdykoli k dispozici, se rozplývala radostí.

Kulaťoučký taxík vyletěl do výšky a vyklouzl jednou z automatických bran v rozlehlé kupoli, která se táhla nad městem. Fifi pocítila prchavou lítost, že odlétá. Města byla dnes tak příjemná, že nikdo nechtěl bydlet mimo jejich hranice. Venku bylo všechno dvakrát tak drahé, ale naštěstí vláda vyplácela všem lidem, kteří museli žít na venkově a mezi něž se počítali i Fevertreesovi, odškodné za snášení mimoměstských útrap.

Za několik málo minut se už opět snášeli k zemi. Fifi ukázala na jejich mléčnou farmu, taxikář jemně dosedl na přistávací terasu nastavil tlapku pro vyděračskou sumu kiloplateb. Teprve když částku obdržel, zaklonil se a jednou nohou odemkl Fifiny dveře. Tito šimpanzí řidiči člověku nic neodpustili.

Fifi na něho zapomněla hned, když v domě sbíhala ze schodů. To byl den D! Dva měsíce trvalo dělníkům, než instalovali centrální časování – o dva týdny déle, než původně očekávali –, a po celou dobu vládl v domě strašlivý zmatek, když muži protahovali každou místností trubky a dráty. Teď bylo všechno zase uklizené. A Fifi doslova tančila ze schodů, aby našla svého manžela.

Tracey Fevertrees stál v kuchyni a mluvil s montérem. Když mezi ně vtrhla, otočil se a vzal ji za ruku a usmál se způsobem, který ji pouze pohladil na duši, ačkoli nedával spát mnoha místním rousevillským dívkám. Avšak jeho příjemný vzhled se ani zdaleka nemohl rovnat její kráse, když byla vzrušená, jako tomu bylo právě teď.

„Funguje to všechno?“ zeptala se.

„V poslední chvíli se objevil ještě jeden problém,“ přiznal s nevolí pan Archibald Smith.

„Na poslední chvíli se vždycky najde nějaký problém! Jen minulý týden jich bylo patnáct, pane Smithi. Co teď?“

„Není to nic, co by se vás týkalo. Jak dobře víte, rozvod časového plynu jsme sem museli natáhnout až z hlavního zásobníku v rousevillském závodě, a teď to vypadá, že se nám nedaří udržovat tlak. Kolují zvěsti, že v hlavním ložisku v Rousevillu došlo k vážnému úniku plynu a dělníci se ho teď usilovně snaží utěsnit. Vy byste se tím ale neměli nijak trápit.“

„Otestovali jsme to tady a zdá se, že přívod funguje, jak má, obrátil se Tracey na manželku. „Pojď, ukážu ti to!“

S panem Smithem, na němž byla vidět tradiční nechuť montéra rozloučit se s místem své práce, si potřásli rukama. Konečně odešel. Jen slíbil, že se vrátí ještě ráno, aby odvezl poslední brašnu s nářadím a Tracey a Fifi zůstali sami se svou novou hračkou.

Mezi dalším kuchyňským vybavením se časový panel takřka ztrácel. Byl zabudován hned vedle jaderné jednotky, nenápadné zařízení s desítkou drobných číselníků a dvojnásobným množstvím přepínačů.

Tracey manželce ukázal, jak byl nastaven časový tlak: nízká úroveň na chodbách a v pracovnách, vyšší v ložnicích, regulovatelná v obývacím pokoji. Fifi se o něho otřela a napodobila kočičí předení.

„Vzrušuje tě to, co, zlatíčko?“ zeptala se.

„Pořád uvažuju, kolik za to musíme zaplatit. A kolik nás to bude stát v budoucnu – tři platby za měrnou jednotku – páni!“ Potom si všiml jejího zklamaného výrazu a dodal: „Ale ovšemže se mi to moc líbí miláčku. Víš, že z toho budu na větvi.“

Potom se se zapnutým přívodem procházeli po domě. Kuchyni nastavili na nedávné dopoledne. Vznášeli se v uplynulém čase, v části dne, kterou měla Fifi nejradši pro práci v kuchyni, kdy skončily úkoly související se snídaní a ještě zbývala dlouhá doba do plánování a objednání oběda. Fifi a Tracey si vybrali dopoledne, kdy se cítila obzvlášť klidně a dobře: a nyní je zalévala atmosféra oné chvíle.

„Úžasné! Rozkošné! Můžu dělat cokoliv, cokoli ti uvařím, hned teď!“

Políbili se, vyběhli na chodbu a volali: „Není věda nádherná!“

Najednou se zastavili. „Ale ne!“ vyjekla Fifi.

Chodba byla dokonale uklizená. Závěsy byly na svém místě, kovově se leskly vedle obou oken, regulovaly množství světla, které jimi proudilo, a ukládaly jeho přebytek pro hodiny mimo špičku. Posuvný koberec byl na svém místě, byl čerstvě nastříkaný a hladce je unášel dál do domu. Obklady byly teplé a měkké na dotek. Ale v čase se právě přenesli zpátky do třetí hodiny odpolední před měsícem, do poklidné části dne – s tou výjimkou, že právě před měsícem tu pracovali montéři.

„Zlatíčko, vždyť nám zničí koberec! A já už vím, že to obložení nedáme na původní místo! Ach, Tracey, podívej – odpojili závěsy a Smith nám slíbil, že to neudělají!“

Sevřel jí rameno. „Miláčku, všechno je v pořádku, opravdu!“

„Není! Není to v pořádku! Podívej, jak se všude válí ty špinavé staré trubky a jak tu visí ty kabely! Zničili nám náš krásný stropní pohlcovač prachu – podívej, jak se z něj teď sype špína!“

„Miláčku, ale tak jen působí čas!“ Musel však uznat, že dokonalé chodbě, kterou registrovaly jeho oči, nemůže uvěřit: stejně jako Fifi se nechával unášet pocity z minulého měsíce, kdy se na toto místo díval, jaké bylo tehdy, vydáno napospas Smithovi a jeho strašlivé četě.

Došli na konec chodby a skočili do ložnice. Unikli do jiného časového pásma. Fifi nakoukla zpátky do chodby a plačtivě vzlykla: „Proboha, Trace, jak Je ten čas mocný! Myslím, že budeme muset změnit nastavení chodby, co říkáš?“

„Jasně, vyladíme ji na minulý rok. Co si takhle do chodby dát hezké letní odpoledne. Řekni si, co chceš, a nastavíme to! Tak zní slogan Ústředního časového podniku, ne? No, a jak se ti líbí čas tady?“

Když se Fifi rozhlédla po pokoji, sklopila před ním své dlouhé řasy. „Mmm, je tu pohoda, co?“

„Dvě hodiny ráno, miláčku, počátkem jara, a všichni v celé zóně spí jak zabití. Teď už nebudeme trpět nespavostí!“

Přišla k němu, opřela se mu o hruď a zadívala se mu do očí. „Neřekl bys, že takových jedenáct večer by bylo na ložnici vhodnějších…?“

„Miláčku, dobře víš, že při těch věcech dávám přednost pohovce. Pojď si na ni se mnou sednout a uvidíme, jak se ti bude zdát obývák.“

Obývací pokoj byl o schodiště níž. Mezi ním a úrovní země už byla ve dvou patrech jen garáž a mlékárna. Byla to krásná velká místnost s krásnými velkými okny, z nichž bylo vidět až ke vzdálené kupoli města. Uprostřed stála krásná velká pohovka.

A tak se do této rozkošnické pohovky usadili, a jelikož byly minulé vzpomínky takové, jaké byly, začali se laskat. Za chvilku se Tracey natáhl na zem a přehodil ruční přepínač, který byl zasazený do stěny.

„Tady si čas můžeme nastavovat podle libosti, Fifi! Řekni si, o jakou dobu stojíš, a hned se do ní přeneseme.“

„Pokud si myslíš to, co si myslím, že si myslíš, tak bychom se neměli vracet dál než o deset měsíců nazpět, protože před tou dobou jsme ještě nebyli svoji.“

„Ale, no tak, paní Fevertreesová, začínáte být staromódní nebo co? S tímhle jste si před svatbou nikdy hlavu nelámala.“

„Ale lámala! I když možná spíš až po ní než v té době, kdy jsem se nechávala unést.“

Jemně ji pohladil po vlasech. „Řeknu ti, co bychom někdy mohli vyzkoušet: přenést se do doby, kdy ti bylo dvanáct. Před pubertou jsi musela být hodně sexy, a já bych si to strašně rád ověřil. Co říkáš?“

Už se ho chystala odměnit nějakou konvenční ženskou výtkou, ale zvítězila nad ní její vlastní představivost. „To bychom se mohli vrátit do doby, kdy jsme byli malí prcci!“

„No výborně! Víš, že mám náběh k lolitovskému komplexu!“

„Trace, musíme si dávat pozor, abychom se ve vzrušení nenechali unést za den, kdy jsme se narodili, jinak bychom mohli skončit jako hromádky protoplazmy.“

„Miláčku, přečetla sis ty brožurky? Pokud budeme mít dost tlaku na to, abychom prosvištěli daty svého narození, vstoupíme jednoduše do vědomí našeho nejbližšího předka stejného pohlaví – ty vnikneš do vědomí tvé matky, já do vědomí svého otce, a pak do tvé babičky a já do dědy. Dál nás tlak rousevillského rozvodu nepustí.“

Pod náporem jiných zájmů konverzace ochabla, dokud Fifi zasněně nezašeptala: „Čas je vážně božský vynález! Víš ty co, i když budeme staří a šedí a nemohoucí, budeme se moct vrátit zpátky a užívat si stejně, jako když jsme byli mladí. Přesuneme se přesně do tohoto okamžiku, co ty na to?“

„Mmm,“ odpověděl. Tato představa zaujala oba dva. Toho večera si připravili obrovského syntetického humra. Fifi ve vzrušení z časového rozvodu nějakým nedopatřením nastavila nepřesnou kombinaci – i když přísahala, že překlep byl v nastavení kuchařky, kterou naprogramovala kuchyňský počítač – a jídlo nebylo úplně takové, jaké mělo být. Ale potom se poslali zpátky do doby jednoho z prvních a nejchutnějších humrů, které spolu jedli, krátce poté, co se spolu před dvěma léty seznámili. Vzpomínka na chuť smyla zklamání nesoučasné pachuti.

A zatímco jedli, poklesl tlak.

Nic se neozvalo. Navenek se nic nezměnilo. Ale v hlavě cítili, jak víří napříč dny jako listí hnané větrem přes vřesoviště. Jídla se objevovala a mizela a humr v jejich ústech získával odpornou chuť, když měli pocit, že postupně přežvykují krocana, sýr, zvěřinu, ovocný pohár a piškotový pudink, zmrzlinu a ovesné vločky ke snídani. Několik omračujících minut seděli strnule u stolu, zatímco se jim přes chuťové pohárky přelévaly stovky nejrůznějších chutí. Tracey nakonec s heknutím vyskočil a časový proud zastavil vypínačem u dveří.

„Něco se pokazilo!“ vyhrkl. „Za to může ten Smith. Hned mu zavolám. Já ho uškrtím!“

Ale když ve videojemu vyplula Smithova tvář, byla stejně zdvořilá jako vždycky.

„Chyba není na mé straně, pane Fevertreesi. Zrovna mi jeden z mých hochů volal, že problém je v rousevillském časovém závodě, kde se váš přívod napojuje na hlavní zásobník. Dochází k úniku časového plynu. Už ráno jsem vám říkal, že tam není všechno v pořádku. Mohu-li vám poradit, pane Fevertreesi, běžte spát. Běžte spát a ráno už bude všechno nejspíš zase v pořádku.“

„Máme jít spát?! Jak se nám opovažuje navrhovat, že máme jít spát!“ zvolala Fifi. „Co je to za neslušný návrh? Ten chlap se snaží něco skrývat. Vsadím se, že někde udělal chybu a teď ji chce zastřít nějakou povídačkou o úniku plynu v časovém závodě.“

„Brzy si to budeme moct ověřit. Zajedeme se tam podívat!“

Sjeli výtahem do přízemí a nastoupili do terénního vozidla. Lidé z města by se těmto malým vznášedlům s kolečky, která tak dojemně připomínala automobily z dávné minulosti, jen vysmáli, ale nebylo pochyb, že na venkově, vně kupolí, kde nefungovala veřejná doprava, byla nepostradatelná.

Otevřela se vrata a vyklouzli ven. Okamžitě se vznesli a letěli asi metr nad zemí. Rouseville leželo za nízkým kopcem a časový závod stál přímo na opačném konci. Když však zahlédli první domy, stalo se něco zvláštního.

I když bylo všude ticho, terénní vozidlo se začalo prudce zmítat. Fifi to házelo v kabině a za chvilku zůstali vězet v živém plotě.

„Kruci, ty krámy jsou ale těžké. Někdy se ji musím naučit řídit!“ povzdechl si Tracey, když vylézal ven.

„To mi ani nepomůžeš, Tracey?“

„Pche, na hraní s holkama jsem už moc velkej!“

„Musíš mi pomoct! Ztratila jsem panenku!“

„Tys nikdy žádnou panenku neměla! Trhni si!“

Rozběhl se přes pole a ona se musela pustit za ním; přitom na něho nepřestávala křičet. Bylo ale obtížné pokoušet se ovládat nemotorné těžké tělo dospělého člověka myslí malého dítěte.

Manžela nakonec našla, jak sedí uprostřed silnice do Rousevillu, kope nohama a máchá rukama. Zaculil se na ni. „Tace se šel pvojít!‘ oznámil jí.

Ale už za chviličku byli opět schopni chůze, i když pohyb Fifi způsoboval bolest, neboť její matka byla na sklonku života chromá. Společně se belhali k vesnici, dva mladí lidé ve stařeckém předklonu. Když vstoupili do vísky, nad níž se neklenula žádná kupole, uviděli, že většina obyvatel je venku a prochází celou škálou typických příznaků pro nejrůznější období života, od broukavého dětství po starobu provázenou třaslavým sípáním. Bylo jasné, že v časovém závodě došlo k nějaké vážné havárii.

O deset minut a o několik generací později došli k hlavní bráně. Pod cedulí Centrálního časového podniku stál Smith. Nepoznali ho: měl nasazenou protičasovou plynovou masku, jíž z chobotu prskaly staré okamžiky.

„Napadlo mě, že byste se tu mohli objevit!“ vykřikl. „Nevěřili jste mi, co? Tak to už můžete jít se mnou a uvidíte to na vlastní oči. Došlo k prudkému výronu plynu a ventily nevydržely tlak. Vsadil bych se, že než se to tu dá do pořádku, bude se muset evakuovat celá oblast.“

Když je odváděl branou, Tracey podotkl: „Jenom doufám, že to není nějaká rusácká sabotáž!“

„Rusácká co?“

„Rusácká sabotáž. Jestli v tom nemají prsty Rusové. Je tento závod přece tajný?“

Smith na něho užasle vykulil oči. „Copak jste se zbláznil, pane Fevertreesi? Rusko disponuje stejným časovodem jako my. Strávil jste přece loni líbánky v Oděse, ne?“

„Loni jsem byl nasazen v Koreji!“

„Koreji?!“

Za burácivého kvílení sirén se na dvůr Časového podniku snesl jakýsi černý tvar, jemuž nad a pod trupem blikala rudá světla. Byla to robotem řízená hasičská stříkačka z města. Když však její lidská posádka celá zmatená vyklopýtala ven a než je zaměstnanci závodu stihli vybavit protičasovými plynovými maskami, jeden mladík zůstal ležet na zemi a křičel, aby mu někdo převlékl kalhoty. A pak je nečekalo hašení požáru, nýbrž nesmírný gejzír neviditelného času, který nyní tryskal nad budovu a nad celou vesnici a svým molům odolným dechem rozptyloval do všech směrů netušené či zapomenuté generace.

„No, postávat tu nemusíme. Pojďme se podívat, jak se to vyvíjí,“ navrhl Smith. „Přece tu nebudeme jen tak zbůhdarma lelkovat, to mohli bychom jít zrovna tak domů a dát si panáka.“

„Pokud máte na mysli, co si myslím, že máte, pak jste velice pošetilý mladík,“ pronesla Fifi starým a přísným hlasem. „Většina alkoholu, který je v současnosti k maní, je pašovaný a nebezpečný pro zdraví – ale ať je to jak chce, myslím, že bychom měli podpořit prezidenta v jeho chvályhodné snaze vymýtit alkoholismus, co říkáš, Tracey?“

Ale Tracey byl zaujat nějakou zvláštní vzpomínkou a navíc si potichu hvízdal „La Paloma“.

Klopýtavě se vydali za Smithem a vešli do budovy, kde je zastavili dva policisté. V tom okamžiku se objevil otylý chlapík v obleku a přes plynovou masku promluvil na jednoho z policistů. Smith ho pozdravil a oba se přivítali jako bratři. Vyšlo najevo, že bratři opravdu jsou. Kulaťoučký Smith je pozval dál do závodu. Uchopil Fifi galantně za ruku – a taková byla jeho osobní tragédie, že nic víc si nikdy s žádnou pohlednou dívkou neužil.

„Neměli bychom být tomuto pánovi patřičně představeni, Tracey? zašeptala do ucha manželovi.

„Kdepak, miláčku. Jakmile vstoupíš do sídla průmyslového podniku, pravidla etikety musejí jít stranou.“ Když promluvil, jako by si přejel přes imaginární licous.

Uvnitř závodu vládl chaos. Až nyní byl patrný plný rozsah katastrofy. Zrovna vytahovali první těžaře z otvoru, kde došlo k časové explozi: jeden z ubožáků chabě nadával a vinu za celé strašlivé neštěstí svaloval na Jiřího III.

Celý časový průmysl byl pořád ještě v plenkách. Od chvíle, kdy první z podzemníků, při výpravě hluboko pod zemskou kůru, objevili časová ložiska, uplynulo sotva deset let. Celá záležitost dosud vzbuzovala úžas a výzkum byl stále ještě v relativně rané fázi.

Ale do objevu se vmísili průmysloví magnáti a se svou obvyklou velkomyslností se postarali, aby se všem – za patřičnou cenu – dostalo spravedlivého přídělu času. V současnosti se do časového průmyslu investovalo víc než do jakékoli jiného průmyslového odvětví na světě. Dokonce i v tak maličké vesničce, jakou byl Rouseville, stál závod v hodnotě milionů. Ale závod právě teď kolaboval.

„Je to tady hrozně nebezpečné – neměli byste se tu dlouho zdržovat,“ radil tlustý Smith; musel přes plynovou masku křičet. Byl tu strašlivý hluk, zvlášť od chvíle, kdy metr od nich začal nějaký reportér s tirádou určenou divákům v celé zemi.

V reakci na bratrovu otázku tlouštík odpověděl: „Ne, je to víc než jen prasklina v hlavním přívodu. To jsme zveřejnili jen jako zástěrku. Naši odvážní hoši tam dole narazili na úplně nové ložisko a z toho se teď řine čas. Nemůžou ho ucpat! Než jsme zjistili, co se stalo, polovina kluků se octla v době normanského záboru.“ Dramaticky ukázal dolů skrz dlaždice, na nichž stáli.

Fifi nedokázala za nic na světě pochopit, o čem se to baví. Od vyplutí z Plymouthu byla vydána napospas osudu, nemluvě o mořských vlnách. Měla co dělat, aby sehrála roli Matky poutnice jednomu z Otců poutníků, a z tohoto Nového světa jí šla hlava kolem. A nyní nedokázala ani v nejmenším pochopit, že obrovské vymoženosti moderní techniky nabourávají celý časový řád planety.

V současném stavu si nemohla být vědoma, že iluze z časového gejzíru se už rozlévají po celém kontinentu. Skoro všechny komunikační satelity obíhající kolem světa přenášely více či méně přesné zprávy o pohromě a událostech, jež do ní vyústily, zatímco jejich obluzení diváci byli unášeni napříč generacemi jako lidé řítící se do bezedných sněhových závějí.

Z těchto ložisek pocházely dodávky času, které byly rozváděny do miliard domácností po celém světě. Odborníci už spočítali, že za současného tempa spotřeby budou všechna ložiska času vyčerpána během dvou set let. Naštěstí další odborníci už pracovali na vývoji syntetických časových náhražek. Ani ne před měsícem malý výzkumný tým společnosti Time Pen Inc. z pensylvánského Inku informoval o izolování molekuly o devět minut pomalejší, než byla jakákoli jiná dosud objevená molekula, a mezi vědci panovalo přesvědčení, že ji brzy bude následovat objev dalších molekul.

K závodu se teď přihnala sanita a v závěsu za ní přisvištěla hned další. Archibald Smith se pokusil odtáhnout Traceyho z cesty.

„Ruce pryč, slouho!“ pravil Tracey a pokusil se tasit imaginární meč. Ale to už záchranáři vyskakovali z vozidla a policie uzavírala celou oblast.

„Chystají se vynést naše odvážné terranauty!“ vykřikl tlouštík.

Na pozadí všeobecného pozdvižení nebyl skoro slyšet. Všude pobíhali muži v maskách a občas se mezi nimi propletla i štíhlá postava ošetřovatelky, také v masce. Rozdávaly se příděly kyslíku a polévky a nad hlavami přítomných se kývaly reflektory zářící do čtvercového otvoru inspekční šachty. Do díry se spouštěli muži v žlutých kombinézách, kteří se dorozumívali prostřednictvím vysílačky na zápěstí. Zmizeli. Na okamžik budovu obestřelo bázlivé ticho, které jako by se přelilo i na dav venku.

Ale z okamžiku byly zakrátko minuty a zvuky opět dosáhly původní intenzity. Do popředí vystoupili další muži se zachmuřenými obličeji a zpravodajové byli vytlačeni ze záběrů.

„Mám za to, že bychom se měli odebrati k domovu, u božího dechu!“ zašeptala Fifi sotva slyšitelně a roztřesenou rukou si sevřela domácí úbor. „Toť nejni nic pro mé zraky!“

Konečně se u ústí jámy začalo něco dít. Zpocení muži v kombinézách tahali za provazy. Objevil se první terranaut v typické černé uniformě svého cechu. Spadla mu hlava – masku neměl, ta mu byla stržena, ale pořád se statečně pokoušel zůstat při vědomí. Bledé rty mu dokonce zkřivil zdvořilý úsměv a zamával rukou na kamery. Přihlížející začali chraptivě jásat.

Patřil k neohroženému druhu mužů, kteří se spouštěli do neprobádaných moří časového plynu pod zemskou kůrou a riskovali život, aby z neznámých končin přinesli zrnko vědomostí, kteří posouvali hranice vědy, opěvovaní a uctívaní pouze neúnavným masírováním celosvětové publicity.

Úspěšný zpravodaj se probil davem až k terranautovi a pokoušel se ho vyzpovídat. Držel mu mikrofon u rtů, zatímco se zmučená tvář hrdiny kolébala před nevěřícnými zraky miliardy diváků.

„Je tam peklo… Dinosauři a jejich potomstvo,“ hlesl, než byl odnesen do první sanity. „Přímo tam dole v plynu. Celá stáda, úplně vyhladovělá… Stačí se spustit pár set metrů níž a narazili bysme… narazili bysme na stvoření… světa.“

Víc slyšet nebylo. Čerstvé policejní posily vyháněly veškeré nepovolané osoby z budovy před návratem dalších terranautů, ačkoli po jejich kabině zatím nebylo ani stopy. Když se k Fifi a Traceymu přiblížil ozbrojený kordon, vzali nohy na ramena. Už to nemohli dál snášet, už ničemu nerozuměli. Uháněli k bráně, aniž věnovali pozornost křiku obou maskovaných Smithů. Když vyběhli do tmy, vysoko nad nimi se pořád táhl velký neviditelný oblak časového gejzíru, jenž se dál roztěkal a rozséval do světa zkázu.

Chvíli leželi a oddychovali v nejbližším křoví. Občas se ozvalo zakňourání jakoby malé holčičky nebo zasténání jakoby starého kmeta. V přestávkách jen ztěžka dýchali.

Nechybělo mnoho do rozbřesku, když vstali a po pěšině, lemující pole, zamířili do Rouseville.

Nebyli sami. V pohybu byli i obyvatelé vesnice, odcházeli ze svých domovů, které jim teď připadaly cizí a nepochopitelné pro jejich omezené vnímání. Tracey na ně zpod svažujícího se čela upíral oči, pak se zastavil a z větve si vyrobil neumělý kyj.

A tak muž a žena společně přešli kopec a podobně jako zbytek lidstva zamířili zpátky do divočiny. Jejich sehnuté a neohrabané postavy se na obzoru rýsovaly na pozadí prvních cárů jitřního světla.

„Uhu glum hum herm morm glug humk,“ utrousila žena.

Což v překladu ze staré kamenštiny znamená přibližně toto: „Sakra, proč se tohle musí lidstvu stát vždycky, když se už zas konečně ocitne na prahu civilizace?“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Pokud nějaká nebezpečná vize vychází z reálného života, pak je jí povídka Noc, kdy se vyřinul všechen čas. Na vysvětlenou bych měl dodat, že v současnosti žiji v odlehlém koutě Oxfordshiru, kde jsem si koupil nádherný dům ze šestnáctého století, samý kámen, dřevo a došky, byť se ve svém poměrně dosti žalostném stavu sesouvá k zemi. Svému příteli Jimu Ballardovi, známému sf spisovateli, jsem řekl: „Vypadá jako nějaká zvláštní forma vegetace, která tu vyrostla ze země.“ A on odpověděl: „Ano, a teď vypadá, jako by do ní zarůstala.“

Ve snaze udržet dům nad zemí jsme se s manželkou rozhodli, že jej připojíme ke kanalizaci a že zasypeme starou žumpu. Dělníci okamžitě místo obestavěli obrovitými rypadly a velikánskými rourami. Uprostřed této namáhavé akce mě napadlo, jak by se s podobnými problémy vypořádaly budoucí generace.

Toto je moje zhruba sto desátá vydaná povídka. Pracovat jsem přestal před deseti lety a místo toho jsem se stal spisovatelem. Byl to jeden z nejlepších nápadů, který jsem kdy měl. Domnívám se, že zde otištěná povídka obsahuje jeden z nejpotrhlejších nápadů, jaký jsem kdy dostal. (Doufejme, že mi v hlavě ještě pár potrhlých nápadů zbylo – strašně nerad bych se vracel do práce…)

MUŽ, KTERÝ BYL NA MĚSÍCI – DVAKRÁT

Úvod k povídce

Původně byl jedním z vedlejších (nikoli však méně důležitých) záměrů této antologie pokus získat a předložit čtenářům povídky od autorů působících mimo oblast spekulativní prózy. V mém předběžném obsahu figurovala jména jako William Burroughs, Thomas Pynchon, Alan Sillitoe, Terry Southern, Thomas Berger a Kingsley Amis. Našlo se na něm i jméno Howard Rodman. Okolnosti takřka machiavellistické povahy zabránily tomu, aby se zde objevila první šestice autorů. Howarda Rodmana mezi sebou uvítat můžeme. Je mi to velkou ctí.

Počítáte se mezi Rodmanovy fanoušky, pokud se vůbec někdy díváte na televizi. Protože pokud se na televizi díváte byť jen okrajově, činíte tak proto, aby vám neunikly ty nejlepší pořady, a pokud tomu tak je, viděli jste Rodmanovu tvorbu. (Poznámka na okraj: připadá mi velice zvláštní, že příznivci science fiction, ti, kteří se rozhodují pro existenci ve snových světech vesmírných dálnic, úžasných měst, zázračných vynálezů, automatických dveří, trojrozměrné videozábavy a virtuální reality, patří k lidem, kteří nejvehementněji pohrdají moderní televizí. Setkal jsem se s velkým množstvím fanů, kteří, když zjistili, že trávím část času psaním pro vizuální média, mě dosti opovržlivě informují, že se na televizi skoro nedívají jako by samo její sledování mohlo být společenským prohřeškem. Musí je nesmírně skličovat, když vidí, jak se televize, cesty do vesmíru a všechny další předpovědi gernsbackovské „scientifiction“ dostávají do rukou ignorantů. Domnívám se, že je to jistým způsobem malá tragédie, něco na způsob toho, že jste celá léta byli velcí borci, když jste věděli, jak je Tolkien skvělý, a teď najednou zjistíte, že každý tajtrlík v metru čte paperbackové vydání Pána prstenů. Ale dovoluji si prohlásit, že mít televizi jako masové médium v takovém stavu, v jakém ji známe, i když devadesát šest procent vysílání stojí za úplné houby, je mnohem, mnohem lepší, než ji podrobovat úděsně antiseptickému osudu, který pro ni chystala sci-fi roku 1928.)

Howard Rodman získal více nominací a ocenění za televizní dramatickou tvorbu než jeho kterýkoli jiný současný kolega z branže. Jeho slavný scénář pro seriál Naked City (Nahé město), „Bringing Far Places Together“ („Jak přiblížit vzdálená místa“), obdržel ceny Emmy a ceny americké asociace scenáristů nejen pro sebe, nýbrž i pro celý seriál, režiséra a představitele hlavních rolí. Studenti ukázkových televizních filmů si vzpomenou na loňské drama „The Game with Glass Pieces“ („Hra se skleněnými figurami“) ze série Bob Hope-Chrysler Theater (Divadlo Boba Hope-Chryslera). Právě Rodmanův rukopis ve skutečnosti udal tón tomu nejlepšímu z Nahého města a Route 66 během jejich slibného působení v éteru.

Howard Rodman se narodil v Bronxu a v deseti letech se rozhodl stát spisovatelem.

Vážně se tímto rozhodnutím začal zabývat v patnácti a od patnácti do šestnácti přečetl denně minimálně jednu povídkovou sbírku. Od sedmnácti do jedenadvaceti napsal denně 3000 slov: povídek, úryvků z divadelních her, básní, narativních pasáží apod. Získal diplom z Brooklyn College a později psal disertační práci na Iowa University. V jedenadvaceti vstoupil do armády (kde měl jako seržant kontrarozvědky mimo jiné za úkol provádět inspekci v bordelech v Lille). Vydal více než sto padesát povídek, několik stovek básní, čtyřicet jednoaktových her, čtyři tříaktové hry (a byl zařazen do sbírek nejlepších divadelních her roku). Posledních deset let aktivně působí v rozhlasu, v televizi a ve filmu. Ve čtyřiceti sedmi letech se Howard Rodman – velký, srdečný, nesmírně duchaplný a erudovaný Howard Rodman, nadšený to filmový fanoušek – stačil oženit, rozvést a znovu oženit s krásnou a talentovanou herečkou Normou Connollyovou. Mají spolu čtyři děti, z nichž několik lze i podle těch nejpřísnějších kriterii označit za genie.

Obzvlášť mě pak těší, že se Howard může objevit v této antologii a to nejen proto, že je jeho povídka něčím velice zvláštním a velice odlišným od dalších textů v této knize, ale z řady vedlejších důvodů, jež tu nyní vysvětlím: Rodmanovy scénáře jsem obdivoval dlouho předtím, než jsem přišel do Hollywoodu. Připadalo mi, že ztělesňují ideály, o něž by měl scénárista usilovat v médiu zasvěceném propagaci odpuzovačů pachu z vlasů, úst, podpaží a škvír mezi prsty na nohou. Dal jsem si za úkol setkat se s Rodmanem hned během prvních měsíců, které jsem trávil v Továrně na sny, a naučil jsem se od něho jedné důležité lekci. Lekci, kterou využije každý spisovatel. Nebojte se. Je to prosté: nenechte se vyděsit. Nemůže se vám nic stát. Jestliže vás vyhodí od filmu, zkusit to v televizi. Jestliže vás vyhodí z televize, pište romány. Jestliže od vás romány nikdo nekoupí, prodávejte povídky. Když na to nemáte, zaměstnejte se jako zedník. Spisovatel píše pořád. K tomu tu je. A jestliže vám nebude dovoleno psát určité věci, jestliže vám na trhu někdo přistřihne křídla, potom běžte na jiný trh. A jestli zavřou všechny bazary, tak u všech všudy běžte dělat rukama, dokud zase nebudete moct psát, protože talent se nikam nevypaří. Ale když si poprvé řeknete: „Panebože, oni mě dostanou!“, pak je s vámi amen. Protože hlavní artikl, který má spisovatel na prodej, je jeho odvaha. A jestliže žádnou nemá, je něco víc než zbabělec. Je to zrádce, lenoch a kacíř, protože psaní je posvátny úkol. Toto jsem se naučil od Howarda Rodmana.

Dalším důvodem k mé radosti z Rodmanovy přítomnosti na těchto stránkách je charakter příběhu, který vylíčil. Jde o laskavou povídku, zdánlivě banální a ne příliš „nebezpečnou“. Ale když jsem si ji přečetl poprvé a napadly mě tyto myšlenky, zarazil jsem se, protože ve mně začalo blikat varování přečti si ji ještě jednou. Rodman je liška podšitá. Tak jsem si ji přečetl podruhé a kromě nenápadnosti v podání mě zasáhla palčivost hlavní myšlenky. Pokusil se tu o něco velice obtížného a něco svým způsobem znepokojivého. Pronesl velice moudrý komentář na téma k němuž jsem se já vyjádřil v druhém odstavci tohoto úvodu. (Ona pasáž v závorkách). Jde o typ povídky, které psával Heinlein a které několikrát vzešly z pera Kurta Vonneguta, ale o niž by se většina autorů spekulativní prózy vůbec nepokoušela. Na to jsou příliš daleko ve vesmíru. Rodman je pořád silně spjat s tímto světem a touto dobou. A právě tento zájem (a cit) pro tragédii tohoto světa a této doby ho inspirovala k příběhu o muži, který byl na Měsíci – dvakrát.

A poslední důvod, proč mi Howardova přítomnost v této knize působí tak velkou radost: Rodman je bojovník, žádný kavárenský liberál. Jeho výstrahu, abych se nikdy nebál, zakončil rozkaz bojovat za to, co jsem napsal. Snažím se o to, někdy úspěšně. V Hollywoodu je to těžké. Ale učitel, Howard Rodman, je muž, který kdysi hodil těžký popelník po člověku, jenž zarazil jeden jeho scénář, a kterého muselo okolí zadržet, aby dotyčnému neurval hlavu. Jindy poslal jednomu velice vlivnému producentovi, který zasadil smrtelnou ránu jednomu jeho seriálu, velký balík převázaný černou stuhou. Uvnitř byly nůžky ve vzkazem Requiescat in Pace a názvem pořadu. Ve studiích koluje legenda: jestliže vás dostatečně nebolí hlava, protože pro vás píše Ellison, zavolejte Rodmana a spolupracujte s originálem.

Viditelným svědectvím o kvalitě tvorby Howarda Rodmana je fakt, že patří mezi ty nejvytíženější scenáristy v Hollywoodu.

přeložil Milan Žáček

MUŽ, KTERÝ BYL NA MĚSÍCI – DVAKRÁT

Howard Rodman

Poprvé letěl Marshall Kiss na Měsíc, když mu bylo devět, a ten výlet byl docela náhodný. Na pouti se utrhl starý balon a odlétl i s Marshallem uvnitř.

Slétl dolů až za dvanáct hodin.

„Kdepak ses toulal?“ zeptal se Marshallův táta.

„Byl jsem na Měsíci,“ odpověděl Marshall.

„Nepovídej,“ řekl táta nejistě. A vyšel ven povědět to sousedům.

Marshallova máma, praktičtější než táta, postavila na stůl před chlapce vrchovatou misku ovesné kaše. „Po takovém výletu musíš mít asi pěkný hlad. Měl by ses nejdřív navečeřet, než půjdeš spát.“

„Taky si myslím,“ řekl Marshall, zaměstnaný vyprazdňováním misky. Byl právě v nejlepším, když přišli reportéři – zavalitý muž s malým knírkem a drobný mladík, který pracoval v novinách, aby si vydělal na školné na univerzitě pro podnikatele.

„Tak ty jsi tedy byl na Měsíci,“ řekl ten s knírkem.

Marshall ostýchavě beze slova přikývl.

Budoucí podnikatel se začal chápavě usmívat, ale přestal, když zachytil varovný pohled Marshallovy mámy.

„A jaké to tam bylo?“ zeptal se ten s knírkem.

„Báječné,“ odpověděl upřímně Marshall. „Všechno chladné a svěží a spousta hudby.“

„Jaké hudby?“

„Prostě hudby. Nádherné melodie.“

„Podnikatel“ začal mrkat na svého kolegu, ale přestal, když zamračená Marshallova máma postavila sklenici mléka na stůl s hlasitým bouchnutím.

„Nádherné melodie,“ opakoval Marshall. „Skoro jako v kostele.“

Objevili se tři sousedé, kteří se přišli na Marshalla podívat. Stáli na druhém konci stolu a zvědavě si prohlíželi chlapce, který byl na Měsíci. „Kdo by tomu byl věřil,“ vydechl jeden. „Vypadá tak mladý.“

Marshall se začervenal a znovu se sklonil nad misku s kaší.

Právě tehdy do pokoje proklouzli čtyři Marshallovi spolužáci a prostrčili tváře do mezer mezi sousedy.

„Zeptejte se ho,“ řekl nejmenší z chlapců.

„Ty Marshi,“ zavolal nejodvážnější z nich, „půjdeš si zejtra zakopat?“

„Jasně,“ odpověděl Marshall.

„Je v pořádku,“ oznámil nejodvážnější ostatním. „Moc ho to zas nezměnilo.“

Marshallův otec se vrátil se dvěma dalšími sousedy, a nějaká žena s sebou přivedla svého manžela a osm dětí. Aby cestovatele uviděli, museli ujít dvě a půl míle.

A kuchyňským oknem prostrčil hlavu kůň a zadními dveřmi vlezla dovnitř slepice a schovala se za pecí.

Marshallova učitelka vešla dovnitř stejnou cestou jako slepice, protože nikdo neodpovídal na její zvonění u hlavního vchodu.

Každý se díval na Marshalla s radostí a pýchou, ale nikdo najednou nevěděl, co říct. Dokonce i když přijel čerstvě oholený starosta a chystal se pronést řeč, najednou se s ním něco stalo a on beze slova zavřel ústa.

Kuchyně se při tolika lidech tísnících se uvnitř naplnila teplem, ale byl to krásný druh tepla – srdečné a přátelské a nikdo do nikoho nestrkal. Marshallova máma se jenom usmívala a zářila štěstím a jeho táta, který se usadil vedle pece na obrácené skříňce, bafal z dýmky z kukuřičného klasu.

Reportér, který studoval podnikání, se Marshalla zeptal: „A jak víš, že jsi byl opravdu na Měsíci?“

Ale na víc se neodvážil a najednou se ocitl za zády zástupu a nezbylo mu, než si stoupnout na špičky a dívat se přes hlavy ostatních.

Vtom slepice zakvokala a všem to připadalo tak směšné, že se nahlas rozesmáli.

Marshall dojedl kaši, dopil mléko, podíval se z okna a viděl, že dvorek je také plný lidí, přišli z okruhu několika mil, pěšky, na koni, vozem nebo jinak. Uvědomil si, že všichni čekají, co řekne, a tak se tedy postavil a pronesl řeč.

„Nikdy mě nenapadlo, že budu cestovat na Měsíc,“ začal. „Stalo se to takhle: balon se utrhl a začal stoupat nahoru a já jsem letěl v koši s ním. Brzo jsem už viděl vrcholky hor hluboko pod sebou a to bylo něco báječného. Ale já jsem stoupal pořád výš a výš. Cestou jsem pobláznil jednoho orla. Zkoušel vylétnout stejně vysoko jako já, ale nepovedlo se mu to. Úplně se z toho zjančil, ten orel. Vřískal jako šílený.“

Všichni lidé v kuchyni i na dvorku chápavě přikyvovali.

„A nakonec,“ pokračoval Marshall, „jsem se dostal na Měsíc. Jak už jsem řekl, bylo to tam moc pěkné.“ Zmlkl, protože už řekl vše, co mohl.

„Nebál ses?“ zeptal se kdosi.

„Trošku,“ odpověděl Marshall, „ale studený vzduch mě uklidnil a tak to za chvíli přešlo.“

„Jsi chlapík,“ promluvil konečně starosta. „Jsme rádi, že ses vrátil.“ A potřásl Marshallovi rukou.

Potom Marshallovi potřásli rukou i všichni ostatní a každý se odebral na cestu domů. I kůň stáhl hlavu z okna a vrátil se k okusování trávy na dvorku. Ze dveří vyhopkala slepice a nechala pod kamny vajíčko. Dům se vyprázdnil, ale radost v něm zůstala. Vypadalo to, že každý, kdo odešel, nechal v domku kousek štěstí jako dárek tak, jako tu slepice nechala své vajíčko.

„Dneska byl tvůj velký den,“ řekl Marshallovi táta.

„Myslím,“ řekla Marshallova máma, „že by bylo nejlepší, kdybys teď šel do postele.“

„Možná,“ přemýšlel nahlas táta, „možná z tebe bude jednou slavný cestovatel.“

Marshall se podíval na svou maminku a viděl v jejích očích strach, aby se z chlapce nestal tulák. „Víš, tati, spíš bych se chtěl usadit a pracovat na farmě,“ řekl, aby mámu uklidnil. Mrkl při tom na otce, aby mu ukázal, že bude mít možná pravdu.

„Dobrou noc, mami. Dobrou noc, tati.“

„Dobrou noc, synku.“

Matka chlapce políbila na dobrou noc.

Pak Marshall odešel do svého pokoje, zavřel dveře a převlékl se do pyžama. Klekl si vedle postele a sepjal ruce.

„Dneska jsem měl šťastný den, můj Pane. Nejšťastnější den, jaký si pamatuji. Děkuji Ti.“

Vlezl do postele a usnul.

Dobrá, víte, jak čas rychle plyne. Marshall vyrostl, oženil se a usadil na malé farmě. Měl děti a jeho děti měly děti. Jeho děti vyrostly, a jak už to tak bývá, v souladu s právy přírody, šly si svou vlastní cestou. A stejně přirozeně mu žena zemřela stářím. A tak zůstal Marshall Kiss na světě sám, a žil na své farmě a pracoval právě tolik, kolik chtěl.

Někdy zašel do města, posadil se v obchodě u kamen a povídal si s prodavačem, jindy zůstal doma a poslouchal, jak dešťové kapky buší na okno. A pak přišel den Marshallových devadesátých narozenin. Uvědomil si, že všichni, kdo ho znali, když byl ještě chlapec, již zemřeli.

Lidé ve městě patřili k nové generaci a i když nebyli nepřívětiví, nebyli ani příliš přátelští. Takový už byl způsob života mladé generace – neohlížet se zpět, hleděli stále jen dopředu.

Přišel čas, kdy mohl Marshall projít městem z jednoho konce na druhý a nespatřil jedinou známou tvář. Občas někoho pozdravil a každý mu na pozdrav odpověděl, ale nebylo to nějaké skutečné, blízké, lidské pouto, byla to obyčejná slušnost.

A víte, jak to končí, když muž žije tak, jak žil on – začne se cítit osamělý.

A přesně to začal Marshall cítit – osamělost.

Nejprve si myslel, že by mohl na tuto osamělost zapomenout, kdyby nechodil mezi lidi. A tak celý měsíc nevystrčil za práh domu ani nos a stále čekal, že někdo bude tak zvědavý, co se s ním stalo, že přijde na návštěvu. Ale nikdo nepřišel. Tak se vypravil zpátky do města.

Prodavači se matně zdálo, že už nějaký čas Marshalla neviděl, ale nebyl si tím příliš jistý.

„Nebyl jste tu už hezkou řádku dní, co?“ zeptal se Marshalla.

„Víc než měsíc.“

„Nepovídejte,“ poznamenal prodavač, zatímco sčítal Marshallův účet.

„Byl jsem pryč,“ řekl Marshall.

„Jel jste navštívit příbuzné?“ zeptal se prodavač.

„Byl jsem na Měsíci.“

Prodavač se zatvářil trochu znuděně, ale hlavně neúčastně. Jako by tvrzení na něj vůbec neudělalo dojem. Vlastně nevypadal, že by Marshallovi uvěřil. Avšak slušnost kázala, aby na to odpověděl.

„To musel být pěkný výlet,“ podotkl a víc už o té věci nepřemýšlel.

Marshall rozmrzele vyšel z obchodu a šel ulicí, aby si nechal zkrátit vlasy.

„Vy jste nám pěkně zarostl, pane Kiss,“ přivítal jej holič.

„To ano,“ připustil Marshall. „To víte, na Měsíci žádní holiči nejsou.“

„T máte pravdu,“ přitakal holič a pustil se do práce, přičinlivě cvakal nůžkami a přistřihával tu i onde nějaký ten odstávající vlas, ale o Měsíci už ani nepromluvil. Neměl dokonce ani tu slušnost zeptat se, jaké to tam bylo.

A tak dříve, než holič dokončil svou práci, Marshall usnul.

Do místnosti vstoupil mladý starosta, který přišel kvůli každodenní úpravě svého plnovousu. Kývl na Marshalla a prohodil k holiči: „Pamětník, co?“

Holič přikývl a nepřestal pracovat.

„Vypadá unaveně,“ pokračoval starosta.

„Aby ne, právě se vrátil z Měsíce,“ řekl holič a trošku se uchechtl.

„Neříkejte.“

„Alespoň mi to tvrdil,“ a holič se znovu významně usmál. „Říkal, že se právě vrátil z Měsíce.“

„Pak není divu, že je tak unavený.“

Když uslyšel řehot starosty i holiče, uvědomil si Marshall, že si z něj obyčejně dělají legraci, protože ve skutečnosti nespal.

To ho rozzuřilo. Vyskočil z křesla, strhl si z ramen ručník a vykročil ke kanceláři místních novin.

„Mé jméno je Marshall Kiss,“ oznámil mladému úředníkovi za stolem, „a právě jsem se vrátil z cesty na Měsíc!“

„Díky za typ, tatíku,“ řekl reportér a trochu křivě se usmál. „Až budu mít čas, podívám se na to.“ A jen to dořekl, dal si velké boty na stůl a založil si ruce za hlavu.

Marshallovi vstoupily slzy do očí.

„Byl jsem tam dvakrát,“ křičel. „Poprvé když mi bylo devět let a psaly o tom i vaše noviny. Lidé jeli i dvanáct mil, aby mě viděli. Vyletěl jsem tam ve starém balonu a přivedl jsem k šílenství orla, který se mě snažil dohonit, ale nemohl vyletět tak vysoko jako já.“ Pohlédl na reportéra a viděl, že nejen že mu nevěří, ale ani se o to nesnaží.

„Ne, na světě už nezbyl žádný soucit,“ řekl Marshall, „ani žádné štěstí.“ A s těmito slovy odešel.

Cesta domů byla kamenitá a vedla do kopce a tak překonání i krátké vzdálenosti trvalo Marshallovi dlouho.

„Nechápu, jak se mohli lidé tak změnit,“ uvažoval. „Tráva je pořád zelená, koně mají pořád ocasy, slepice snášejí vajíčka…“ Z přemýšlení ho vytrhl malý chlapec, který proběhl kolem něj. Dělal, že klusá a plácal se po zadku, jako by jel na koni.

„Dobrý den,“ pozdravil chlapec. „Kam jdete?“

„Nahoru na svou farmu.“

„A odkud?“

„Jenom z města.“

„A to je všechno?“ zeptal se kluk zklamaně. „Nikde jinde jste nebyl?“

„Ještě jsem byl na Měsíci,“ řekl trochu ostýchavě Marshall.

Chlapec vykulil oči a celý se rozzářil.

„Dvakrát,“ dodal stařec. Chlapcovy oči se rozšířily ještě víc.

„Jaké to tam bylo?“ vykřikl vzrušeně. „J– j– jak to tam vypadalo?“ Byl tak vzrušený, že z toho začal koktat.

„To je dlouhé povídání,“ řekl Marshall. „Právě jsem se odtamtud vrátil.“

Hoch chvíli mlčel. „Prosím vás, pane,“ řekl nakonec, „vadilo by vám, kdybych si přivedl kamarádku, aby se na vás taky mohla podívat?“

„To víš, že ne. Bydlím támhle v tom domě.“ Marshall se otočil a začal dál stoupat ke svému domu.

„Hned budeme zpátky,“ zavolal chlapec, obrátil se a utíkal za přítelkyní, co mu síly stačily.

Neuběhlo ani půl hodiny a před Marshallovým domem stáli hoch s děvčátkem.

Zaklepali, ale nikdo se neozýval a tak vešli dovnitř.

„Neboj se,“ řekl chlapec, „je to hodnej pán.“

Kuchyň byla prázdná. Vešli do obývacího pokoje, ale ani v něm nikdo nebyl.

„Možná se vrátil na Měsíc,“ zašeptala holčička s úctou.

„Možná,“ připustil její společník a šli se podívat do ložnice.

Tam Marshalla našli, ležel na posteli a vypadal, jako když spí. Ale když se ani po chvíli nepohnul, ani nevydechl, děti poznaly, že to není spánek.

„Možná máš pravdu,“ řekl ten kluk.

A tak tam stáli a jenom se dívali s očima otevřenýma jak jen to šlo na muže, který byl dvakrát na Měsíci.

„Řekla bych, že je tam potřetí,“ usoudila holčička.

Najednou, aniž by věděli proč, oba se začali bát, vyběhli z toho domu, dveře za sebou nechali otevřené. Běželi spolu mlčky ruku v ruce, postrašení, ale také podivně šťastní, jako kdyby se jim přihodilo něco tak podivuhodného, že tomu ani nemohli rozumět.

Po nějaké době, a stalo se to na této farmě poprvé, kůň vešel do domu, prostrčil hlavu dveřmi do ložnice a díval se.

Potom do místnosti přihopkala slepice a usadila se pod postelí.

A až mnohem později přišlo k domku mnoho lidí podívat se na spokojený úsměv na Marshallově tváři.

„To je on,“ ukázal ten malý kluk. „To je ten člověk, co byl dvakrát na Měsíci.“

Pod vlivem úsměvu na tváři mrtvého starce, přítomnosti koně, který stál u postele a mával ohonem, a náhlého zakdákání slepice schované pod postelí… najednou nikdo z dospělých proti chlapcovu tvrzení neprotestoval.

A toho dne kdesi daleko odstartovala raketa na pravidelnou třídenní cestu na Mars. Málokdo už chtěl létat jen na Měsíc. Nebylo tam nic zajímavého.

přeložil Ivan Adamovič

Doslov

Tato konkrétní povídka vznikla na základě náhlého, silně osobního pochopení určitých aspektů života mého otce – obrovských změn, které se odehrály v dějinách jeho doby: technického pokroku, o němž se mu v dětství nemohlo ani zdát.

Vyprávěl mi, jak seděl a poslouchal gramofon, který nosil na zádech muž přecházející v Polsku, kde se můj otec narodil, z jedné vesnice do druhé. Za jednu kopejku muž otočil klikou, deska se roztočila, jehla zaskřípala, a když jste naklonili hlavu k troubě, jakoby zázrakem jste slyšeli hlas, hudbu, recitaci.

Potom, roku 1928 nebo 1929, otec nastoupil do letadla, které přistálo na poli v Catskillských horách. Za pět dolarů se mohl pět minut proletět.

Pokud to byl příběh mého otce, byl to i příběh jeho generace. Za neuvěřitelně krátkou dobu, alespoň v mém vnímání, se vytratilo tajemství a zázraky. Na televizi nic zázračného skoro není, a to i navzdory skutečnosti, že nesmírnou složitost vysílání a přijímání televizního signálu nedokážou pochopit desítky a stovky milionů televizních diváků. Televizor slaví takový úspěch právě proto, že na zázrak nezbylo místo. Proto, že televizor je vskutku jen bedna pro hlupáky, a to ani ne tak svým obsahem jako spíše tím, že ovládací mechanismus byl zjednodušen do té míry, že dívat se může každý, kdo má dostatek rozumu, aby stiskl tlačítko a otočil kolečko. A kolečko bylo vymyšleno tak, že člověku stačí jím jenom otáčet: dokonce není třeba otočit ani na konkrétní číslo. Pokud se chce člověk dívat na pořad na osmém kanále, stačí mu, aby kolečkem otáčel, dokud se hledaný pořad neobjeví na obrazovce. Člověk vytočil osmý kanál.

A zázrak je pryč.

A protože mi připadá, že na proudu moderních dějin je něco zázračného, protože na mě působí pohádkově a neuvěřitelně, protože se mi zdálo, že se vytratil zázrak změn uskutečněných mezi dětstvím mého otce a mým mládím, napsal jsem tuto povídku.

Slouží jednoduše jako připomínka, že fantastično lze nalézt v našich každodenních životech stejně, jako je lze nalézt v úžasné budoucnosti. A slouží jako připomínka skutečnosti, že to nejlepší z naší civilizace překonává chápání běžného občana. Zázrakem je, že máme tolik civilizace, když je civilizovaných tak málo lidí.

V jiném rozpoložení bych mohl napsat ostřejší povídku. Ale v tomto případě jsem měl za to, že forma by se měla podřídit obsahu. Proto jste si přečetli pohádku: staromódní a sentimentální, napsanou na elektrickém psacím stroji.

přeložil Milan Žáček

VÍRA NAŠICH OTCŮ

Úvod k povídce

Od začátku to bylo zcela nepochybné. Pokud se má kniha dotýkat nových konceptů a zakázaných oblastí, musí obsahovat povídky, které se špatně prodávají do časopisů zaměřených na masový trh, nebo i do časopisů pro specializovanější čtenáře science fiction. Nemám jinou možnost, než získat autory, kteří se nebojí pochodovat tmou. Philip K. Dick si ozařuje vlastní krajinu už po mnoho let, vrhá zvláštní světlo své imaginace na neznámé horizonty neuvěřitelných dimenzí. Požádal jsem Phila Dicka o příspěvek a dostal jsem ho. Povídka napsaná o vlivu a pod vlivem (pokud je to možné) LSD. To, co bude následovat, je, podobně jako jeho vynikající a žánru se vymykající román Tři stigmata Palmera Eldritche, výsledek halucinogenního výletu.

Dick má nepříjemný zvyk otřásat teoriemi jiných lidí. Tak například moji teorii o nízké hodnotě umělých stimulů jako podpory procesu tvorby. (Z mé strany je to zbabělost, obávám se, protože nejsem schopen napsat ani řádku, pokud mi v pozadí hlasitě nehraje hudba. Vůbec nezáleží na tom, jestli je to Honegger, Tijuana Brass, Archie Shepp nebo New Vaudeville Band hrající „Winchester Cathedral“. Musím mít hudbu) Když jsem byl o něco mladší a prolézal jsem nejrůznější jazzové kluby v New Yorku, jako kritik a recenzent i jako normální posluchač, znal jsem hodně muzikantů, kteří tvrdili, že potřebují trávu nebo speed, aby se dostali do správný náladičky. Potom, když se naučili dostat se „nahoru“ a udržet se tam, sestoupili na zem, aby hráli; výsledkem bylo šílenství. Znal jsem baletky s hlavou plnou trávy, které nemohly dosáhnout potřebného pocitu lehkosti bez dávky; psychiatry, kteří podporovali své vlastní zlozvyky pomocí narkotik, která si sami předepisovali – zlozvyky postavené na mylné iluzi, že to svinstvo jim uvolňuje mysl a získají schopnost mnohem pronikavější analýzy; umělce, kteří trvale jeli v LSD a jejichž tvorba, vzniklá pod vlivem látek „rozpínajících mysl“ byla něčím, co byste, kdyby se vám to objevilo na dně vašeho brouzdaliště pro děti, pečlivě vyčistili a ještě je pro jistotu vydezinfikovali. Moje teorie, vyvinutá během mnoha let pozorování lidí, kteří kvůli drogám klamali a ničili sami sebe, je, že tvůrčí proces dosahuje nejlepších výsledků, když probíhá čistě, nezamlžený cizími vlivy ve vědomí autora. Philip K. Dick dokazuje, že tato teorie neplatí vždycky.

Jeho experimenty s LSD a jinými halucinogeny plus se stimulanty ze skupiny amfetaminů přinesly takové plody, jako je povídka, kterou se chystáte si přečíst, což je v každém případě „nebezpečná“ vize. Otázka se nyní nabízí sama: je teorie platná, jestliže existují tak vzácně úspěšné výjimky, jakou je dílo Phila Dicka? Nechci předstírat, že znám odpověď. Jediné co mohu učinit je prohlásit, že správné použití drog rozšiřujících mysl může tvůrčímu mozku otevřít zcela netušené oblasti. Oblasti, kteří až doposud byly zemí slepců.

Pro čistotu záznamu: Philip K. Dick vystudoval kalifornskou univerzitu, potloukal se v nejrůznějších zaměstnáních, která zahrnovala i vedení obchodu s gramodeskami (je oddaný fanda Bacha, Wagnera a Buddy Greca), reklamní textařinu a práci moderátora rozhlasové stanice KSMO v San Mateu, specializované na klasickou hudbu. Mezi jeho knihy patří Sluneční loterie, Oko na nebesích, Vykolejený čas, Simulacra, Věčná pravda, Marsovský skluz v čase, Doktor Bloodmony, Počkej si na loňský rok a vítěz Huga 1963 Muž z Vysokého zámku. I když je korpulentní, vousatý a ženatý, velmi rád pozoruje hezké dívky.

Dnes je tady s námi i se svou schopností otřásat teoriemi. A pokud „Víra našich otců“ trochu nenaruší váš smysl pro „realitu“, tak zkontrolujte pulz. Možná jste totiž mrtví.

nominace na cenu Hugo

VÍRA NAŠICH OTCŮ

Philip K. Dick

Přistihl se, že pozoruje beznohého prodavače, který na ulici v Hanoji seděl na malém dřevěném plochém vozíčku s kolečky a pisklavě pokřikoval na všechny kolemjdoucí. Čchien zpomalil, poslouchal, ale nezastavil se; měl plnou hlavu své práce pro Ministerstvo kulturních artefaktů a nemohl se soustředit na nic jiného; měl pocit, že je úplně sám a nikdo z těch lidí na bicyklech, skútrech a tryskových motocyklech tu není. A vlastně ani ten beznohý prodavač jako by ani neexistoval.

„Soudruhu,“ zavolal na něj ten neexistující mrzák a rozjel se za ním na vozíčku; byl poháněn heliovou baterií a řízen zkušenou rukou, rychle Čchiena doháněl. „Nabízím velký výběr časem prověřených bylinných elixírů a mám tisíce děkovných dopisů od spokojených uživatelů; řekni mi, jakou nemocí trpíš a já ti budu schopen pomoci.“

Čchien zpomalil a odpověděl: „Ano, věřím, ale nejsem nemocný.“ Kromě, pomyslel si, chronické nemoci všech, kdo pracují pro Ústřední výbor, kariéristického oportunismu, který člověka nutí leštit kliky u dveří všech významných úředníků. Mne v to počítaje.

„Jsem schopen vyléčit i nemoc z ozáření,“ zpěvavě pokřikoval prodavač, zatímco ho pořád pronásledoval. „Nebo mohu, je-li třeba, posílit sexuální schopnosti. Jsem schopen zvrátit proces zhoubných nádorů včetně nejhoršího kožního melanomu. Toho, kterému se říká černá smrt.“ Zvedl tác s lahvičkami, hliníkovými krabičkami a nejrůznějšími prášky v plastikových sáčcích a dál prozpěvoval: „Pokud se někdo snaží ohrozit tvoji mocnou pozici v byrokratické struktuře, jsem schopen namíchat mazání, které vypadá jako zcela běžný krém, ale ve skutečnosti jde o nesmírně účinný toxin. A moje ceny, soudruhu, jsou nízké. Jako speciální nabídku pro osobu, která se umí chovat tak vybraně jako ty, jsem ochoten přijmout i poválečné inflační papírové dolarové bankovky, které jsou sice teoreticky mezinárodně směnitelné, ale ve skutečnosti nemají o moc větší cenu než toaletní papír.“

„Jdi do prdele,“ odpověděl Čchien a zamával na projíždějící vznášedlové taxi; už měl tři a půl minuty zpoždění na dnešní první dohodnutou schůzku a jeho nejrůznější vypasení nadřízení na Ministerstvu by si jeho prohřešek okamžitě uložili do paměti – a ještě lépe by si ho zapamatovali jeho podřízení.

Prodavač klidně prohlásil „Ale soudruhu, ty si to ode mne musíš koupit.“

„Proč?“ zeptal se Čchien otráveně.

„Protože já jsem, soudruhu, válečný veterán. Bojoval jsem v Kolosální Poslední Vlastenecké Osvobozenecké Válce na straně Lidové Demokratické Jednotné Fronty proti imperialistům; ztratil jsem své dolní končetiny v bitvě o San Francisco.“ Jeho tón byl najednou vítězný a současně drzý. „To je zákon. Pokud odmítneš zakoupit zboží nabízené veteránem, riskuješ pokutu a možná i vězení – a navíc ztratíš čest.“

Čchien unaveným gestem propustil taxivznášedlo. „Souhlasím,“ kývl. „Ano, musím si od vás něco koupit.“ Přelétl pohledem vystavené bylinné léky a na jeden náhodně ukázal. „Tenhle,“ rozhodl se pro papírový balíček v horní řadě.

Prodavač se rozesmál. „To je, soudruhu, spermicid, a kupují ho ženy, které z politických důvodů nemají povoleno získat Pilulku. Silně pochybuji, že by to pro tebe mělo nějaký smysl, opravdu by ti to nebylo k ničemu, protože jsi muž.“

„Zákon,“ řekl Čchien a kousal se do rtů, „mi neukládá, abych si od vás kupoval něco užitečného; jen požaduje, abych si něco koupil. Vezmu si tohle.“ Sáhl do kapsy svého vatovaného kabátu pro dolarku, tlustou poválečnými inflačními bankovkami, ve kterých mu byla jako vládnímu zaměstnanci čtyřikrát týdně vyplácena mzda.

„Řekni mi, co tě trápí,“ nabídl prodavač.

Čchien se na něj zahleděl, šokovaný takovým útokem na soukromí – a navíc od někoho, kdo nepatřil do vládních kruhů.

„V pořádku, soudruhu,“ pokračoval prodavač, když viděl jeho reakci. „Nechtěl jsem se tě dotknout; omlouvám se za hrubost. Ale jako lékař – jako přírodní bylinkář – potřebuji nezbytně vědět co nejvíc. Zaváhal a najednou měl velmi vážný výraz. „Díváš se hodně na televizi?“ zeptal se příkře.

Čchien udiveně odpověděl: „Každý večer. Kromě pátku, kdy chodím do klubu, abych se cvičil v esoterické dovednosti převzaté od poraženého Západu – házení lasa.“ Byla to jeho jediná záliba; kromě toho se plně oddával všem povinnostem člena Strany.

Prodavač sáhl a vybral sáček z šedého papíru. „Šedesát obchodních dolarů,“ oznámil, „s plnou zárukou; pokud to nesplní účel, který garantuji, vrátíš nepoužitý zbytek a já ti rád v plné výši vrátím peníze!“

„A jaký má být,“ zeptal se Čchien úsečně, „onen zaručený účinek?“

„Lék dává odpočinout zraku, unavenému sledováním bezobsažných oficiálních monologů,“ řekl prodavač. „Je to tišící preparát; vezmi si jej, jakmile budeš vystaven obvyklým nudným a dlouhým litaniím, které…“

Čchien zaplatil, vzal si sáček a vyrazil. Kurva, vrčel v duchu, to je vydírání, tohle zařazení válečných veteránů mezi privilegované třídy. Žijí z nás – z nás mladých – jako cizopasníci.

Šedý sáček ležel zapomenut v kapse jeho kabátu, když vstupoval do majestátní budovy poválečného Ministerstva kulturních artefaktů,aby zahájil pracovní den v kanceláři odpovídající jeho významné pozici.

V kanceláři na něj čekal korpulentní běloch středního věku v hnědém hedvábném obleku s vestou z Hongkongu. Vedle neznámého bělocha stál jeho vlastní bezprostřední nadřízený, Su-Ma Tso-pin. Tso-pin oba představil v kantonské čínštině, jazyce, který ovládal dost špatně.

„Pane Tung Čchiene, toto je pan Darius Pethel. Pan Pethel bude vedoucím nového ideologicko-kulturního zařízení vzdělávací povahy, které bude brzy otevřeno v San Fernandu v Kalifornii. Pan Pethel strávil řadu plodných let podporou boje pracujícího lidu proti imperialismu prostřednictvím článků v pedagogickém tisku; proto bude také pověřen tímto významným posláním,“ dodal.

Potřásli si rukama.

„Trochu čaje?“ Čchien jej nabídl oběma; stiskl spínač svého infračerveného hibači a skoro v témže okamžiku se voda v originální japonské keramické konvici, bohatě zdobené ornamenty, začala vařit. Když usedl za stůl, všiml si, že jeho důvěryhodná slečna Hsi mu už položila na stůl neformální list s důvěrnými informacemi o soudruhu Pethelovi; rychle ho prolétl, předstíraje, že nedělá nic zvláštního.

„Absolutní Dobrodinec Lidu,“ ozval se Tso-pin, „se osobně setkal s panem Pethelem a má v něj plnou důvěru. To je výjimečný jev a v San Fernandu bude navenek vyučovat taoistickou filozofii otáčecích tibetských modlitebních mlýnků, ale ve skutečnosti bude pochopitelně fungovat jako komunikační kanál pro kontakt s liberálními segmenty mladých intelektuálů v západní části USA. Pořád jich ještě dost přežilo, od San Diega po Sacramento; odhadujeme jejich počet na nejméně deset tisíc. Škola přijme dva tisíce posluchačů. Pro ty, které vybereme, bude docházka povinná. Vaše zapojení do programu pana Pethela je velmi důležité. A promiňte, voda na čaj se vaří.“

„Děkuji,“ zamumlal Čchien a vhodil do konvice sáček liptonu.

Tso-pin pokračoval: „I když bude starostí pana Pethela dohlížet na průběh kurzů ve škole a sám bude vydávat instrukce pro studenty, všechny materiály z písemných zkoušek budou, čirou náhodou, posílány sem, do vašeho úřadu, aby je vaši vlastní experti podrobili pečlivé ideologické kontrole. Jinak řečeno budete to vy, pana Čchiene, kdo bude rozhodovat o tom, který z těchto dvou tisíc studentů je spolehlivý a skutečně kladně reaguje na školní program, a kdo nikoli.“

„Dovolte, abych vám nalil čaj,“ prohlásil Čchien a obřadně nalil.

„To, co si musíme uvědomit,“ lámal Pethel kantonštinu ještě hůře než Tso-pin, „je, že poté, co s námi prohráli globální válku, si americká mládež vyvinula schopnost přetvařovat se.“ Poslední slovo řekl anglicky; protože nerozuměl, obrátil se Čchien tázavě na svého nadřízeného.

„Lhaní,“ vysvětlil Tso-pin.

Pethel pokračoval. „Vyslovují sice zdánlivě správné slogany, ale to zůstává jen na povrchu, uvnitř je považují za falešné. Písemné testy této skupiny se budou velmi podobat těm, kdo skutečně hluboce…“

„Chcete říci, že moje kancelář bude zpracovávat písemné testy dvou tisíc studentů?“ zeptal se udiveně Čchien. Nemohl tomu uvěřit „To by si vyžádalo prakticky veškerý můj čas; nemám ho ani na zlomek takové práce.“ Byl uražen. „Abych vyjádřil oficiální souhlas nebo odmítnutí rozsahu prací, který zde navrhujete, musím říci…“ Pokynul rukou. „Nasrat na to,“ řekl anglicky.

Tso-pin zamrkal údivem na touto silnou západní vulgaritou a řekl: „Máte své zaměstnance. Navíc snadno můžete získat další; rozpočet ministerstva byl pro tento rok navýšen, takže to umožňuje. A pamatujte si, Absolutní Dobrodinec Lidu vybral pana Pethela vlastnoručně.“ Jeho tón byl teď trochu výhružný, ale jen nepatrně. Právě jen tak, aby pronikl Čchienovou hysterií a pomohl mu ovládnout ji. Alespoň na chvíli. Aby zdůraznil vlastní nadřazenost, Tso-pin vstal a přešel na druhý konec kanceláře; stál nyní pod trojrozměrným portrétem Absolutního Dobrodince Lidu v životní velikosti a po chvíli jeho blízkost aktivovala spínač umístěný za portrétem; tvář Dobrodince se pohnula ozval se důvěrně známý, možná více než jen důvěrně známý hlas. „Bojujte za mír, moji synové,“ prohlásil pevně a vznešeně.

„Aha,“ řekl Čchien, sice ještě trochu dotčeně, ale už jen mírně. Možná, že by se jeden z počítačů na ministerstvu dal naprogramovat tak, aby mohl písemné testy vyhodnocovat; třeba by se daly vytvořit série otázek s odpověďmi ano/ne na základě předběžné analytické přípravy, která by vytvořila vzory ideologické korektnosti – a také nekorektnosti. Pak by se mohlo rutinně analyzovat počítačově. Možná.

„Mám s sebou jistý materiál a byl bych rád, abyste ho pečlivě prozkoumal, pane Čchiene,“ vmísil se Darius Pethel. Otevřel zip staromódní plastikové tašky na spisy. „Dva zkušební eseje,“ vysvětlil, když předával dokumenty Čchienovi. „To nám jasně ukáže, jestli jste dostatečně kvalifikován.“ Pak se ohlédl na Tso-pina a jejich zraky se střetly, „Pokud jsem správně pochopil,“ pokračoval Pethel, „pokud budete v plnění tohoto úkolu úspěšný, budete jmenován zástupcem poradce ministra a jeho Vznešenost Absolutní Dobrodinec Lidu vás osobně dekoruje Kisterigianovou medailí.“ On i Tso-pin se společně zářivě usmáli.

„Kisterigianova medaile,“ opakoval Čchien mechanicky; pak si vzal papíry a rychle je s předstíranou nedbalostí prohlédl. Ale v hrudi mu srdce bušilo stěží zakrývaným napětím. „Proč právě tyto dva? Tím chci říci, co mám hledat, pane?“

„Jeden z nich je,“ vysvětlil Pethel, „práce oddaného studenta, věrného člena Strany, jehož hluboké přesvědčení bylo opakovaně prověřeno. To druhé je práce mladého stilyagi, který je podezřelý, že tajně skrývá imperialistické maloburžoazní degenerované myšlenky. Je vaším úkolem, pane, abyste určil, kdo je kdo.“

Díky za to, pomyslel si Čchien. Přikývl a přečetl si název první práce:

ANTICIPACE DOKTRÍNY ABSOLUTNÍHO DOBRODINCE V POEZII BAHA AD-DIN ZUHAYRA,

ARABSKÉHO BÁSNÍKA TŘINÁCTÉHO STOLETÍ.

Když Čchien pročítal první stránky stati, všiml si čtyřverší, které dobře znal; jeho název byl „Smrt“ a znal je odmalička, od doby, kdy se začal vzdělávat.

Mine poprvé, mine podruhé, vybírá jednu z mnoha hodin

Moře mu není hluboké, aniž hory vysoké

Vše jen rovná pláň pro trhání květin

To je silné,“ řekl Čchien. „Myslím tu báseň.“

„Využívá této básně,“ řekl Pethel a pozoroval Čchienovy rty, které se pohybovaly, jak si opakoval čtyřverší, „aby zdůraznil starou moudrost, kterou odráží Absolutní Dobrodinec v našich životech, totiž, že žádný jedinec není v bezpečí; všichni jsme smrtelní a přetrvá jen nadosobní idea o historickém významu. Tak jak to má být. Souhlasíte s ním? Myslím s tím studentem, pochopitelně. Nebo…“ Pethel udělal dramatickou pauzu, „… je ve skutečnosti jeho úmyslem zesměšňovat veřejná prohlášení Absolutního Dobrodince Lidu?“

„Mohu si projít i druhý materiál?“ zeptal se velmi opatrně Čchien. „Nepotřebujete žádnou další informaci; rozhodněte.“

Čchien začal obezřetně. „Já… nikdy jsem o této básni neuvažoval v tomto kontextu.“ Cítil podrážděnost. „Rozhodně to není od Bahy ad-Din Zuhayra, je to část pohádek Tisíce a jedné noci. Nicméně je to ze třináctého století, to připouštím.“ Znovu si rychle pročetl text stati, který doprovázel báseň. Zdálo se, že je to rutinní přežvýkávání stranických klišé, která znal důvěrně od narození, bez autorovy vlastní invence. Slepá imperialistická příšera, která vše požírá, zabíjí (v kombinované metafoře) aspirace lidských bytostí, obmyslné kalkulace stále aktivních kontrarevolučních zrádných skupinek ve východní části Spojených států… Dýchala na něj nuda a měl pocit, že mu chybí jakákoli inspirace, stejně jako práci toho studenta. Musím vytrvat, prohlašoval autor. Vymazat z povrchu země trosky Pentagonu v Catskills, podrobit si Tennessee a zejména ono vzdorné centrum reakce v rudých horách Oklahomy. Ušklíbl se.

„Myslím,“ navrhl Tso-pin, „že bychom měli dát panu Čchienovi příležitost prostudovat si tento obtížný materiál v klidu.“ Obrátil se na Čchiena: „Máte svolení vzít si eseje na dnešní večer do svého příbytku a posoudit jejich obsah.“ Uklonil se, napůl obřadně, napůl starostlivě. V každém případě – ať již pomocí urážky, nebo nikoli, dostal Čchiena z velmi obtížné situace a Čchien mu za to byl vděčný.

„Jste velmi laskav,“ poděkoval, „že mi umožníte provést tento nový a velmi inspirativní úkol, který přijímám jako skutečnou výzvu, ve svém osobním čase. Kdyby dnes žil Mikojan, souhlasil by s vámi.“ Vy svině, pomyslel si, a myslel tím zároveň jak svého nadřízeného, tak i bílého Pethela, dáte mi horkou bramboru, jako je tenhle úkol a ještě to musím dělat ve volném čase. Zřejmě má KS USA potíže, její indoktrinační akademie neplní své úkoly a nedokáže přesvědčit notoricky tvrdohlavé a excentrické mladé Yankee. A vy jste si horkou bramboru přehazovali tak dlouho, až skončila u mne.

Opravdu vám nemám za co děkovat, pomyslel si hořce.

Doma, v malém, ale dobře vybaveném pokoji večer pečlivě přečetl i druhou stať, kterou napsala Marlon Culperová, a zjistil, že se také zabývá poezií. Zřejmě to psali ve třídě, která se na poezii specializovala, a jemu z toho nebylo dobře. Vždycky mu bylo proti srsti, když se poezie nebo jakékoli jiné umění používalo pro účely propagandy. Posadil se ve svém speciálním, k páteři šetrném křesle z umělé kůže pohodlněji, zapálil si doutník Cuesta Rey, „absolutní jedničku na trhu v Británii“ a dal se do čtení.

Autorka stati, slečna Culperová, si jako téma své práce vybrala část poémy Johna Drydena, anglického básníka ze sedmnáctého století, konkrétně závěr dobře známé „Písně pro den svaté Cecílie“.

… tak nastane poslední hrůzná hodina as uzříme divadlo světa se rozpadat

Z nebeských výšin zazní hlasné trouby hlas

Mrtví budou žít a živí umírat

A Hudba rozruší Nebesa a Čas

Tak to je tedy sakra věc, pomyslel si Čchien sarkasticky. Chce se po nás, abychom věřili, že Dryden předpovídal pád kapitalistického sytému? To má být symbolizováno ‚rozpadajícím se divadlem světa‘? Kristepane. Natáhl se pro doutník v popelníku a zjistil, že mezitím zhasl. Hrabal se v kapsách, aby našel svůj japonský zapalovač, napůl přitom vstal a…

Bzzzzzzzz! ozval se televizní přijímač na druhém konci místnosti.

Aha, pomyslel si Čchien. Bude k nám hovořit náš Vůdce, Absolutní Dobrodinec Lidu, odněkud z Pekingu, kde žije přes devadesát let; nebo už sto? Nebo, jak o něm někdy rádi uvažujeme, Absolutní Blá…

„Nechať deset tisíc květů zavrženíhodné, neprávem přisvojené chudoby vyraší ve vaší duchovní zahradě,“ začal televizní moderátor.

Čchien zaúpěl, vstal a povinně se uctivě uklonil; každý televizní přijímač byl vybaven monitorovacím zařízením, které mohlo sdělit Specpolu, Speciální bezpečnostní policii, jestli se vlastník uklání a jestli se dívá nebo ne.

Na obrazovce se objevila podoba, kterou každý dobře znal, široká tvář zdravého stodvacetiletého generálního tajemníka Komunistické strany Východu, vůdce mnohých – až příliš mnohých, jak to vnímal Čchien. Švindlíři starej, pomyslel si a než si sedl, otočil své křeslo z umělé kůže tak, aby byl nyní čelem k televizní obrazovce.

„Mé myšlenky,“ řekl Absolutní Dobrodinec Lidu zvolna svým zvučným hlubokým hlasem, „jsou s vámi, mé děti. A zejména s panem Tung Čchienem z Hanoje, který nyní čelí velmi složitému úkolu, úkolu jehož řešení obohatí lid Demokratického východu i obyvatele amerického Západního pobřeží. Pomysleme nyní společně na tohoto vznešeného, oddaného muže a problém, který řeší. Chci nyní věnovat několik okamžiků svého času, abych mu vyjádřil úctu a podpořil jej. Posloucháte, pane Čchiene?“

„Ano, Vaše Velikosti,“ odpověděl Čchien a pokoušel se odhadnout pravděpodobnost faktu, že generální tajemník Strany bude mluvit dnes večer právě k němu. Vycházelo mu tak nízké číslo, že z toho měl zcela nesoudružsky cynický pocit; nepůsobilo to přesvědčivě. Možná že to vysílali jenom do budovy, ve které bydlel – nebo maximálně do tohoto města. Taky to samozřejmě mohl být jenom pěkný kousek počítačové synchronizace obrazu, vyrobený Hanoj TV, s.r.o. V každém případě se očekávalo, že bude sedět a poslouchat – a vstřebávat informace. Měl v tom celoživotní zkušenost. Navenek působil dojmem, že soustředěně naslouchá. Přemýšlel ale spíš o těch dvou statích a uvažoval, která z nich je která; kde končí oddané nadšení k myšlenkám Strany a kde začíná jejich ironické zesměšňování? Těžko říci… a to také vysvětlovalo, proč chtějí zrovna po něm, aby tahal horké kaštany z ohně.

Opět se začal hrabat v kapsách, aby našel zapalovač – a našel malou šedou obálku, kterou mu prodal ten válečný veterán. Bože. povzdechl při vzpomínce, kolik za ni musel zaplatit. Jako spláchnout peníze do kanálu – k čemu může ten bylinný extrakt být? K ničemu. Otočil balíček a všiml si drobného písma na zadní straně. Budiž, pomyslel si a opatrně začal balíček rozbalovat. Text ho zaujal – a to byl také účel.

Selháváš jako člověk i jako člen Strany?

Máš strach, že zaostáváš za vývojem a že se můžeš dostat na smetiště dějin

Rychle proletěl zbytek textu, ignoroval sliby a snažil se zjistit, co vlastně koupil.

Absolutní Dobrodinec mezitím pokračoval v projevu.

Šňupavý tabák. V balíčku byl šňupavý tabák. Spousta malých černých zrníček – jako střelný prach – která vydávala zajímavou vůni; trochu ho štípala v nose. Název této speciální směsi byl Princess Special, jak hlásal text. Velmi příjemná vůně, řekl si. Kdysi dávno byl zvyklý šňupat – než bylo užívání tabáku postaveno mimo zákon jako něco, co poškozuje zdraví. To bylo ještě v dobách, kdy studoval na univerzitě v Pekingu; někdy to bylo docela dobrodružné, zvlášť když používal čankinské směsi amatérsky namíchané bůhví z čeho. Že by tohle bylo něco podobného? Do šňupavého tabáku se dá přidat skoro jakákoli aromatická příměs, od pomerančové esence po sušený trus… aspoň tak některé směsi vypadaly, zejména jedna anglicka s názvem High Dry Toast, díky které více nebo méně přestal toužit po tabáku.

Absolutní Dobrodinec na televizní obrazovce cosi monotónně vykládal a Čchien zatím opatrně čichal k prášku, četl popis – podle něj to mělo vyléčit všechno počínaje pozdním příchodem do zaměstnání a konče zamilováním se do ženy s pochybným třídním původem. Zajímavé. Ale typické pro sliby…

U dveří zazněl zvonek.

Vstal a šel otevřít dveře s jasnou představou, kdo za nimi stojí. Podle očekávání tam trčel Mou Kuei, náčelník budovy, malý, s pichlavýma očima a velmi oddaný své práci; měl pásku na rukávě a helmu na hlavě, což obojí znamenalo, že je tady, aby plnil úkol. „Pane Čchiene, soudruhu, oddaný pracovníku Strany, telefonovali mi z televizní kontroly. Nesleduješ obrazovku a místo toho si hraješ s balíčkem pochybného obsahu.“ Vytáhl bloček a propisovačku. „Dvě červené tečky na tvé konto a nařizuji, abys uvolněně usedl do pohodlné pozice před obrazovku a od této chvíle věnoval Vůdci veškerou svou pozornost. Jeho slova jsou dnes večer určena přímo tobě, soudruhu; přímo tobě.“

„O tom vážně pochybuji,“ slyšel Čchien sebe sama.

Kuei nevěřícně zamrkal. „Co tím myslíš?“

„Vůdce řídí osm miliard soudruhů. Není možné, aby hovořil přímo ke mně.“ Byl rozhněvaný; štvalo ho, jak rychle a oprávněně ho správce pokáral.

„Ale slyšel jsem to na vlastní uši,“ namítal Kuei. „Hovořil jmenovitě o tobě.“

Čchien se vrátil k televizi a dal ji nahlas. „Ale teď hovoří o problémech při sklizni obilí v Lidové Indii; to se mnou nijak nesouvisí.“

„Vše, co Vůdce říká, souvisí se vším.“ Mou Kuei si učinil další poznámku do bloku, formálně se uklonil a otočil se. „Telefonický hovor, který mne sem vyslal, abych tě napomenul za tvou nedbalost, přišel přímo z Centrály. Je zcela zjevné, že považují za důležité, abys pozorně sledoval vysílání; nezbývá mi než ti striktně nařídit, abys aktivoval své automatické nahrávání a přehrál si předcházející část Vůdcova projevu.“

Čchien se uprdl a zavřel dveře.

Zpátky k televizi, přinutil se. Tam, kde trávíme většinu svého volného času. A pořád tu zbývají dvě studentské práce; začínají ho svou tíží dusit. A všechno mimo pracovní dobu, pomyslel si vztekle. Ať jdou do prdele. Došel k televizi a chtěl ji vypnout; okamžitě se rozsvítilo červené světlo, které mu připomínalo, že nemá právo vypínat televizi během projevu Absolutního Dobrodince Lidu. Také se nic nestalo, i když zmáčkl vypínač, tirády projevu pokračovaly a obraz nezmizel. Povinné projevy, pomyslel si, všichni z toho nakonec chcípneme, zasypou a pohřbí nás. Kdybych se tak dokázal zbavit věčného hluku projevů, omílání frází, toho štěkotu stranické smečky, která žene lidstvo do…

Neexistoval ale žádný předpis, uvědomil si, podle kterého by sis nesměl vzít šňupací tabák, než se bude dívat na Vůdcův projev. Otevřel tedy znovu malý šedý sáček a nasypal si na hřbet levé ruky trochu černých zrníček. Potom zkušeným pohybem zvedl ruku k nosu a hluboce se nadechl, tak, aby zrnka vnikla daleko do nosních dutin. Stará pověra, vzpomněl si. Věřilo se, že nosní dutiny jsou přímo spojeny s mozkem, takže inhalování drogy působí okamžitě na mozkovou kůru. Usmál při té vzpomínce, znovu se posadil a upřel pohled na televizní obrazovku a na tu brebentící a gestikulující figuru, kterou všichni tak dobře znali.

Obličej se rozostřil a zmizel. Zvuk se vytratil. Čchien se díval do prázdna, do vakua. Proti němu byla jen bílá prázdná obrazovka a z reproduktorů slyšel jen slabé syčení.

To je tím tabákem, řekl si. A nenasytně vdechl zbytek prášku ze hřbetu ruky, zhluboka si naplnil nos, dutiny, a, jak měl pocit, i mozek; ponořil se do toho prášku a nadšeně ho vstřebával.

Obrazovka zůstala bílá a prázdná a po chvíli se na ní krok po kroku začal objevovat jakýsi tvar, formoval se a zaostřoval, až nabyl jasné podoby. Nebyl to Vůdce. Nebyl to Absolutní Dobrodinec Lidu a ve skutečnosti to vůbec nebyla lidská postava.

Díval se na podivný mechanický výtvor, na počítačové obvody, otáčející se falešné končetiny, čočky a skřehotající krabici. A ta mu hlučně a monotónně začala něco nesrozumitelně vyčítat.

Vyděšeně se díval a myslel si Co to je? Tohle je realita? Mám halucinace, napadlo ho. Ten obchodník někde narazil na nějaké halucinogeny, které se používaly ve Velké osvobozenecké válce – a prodává je – a já jsem si trochu vzal, ne, vzal jsem si hodně!

Kolísavým krokem došel k videofonu a vytočil číslo nejbližší stanice Specpolu. „Chci ohlásit distributora halucinogenu,“ řekl do mikrofonu.

„Jaké je vaše jméno, pane, a můžete mi udat lokaci bytjednotky ze které voláte?“ Typický policejní úředník, stručný, ostrý a neosobní.

Poskytl potřebné informace a pak se vrátil do svého křesla z umělé kůže, aby si ověřil, že na televizní obrazovce opravdu vidí totéž. To může být smrtelné, obával se. To musí být něco vyrobeného ve Washingtonu, D.C, nebo v Londýně – silnější a podstatně jiné než LSD-25, které tehdy tak efektivně napumpovali do našich vodních rezervoárů. A já myslel, že mne to uvolní, zbaví tíže Vůdcova projevu – ale tohle je daleko horší, tahle elektronická, skřípající, mávající, kovová a plastová příšernost, její mumlání – to je strašidelné.

Jestli se na tohle budu muset dívat až do konce života…

Trvalo to deset minut, než dvoučlenná hlídka Specpolu dorazila a začala bušit na dveře. V té chvíli už, v několika postupných fázích, byl na obrazovce opět známý pohled na Vůdce. Vrátil se a nahradil příšernou umělou konstrukci mávající končetinami a podivně skřehotající. Ještě se třásl, když otevíral policistům a uvedl je ke stolu, na kterém nechal zbytky podivného prášku i s obalem.

„Nějaký psychedelický toxin,“ řekl chraptivě. „S krátkodobým účinkem. Absorbuje se přímo do krevního řečiště, přes nosní kapiláry. Popíšu vám podrobnosti, kde a od koho jsem to získal, všechno, co je třeba.“ Hluboce se nadechl; přítomnost policie ho uklidňovala.

Oba úředníci vyčkávali, propisovačky v pohotovosti. Po celou tu dobu někde v pozadí Vůdce mluvil a mluvil, pronášel svou nekonečnou řeč. Tak jako tomu už bylo tisíc večerů předtím v Tung Čchienově životě. Ale, pomyslel si, už to nikdy nebude totéž, aspoň pro mne ne. Ne po tom, co jsem se nadechl toho skoro toxického prášku.

Je to to, co chtěli, napadlo ho?

Zdálo se mu divné přemýšlet o nich. Podivné – ale nějak cítil, že je to správné. Na okamžik zaváhal, nedal policistům všechny podrobnosti, neřekl jim dost, aby mohli najít toho muže. Pouliční prodavač, začal, nevím ale kde, nemohu si vzpomenout. Ale vzpomněl si, a úplně přesně, na které křižovatce to bylo. A pak jim to všechno řekl, s nechutí, kterou si sám neuměl vysvětlit.

„Děkuji, soudruhu Čchiene.“ Velitel dvoučlenné hlídky opatrně smetal všechna zbylá zrníčka – většina balíčku zůstala nepoužita – a celé to zasunul do kapsy čisté a nažehlené uniformy. „Necháme to analyzovat v nejbližším možném okamžiku,“ slíbil policista, „a budeme vás neprodleně informovat v případě, že bude nezbytné, abyste se podrobil léčení. Některé ze starých válečných psychedelik mohou být smrtonosná, jak jste nepochybně četl.“

„Ano, četl jsem o tom,“ souhlasil. Přesně o tom před chvílí přemýšlel.

„Přejeme hodně štěstí a děkujeme, že jste vše oznámil,“ rozloučili se oba policisté a odešli. Celá záležitost proběhla rychle a viditelně se jich nijak nedotkla, zřejmě se s podobnými věcmi setkávali rutinně.

Zpráva z laboratoře přišla rychle – překvapivě rychle, když se vzala v úvahu složitost státní byrokracie. Zavolali mu videofonem ještě dřív než skončil Vůdcův projev.

„To není halucinogen,“ řekl mu laboratorní technik Specpolu.

„Ne?“ podivil se a kupodivu se mu nijak neulevilo. Ani trochu ne.

„Právě naopak. Je to fenothiazin, což, jak jistě víte, je antihalucinogen. V gramu té směsi byla velká koncentrace, ale je naprosto neškodná. Může u vás dojít k poklesu krevního tlaku, nemohu vyloučit, že budete ospalý. Pravděpodobně to bylo ukradeno z válečných zásob léků. Tohle nám tady nechali ti barbaři, když prchali. Na vašem místě bych si s tím nedělal starosti.“

Čchien poděkoval a pomalým pohybem zavěsil sluchátko. A pak došel k oknu své bytové jednotky – k oknu s krásným výhledem na ostatní hanojská sídliště – aby přemýšlel.

U dveří zazněl zvonek. S pocitem, jako by byl v tranzu, přešel koberec, aby otevřel.

Za dveřmi stála dívka v tmavém plášti do deště, s babičkovským šátkem uvázaným přes tmavé, lesklé a velmi dlouhé vlasy. Nesmělým tichým hláskem se zeptala: „Ehm, jste soudruh Čchien? Tung Čchien z ministerstva…“

Reflexivně ji pustil dovnitř a zavřel dveře. „Vy jste sledovala můj videotelefon,“ řekl; byl to výstřel naprázdno, jen pokus, ale něco uvnitř, nevyslovená jistota, ho ubezpečovalo, že má pravdu.

„Oni si… oni si odnesli zbytek toho prášku?“ Rozhlédla se. „Doufám, že ne, je tak těžké ho v dnešní době sehnat.“

„Šňupací tabák se dá sehnat snadno,“ řekl. „Fenothiazin jistě ne To chcete říci?“

Dívka zvedla hlavu a pečlivě si ho prohlédla velkýma tmavýma očima. „Ano, pane Čchiene –“ Zaváhala, nejistá stejně jako byli policisté ze Specpolu klidní.

„Řekněte mi, co jste viděl; je pro nás velice důležité mít jistotu.“

„Bylo více možností?“ zeptal se opatrně.

„A – ano, jistě. To je to, co nás mate; není to, jak jsme plánovali. Nerozumíme tomu; nehodí se na to žádná teorie.“ Když se ptala, byly její oči ještě temnější a hlubší. „Viděl jste strašidelné vodní tvory? Nebo něco slizkého se zuby, mimozemskou formu života? Prosím, řekněte mi to, potřebujeme to vědět.“ Dýchala nepravidelně, namáhavě, plášť do deště se jí na hrudi nadouval a splaskával; Čchien se přistihl, že ten rytmus se zájmem pozoruje.

„Stroj,“ řekl jí.

„Ach!“ Několikrát energicky přikývla. „Ano, chápu; nějaký mechanický výtvor, který vůbec nepřipomínal člověka. Ne simulacrum, něco, co mělo připomínat člověka.“

Odporoval. „Tohle nevypadalo jako člověk.“ A pro sebe dodal. „A nedařilo se tomu – ani se to nepokoušelo – mluvit jako člověk.“

„A vy už víte, že to nebyla halucinace.“

„Bylo mi oficiálně sděleno, že jsem si vzal fenothiazin. To je vše, co vím.“ Řekl jen tolik, kolik bylo nezbytně nutné; nechtěl s ní mluvit, chtěl naslouchat. Chtěl slyšet, co mu ta dívka má říci.

„Víte, pane Čchiene…“ Zhluboka se přerývaně nadýchla. „Jestliže to nebyla halucinace, tak co to bylo? Co nám zbývá? To, čemu se říká ‚mimo-vědomí‘ – mohlo to být ono?“

Neodpověděl; otočil se k ní zády a nedbale vzal do rukou oba studentské referáty a začal si je prohlížet. Ignoroval ji a čekal na další pokus.

Objevila se mu těsně vedle ramene, voněla jarním deštěm, voněla svěžestí a nadšením, byla krásná tím, jak se dívala, jak voněla, a, pomyslel si, i tím, jak mluvila. Tak odlišně od těch ostrých, plochých hlasů, které slyší z televize – které slýchá od útlého dětství.

„Někteří z těch,“ spustila chraptivě, „kdo vezmou stelazin – dostal jste stelazin, pane Čchiene – vidí jednu podobu, jiní vnímají jinou. Existují jednotlivé kategorie; není jich nekonečné množství. Někdo uvidí to, co jste mi popsal; tomu říkáme Řinčivec. Někteří vidí vodní příšeru; to je Polykač. A potom je Pták a Stoupající trubka, a…“ Zarazila se. „Ale reakce jiných vám moc neřeknou. Ani nám toho noc neříkají.“ Opět zaváhala a pak se znovu odhodlala. „Teď, když se vám to stalo, pane Čchiene, rádi bychom, abyste se stal členem našeho společenství. Připojil se k určité skupině, k těm, kteří vidí, co jste spatřil i vy. Skupina Červená. Chtěli bychom vědět, co existuje ve skutečnosti a…“ Mávla štíhlými, voskově bledými prsty. „Není možné, aby všechna tato vidění byla pravdivá.“ Byla dojemná, naivní. Cítil, jak jeho napětí ustupuje – maličko.

„Co vidíte vy? Vy osobně?“ zeptal se.

„Já jsem ve skupině Žlutá. Vidím – bouři. Vyjící zuřivé tornádo. Rve všechno z kořenů. Ničí bytjednotky, které měly vydržet sto let.“ Lehce se usmála. „Drtič. Celkem je dvanáct skupin, pane Čchiene. Dvanáct absolutně odlišných zkušeností, všechny po stejném fenothiazinu, všechny se objevují místo Vůdce během jeho projevů v televizi. Spíš jak to mluví v televizi.“

Usmála se na něho, uviděl dlouhé řasy – asi uměle prodloužené – a oddaný, téměř důvěřivý pohled. Skoro jako by myslela, že on něco ví nebo může něco udělat.

„Měl bych vás nechat zatknout a dát vsadit do vězení.“

„Není na to žádný zákon, alespoň zatím ne. Studovali jsme sovětské právní předpisy – předtím, než jsme vyhledali lidi, kteří distribuují stelazin. Nemáme ho moc, takže musíme být velice opatrní na to, komu ho dáváme. Zdálo se nám, že představujete vhodnou možnost… dobře známý, poválečná generace, mladý muž, oddaný své kariéře, na cestě nahoru.“ Vzala mu z ruky zkušební texty. „Chtějí po vás, abyste je politčetl?“ zeptala se.

„Politčetl?“ Neznal tenhle výraz.

„Studoval něco napsaného nebo řečeného, abyste prověřil, jestli to odpovídá současnému světonázoru podle Strany. Vy v nomenklatuře tomu jednoduše říkáte ‚číst‘, že ano?“ Opět se usmála. „Až se dostanete o stupínek výš, na úroveň pana Tso-pina, poznáte tenhle, výraz.“ Pak střízlivě dodala. „A pokud jde o pana Pethela. Ten je hodně vysoko. Pane Čchiene, v San Fernandu není žádná ideologická škola; tohle jsou podvržené zkušební materiály, jsou určené k otestování vašeho politického přesvědčení. A byl jste schopen rozhodnout, který materiál je ortodoxní a který je heretický?“ Teď mluvila pobaveně a zlomyslně. „Vyberte nesprávný a celá vaše skvělá kariéra rychle skončí. Dají vás k ledu. Ale jestliže vyberete správně…“

„A vy víte, který je který?“ zeptal se naléhavě.

„Ano,“ přikývla vážně. „Máme odposlouchávací zařízení v kanceláři pana Tso-pina; monitorovali jsme jeho rozhovor s panem Pethelem – on to ve skutečnosti není žádný pan Pethel, ale vrchní inspektor Specpolu Judd Craine. Možná jste o něm už slyšel; byl hlavním asistentem soudce Vorlawského v curyšském procesu s válečnými zločinci v devadesátém osmém.“

Poměrně obtížně ze sebe vymáčkl: „Chápu.“ Tím se všechno vysvětlovalo.

Dívka pokračovala. „Já se jmenuji Táňa Lee.“

Neřekl nic; jenom prostě přikývl, příliš ohromen, aby byl schopen něčeho dalšího.

„Technicky jsem jenom prostá úřednice,“ vysvětlovala slečna Lee „na vašem ministerstvu. Nikdy jsme na sebe nenarazili, alespoň pokud jsem schopna si vzpomenout. Snažíme se zaujmout místa, kde můžeme. A tak vysoko, jak jen dokážeme. Můj bezprostřední nadřízený…“

„Máte mi tohle vůbec vykládat?“ Ukázal na televizní přijímač, který byl stále zapnutý. „Nenahrávají si to právě teď?“

Táňa Lee ho uklidnila. „Do zvukového i obrazového signálu z tohoto paneláku jsme vložili náhodný šum; bude trvat skoro hodinu, než se jim podaří to odstranit. Máme“ – podívala se na drobné hodinky na štíhlém zápěstí – „ještě patnáct minut. A pořád to bude bezpečné.“

„Řekněte mi,“ domáhal se, „která z prací je ortodoxní.“

„A je to to, co vás zajímá? Skutečně?“

„A co by mne mělo zajímat?“

„Vy to nechápete, pane Čchiene? Něco jste se dozvěděl. Vůdce není Vůdce; je někým jiným, ale my nevíme kým. Ještě ne. Pane Čchiene, s veškerou patřičnou úctou, nechal jste si někdy udělat analýzu vody, kterou pijete? Vím, že to zní paranoidně, ale udělal jste to někdy?“

„Ne,“ odpověděl. „Samozřejmě, že ne.“ Chápal dobře, kam tím dívka míří.

Naše rozbory ukazují, že je plná halucinogenů,“ řekla rychle slečna Lee. „Je, byla a bude kontaminována i nadále. Ne těmi, které se užívaly za války, ne těmi, které působily ztrátu orientace, ale syntetickými deriváty námelu ze skupiny nazývané Datrox-3. Pijete to tady v domě od chvíle, kdy se probudíte, pijete to v restauraci a ve všech bytech, které navštívíte. Pijete ji na ministerstvu; všechno to jde potrubím z centrálního rezervoáru, z jednoho zdroje.“ Leein hlas byl teď smutný a zlý. „Vyřešili jsme ten problém, věděli jsme, hned jak jsme na to přišli, že kvalitní fenothiazin zablokuje účinek Datroxu. Co jsme ale nevěděli, pochopitelně, je ta – šíře autentických zkušeností; to nám nedává žádný rozumný smysl. Halucinace se pochopitelně liší od jednoho člověka ke druhému, ale realita by měla být jednotná – je to celé nějak vzhůru nohama. Nebyli jsme zatím s to ani vytvořit přijatelnou teorii, která by to vysvětlovala, a bůhví, že jsme se opravdu snažili. Dvanáct současných různých halucinací – to by se dalo snadno pochopit. Ale ne jedna halucinace a dvanáct realit.“ Přestala mluvit a zadívala se do statí, které držela v ruce; svraštila čelo. „Ten s arabskou básní je ortodoxní,“ prohlásila. „Pokud jim to řeknete, získáte důvěru a dostanete se na vyšší pozici. Budete o stupínek výš v nomenklatuře Strany.“ S úsměvem, který odhalil bezvadné zuby, dokončila větu, „Vidíte, jak se vám vyplatila ta dnešní investice do válečného veterána? Vaše kariéra je teď na čas zajištěna. Díky naší pomoci.“

„Nevěřím vám,“ odpověděl. Instinktivně se v něm zapojily ochranné mechanismy, jako vždy, opatrnost člověka, který prožil mnoho let mezi sekerníky z hanojské organizace Komunistické strany Východu. Znali nekonečné množství různých způsobů, jak nalézt vnitřního nepřítele a zbavit se ho – některé z těchto metod sám používal; viděl, jak jsou jiné používány na něj a na ostatní soudruhy. Tohle mohl být nový postup; který ještě neznal. To bylo vždycky možné.

„Dnes večer,“ pokračovala slečna Lee, „vás Vůdce v projevu přímo oslovil. Nezdálo se vám to velice podivné? Zrovna vás, mezi všemi ostatními? Nižšího úředníka z nepříliš významného ministerstva…“

„Připouštím,“ souhlasil. „To se mi zdálo divné, ano, opravdu.“

„To tedy oprávněně. Sám Nejvyšší vychovává elitu mladších mužů z poválečné generace, doufá, že vlijí novou krev do úzkoprsé, zkostnatělé, upadající stranické hierarchie, že nahradí ty geronty, zasloužilé zakládající členy a podobně. Nejvyšší si vás vybral ze stejného důvodu, jako jsme si vás vybrali my; pokud se vám dostane vhodné podpory, kariéra vás může dovést na vrchol. Alespoň po určitou dobu… pokud víme. Tak to ve Straně chodí.“

Čchien přemýšlel. Všichni mi zřejmě věří. Kromě mne samotného, a určitě ne po téhle záležitosti, po zkušenosti s antihalucinogenní drogou. Otřáslo to jeho léta získávanou sebedůvěrou – a bezpochyby oprávněně. Pomalu se ale uklidňoval; cítil, jak se mu vrací rozvaha, pomalu, po kouscích, pak rychleji.

Otočil se k videofonu, zvedl sluchátko a začal, už podruhé toho večera, vytáčet číslo hanojské Speciální bezpečnostní policie.

„Pokud mne jim vydáte,“ řekla slečna Lee, „bude to druhé nejhorší možné řešení situace, ve které se nacházíte. Řeknu jim, že jste mne sem pozval a nabízel mi úplatek; že jste si myslel, že vzhledem k mé pozici na ministerstvu budu vědět, který z těch dvou referátů máte označit za správný.“

„A které řešení by bylo vůbec nejhorší možné?“ zeptal se.

„Nevzít si další dávku fenothiazinu,“ odpověděla klidně slečna Lee.

Tung Čchien zavěsil a znovu se zamyslel; nechápal přesně, co se s ním děje. Dvě síly, Strana a Jeho Velikost na jedné straně – a tahle dívka a její tak zvaná skupina na straně druhé. Jedna chce, abych postoupil co nejvýš ve stranické hierarchii; ta druhá – Co vlastně chce Táňa Lee? Co skrývá pod povrchem slov – co je pod tenkou slupkou téměř triviálního pohrdání morálními kodexy Strany, Nejvyšším, Sjednocenou lidově demokratickou frontou – o co jí jde, pokud se jeho samotného týče?

Zvědavě se zeptal: „Jsi v anti-Straně?“

„Ne.“

„Ale…“ Mávl rukou, „nic víc není; Strana nebo anti-Strana. Pak musíš být straník.“ Rozčileně se na ni díval; dívka mu pohled odvážně oplácela. „Jsi členka organizace,“ pokračoval, „a scházíte se. Co chcete zničit? Normální práci vlády? Jste jako ti zrádní vysokoškolští studenti ve Spojených státech za vietnamské války, kteří bránili v průjezdu vojenským transportům, pořádali demonstrace…“

„Tak to nebylo,“ odpověděla mu unaveně slečna Lee. Ale nechme toho; o to teď nejde. My chceme vědět tohle: kdo nebo co nás vlastně vede? Musíme proniknout dostatečně vysoko, abychom získali někoho, nejspíše nadějného mladého člena Strany, který by se během času mohl dostat k osobnímu setkání s Vůdcem – chápeš to?“ Zvýšila hlas; současně zkontrolovala čas na hodinkách, zřejmě si hlídala chvíli k ústupu; patnáct minut bylo už skoro pryč. „Velmi málo lidí doopravdy vidělo Vůdce, jak jistě víte. Myslím tím opravdu vidělo.“

„Drží se v ústraní,“ řekl. „Kvůli pokročilému věku.“

„Doufáme,“ řekla slečna Lee, „že pokud zdárně projdeš tímto falešným testem, který na tebe narafičili – a s mojí pomocí to jistě dokážeš – budeš pozván na jedno z těch privátních setkání mládeže, které Vůdce čas od času pořádá a o kterých se, samozřejmě, v tisku moc nepíše. Už tomu rozumíš?“ Hlas se jí náhle zlomil, jako by ztrácela naději. „Pak budeme vědět; pokud se tam budeš schopen dostat a být pod vlivem antihalucinogenní drogy, uvidíš na vlastní oči, jak vlastně vypadá…!“

Přemýšlel nahlas, když řekl: „A tím skončí moje kariéra ve státních službách. Pokud neskončí i můj život.“

„Něco nám dlužíš,“ odsekla Táňa Lee, celá bledá. „Kdybych ti neřekla, kterou práci vybrat, možná by sis zvolil tu nesprávnou a celá tvoje kariéra ve státních službách by stejně skončila; selhal bys –selhal bys v testu, aniž bys vůbec věděl, že jsi zkoušen!“

„Pořád bych měl šanci padesát na padesát,“ odpověděl klidně.

„Ale ne,“ zavrtěla zuřivě hlavou. „Ten heretický materiál je plný oficiálního stranického žargonu, úmyslně zkonstruovali oba testy tak, aby tě mohli chytit. Oni chtěli, abys selhal!“

Znovu se podíval na oba materiály a cítil velký zmatek. Má ta dívka pravdu? Možná ano. Pravděpodobně ano. Znělo to pravdivě, zvlášť pro člověka, který znal partajní funkcionáře Strany tak jako on, a zejména pro člověka, který znal Tso-pina, nejbližšího nadřízeného. Cítil únavu. Cítil se poražený. Po chvíli úvah dívce řekl: „To, co ode mne chcete, je něco za něco. Udělali jste něco pro mne – máte, nebo alespoň tvrdíte, že máte odpověď – na prověrku Strany. Ale už jste splnili svou část. Co mi brání v tom, abych tě odsud nevyhodil? Nemusím už pro vás hnout prstem.“ Slyšel vlastní hlas, nezvučný, bez nejmenšího emocionálního výrazu, tak vhodný a oblíbený na stranické půdě.

„Budou i další testy a prověrky, jak půjdeš nahoru,“ odpověděla slečna Lee. „A my je pro tebe budeme dál monitorovat.“ Byla klidná, uvolněná, viditelně předvídala jeho možné reakce.

„Kolik času mi dáte na rozhodnutí?“ zeptal se.

„Teď musím odejít. Není spěch; určitě nedostaneš pozvání k Vůdci do jeho vily u Žluté řeky hned příští týden; nebude to ani za měsíc.“ Došla ke dveřím, otevřela je a zaváhala. „Jakmile obdržíš další tajný test, spojíme se s tebou a dodáme správné odpovědi – takže čas od času někoho z nás uvidíš. Pravděpodobně to nebudu já; spíše ten invalidní válečný vysloužilec, ten ti prodá správné odpovědi, až budeš vycházet z budovy ministerstva.“ Krátce s usmála, skoro slibným úsměvem. „Ale jednoho dne, určitě zcela neočekávaně, dostaneš ozdobnou, velmi oficiální pozvánku do Vůdcovy vily a až tam půjdeš, budeš po uši nadopován stelazinem… možná poslední dávkou z naší tenčící se zásoby. Dobrou noc.“

Dveře se za ní zavřely a byla pryč.

Bože, pomyslel si, mohou mne vydírat. Za to, co jsem udělal. A ona se ani neobtěžovala mi to připomenout; zřejmě to v porovnání s tím, oč jim jde, ani nestálo za zmínku.

Čím by mne vlastně mohli vydírat? Řekl jsem přece ihned jednotce Specpolu, že jsem dostal drogu, a ukázalo se, že to byl fenothiazin. To už tedy vědí, pomyslel si. Budou mne podezřívat a sledovat; jsou v pohotovosti. Technicky vzato jsem neporušil zákon, ale určitě si na mne dají pozor, to tedy ano.

Oni ale i tak člověka pořád sledují, uvědomil si. Ta myšlenka ho trochu uklidnila. Za ta dlouhá léta si na sledování a podezřívání zvykl, přizpůsobil se, jako každý.

Uvidím Absolutního Dobrodince Lidu takového, jaký skutečně je řekl si. To se asi nikomu jinému nepodařilo. Kdo to bude? Která třída těch ne-halucinací? Některá, o níž ještě ani nevím – co když mne ten pohled porazí? Jak přežiju takový večer, jak zachovám rozvahu a klid. jestliže uvidím něco takového, jako jsem viděl na obrazovce. Nebo co když uvidím Drtiče, Polykače, Ptáka – nebo něco ještě horšího?

Zkoušel si představit, jaké mohou být ty další vize – a pak to vzdal. Nebylo to k ničemu. A vyvolávalo to v něm zbytečný strach.

Příští ráno se s ním sešli pánové Tso-pin a Darius Pethel v jeho kanceláři, klidní, ale zjevně plni očekávání. Beze slov jim podal první ze „studentských prací“. Tu správnou, ortodoxní, s krátkou a srdcervoucí arabskou básní.

„Tato,“ prohlásil Čchien pevně, „je prací oddaného člena Strany nebo kandidáta členství. Ta druhá –“ udeřil rukou do zbývajících stránek, „to je reakční blábol.“ Cítil vztek. „I když na povrchu se tváří jako –“

„V pořádku, pane Čchiene,“ přikývl Pethel, „není třeba, abychom procházeli všechny jednotlivé reakční úchylky v textu; vaše analýza je správná. Slyšel jste včera večer v televizním projevu Vůdce o vaší osobě?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Čchien.

„Je vám tedy nepochybně jasné,“ pokračoval Pethel, „že v tom, co zde děláme, je hluboký smysl. Vůdce osobně sleduje vaši práci, to je jasné. Ve skutečnosti se mnou dokonce, pokud jde o vás, osobně komunikoval.“ Otevřel aktovku, přetékající spisy, a začal se v ní prohrabovat. „Někam jsem tu zatracenou věc založil. Nicméně –“ pohlédl na Tso-pina, který lehce přikývl. „Jeho Velikost si přeje, abyste se dostavil na večeři na říčním ranči na řece Jang-ce příští čtvrtek. Paní Fletcherová by zejména ocenila –“

„Paní Fletcherová? Kdo je ‚paní Fletcherová‘?“ zeptal se Čchien.

Po krátké pauze Tso-pin suše vysvětlil: „Manželka Absolutního Dobrodince Lidu. Jeho jméno – pochopitelně jste ho zatím nikdy neslyšel – je Thomas Fletcher.“

Je to běloch,“ vysvětlil Pethel. „Původně byl členem Komunistické strany Nového Zélandu a aktivně se účastnil tamního obtížného převzetí vlády. Tato informace není přímo utajována, ale na druhé straně není nijak výrazně rozšiřována.“ Zaváhal a chvilku si hrál s řetízkem u hodinek. „Možná bude lepší, když na to zapomenete. Samozřejmě, jakmile se s ním setkáte tváří v tvář, uvidíte, že je bílý. Stejně jako já. A stejně jako mnozí mezi námi.“

„Rasový původ,“ důrazně prohlásil Tso-pin, „nemá nic společného s věrností k Vůdci a ke Straně. To dokazuje i přítomnost pana Pethela.“

Ale Jeho Velikost, pomyslel si Čchien, podvádí. Na televizní obrazovce se rozhodně neobjevuje jako člověk ze Západu. „Ale v televizi –“ začal.

„Jeho obraz,“ přerušil ho Tso-pin, „byl odborníky podroben různým subtilním úpravám. Z ideologických důvodů. Většina osob zastávajících vysoké pozice je o tom informována.“ Pozoroval Čchiena velmi kritickým pohledem.

Oni s tím všichni souhlasí, pomyslel si Čchien. To, co vidíme každý večer, není skutečnost. Otázkou tedy zůstává, jak moc se liší od reality? Částečně? Nebo – úplně?

„Budu připraven,“ řekl pokorně. Přitom si pomyslel – to je nějak rychlé. Oni nebudou ještě připraveni – ti lidé kolem Táni Lee – nečekali, že získám přístup k Vůdci tak rychle. Kde je antihalucinogen? Dokážou mi ho předat nebo ne? Mají tak málo času, takže asi ne.

Kupodivu cítil jistou úlevu. Dostane se do přítomnosti Jeho Velikosti a uvidí ho jako lidskou bytost, uvidí ho ve stejné podobě jako všichni ostatní v televizi. Bude to jistě velmi inspirativní a zábavná večeře; setká se s některými velmi vlivnými členy Strany v Asii. Myslím, že to bez fenothiazinu vydržím, pomyslel si. Pocit úlevy sílil.

„Aha, tak tady to je,“ prohlásil Pethel a vytáhl z aktovky velkou bílou obálku. „Vaše pozvánka. Poletíte Čínoraketou ve čtvrtek ráno do Vůdcovy vily; tam vás správce protokolu proškolí a vysvětlí vám, jaké chování se od vás očekává. Bude nutné vysoce formální oblečení, frak je nezbytný, ale atmosféra večera bude neobyčejně soudružská a srdečná. Vždycky je také pronášeno velké množství přípitků.“ A dodal: „Sám jsem se zúčastnil dvou takových setkání s mládeží. Pan Tso-pin,“ usmál se křivě, „nebyl ještě poctěn takovýmto stupněm důvěry. Ale, jak se říká, události přijdou za těmi, kdo jsou na ně připraveni. To říkal i Ben Franklin.“

„Řekl bych, že se tohoto ocenění dostává panu Čchienovi poněkud předčasně,“ poznamenal Tso-pin. Pokrčil rameny s výrazem filozofa. „Ale na mé mínění se tady nikdy nikdo neptá.“

„Ještě něco,“ obrátil se Pethel k Čchienovi. „Je možné, že až uvidíte Jeho Velikost osobně, budete v jistém smyslu zklamán. Dávejte si pozor, abyste to nedal ani v nejmenším najevo, pokud by se něco podobného stalo. Vždycky jsme na něj pohlíželi – byli jsme tomu naučeni – jako na něco více než jen lidskou bytost. Ale u stolu je,“ – pokynul rukou – „mnohem obyčejnější. V jistém ohledu je stejný jako my. Může se například zapojit do obvyklých lidských řečí, být přitom pasivní i agresivní; může vyprávět anekdoty, třeba i ne zcela ortodoxní, nebo může vypít trochu více než – Abych byl upřímný, nikdo nemůže předem odhadnout, jak se věci budou vyvíjet, ale obvykle trvá příjemná soudružská zábava až do časných ranních hodin druhého dne. Bývá proto rozumné vzít si dávku amfetaminu, kterou vám šéf protokolu nabídne.“

„Ale?“ zatvářil se Čchien nejistě. To pro něj byla novinka, a byla zajímavá.

„Abyste vydržel čilý. A abyste eliminoval účinky alkoholu. Jeho Velikost má neuvěřitelnou výdrž; často je schopen postavit se na nohy a odejít, třeba trochu nejistě, ve chvíli, kdy všichni ostatní už leží pod stolem.“

„Neuvěřitelný muž,“ vpadl do hovoru uctivě Tso-pin. „Myslím, že jeho – slabiny jen dokládají, že je komplexní a živou osobností. Opravdu, je to renesanční člověk, jako byl například Lorenzo Medicejský.“

„To už napadlo mnohé,“ potvrdil Pethel; pozoroval přitom Čchiena tak bedlivě, že se mu vracely mrazivé pocity ze včerejšího večera. Je to snad další past? Jedna za druhou? Čchien uvažoval. Ta dívka – nebyla ve skutečnosti agentkou Specpolu, která mne prověřovala a snažila se objevit hluboko ve mně utajené zdroje neloajálního chování a postojů ke Straně?

Asi bude lepší, pomyslel si, když si dám pozor, aby mne ten beznohý pouliční prodavač bylinných přípravků neobtěžoval, až půjdu z práce; půjdu do své bytjednotky později jinou cestou.

* * *

Podařilo se mu to. Toho dne se vyhnul prodavači, stejně jako dalšího, a dařilo se mu to až do čtvrtečního rána.

Ve čtvrtek mrzák vyjel zpoza zaparkované dodávky, zastoupil mu cestu a naléhavě ho oslovil.

Co moje medicína?“ ptal se. „Pomohla ti? Jsem si jist, že ano; to složení se předává z generace na generaci už od období dynastie Sung – ručím za to. Mám pravdu? Fungovalo to?“

„Nechte mne jít,“ protestoval Čchien.

„Mohl bys snad být tak zdvořilý a odpovědět mi?“ To nebyl tón, který by se dal očekávat od pouličního handlíře, nebylo to obvyklé vemlouvavé švitoření, kterým se snažil ovlivnit potenciálního zákazníka. Čchien ten tón poznal, připomněl se mu, slyšel ho v paměti jasný a hlasitý – takhle mluvily před dávnými časy loutkové jednotky imperialistických přisluhovačů.

„Vím, co jste mi dal,“ odpověděl Čchien. „A už to nechci. Pokud bych si to rozmyslel, mohu si koupit další v lékárně. Díky.“ Vyrazil, ale vozík beznohého prodavače ho pronásledoval.

„Slečna Lee se mnou mluvila,“ řekl prodavač hlasitě.

„Hmm,“ Čchien podvědomě zrychlil; o kousek dál uviděl vznášedlový taxík a začal na něj mávat.

„Dnes jedete na večeři ve vile na ranči na řece Jang-ce,“ řekl prodavač, který lapal po dechu ve snaze udržet se po Čchienově boku. „Vezmi si další lék – ihned!“ Vytáhl plochý sáček a podával ho Čchienovi. „Prosím tě, soudruhu, jako člena Strany, pro tvé vlastní dobro a pro dobro nás všech. Jen tak se dovíme, jaké hrozbě vlastně musíme čelit. Dobrý bože, co když jsou to mimozemšťané, toho se bojíme ze všeho nejvíc! Ty to nechápeš, Čchiene? Co je proti tomu tvoje zasraná kariéra? Pokud nebudeme schopni zjistit…“

Taxík se zastavil u obrubníku a jeho posuvné dveře se otevřely. Čchien začal nastupovat.

Sáček vletěl dovnitř za ním, dopadl na práh, vlhký od ranního deště a sklouzl po podlaze.

„Prosím,“ naléhal prodavač. „Nic tě to nebude stát; dnes je všechno zadarmo. Jen si to vezmi, dej si dávku před tou večeří. A neber si amfetamin, který ti nabídnou, obsahuje thalamické stimulanty, které jsou kontraindikací, pokud je současně používán adrenalinový supresant jako je fenothiazin –“

Dveře taxíku se za Čchienem zavřely.

Dopadl na sedačku.

„Kam to bude, soudruhu?“ zeptal se robořidič.

Udal identifikační číslo své bytjednotky.

„Ten přihlouplý prodavač nakonec infiltroval své špinavé zboží do mého čistého vnitřku,“ řekl taxík. „Podívejte se, prosím, leží vám to u nohou.“

Viděl sáček – nic víc než obyčejně vyhlížející obálku. Tak takhle, pomyslel si, se k člověku dostávají drogy; z ničeho nic u tebe leží. Chvilku jen tak seděl, pak obálku zvedl.

Jako předtím byl okolo balíčku s práškem text, ale tentokrát byl psaný rukou, ne tištěný. Ženské písmo; vzkaz od slečny Lee:

Ta rychlost nás udivila. Ale díky nebesům jsme byli připraveni. Kde jste byl v úterý a ve středu? Nezáleží na tom, tady to máte a přejeme hodně úspěchů. Znovu se vám ozvu ke konci tohoto týdne; nechci, abyste se mne sám snažil vyhledat.

Spálil to a zbytky lístku rozdrtil v popelníku taxíku.

A tmavý prášek si ponechal.

Celou tu dobu, říkal si. Halucinogeny v pitné vodě. Rok co rok. Desetiletí. A to ne v době války, ale v hlubokém míru. A ne nepříteli, ale našim vlastním lidem. Parchanti mizerní, pomyslel si. Možná bych si to měl vzít; možná bych opravdu měl zjistit, kdo nebo co to je, a měl bych to dát vědět Tánině skupině.

Udělám to, rozhodl se. A byl – byl zvědavý.

Nebyla to správná emoce, jistě. Zvědavost byla, zejména ve vnitrostranických záležitostech, často tou poslední charakteristikou, která by prospívala kariéře.

Přesto se ho teď zmocnila. Přemýšlel, jestli mu ta dávka vystačí na celý večer a jestli si dokáže, až dojde přímo k věci, skutečně správně šňupnout.

To se časem uvidí. Tohle a všechno ostatní. Pěstujeme květiny budoucnosti na široké rovné planině a já je trhám. Jako v té arabské básni. Pokoušel se vybavit si i ostatní verše, ale nedařilo se mu to.

Možná to bylo v pořádku.

Správce protokolu ve vile, Japonec jménem Kimo Okubara, vysoký a mohutný, zjevně bývalý zápasník kwon-do, si Čchiena nepřátelsky prohlížel, třebaže mu předložil ozdobně rytou pozvánku a úspěšně prokázal svou identitu.

„Překvapuje mne, že jste si vůbec dal tu námahu a přišel,“ prohlásil Okubara, „proč jste nezůstal doma a nedíval se na televizi? Nikomu byste tady nescházel. Až do dneška nám to šlo docela i bez vás.“

Čchien řekl upjatě: „Už jsem se na to v televizi díval.“ Ale přitom věděl, že večery byly málokdy přenášeny televizí; často byly příliš obscénní.

Okubarovi muži ho dvakrát pečlivě prohledali, jestli nemá zbraň, včetně kontroly konečníku. Pak mu vrátili oblečení. Nenašli žádný fenothiazin, protože si ho už vzal. Účinek takové drogy, jak věděl, trvá asi čtyři hodiny; to by mělo být víc než dost. A jak řekla Táňa Lee, byla to velká dávka; cítil se trochu ospalý a točila se mu hlava cítil, jak mu trochu škube jazyk v pseudoparkinsonovské křeči – byl to nepříjemný vedlejší efekt, který nikdo nepředvídal.

Vešla dívka, od pasu nahoru nahá, s dlouhými zrzavými vlasy, které jí přes ramena splývaly až k zadečku. Zajímavé.

Ze dveří naproti vyšla druhá dívka, nahá od hlavy k patě. Taky zajímavé. Obě dívky vypadaly znuděně, duchem nepřítomně, a zjevně se staraly jenom o sebe.

„Taky půjdete dovnitř takhle,“ informoval Okubara Čchiena.

Čchien překvapeně poznamenal: „Pochopil jsem, že se u mne očekává frak.“

„To byl žertík,“ odpověděl Okubara. „Na váš účet. Jenom dívky přicházejí nahé: vás se to netýká, pokud nechcete nebo pokud nejste homosexuál.“

Dobře, pomyslel si Čchien, asi raději půjdu takhle. Vešel dovnitř s ostatními hosty – stejně jako on oblečenými ve fracích, nebo, jako některé ženy, v dlouhé večerní toaletě – a okamžitě se cítil špatně, bez ohledu na uklidňující účinky stelazinu. Proč jsem tady? Pomyslel si. Rozporuplnost celé situace mu neunikla. Byl tady, aby podpořil svou kariéru ve stranickém aparátu, aby získal osobní a intimní souhlas Jeho Vznešenosti – a současně tady byl proto, aby demaskoval Jeho Vznešenost, odhalil ho jako podvodníka; nevěděl, o jaký podvod jde, ale bylo jasné, že něco je špatně; podvádění Strany, přečin proti všem mírumilovným, demokraticky smýšlejícím občanům Země. To je ironie, pomyslel si. A vmísil se mezi hosty.

Dívka s malými, špičatými a jasně svítícími ňadry ho požádala o oheň; bezmyšlenkovitě vyndal zapalovač. „Jak to, že vám září ňadra?“ zeptal se jí. „Radioaktivní injektáž?“

Pokrčila rameny, neodpověděla a nechala ho o samotě. Zřejmě plácl hloupost.

Možná je to poválečná mutace, pomyslel si.

„Něco k pití, pane?“ Číšník vznešeně proplouval s podnosem; vzal si jedno martini – byla to současná móda ve vyšší nomenklatuře Strany v Lidové republice Čína – a usrkl ledově vychlazený nápoj. Špičkový anglický gin, pomyslel si. Nebo možná dokonce originální holandský genever; ze skutečného jalovce nebo tak nějak. Vynikající. Narovnal se. Cítil se už lépe, ve skutečnosti se mu atmosféra ve společnosti líbila. Lidé byli klidní a sebejistí; dosáhli úspěchu a teď se uvolnili. Jasně že to byl jenom mýtus, že blízkost Jeho Vznešenosti vytváří neurotické obavy; nic takového kolem sebe nezaznamenal a sám také strach necítil.

Obtloustlý starší muž, plešatý, ho zastavil jednoduše tím, že se mu do hrudi opřel plnou skleničkou. „Ta malá mrcha, která vás prosila o oheň,“ řekl starší muž a uchechtl se, „ten trik s těmi prsy jako vánoční stromeček – on je to kluk, transvestita.“ Rozchechtal se. „Tady si jeden musí dávat pozor.“

„A kde bych tady, pokud vůbec někde,“ zeptal se Čchien, „našel skutečné ženy? Mají na sobě taky frak s bílým motýlkem?“

„Jenom těsně vedle,“ řekl starší muž a odešel se skupinkou hyperaktivních smějících se hostí; Čchiena zanechal samotného s jeho sklenkou martini.

Hezká vysoká žena, dobře oblečená, která stála nedaleko, se náhle dotkla jeho paže; ucítil pevný stisk jejích prstů, když řekla: „Tady přichází jeho Vznešenost. Pro mne je to poprvé, trochu se bojím. Mám účes v pořádku?“

„Bezvadný,“ pochválil Čchien automaticky a podíval se stejným směrem jako ona – první pohled na Nejvyššího Dobrodince.

To, co přicházelo napříč místností ke stolu uprostřed, nebyl člověk.

A taky to nebyla, všiml si Čchien, ani strojová konstrukce; nebylo to to, co viděl na televizní obrazovce. Bylo to prostě jenom jakési zařízení, které pronášelo projev, tak jako Mussolini používal umělou ruku, když měl zdravit vztyčenou pravicí dlouhé, nekonečné řady svých příznivců.

Bože, pomyslel si a cítil nával nevolnosti. Že by tohle bylo to, co Táňa Lee označovala jako vodní příšera? Nemělo to žádný tvar. Žádná pseudopodia, ani z masa ani kovová. V určitém smyslu to tu bylo i nebylo; když se snažil pohledem ten tvar zafixovat, mizel mu před očima; viděl skrz, viděl osoby na druhé straně místnosti – ale nic mezi tím. Ale když pohlédl trochu stranou, viděl to na hranici pole vidění, mohl popsat kontury té věci.

Bylo to strašlivé; vyráželo mu to dech ošklivostí. Při pohybu to vysávalo život z jedné osoby v místnosti za druhou, požíralo to lidi, kteří se shlukli do skupinky, posunulo se to, znovu to začalo žrát, opět, s bezmezným apetitem. Nenávidělo to; přímo cítil tu zlobu a nenávist a cítil také, jak se šíří a zasahuje i jeho. Najednou pro něj byli všichni v té velké místnosti zkroucenými slizkými tvory, které nenáviděl, sám byl slizounem a viděl, jak ta příšera hoduje, vysává jiné a posouvá se přes jejich pozůstatky dál a dál, ale současně stále směrem k němu – nebo to byla jen iluze? Pokud je tohle halucinace, pomyslel si Čchien, je to ta nejstrašnější, jakou jsem kdy měl; a pokud ne, potom je to zlá a hrůzná skutečnost; je to samo zlo, které zabíjí a mrzačí. Viděl zbytky rozdrcených, pošlapaných a vysátých těl mužů i žen – viděl, jak se snaží postavit, dát si do pořádku zmrzačená těla, slyšel jak se pokoušejí něco říci.

Vím, kdo jsi, pomyslel si Čchien. Ty, nejvyšší hlava celosvětové stranické struktury. Ty, kdo zničíš každý živoucí objekt, kterého se dotkneš; teď znovu vidím tu arabskou báseň, jak hledáš květiny života, abys je mohl pozřít – vidím tě na rovné planině, kterou je pro tebe Země, bez hor, bez údolí. Jdeš kamkoli se ti zachce, objevuješ se v jakékoli době, ničíš vše kolem sebe; vytváříš život a potom ho požíráš a máš z toho radost a rozkoš.

Jsi Bůh, pomyslel si.

„Pane Čchiene,“ uslyšel hlas, ale přicházel z vnitřku jeho vlastní hlavy, ne z onoho ducha, který se náhle objevil přímo před ním a který neměl žádná ústa, kterými by jej oslovil, „jsem tak potěšen, že mám příležitost se s vámi zase setkat. Ničemu nerozumíte. Odejděte. Nezajímáte mě. Proč bych se měl starat o slizouna? Jsem až po krk ponořen do slizu, musím se ho zbavit, a to také dělám. Mohl bych tě zlomit, mohl bych zlomit sebe sama. Pode mnou jsou ostré kameny, rozhazuji ostré špičaté věci do slizu a bláta kolem sebe. Dosáhnu do každé skrýše, i hluboko na dně, a uvařím v nich vše jako v hrnci; moře je pro mne jenom hrncem mazání. Kousky mého těla jsou spojeny se vším. Ty jsi já. Já jsem tebou. Není v tom žádný rozdíl, stejně tak jako není žádný rozdíl v tom, jestli to stvoření se svítícím poprsím byla dívka nebo chlapec; můžeš se naučit mít potěšení z obého.“ Teď se to zasmálo.

Nebyl schopen uvěřit, že to s ním mluví; nedokázal si představit – bylo to příliš strašné – že si to vybralo jeho.

„Vybral jsem si každého,“ řeklo to. „Nikdo není příliš malý; každý padne a každý zemře a já jsem zde, abych to pozoroval. Nepotřebuji dělat nic jiného než se dívat; je to automatické; je to tak zařízeno.“ A pak to přestalo mluvit k němu, nějak se to odpojilo. Ale stále to periferně viděl; cítil, že je to mnohonásobně přítomné. Bylo to jako by uprostřed místnosti visela ve vzduchu koule s padesáti tisíci očima, s milionem očí – s miliardou; oko pro každou žijící bytost, jak to čekalo na každou, až padne, a pak to na ni šláplo, dokud ještě žila, jak tak ležela celá polámaná. Protože k tomu všechny živé bytosti stvořil a Čchien věděl, chápal. To, co se v arabské básni zdálo být smrtí, nebyla smrt, ale Bůh; nebo přesněji Bůh je smrt, byla to jediná síla, jeden lovec, jeden kanibal a jako v básni míjel znovu a znovu; protože měl k dispozici doslova celou věčnost; mohl si dovolit minout. Obě básně měly pravdu, pochopil, i Drydenova. To rozpadající se divadlo to je náš svět a ty jej ničíš. Drtíš ho, lámeš nás a ohýbáš.

Ale konec konců, pomyslel si, mám ještě svou důstojnost. Důstojně tedy odložil sklenici s nápojem, otočil se a vyšel dveřmi z pokoje. Šel dlouhou chodbou, vystlanou neméně dlouhým kobercem. Sluha v purpurové uniformě mu otevřel dveře; zjistil, že se ocitl venku na verandě, v hluboké noční tmě, zcela sám.

Ale nebyl sám.

Ono to šlo za ním. Anebo to tady možná bylo ještě dříve, než přišel; ano, očekávalo ho to tady. Ještě to s ním nebylo zcela hotovo.

„Už jdu,“ vykřikl a skočil k zábradlí; byli v šestém patře a dole pod nimi se leskla řeka a byla to smrt, skutečná smrt, ne cosi viděné arabským básníkem.

Když přelézal přes zábradlí, ono to něco vysunulo a položilo mu to na rameno.

„Proč?“ zeptal se. Ale stejně se zarazil. Přemýšlel. Nechápal nic, vůbec nic.

„Neskákej dolů kvůli mně,“ řeklo to. Neviděl to, protože se mu to přesunulo za záda. Ale ten kousek čehosi na rameni – začalo mu to připadat skoro jako lidská ruka.

Pak se to rozesmálo.

„Co je tady směšného?“ domáhal se odpovědi, ještě balancoval na zábradlí, ale ta pseudo-ruka ho zadržovala.

„Plníš mé poslání místo mne,“ odpovědělo to. „Nejsi trpělivý, nechceš počkat? Vybral jsem si tě mezi mnohými; není potřeba, abys celý ten proces urychloval.“

„A co když to přece udělám?“ zeptal se. „Jen z odporu k tobě?“

Zasmálo se to a neodpovědělo.

„Proč nic neřekneš?“ zeptal se znovu.

Opět bez odpovědi. Začal se sunout zpět, na verandu. A ucítil, že tlak pseudoruky zmizel.

„Ty jsi založil Stranu?“

„Já stvořil všechno. Založil jsem anti-Stranu a Stranu, která není Stranou a také jsem stvořil ty, kteří ji podporují, i ty, kteří jsou proti ní, ty, které nazýváš zahnívajícími yankeeskými imperialisty; stvořil jsem tábor reakce a tak do nekonečna. Všechno jsem stvořil. Jako by to byla stébla trávy.“

„A teď jsi tady, abys z toho měl rozkoš?“

„Já chci,“ řeklo to, „abys mne viděl takového, jaký jsem, takového, jakého jsi mne uviděl, a abys mi důvěřoval.“

„Cože?“ zeptal se a třásl se odporem. „Důvěřovat ti v čem?“

„Věříš ve mne?“ zeptalo se to.

„Ano,“ rezignoval. „Vidím tě.“

„Tak se vrať ke své práci na ministerstvu. Řekni Táně Lee, že jsi viděl přepracovaného starého muže s nadváhou, který pije víc, než by měl a kterému dělá dobře štípat mladé dívky do zadků.“

„Ježíši Kriste,“ povzdechl si Čchien.

„Budeš žít dál, neschopen to skončit, a já tě budu trýznit,“ řeklo to. „Zbavím tě, kousek po kousku, všeho, co máš nebo po čem toužíš. A potom, až budeš zničený, skoro mrtvý, zjevím ti tajemství.“

„Jaké je to tajemství?“

„Mrtví budou žít a živí zemřou. Zabíjím to, co žije; a křísím to, co zemřelo. A ještě něco ti řeknu; jsou horší věci než já. Ale nikdy se s nimi nesetkáš, protože dřív, než by se to mohlo stát, tě zabiju. Teď se vrať do jídelny a připrav se na večeři. Nezkoumej, co dělám; činil jsem totéž dlouho předtím, než se na světě objevil nějaký Tung Čchien, a budu to činit ještě dlouho poté, co zmizí.“

Čchien to udeřil tak tvrdě, jak jen dokázal.

A pocítil zuřivou bolest, která mu vybuchla v hlavě.

A temnotu, a měl pocit, že někam padá.

A pak znovu temnota. Dostanu tě, myslel si. Dám pozor, abys také zemřel. Abys trpěl; budeš trpět tak jako my, zcela stejně, jako my trpíme. Zasvětím tomu celý svůj život; postavím se proti tobě, ukřižuju tě; přísahám při bohu, že tě někde ukřižuju. A bude to bolet. stejnou bolestí jakou nyní cítím já.

Zavřel oči.

Někdo s ním hrubě zatřásl. Uslyšel hlas pana Kimo Okubary. „Postav se na nohy, bídný opilče. Vztyk!“

Aniž by otevřel oči, řekl: „Zavolejte mi taxík.“

„Taxi už čeká. Jdi domů. Hanebníče. Způsobit takovou zuřivou scénu.“

Vrávoravě se postavil na nohy, otevřel oči a prohlížel si sám sebe. Náš Vůdce, kterého všichni následujeme, je jediný pravý Bůh. A nepřítel, proti kterému jsme bojovali a bojujeme, je také Bůh. Měli pravdu. Bůh je všudypřítomný. Ale nechápu vůbec, co to znamená. Přemýšlel a díval se na šéfa protokolu. Ty jsi také Bůh. Není způsobu, jak tomu uniknout, ani skokem z verandy, jak jsem to chtěl udělat. Otřásl se.

„Míchat alkohol s drogami,“ řekl Okubara nenávistně, „zničit si kariéru. Už jsem to viděl tolikrát. Zmizni.“

Čchien vrávoravými kroky zamířil k velkým ústředním dveřím vily u řeky Jang-ce; dva sloužící, oblečení jako středověcí rytíři, se znaky a štíty, mu obřadně otevřeli dveře a jeden z nich řekl: „Dobrou noc pane.“

„Vám také,“ odpověděl Čchien a vyšel do tmavé noci.

Ve čtvrt na tři ráno, když seděl beze spánku v obývacím pokoji bytjednotky a kouřil jeden doutník Cuesta Ray Astoria za druhým, uslyšel klepání na dveře.

Když otevřel, díval se do očí Táně Lee.

Stála na chodbě ve svém pršiplášti a třásla se zimou. Její oči tázavě zářily.

„Nedívejte se na mne takhle,“ řekl tvrdě. Doutník mu zhasl; znovu si ho zapálil. „Už si mne naprohlíželi dost.“

„Viděl jsi to.“

Přikývl.

Usedla na opěradlo křesla. „Chceš mi o tom vyprávět?“ zeptala se po chvíli.

„Odejdi odsud tak daleko, jak je možné,“ řekl jí. „Vydej se na dlouhou cestu.“ A pak se rozpomněl: žádná cesta není dost dlouhá. Vzpomněl si, že to také četl. „Zapomeňte na to,“ řekl; vstal a nešikovně odešel do kuchyně, aby udělal kávu.

Táňa šla za ním. „Bylo to – tak zlé?“

„Nemůžeme zvítězit,“ odpověděl. „Nemůžete zvítězit, sebe tím nemyslím – já už v tom nejedu, chci pouze dělat svou práci na ministerstvu a zapomenu na vás. Zapomenu na celou tu zatracenou věc.“

„Je to mimozemského původu?“

„Ano,“ přikývl.

„Je to nepřátelské?“

„Ano,“ řekl. „Ne. Obojí. Hlavně nepřátelské.“

„Takže musíme –“

„Jdi domů,“ řekl jí po chvíli, „a jdi do postele.“ Pečlivě si ji prohlédl; seděl předtím dlouho a přemýšlel. A uvažoval o mnoha věcech. „Jsi vdaná?“ zeptal se.

„Ne. Teď ne. Byla jsem.“

„Zůstaň se mnou dnes v noci,“ navrhl jí. „Po zbytek téhle noci. Dokud nevyjde ráno slunce,“ dodal, „noc je hrozná.“

„Zůstanu,“ souhlasila Táňa a rozvázala si pásek pláště. Ale budu mít otázky.“

„Co myslel Dryden tím,“ zeptal se Čchien, „že hudba rozruší Nebesa a Čas? To nechápu. Co má hudba společného s nebesy?“

„Že končí veškerý nebeský řád vesmíru,“ odpověděla, pověsila si plášť do deště na ramínko do šatníku v ložnici; pod ním měla svetřík s oranžovými pruhy a leginy.

„A to je špatné.“

„Nevím, asi ano,“ odpověděla po krátkém zamyšlení.

„Je to velká moc,“ řekl, „vložená do hudby.“

„Znáš tu starou pythagorejskou úvahu o ‚hudbě sfér‘.“ To už seděla na posteli a zouvala si tenké střevíčky.

Věříš tomu?“ vyzvídal, „nebo věříš v Boha?“

„V Boha!“ zasmála se. „Ten zmizel někam s parním strojem. O čem to mluvíš? O Bohu či bohu?“ Vstala a přistoupila těsně k němu, dívala se mu zblízka do očí.

„Nedívej se na mne tak,“ protestoval ostře a ucouvl. „Nechci už nikdy, aby si mne někdo takhle prohlížel.“ Dotčeně se odtáhl.

„Myslím,“ uvažovala Táňa nahlas, „že jestli Bůh existuje, tak se moc o lidské záležitosti nezajímá. To je prostě moje teorie. Chci říci, že se nestará o to, jestli zlo vítězí, nebo jestli lidé nebo zvířata trpí a hynou. Zcela upřímně nikde kolem nevidím Jeho vliv. A Strana vždycky popírala jakoukoli formu existence –“

„Viděla jsi Ho někdy?“ vyptával se. „Ještě jako dítě?“

„Jistě, jako dítě, ale také jsem věřila, že –“

„Napadlo tě někdy,“ přerušil ji Čchien, „že dobro a zlo jsou dvě označení pro jedno a totéž? Že Bůh může být současně dobro i zlo, obojí současně?“

„Udělám ti něco k pití,“ řekla Táňa a odcupitala bosá do kuchyně.

Čchien pokračoval. „Řinčivec. Drtič. Polykač a Pták a Stoupající trubka – a jiná jména, jiné formy. Nevím. Měl jsem halucinaci. Na večeři. Velkou. Strašlivou.“

„Ale stelazin –“

„Ten vyvolal něco ještě horšího,“ povzdychl.

„Je vůbec nějaká možnost,“ zeptala se Táňa střízlivě, „bojovat s tím o čem mluvíš? S tím zjevem, kterému říkáš halucinace, ale který jí podle tvé reakce nebyl?“

„Věřím v to,“ řekl.

„Co to znamená?“

„Nic,“ řekl unaveně. „Vůbec nic. Jsem unavený; nechci nic pít – pojďme rovnou do postele.“

„Dobře,“ odcapala zase zpátky do ložnice a začala si přetahovat pruhovaný svetřík přes hlavu. „Proberem to podrobně později.“

„Halucinace,“ zamýšlel se Čchien, „je milosrdná. Přeji si, abych byl měl halucinaci; chci zpátky tu svoji. Chtěl bych se vrátit před setkání s pouličním obchodníkem, před to, než jsem dostal fenothiazin.“

„Pojď ke mně do postele. Bude to hezké, hřejivé a příjemné“

Sundal si motýlka, košili – a pak uviděl na svém pravém rameni značku, stigma, kterou to tam zanechalo, když mu zabránilo skočit z terasy. Promodralé otisky, které vypadaly, jako by nikdy neměly zmizet. Navlékl si kabátek od pyžama, aby skryl ta znamení.

„Přesto myslím,“ přitulila se k němu Táňa, když si lehl, „že tvoje kariéra se teď významně urychlí. Nemáš z toho radost?“

„Jistě,“ odpověděl a lehce pokývl hlavou ve tmě. „Velkou radost.“

„Přitul se ke mně,“ šeptala Táňa a objala ho. „A na všechno ostatní zapomeň. Aspoň pro teď.“

Přitiskl ji k sobě a udělal to, co chtěla, a co chtěl udělat i on. Byla něžná; byla přiměřeně aktivní; došla do konce a naplnila svou roli. Neobtěžovali se rozhovorem až do chvíle, kdy nakonec vydechli „Ach!“ a pak se uvolnila.

„Přál bych si,“ ozval se, „aby to mohlo trvat navždycky.“

„To bude,“ slíbila Táňa. „Jsme mimo veškerý čas; jsme bez hranic, jako oceán. Takoví jsme byli kdysi v kambriu, než jsme se vydali žít na souši; to je prvotní oceán. To jsou jediné chvíle, kdy se vracíme v čase, když jsme po milostném vyvrcholení. A proto to pro nás znamená tak mnoho. A v oněch časech jsme nebyli rozdělení; bylo to jako velká medúza, jako ty kupky slizu, které zůstanou ležet na pláži.“

„Plavou si a nadnáší je voda,“ doplnil, „a pak tam zůstanou, aby zemřely.“

„Mohl bys mi dát ručník?“ požádala ho Táňa. „Nebo žínku? Potřebuju ji.“

Došel do koupelny pro osušku. Tam také – protože teď byl zase nahý – opět uviděl otisky na rameni, uviděl, kde ho to uchopilo a drželo, stáhlo ho to zpátky, asi jen proto, aby si ještě pohrálo.

Stigmata nevysvětlitelně začala krvácet.

Setřel krev žínkou. Okamžitě jí vyprýštilo víc a když se na to díval, napadlo ho, kolik času mu ještě zbývá. Pravděpodobně už jen hodiny.

Vrátil se do postele a zeptal se „Můžeme pokračovat?“

„Já jistě. Jestli v tobě zbyla ještě trocha energie; je to jen na tobě.“ Lehla si a podívala se na něj dlouhým pohledem, ani nemrkla, sotva viditelná ve slabém nočním osvětlení zvenku.

„Trochu ještě zbylo,“ řekl. A pevně ji přitiskl k sobě.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Ivan Tomek

Doslov

Nehodlám dělat advokáta ničemu z toho, o čem je Víra našich otců; nechci, například, prohlašovat, že země na druhé straně železné opony vyhrají studenou válku – nebo že by z morálního hlediska měly. Nicméně jedno téma této povídky se mi zdá zajímavé, z hlediska posledních experimentů s halucinogenními drogami: teologické zážitky, o kterých vypovídá tolik z těch, kdo prošli pokusy s LSD. Zdá se mi, že je to něco naprosto nového; z jistého hlediska nám to umožňuje vědecky zkoumat náboženské zkušenosti – a co víc, můžeme na ně pohlížet jako na částečné halucinace, které ale obsahují i jiné, reálné prvky. Bůh, jako téma science fiction, pokud se vůbec objeví, bývá pojednáván polemicky, jako třeba v Out of the Silent Planet. Ale já dávám přednost tomu uvažovat o něm jako o něčem intelektuálně vzrušujícím. Co když je možné, s pomocí psychedelických drog, dosáhnout toho, že se náboženské prožitky stanou běžnou záležitostí života intelektuálů? Starý ateismus, který se zdával mnohým z nás – mne v to počítaje – validní z hlediska našich vlastních zkušeností, nebo spíše z hlediska nedostatku odpovídajících zkušeností, jako by na chvíli dočasně ustoupil. Science fiction, která vždycky zkouší, o čem bychom vlastně měli a mohli uvažovat, se musí bez předsudků zamyslet i nad vizí možné budoucí neo-mystické společnosti, ve které může teolologie opět hrát stejně zásadní úlohu, jako tomu bylo ve středověku. To nemusí znamenat krok zpátky, protože nyní můžeme takovou víru otestovat – donutit ji, aby se vyvíjela nebo zanikla. Já osobně nevěřím v nic, co se týče Boha; mám jen osobní zkušenost, že On je přítomen – subjektivně, samozřejmě; ale vnitřní pocit je také realita. A v science fiction autor promítá své vnitrní pocity a vytváří z nich prostředí příběhu; to se pak sdílí v určité skupině a je o něm možné diskutovat. Možná, že konečné slovo ve věcech, které se týkají Boha, již bylo vysloveno: v roce 840 našeho letopočtu je prohlásil John Scotus Erigena před soudem franckého krále Karla Lysého. „Nevíme, co je Bůh. Bůh sám neví, čím je, protože On není ničím. V doslovném smyslu Bůh neexistuje, protože on transcenduje existenci.“ Mystický pohled tak pronikavý – a plný zenu – který se objevil tak dávno, je těžké překonat; mé vlastní zkušenosti s psychedelickými drogami nepřinesly ve srovnání s Erigenou nic než nepatrné a vzácné kousky osvícení.

POSKLÁDANÝ MUŽ

Úvod k povídce

Panuje všeobecná shoda, že mezi novými, mladšími spisovateli na poli science fiction patří Larry Niven k těm nejpodnětnějším příslibům. Píše dva roky a už si našel vlastní styl, vlastní hlas. Píše takzvanou hard science fiction – což znamená, že jeho vědecké extrapolace vycházejí pevně z toho, co je známo v době jejich vzniku; v Nivenových povídkách nenajdete plechovky na Marsu ani skrytou planetu obíhající druhou stranu Slunce po stejné oběžné dráze jako Země. Při letmém pohledu by se mohlo zdát, že tento přístup limituje obzory Nivenovy tvorby. V případě člověka s omezenější představivostí by to mohla být pravda. Ale Larry Niven se zabývá jednotlivostmi; a v těch nejdrobnějších faktech – často přehlížených spisovateli, kteří se mylně domnívají, že vzrušující spekulativní literaturu lze vytvářet jen na mohutná, samozřejmá témata – nalézá ohromující prostory pro psaní velmi osobních, velmi nekonvenčních povídek.

Tyto dva roky pracoval tak pilně a tak dobře, že jeho pátá publikovaná povídka Becalmed in Hell (č. Za větrem v pekle) skončila v roce 1965 v kategorii povídek v užší nominaci na cenu Nebula, předávanou sdružením Science Fiction Writers of America. Jeho tvorba se už několikrát objevila v antologiích nejlepších povídek. A konec je v nedohlednu. Ve skutečnosti představuje Velkou bílou naději tohoto žánru.

Larry je milionář. Ne, vážně. Opravdový, autentický majetný milionář. To, že je ochoten žít výhradně z peněz, které si vydělá psaním, něco vypovídá o jeho oddanosti science fiction, kterou má tak rád. Nás hladových, pobledlých, živořících pisálků, kteří by mohli říct totéž, není mnoho.

Larry Niven se narodil v Los Angeles, jako potomek rodiny Donehyů, a vyrostl v Beverly Hills. Na California Institute of Technology studoval matematiku, ale vyletěl po pěti trimestrech – necelých dvou letech studia. Nakonec dokončil bakalářské studium matematiky na Washburn University v kansaské Topece poté, co celý proces zpomalil studiem filozofie, angličtiny a psychologie. Magisterský titul z matematiky získal na UCLA a po jednom roce provedl náhlý obrat a sdělil světu (který mu tehdy nevěnoval velkou pozornost): „Došel jsem k rozhodnutí, že budu raději psát science fiction. Píše se červen roku 1963 a nyní začínám.“ Svou první povídku, The Coldest Place (Nejchladnější místo), prodal přesně o rok později Fredu Pohlovi, šéfredaktorovi Worlds of If. O tomto spěchu Larry říká: „Povídka totálně zastarala po zveřejnění ruských astronomických objevů týkajících se Merkura, k nimž došlo asi tak v srpnu roku 1964. Už jsem si stačil nechat proplatit šek. Fredu Pohlovi ta zatracená věc zůstala viset na krku. Vydal ji v prosinci 1964. Moje rodina, která poté, co jsem ji informoval o svém rozhodnutí stát se spisovatelem („Sežeň si poctivou práci“), do mě hučela, že by vyrušila veškeré pozemské vysílání na celé příští století, mě najednou otravovat přestala. Teď chodím pozdě spát, což je vlastně hlavním rysem spisovatelského života.

Zajímavý postřeh o Nivenovi et famille. Jelikož má po rozvodu v roce 1953 dvě rodiny, každé z nich musí zajistit pět stop vysokou Knihovničku science fiction Larryho Nivena, aby se jím mohli chlubit, když je na doslech. Jeho bratr a švagrová mu v roce 1965 darovali k narozeninám sešit k nalepování výstřižků, takže má za povinnost koupit třetí výtisk všech svých děl, aby je do něj mohl vystřihnout, a čtvrtý, který má pro svou vlastní agendu. Proto, když prodá nějakou povídku, zůstane vždycky v mínusu.

Napsal vynikající román World of Ptavvs (Svět Ptavvů) a jeho dílem je rovněž následující povídka, sžíravý a děsivě logický komentář o budoucí penologii zakotvený pevně v dnešku, bože chraň.

cena Hugo, nominace na cenu Nebula

POSKLÁDANÝ MUŽ

Larry Niven

V roce 1900 n. 1. rozdělil Karl Landsteiner lidskou krev na čtyři typy: A, B, AB a 0, podle jejich vzájemné neslučitelnosti. Poprvé tak bylo možné dát pacientovi, který utrpěl šok, transfúzi s jistou naději že ho nezabije.

Hnutí za zrušení trestu smrti bylo ještě v plenkách, a odsouzeno k nezdaru.

Vh83uOAGn7 bylo jeho telefonní číslo, číslo jeho řidičského průkazu, sociálního pojištění, povolávacího lístku a lékařských záznamů. Dvě z těchto věcí byly zrušeny a další přestaly být důležité. Výjimkou byly jen lékařské záznamy. Jmenoval se Warren Lewis Knowles. Zanedlouho měl zemřít.

Do soudního procesu zbýval ještě den, ale rozsudek proto nebyl o nic méně jistý. Lew byl vinen. Kdyby o tom někdo pochyboval, žaloba měla neotřesitelné důkazy. Zítra do osmnácté hodiny bude Lew odsouzen k smrti. Broxton se z toho či onoho důvodu odvolá. Odvolání bude zamítnuto.

Jeho cela byla pohodlná, malá, vypolstrovaná. Nikdo takto nezpochybňoval vězňovu příčetnost, ačkoli nepříčetnost už nebyla omluvou za překročení zákona. Tři stěny tvořily pouze mříže. Čtvrtou stěnu, venkovní, tvořil beton natřený uklidňujícím odstínem zelené. Avšak mříže, které ho dělily od chodby a od nevrlého starce nalevo a velkého, imbecilně vyhlížející mladíka napravo – nuže tyto mříže byly čtyři palce silné, s osmipalcovými rozestupy, a potažené silikonovým plastem. Už počtvrté toho dne Lew plast sevřel do pěsti a pokusil se ho urvat. Připadal mu jako poduška z houbovité pryže s pevným jádrem o tloušťce tužky, a utrhnout se nedal. Když ho pustil, vystřelil mu z ruky a znovu vytvořil dokonalý válec.

„To není fér,“ řekl.

Mladík se ani nepohnul. Celých deset hodin, které Lew strávil ve své cele, seděl hoch na okraji svého kavalce, přes oči mu visely zplihlé černé vlasy a na tváři mu tmavlo strniště. Dlouhými chlupatými pažemi pohnul jen při jídle, a zbytek těla zůstával strnulý.

Při zvuku Lewových slov stařec vzhlédl. S hořkým sarkasmem se zeptal: „Jsi falešně obviněný?“

„Ne, já.“

„Aspoň jsi upřímný. Cos udělal?“

Lew mu to řekl. Nedokázal v hlase zadusit dotčenou nevinnost. Stařec se mu vysmíval a přikyvoval, jako by přesně tohle očekával.

„Hloupost. Hloupost byla vždycky hrdelní zločin. Když už jsi musel dostat trest smrti, proč ne za něco důležitého? Vidíš toho kluka na druhé straně?“

„Jasně,“ odpověděl Lew, aniž se otočil.

„Tak ten pokoutně obchodoval s orgány.“

Lew ucítil, jak mu tvář ztuhla šokem. Sebral odvahu a znovu pohlédl do vedlejší cely – a v těle se mu rozechvěly všechny nervy. Chlapec se na něho díval. Lhostejnýma tmavýma očima, které byly pod kšticí sotva vidět, si Lewa prohlížel tak, jak by si mohl řezník prohlížet přestárlý hovězí bok.

Lew se posunul k mřížím, které ho oddělovaly od starcovy cely. Promluvil chraplavým šepotem. „Kolik zabil lidí?“

„Nikoho.“

„?“

„Obstarával oběti. Narazil v noci na někoho osamělého, omámil ho a dotáhl ho domů k doktorovi, který šéfoval gangu. Vraždění měl na starost doktor. Kdyby Bernie obstaral mrtvý materiál, doktor by vykuchal jeho.“

Stařec měl Lewa skoro přímo za zády. Otočil se, aby s ním mohl mluvit, ale teď se zdálo, že ztrácí zájem. Pořád neuroticky pohyboval rukama, které před Lewem skrýval za kostnatými zády.

„Kolik jich obstaral?“

„Čtyři. Pak ho chytili. Bernie nemá moc pod čepicí.“

„Co jste provedl vy, že vás zavřeli?“

Stařec neodpověděl. Lewovi nevěnoval žádnou pozornost. Pohyboval rukama a trhal rameny. Lew vyšpulil rty a lehl si na kavalec. Bylo devatenáct hodin ve čtvrtek večer.

Gang zahrnoval tři obstaravatele. Bernie ještě nebyl souzen. Další byl mrtvý; unikl přes okraj pohyblivého chodníku, když ucítil, že mu do ruky vnikla kulka z milosti. Třetího právě odváželi do nemocnice hned vedle budovy soudu.

Oficiálně byl pořád naživu. Byl odsouzen; jeho odvolání bylo zamítnuto; ale když ho omámeného převáželi na operační sál, byl pořád naživu.

Lékaři ho zvedli ze stolu a vsunuli mu mezi rty náústek, aby mohl dýchat, až ho ponoří do mrznoucí kapaliny. Spustili ho bez jediného šplíchnutí, a jakmile mu klesla tělesná teplota, vstříkli mu ještě něco do žil. Byla toho asi půlpinta. Teplota mu klesla k bodu mrazu, srdeční tep byl stále pomalejší. Nakonec se mu srdce zastavilo. Ale mohlo být znovu aktivováno. I v této fázi mohli být lidé omilostněni. Oficiálně byl tento pokoutní obchodník s orgány naživu.

Lékaře tvořila řada přístrojů, jimiž procházel pásový dopravník. Když zločincova tělesná teplota dosáhla určitého bodu, pás se rozjel. První zařízení mu udělalo několik zářezů do hrudi. Lékař mu obratně a mechanicky vyňal srdce.

Zločinec byl oficiálně mrtvý. Jeho srdce bylo okamžitě přeneseno do skladu. Následovala je kůže, z větší části v jednom kuse, celá dosud živá. Lékař ho rozebral s nesmírnou péčí, jako by rozkládal ohebnou, křehkou, strašlivě složitou skládačku. Mozek byl sežehnut a popel byl uchován k pohřbení v urně; avšak celý zbytek těla se v plátcích, hrudkách, pergamenově tenkých vrstvách a trubicích uskladnil v nemocničních orgánových bankách. Každá z těchto jednotek mohla být okamžitě zabalena do přepravní bedny a zhruba za hodinu letecky odeslána na kterékoli místo na světě. Pokud přálo štěstí, pokud ve správné době správní lidé onemocněli správnými nemocemi, obchodník s orgány mohl zachránit více životů, než kolik jich měl na svědomí.

A právě o to tu šlo.

Lew, který až dosud ležel na zádech a civěl na stropní televizor se najednou roztřásl. Neměl dost sil, aby si zastrčil do ucha naslouchátko, a němý pohyb kreslených postaviček mu zničehonic připadal příšerný. Televizor nakonec vypnul, ale ani to nepomohlo.

Kousek po kousku ho rozeberou a uloží do skladu. Orgánovou banku ještě nikdy neviděl, ale jeho strýček vlastnil řeznictví…

„Hej, ty tam!“ vykřikl.

Hoch zvedl oči, svou jedinou živou část. Stařec se otočil, aby se na Lewa podíval přes rameno. Na konci chodby krátce vzhlédl dozorce, pak se vrátil ke čtení.

Lewovi se v břiše usídlil strach; tepal mu v hrdle. „Jak to můžete vydržet?“

Hoch sklopil oči k zemi. Stařec se zeptal: „Vydržet co?“

„To nevíte, co s námi provedou?“

„Se mnou ne. Mě jako prase nerozkrájejí.“

Lew byl vmžiku u mříží. „Proč ne?“

Stařec promluvil velmi potichu. „Protože na místě pravé stehenní kosti mám nálož. Vyhodím se do luftu. To, co najdou, jim nikdy k ničemu nebude.“

Naděje, kterou stařec vyvolal, se rázem vypařila a zanechala po sobě jen hořkost.

„Kecy. Jak sis mohl dát do nohy nálož?“

„Vytáhneš kost, vyvrtáš do ní díru, vložíš do ní nálož, vyprázdníš z kosti všechen organický materiál, aby se nezačala rozkládat, vložíš kost na původní místo. Samozřejmě že ti potom ubydou červené krvinky. Chtěl jsem se jenom zeptat… chceš do toho jít se mnou?“

„Jak s tebou?“

„Přikrčíš se k mřížím. Postará se to o nás oba.“

Lew si uvědomil, že se odtahuje. „Ne. Ne, díky.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny stařec. „Ještě jsem ti neřekl, za co tady sedím, co? Já jsem byl ten doktor. Bernie ty lidi obstarával pro mě.“

Lew zacouval k protější mříži. Ucítil, jak se jí dotkl rameny, a když se otočil, uviděl, jak na něho hoch upírá pohled ze vzdálenosti jednoho kroku. Kšeftaři s orgány! Obklopují ho profesionální zabijáci!

„Vím, jaké to je,“ pokračoval stařec. „Mně to neudělají. Dobrá tedy. Jestli jsi si jistý, že nestojíš o čistou smrt, běž si lehnout za kavalec. Je dost silný.“

Kavalec tvořila matrace a sada pružin zasazená do betonového bloku, který byl nedílně spojený s betonovou podlahou. Lew se schoulil do klubíčka a rukama si zakryl oči.

Byl si jistý, že teď umřít nechce.

Nic se nestalo.

Za chvilku oči otevřel, odtáhl ruce a rozhlédl se.

Hoch na něho pořád upíral oči. Vůbec poprvé se mu ve tváři zračil výraz – kyselý škleb. Dozorce, který vždycky seděl na židli u východu, stál u mříže a shlížel na něho. Vypadal znepokojeně.

Lew ucítil, jak ho na krku, nose a uších zalévá horko. Stařec si s ním pohrával. Pohnul se, aby vstal…

A do světa udeřilo kladivo.

Dozorce ležel bezvládně u mříže cely na druhé straně chodby. Mladík se zplihlými vlasy se zvedal zpoza kavalce a vrtěl hlavou. Někdo zaúpěl; úpění přešlo do křiku. Vzduch byl plný betonového prachu…

Lew vstal.

Po povrchu přivráceném k explozi stékala krev připomínající rudý olej. Ať se Lew snažil sebevíc, a moc tomu nedal, po starci nedokázal najít jedinou stopu.

S výjimkou díry ve stěně.

Musel stát… přímo… tam.

Kdyby se k díře dostal, byla dost velká na to, aby se jí protáhl. Ale zela v cele toho starce. Silikonový plast obalující mříže mezi celami byl ale orvaný a zůstaly jen tenké železné tyčky.

Lew se mezi nimi pokusil protáhnout.

Mříže hučely a vibrovaly, ačkoli nevydávaly žádný zvuk. Když si všiml chvění, zároveň si uvědomil, že se o něho pokouší spánek. Vmáčkl se mezi pruty a zůstal lapen v souboji mezi vlastní sílící panikou a zvukovým paralyzujícím mechanismem, který se musel automaticky spustit.

Mříže se nechtěly poddat. Ale poddalo se tělo; a mříže byly celé oslizlé… Protáhl se. Prostrčil hlavu otvorem ve stěně a shlédl dolů.

Hluboko dolů. Tak hluboko, že se mu zatočila hlava.

Soudní budovu topeckého okresu tvořil malý mrakodrap a Lewova cela musela být někde u jeho vrcholu. Klouzal očima po hladkém betonovém bloku posetém okny v jedné rovině se stěnou. Není možné, aby se k nim dostal, nedokáže je otevřít, nedokáže je rozbít.

Paralyzující mechanismus mu odčerpával vůli. Kdyby nechal v cele se zbytkem těla i hlavu, už by byl upadl do bezvědomí. Jen silou vůle se otočil a vzhlédl.

Nacházel se přímo nahoře. Okraj střechy měl jen několik stop nad očima. Tak daleko nedosáhne, určitě ne bez…

Začal se škrábat z díry.

Ať se mu to podaří nebo ne, pro orgánovou banku ho nezískají. O úroveň, na níž se pohybovaly dopravní prostředky, by se roztříštily všechny upotřebitelné části. Seděl na okraji otvoru, nohy mu kvůli rovnováze trčely rovně do cely, a hrudí se těsně tiskl ke stěně. Když získal pocit, že se nepřeváží, natáhl ruce ke střeše. Nepomohlo to.

Tak si jednu nohu přitáhl pod sebe, zatímco druhou měl stále strnule nataženou, a vyrazil.

Rukama sevřel hranu, právě když začal padat. Vyjekl překvapením, ale už bylo příliš pozdě. Horní okraj soudní budovy se pohyboval! Vytáhl ho z díry dřív, než se stačil pustit. Pevně se držel a pomalu se pohupoval nad prázdným prostorem, zatímco ho pohyb unášel pryč.

Vrchol soudní budovy tvořil pohyblivý chodník.

Bez opory pro nohy se nedokázal vytáhnout nahoru. Neměl dost síly. Chodník se pohyboval k další budově, přibližně stejně vysoké. Dostane se k ní, když se nepustí.

A okna té budovy byla jiná. V této době smogu a klimatizace ani nebyla určena k otevírání, měla však římsy. Možná se mu podaří rozbít sklo.

Možná ne.

Tíha vlastního těla způsobovala, že ho šíleně bolely ruce. Bylo by velice snadné se pustit… Ne. Nespáchal žádný zločin, který by stál za smrt. Odmítal umřít.

V průběhu jednotlivých desetiletí dvacátého století hnutí nepřestávalo získávat na síle. Hnutí volně organizované, mezinárodního dosahu, jehož členové měli jeden jediný cíl: v každém státě a zemi, kam mohli dosáhnout, nahradit trest smrti vězněním a nápravou. Tvrdili, že zabijete-li člověka za spáchaný zločin, nic ho nenaučíte; že jeho smrt neposlouží jako odstrašující příklad ostatním, kteří se dopustí stejného zločinu; že smrt je neodvolatelná, zatímco nevinný člověk by mohl být z vězení propuštěn, pokud se se zpožděním prokáže jeho nevina. Tvrdili, že zabití člověka neslouží ničemu dobrému, pouze mstě ze strany společnosti. A msta, tvrdili, do osvícené společnosti nepatří.

Možná měli pravdu.

V roce 1940 Karl Landsteiner a Alexander S. Wiener zveřejnili svou zprávu o Rh faktoru v lidské krvi.

V polovině století většina usvědčených vrahů dostávala doživotí nebo menší tresty. Mnoho se jich později vracelo do společnosti, někteří „napravení“, jiní nikoliv. Některé státy uzákonily trest smrti za únosy, ale bylo obtížné přesvědčit poroty, aby ho uplatňovaly. Podobné to bylo s obviněním z vraždy. Muž stíhaný za loupež v Kanadě a za vraždu v Kalifornii se bránil vydání do Kanady; v Kalifornii bylo méně pravděpodobné, že bude odsouzen. Řada zemí trest smrti zrušila. Francie ho také neměla.

Náprava vězňů byla významným úkolem psychologické vědy/umění.

Ale…

Krevní banky existovaly po celém světě.

Muže a ženy trpící onemocněním ledvin zachránily orgány, které jim byly transplantovány z jejich jednovaječných dvojčat. Ne všechny oběti, které potřebovaly ledviny, měly jednovaječná dvojčata. Jistý lékař v Paříži využíval transplantovaných orgánů od blízkých příbuzných. Musel ovšem porovnat až sto bodů inkompatibility, podle nichž musel dopředu posuzovat, nakolik bude operace úspěšná.

Byly běžné transplantace očí. Dárce oka mohl čekat až do své smrti, než zachránil zrak jinému člověku.

Lidské kosti bylo možné transplantovat vždycky – za předpokladu, že se kost nejprve očistí od organického materiálu. Taková byla situace v polovině století.

V roce 1990 bylo možné skladovat jakýkoli lidský orgán rozumně dlouhou dobu. Transplantace se staly rutinní záležitostí, jimž napomáhal „nesmírně tenký skalpel“, laser. Umírající běžně odkazovali své ostatky orgánovým bankám. Márniční lobby jim v tom nedokázaly zabránit. Ale dary od mrtvých nenašly pokaždé adresáta.

V roce 1993 schválil stát Vermont první zákon o orgánových bankách. Ve Vermontu byl vždy uplatňován trest smrti. Nyní odsouzenec věděl, že jeho smrt zachrání jiné životy. Už neplatilo, že poprava neslouží žádnému chvályhodnému účelu. Ve Vermontu tedy ano.

A později to neplatilo ani v Kalifornii. Nebo ve Washingtonu, Georgii. Pákistánu, Anglii, Švýcarsku, Francii, Rhodesii…

Chodník se pohyboval rychlostí deseti mil za hodinu. Pod ním, nespatřen chodci, kteří odešli pozdě z práce, ani nočními ptáky, kteří se právě vydávali na pozdní obchůzky, visel z pohyblivého pásu Lewis Knowles a sledoval, jak mu pod klátícíma se nohama ujíždí římsa. Ta nebyla širší než dvě stopy a táhla se dobré čtyři stopy pod jeho napjatými prsty nohou.

Pustil se.

Sotva dopadl na římsu, chytil se okenního rámu. Trhla s ním setrvačnost pádu, ale udržel se. Po dlouhé pauze se opět nadechl.

Nedokázal odhadnout, co je budova zač, ale nebyla prázdná. Ve dvacet jednu hodinu v ní zářila všechna okna. Nahlédl dovnitř, ale zároveň se snažil, aby na něho nedopadlo světlo.

Okno vedlo do kanceláře. Prázdné.

Potřeboval něco, čím by si omotal ruku, aby mohl rozbít okno. Ale na sobě měl pouze ponožky a vězeňskou blůzu. Ale co, nápadnější, než je teď, už nebude. Blůzu svlékl, kus si jí obalil kolem pěsti a udeřil.

Málem si zlomil ruku.

No… ještě že mu nechali šperky, náramkové hodinky a diamantový prsten. S vynaložením posledních sil opsal prstenem na okně kruh a druhou rukou do něj udeřil. Musí to přece být sklo; kdyby to byl plast, měl by to spočítané. Sklo vypadlo v takřka dokonalém kruhu.

Musel to udělat šestkrát, než byl otvor dostatečně velký, aby jím prolezl.

Když skočil dovnitř, s blůzou pořád v ruce, usmál se. Teď potřebuje už jen výtah. Policisté by ho okamžitě zatkli, kdyby ho na ulici uviděli ve vězeňském úboru, ale kdyby blůzu schoval, byl by v bezpečí. Kdo by podezříval nudistu s povolením?

Až na to, že povolení nemá. Ani nudistickou náramenní taštičku, kde by je nosil.

Ani není oholeny.

To je zlé. Kdo kdy viděl tak chlupatého nudistu? Neměl jen strniště, vousy mu rostly úplně všude, dá-li se to tak říci. Kde sežene břitvu?

Zkoušel přihrádky ve stolech. Rada obchodníků mívá po ruce náhradní břitvy. Přestal s tím, když nahlédl do poloviny šuplíků. Ne proto, že by našel břitvu, ale proto, že poznal, kde je. Papíry na stole před ním byly dostatečně výmluvné.

Nemocnice.

Pořád v ruce držel blůzu. Hodil ji odpadkového koše, úhledně ji zakryl papíry a víceméně se zhroutil na židli za stolem.

Nemocnice. On sám by si vybral nemocnici. A přímo tuto, která byla postavena hned vedle soudní budovy topeckého okresu, z dobrého a řádného důvodu.

Ale nevybral si ji, kdepak. Ona si vybrala jeho. Učinil v životě někdy rozhodnutí, které by nevycházelo z popudu ostatních? Ne. Přátelé si od něho natrvalo vypůjčovali peníze, muži mu přebírali dívky, povýšení se vyhýbal díky své schopnosti zůstávat nepovšimnut. Shirley ho přinutila, aby si ji vzal, a o čtyři roky později od něho utekla ke kamarádovi, který se do ničeho nutit nenechal.

Stejné to bylo i teď, na možném konci jeho života. K úniku mu dopomohl stárnoucí lupič těl. Technik postavil mříže cely natolik daleko od sebe, aby se mezi nimi protáhl drobný člověk. Další vyprojektoval pojízdný chodník na dvou příhodných střechách. A teď je tady.

Nejhorší je, že tady nemá sebemenší šanci předstírat, že je nudista. Minimálně se tu budou vyžadovat nemocniční pláště a roušky. Dokonce i nudisté musí občas chodit oblečení.

Co takhle skříň?

V té nebylo nic kromě štramáckého zeleného klobouku a zcela průhledného ponča do deště.

Mohl by proklouznout ven. Kdyby našel břitvu, na ulici by už byl v bezpečí. Kousl se do prstu a přál si vědět, kde je tady výtah. Musí důvěřovat, náhodě. Opět se pustil do prohledávání přihrádek.

Rukou právě spočinul na černém koženém pouzdře na břitvu, když tu se otevřely dveře. Dovnitř vtrhl tělnatý muž v nemocničním plášti. Zřízenec (v nemocnicích nepracovali žádní lidští lékaři) stačil urazit polovinu cesty ke stolu, než si všiml Lewa, jak se choulí u otevřené přihrádky. Zastavil se. Spadla mu čelist.

Lew mu ji zvedl pěstí, v níž stále držel pouzdro. Mužovy zuby o sebe narazily s prudkým cvaknutím. Podlomila se mu kolena, ale to už kolem něho Lew probíhal a mířil ze dveří.

Výtah viděl na konci chodby, dveře byly otevřené. A nikdo se neblížil. Lew vstoupil dovnitř a zmáčkl 0. Během jízdy se oholil. Břitva řezala rychle a důkladně, byť poněkud hlasitě. Když se otevřely dveře, právě si holil hruď.

Objevila se před ním hubená technička, s ústy a očima strnulýma, v naprosto netečném výrazu těch, co čekají na výtah. S nezřetelnou omluvou kolem něho proklouzla do kabiny, aniž si ho pořádně všimla. Lew rychle vykročil ze dveří. Ty se zavřely dříve, než si uvědomil, že se ocitl ve špatném patře.

Ta zatracená technička! Zastavila výtah, ještě než dojel do přízemí.

Otočil se a zmáčkl šipku směřující dolů. Potom mu došlo, co vlastně spatřil při onom letmém pohledu, a rychle hlavu otočil, aby se podíval ještě jednou.

Celá obrovská místnost byla až po strop naplněna skleněnými nádržemi, poskládanými systémem připomínajícím police v knihovně. V nádržích se Lewovým očím nabízela podívaná zrůdnější než v Belsenu. Vždyť ty věci bývaly muži! a ženami! Ne, nechtěl se dívat. Odmítal se dívat na cokoliv jiného než na dveře výtahu. Kde se ten výtah courá?

Uslyšel sirénu.

Pod bosýma nohama se mu začala chvět tvrdá dlažba podlahy. Ve svalech ucítil strnulost, v duši otupělost.

Výtah přijel… příliš pozdě. Zablokoval otevřené dveře židlí. Většina budov neměla schodiště; pouze náhradní výtahy. Aby se k němu teď dostali, museli by použít právě takový náhradní výtah. Ale kde je?… Nebude mít čas to zjistit. Padala na něj těžká ospalost. Na tuto místnost museli zaměřit hned několik zvukometů. Tam, kde projde jeden paprsek, zřízenci se budou cítit mírně uvolnění, trošku nemotorní. Ale tam, kde se paprsky protnou, tady, upadne do bezvědomí. Ale ještě ne.

Napřed musí něco udělat.

Až sem vtrhnou, budou mít důvod ho zabít.

Nádrže byly zhotoveny z plastu, nikoli ze skla: velice zvláštního druhu plastu. Aby se zamezilo vyvolání obranných reakcí u všech těch tisícovek částí těl, které se ho při uskladnění mohly dotýkat, musel mít plast jedinečné vlastnosti. Nedalo se očekávat, že by ho některý technik vyrobil navíc i netříštivý!

Tříštil se velmi uspokojivě.

Lew později uvažoval, jak dokázal zůstat tak dlouho vzhůru. Neustále na něho dotíralo konejšivé nadzvukové ševelení paralyzujících paprsků; stahovaly ho na podlahu, která mu každým okamžikem připadala měkčí. Židle, kterou třímal, byla pořád těžší. Ale dokud ji dokázal držet, oháněl se jí. Brodil se po kolena v živném roztoku a při každém pohybu se mu o kotníky otíraly umírající věci; měl za sebou sotva třetinu práce, když ho udolala tichá píseň sirén.

Upadl.

A po tom všem se o rozbitých orgánových bankách ani nezmínili!

Když Lew seděl v soudní síni a poslouchal monotónní drmolení soudního rituálu, našel ucho pana Broxtona, aby se ho na to zeptal. Pan Broxton se na něho usmál. „Proč by to měli vytahovat? Myslí si, že i tak toho na vás mají dost. Jestli se z toho dostanete, potom vás budou stíhat za svévolné zničení drahocenného lékařského materiálu. Jsou si ale jistí, že jim neuklouznete.“

„A co vy?“

„Já se obávám, že mají pravdu. Ale zkusíme to. Hennessey se už chystá přečíst obvinění. Dokážete dát najevo bolest i rozhořčení?“

„Jistě.“

„Výborně.“

Žalobce četl obvinění. Jeho hlas vycházel zpod řídkého světlého knírku jako hlas zkázy. Warren Lewis Knowles dával najevo bolest a rozhořčení. Ale už je necítil. Udělal něco, zač stálo umřít.

Příčinou všeho byly orgánové banky. Existují-li dobří lékaři a přitéká-li do orgánových bank dostatečné množství materiálu, každý daňový poplatník může doufat v nekonečný život. Který volič by hlasoval proti životu věčnému? Trest smrti je zárukou jeho nesmrtelnosti a trest smrti by volil za jakýkoli zločin.

Lewis Knowles provedl odvetný úder.

„Stát prokáže, že výše jmenovaný Warren Lewis Knowles v průběhu dvou let vědomě projel na červenou celkem šest křižovatek. Během téže doby tentýž Warren Knowles překročil hned desetkrát místní maximální rychlost, jednou dokonce o patnáct mil za hodinu. Nikdy neměl čistý rejstřík. Předložíme důkazy o jeho zatčení v roce 2082, kdy byl obviněn z řízení pod vlivem alkoholu, kteréhožto obvinění byl zproštěn pouze na základě…“

„Námitka!“

„Uznává se. Pokud byl zproštěn viny, pane žalobce, soud ho musí považovat za nevinného.“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Orgánové banky existují ve vaší budoucnosti nebo v budoucnosti vašich vnuků. Jejich vznik nezastaví nic s výjimkou světové apokalypsy. O rychlém pokroku v technikách transplantace se všeobecně dobře ví. Řada velikánů science fiction psala o problematice orgánových bank, protože je tak nevyhnutelná a protože je tak zajímavá.

Následující tvrzení by nemělo vyvolávat debaty, ale vyvolává je a bude je stále vyvolávat:

Lidská technika může proměnit lidskou morálku.

Pokud o tom pochybujete, zvažte fakta: dynamit, střelný prach, tiskařský stroj, čistička bavlny, moderní metody reklamy, psychologie. Zamyslete se nad automobilem: nyní je nemorální vůbec jezdit domů po silvestrovské oslavě. (Pokud si nevezmete taxíka, což lze udělat jen pod pohrůžkou smrti.) Zamyslete se nad kobaltovou bombou, která učinila nemorální totální válku. Byla totální válka nemorální i před kobaltovou bombou? V roce 1945 Spojenci nevyžadovali nic menšího než totální porážku Německa. Mýlili se? Řekli jste to tehdy? Já jsem to neřekl (jelikož mi bylo sedm) a neříkám to ani teď (a je mi osmadvacet).

Co se stane, když smrt jednoho opravdového zločince může zachránit životy dvaceti daňových poplatníků? Změní se morálka.

Značná část psychologické vědy/umění se zabývá převýchovou zločinců. Tyto metody budou zanedlouho zapomenutým učením, podobně jako alchymie.

Avšak transplantace orgánů tvoří jen jednu část problematiky. Konkurenční metodou je aloplastika, věda a empirická technika zabývající se vkládáním neživého materiálu do lidského těla za medicínskými účely. Tisíce lidí v současnosti chodí po ulicích s kovovými kardiostimulátory, s nylonovými hadičkami nahrazujícími části tepen, s plastovými chlopněmi nahrazujícími organické chlopně ve velkých žílách, s průhledným hmyzem v čočkách očí. Když člověka uzdraví aloplastika, nikdo nezemře.

Příštích pět set let můžete vnímat jako souboj mezi těmito dvěma technikami: aloplastikou a transplantací orgánů. Ale transplantace orgánů vyhraje. Je technicky jednodušší.

Ta dobrá stránka transplantace je vskutku dobrá. Pokud orgánovým bankám nedojde materiál, všichni občané budou moci žít, dokud jim bude fungovat ústřední nervová soustava, poněvadž lékaři jim budou schopni vkládat do těla náhradní orgány stejně rychle, jako se ty staré budou opotřebovávat. Jak dlouho dokáže žít mozek se spolehlivým, mladým zdrojem krve? Tipněte si. Já bych řekl, že celá staletí.

Jsou-li však v sázce staletí života, který občan by hlasoval proti trestu smrti za klamavou reklamu, opakované nerespektování dopravních předpisů, drzost, podvody s daní z příjmu, děti pořízené bez povolení? Nebo (a tady tkví skutečné nebezpečí) za kritizování politiky vlády? Vzhledem k orgánovým bankám představuje „Poskládaný muž“ pohled do té nejlepší z možných budoucností. Tou nejhorší je nikdy nekončící diktatura.

Na Štědrý den roku 1965 mi Harlan řekl, že sbírá materiál na antologii. Měl jsem napsanou polovinu románu zabývajícího se problémem orgánových bank na jedné z vesmírných kolonií Země (už je skoro dokončený), a tak jsem si vyhradil určitý čas, abych demonstroval, jak by tento problém mohl ovlivnit Zemi.

Myslím, že bych tuto povídku mohl prodat kamkoliv. Ale vzbudí diskuse, a splní tím svůj účel. Protože někdo nad tím musí začít uvažovat. Nemáme příliš mnoho času. Je pouze dějinnou náhodou, že do krevních bank Červeného kříže nepřispívají cely smrti. Pomyslete na ty výhody –¦znepokojte se.

HODIT KOST(KA)MI

Úvod k povídce

Je to s podivem, ale žánr spekulativní prózy dělá ze svých spisovatelů často specialisty. Najdou se mezi nimi mimozemští ekologové, jako je Hal Clement, poetičtí fantasté, jako je Ray Bradbury, a ničitelé světů, jako jsou Edmond Hamilton a A. E. van Vogt. „Renesančních“ autorů, kteří se pohybují v celém spekulativním spektru, od gotické fantastiky k technikou prošpikovaným povídkám „hard“ science fiction, by se našlo jen několik. A mezi těmito všeuměly se najde jen hrstka takových, kteří dokážou napsat hrůzostrašný příběh zasazený do prostředí současného světa.

Fritz Leiber, který jako dvojnásobný držitel Huga nepotřebuje nijak představovat, je z této hrstky určitě nejvšestrannější. Narodil se v roce 1910 v Chicagu jako syn shakespearovských herců Fritze a Virginie Bronson Leiberových. Studoval psychologii na University of Chicago, obdržel bakalářský titul s vyznamenáním a stal se členem prestižního spolku Fí Beta Kappa. Působil jako laický lektor episkopální církve a navštěvoval Všeobecný teologický seminář v New Yorku, roku 1935 hrál v divadelní společnosti svého otce, v letech 1937-1956 působil jako redaktor, přičemž rok vyučoval dramatické umění na Occidental College v Los Angeles. V letech 1945-1956 pracoval jako redaktor Science Digest a od té doby je spisovatelem na volné noze.

Kvůli historikům uvedu, že Leiberovou první přijatou povídkou byla The Automatic Pistol (Automatická pistole), která vyšla ve Weird Tales v roce 1940. První vydanou (a zaplacenou) povídkou byla Two Souhgt Adventure (Dva hledali dobrodružství), první díl památného seriálu hrdinské fantasy o Fafhrdovi a Myšobiji Šedém, který spatřil světlo světa v srpnu 1939 v časopise Unknown. Z jeho čtrnácti knih budou fanoušci určitě rádi vzpomínat na romány Conjure Wife (Začarovaná žena), Gather, Darkness! (Houstněte, temnoty!), The Big Time (Zlaté časy) a The Wanderer (Poutník) – za tyto dva posledně jmenované získal v letech 1958 a 1964 cenu Hugo –, Night’s Black Agents (Černí agenti noci), A Pail of Air (Vědro vzduchu) a nedávno vydaný Tarzan and the Valley of Gold (Tarzan a zlaté údolí).

Je mimochodem příhodné, že ze všech autorů připadajících v úvahu pro sepsání nového dobrodružství se světově proslulým hrdinou Edgara Rice Burroughse byl tento úkol zadán právě Fritzi Leiberovi. Díky schopnosti vnášet do všech svých příběhů nejen rozsáhlé odborné znalosti, nýbrž i ryzí poezii, už více než dvě desetiletí figuruje mezi těmi nejlepšími autory fantastické literatury. Jak dokazuje v románu o Tarzanovi, jeho nespoutaný talent pro míšení fantastična s realismem nemá obdoby. A jako příspěvek do této antologie nemohlo být nic příhodnějšího než povídka, kterou se nám Fritz rozhodl předložit. Neboť s velkým přehledem vysvětluje, proč lze jen zřídka vytyčit hranici mezi fantasy a science fiction.

Hodit kost (ka) mi je v době, kdy píši tento úvod, první povídka Fritze Leibera za poslední dva roky. Vychází z leiberovského pojetí vesmíru sjednoceného magií, vědou a pověrami, a zároveň jednoznačně poukazuje na lásku tohoto spisovatele k anglickému jazyku. Nelze ji zaškatulkovat, ačkoli nese stopy čistého hororu, science fiction, psychologické fantasy a jungovské analýzy osobního šílenství naší doby. Co se týče požadavků stanovených pro povídky v této antologii, s přehledem je splňuje. Požádal jsem autory, aby nám představili „nebezpečné“ vize, a dovoluji si prohlásit, že by se našlo jen velice málo děsivějších představ, než nám zde nabízí Fritz Leiber, když konečně uvádí jméno knížete temnot.

přeložil Milan Žáček

cena Hugo, cena Nebula

HODIT KOST(KA)MI

Fritz Leiber

Joe Slattermill najednou s určitostí věděl, že buď bude muset rychle vypadnout, nebo se zcvokne a vyrazí šrapnelem své lebky opěry a záplaty držící jeho rozpadávající se domov, který byl jako domeček z velkých dřevěných, sádrových a tapetových karet – až na masivní krb, pečicí trouby a komín, který od něj vedl přes kuchyň.

Přesto to bylo patřičně pevné jako kámen. Krb byl vysoký po bradu, nejméně dvakrát tak dlouhý, a od jednoho konce ke druhému naplněný hučícími plameny. Nahoře byla v řadě čtvercová dvířka pecí – jeho Žena si vydělávala na část jejich živobytí pečením. Nad pecemi se táhla po celé délce stěny krbová římsa, příliš vysoká, aby na ni jeho Matka ještě dosáhla nebo pan Žrout vyskočil. Byla osázena všemožnými zděděnými podivnostmi, ty z nich však, jež nebyly kamenné, skleněné nebo porcelánové, byly tak vysušené a ztmavlé, že nepřipomínaly nic jiného než seschlé lidské hlavy nebo černé golfové míčky. Na jednom konci byly nakupeny čtvercové láhve džinu jeho Ženy. Nad krbovou římsou visela stará chromolitografická reprodukce tak vysoko a tak ztmavlá sazemi a špínou, že byste nemohli říci, zda víry a tvar tlustého doutníku byly parníkem s velrybí zádí brázdící moře bičované hurikánem, nebo vesmírnou lodí vyrážející vpřed bouří světlem vedených zrnek prachu.

Jakmile Joe schoulil chodidla uvnitř svých bot, jeho Matka věděla, co má za lubem. „Jde se toulat,“ zašišlala s přesvědčením. „Taky má kapsy u kalhot plné stříbrných dolarů na domácnost, aby je utratil za hřích.“ A dala se opět do žvýkání dlouhých odřezků, které neohrabaně stáhla pravou rukou z trupu krocana umístěného těsně u toho příšerného horka, levou ruku připravenou zahnat pana Žrouta, který se na ni upřeně díval žlutýma očima, měl vyzáblé boky a dlouhý odřený ocas, který sebou škubal. Ve svých špinavých šatech, pruhovaných jako boky krocana, vypadala Joeova Matka jako ohnutý hnědý pytel a její prsty byly neforemné ratolesti.

Joeova Žena to věděla ve stejném okamžiku nebo i dříve, protože se na něho přes rameno usmála přivřenýma očima z místa, kde se tyčila u nejprostřednější pece. Před tím, než zavřela její dvířka, Joe zahlédl, že peče dva dlouhé, ploché, úzké rýhované pecny a jeden vysoký, kulatý a baňatý. Byla ve svém fialovém plášti hubená jako smrtka a choroba. Aniž by se podívala, natáhla yard dlouhou tenkou paži po nejbližší láhvi džinu, hodila do sebe teplý lok a znovu se usmála. I beze slova Joe věděl, že řekla: „Jdeš ven a budeš hrát o peníze, opiješ se a sklátíš děvku, přijdeš domů a budeš mě bít a půjdeš za to do vězení,“ a jemu se mihlo hlavou, jak byl minule v temné skřípající cele a jak přišla, když svítil měsíc, který ukázal ty zelené a žluté boule na její úzké lebce tam, kde ji udeřil, aby na něho šeptala za malinkým okénkem a vsunula mu mřížemi půl pinty.

A Joe jistě věděl, že tentokrát to bude stejně zlé a možná i horší, ale přesto se zvedl a zvedl své těžké, tlumeně řinčící kapsy a šinul si to přímo ke dveřím a mumlal: „Myslím, že si protáhnu kosti, kousek nahoru do kopce a zpátky,“ mával ohnutými pažemi se sukovitými lokty jako lopatkovým kolem, aby si trochu nad vlastními slovy zažertoval. Vykročil ven a podržel dveře několik vteřin otevřené na šíři ruky. Když je konečně zavřel, zasáhl jej pocit hluboké mizérie. V dřívějších letech by byl pan Žrout pádil s ním, aby viděl rvačky a samice na střechách a plotech, ale teď byl ten velký kocour spokojený, že zůstává doma a přede u ohně, chňapá po krocanovi, uskakuje před koštětem, hádá se a usmiřuje s dvěma ženami uvázanými k domovu. Nic nenásledovalo Joea ke dveřím – kromě hlučného žvýkání Matky, jejího těžkého dechu, cinknutí láhve džinu vracené zpět na římsu a skřípání prken v podlaze pod nohama.

Noc byla prapodivná, hluboko mezi mrazivými hvězdami. Zdálo se, že se pár z nich pohybuje jako do běla rozpálené trysky vesmírných lodí. Dole pod nimi to vypadalo, jako kdyby celé město Železný důl sfouklo nebo vypnulo světlo, šlo spát a zanechalo ulice a prostranství stejně tak neviděným vánkům jako duchům. Avšak Joe byl stále ve sféře zatuchlého suchého pachu ostění, prožraného červotoči, které nechal za zády, a jak ucítil a uslyšel suchou trávu pěstěného trávníku zavadit o svá lýtka, napadlo ho, že něco uvnitř něho plánovalo věci po léta tak, že on a dům a jeho Žena a Matka a pan Žrout skončí všichni společně. Že žár kuchyně nezapálil to vysušené místo už před stoletími byl zázrak přírody.

S pokrčením ramen vyrazil Joe ven, ne vzhůru do kopce, ale dolů polní cestou, jež vedla kolem hřbitova Cypřišového údolí do Nočního města.

Vánek byl dnes večer jemný, ale neobvykle nepokojný a proměnlivý jako nářek trpaslíka. Za opile se klátícím, obíleným hřbitovním plotem, v měsíčním světle nejasným, šustivě pohyboval nepěstěnými stromy Cypřišového údolí a zdálo se tak, že tře jejich bradky ze španělského mechu. Joe cítil, že duchové ženoucí se do houfu v truchlivě smilné společenství jsou stejně nepokojní jako vánek, nejistí, kde a koho strašit, nebo zda si nevzít dnešní noc volno. Mezitím mezi stromy rudozelená vampíří světla slabě a nepravidelně blikala jako nemocné světlušky nebo morem zasažená vesmírná flotila. Joea neopouštěl pocit hluboké mizérie, prohluboval se a Joe byl v pokušení zabočit stranou a stočit se do klubíčka do jakékoli vhodné hrobky nebo kolem některého napůl vyvráceného pomníku a ošidit svou Ženu i ty tři ostatní, které nechal v domě, o určený společný osud. Složím své kosti myslel si, složím je a půjdu spát. Zatímco se však rozhodoval, přešel pokleslou otevřenou bránu a zbytek třeštícího plotu a také Vesnicí chatrčí.

Zpočátku se Noční město zdálo mrtvé jako zbytek Železného dolu, ale potom si všiml slabé záře, chorobné jako vampíří světla, avšak horečnatější, a spolu s ní skočné hudby, zpočátku titěrné jako jazz pro mravence tančící moderní a groteskní tanec. Kráčel dál po pružném chodníku a zamyšleně vzpomínal na dny, kdy měl nohy svižné a kdy vskočil do rvačky jako rys nebo marťanský pavouk. Bože, byly to už roky od chvíle, co se pral ve skutečné rvačce nebo cítil sílu. Ta trpasličí hudba postupně zdrsněla jako grizzlyho objetí králíka a stala se hlasitější jako polka pro slony, zatímco se záře změnila v hýření oslňujících plynových světel a pochodní a mrtvolně modrých rtuťových a třesoucích se růžových neonových výbojek, které se všechny posměšně šklebily na hvězdy, kde se potulovaly vesmírné lodi. Teď byl obrácen čelem k třípatrovému falešnému průčelí, oslnivě zářícímu do všech stran jako ďáblova duha se světle modrým vrškem ohně svatého Eliáše. V jeho středu zely široké výkyvné dveře, které nahoru i dolů rozlévaly světlo. Zlatavě bílé světlo nad vchodem stále znovu a znovu čmáralo s divokými kudrlinkami a ozdůbkami nápis ‚Krchov‘ zatímco ďábelská červená psala tiskacím písmem ‚Hazardní hry‘.

Konečně se tedy otevřela ta nová herna, o které všichni tak dlouho mluvili! Té noci v sobě Joe Slattermill poprvé cítil kolotání skutečného života a nejasné laskání vzrušení.

Hodím si kostkami, pomyslel si.

Oprášil si modrozelené pracovní šaty velkými, nedbalými ranami a poplácal si kapsy, aby uslyšel cinkot. Potom vypjal hruď, rty stáhl v posměšném úšklebku a protlačil se výkyvnými dveřmi, jako kdyby uštědřil nepříteli úder napřaženou dlaní.

Zdálo se, že Krchov zabírá uvnitř území celé farnosti a výčepní pult vypadal dlouhý jako železniční koleje. Kulaté tůňky světla na zelených pokerových stolech se střídaly s tvary přesýpacích hodin dráždivých tmavých míst, jimiž se dívky roznášející nápoje a dívky měnící peníze za žetony pohybovaly jako bělonohé kouzelnice. V dálce u stupínku pro jazzovou kapelu prováděly břišní tanečnice své bílé osmičkovité pohyby. Hazardní hráči byli tlustí a sehnutí jako houby, všichni holohlaví od trápení s tím, jaká jim padla karta či kostka nebo kam zapadly slonovinové koule, zatímco nevěstky byly jako pole poinsettií.

Volání krupiérů a pleskání rozdělovaných karet bylo stejně jemným, nicméně rozhodným staccatem jako chřestění a rány jazzových bubnů. Každý pevně uzavřený atom tohoto místa kontrolované poskakoval. Dokonce i částečky prachu se napjatě kolébaly v kuželech světla.

Joeovo vzrušení stoupalo a cítil, že jím jako vánek, který oznamuje vichřici, proniká sotva zřetelný závan odvahy, vánek, o němž věděl, že se může změnit v tornádo. Všechny myšlenky na dům a Ženu a Matku se mu vykouřily z hlavy, zatímco pan Žrout zůstal jen bláznivým mladým kocourem, který ztuhlýma nohama obchází okrajem jeho vědomí. Joeovy svaly na nohou souhlasně zaškubaly a on cítil, jak postupně sílí.

Chladně a pátravě si prohlédl celou místnost, jeho ruka vyrazila, jakoby mu nepatřila, aby oddělila pití od míjejícího a jemně tančícího podnosu. Konečně upřeným pohledem spočinul na tom, co považoval za crapsový stůl číslo 1. Zdálo se, že tam jsou všechny ty Velké houby, holohlavé jako ostatní, ale stojící vysoko jako muchomůrky. Mezerou mezi nimi Joe uviděl na druhé straně stolu ještě vyšší postavu, ale oblečenou v dlouhém tmavém kabátě s vyhrnutým límcem a v tmavém klopáku staženém hluboko do čela, takže se ukazoval jenom trojúhelník bílého obličeje. V Joeovi se zvedlo podezření i naděje a namířil si to přímo do mezery mezi Velkými houbami.

Jak přistupoval blíž a ty bělonohé lodice s lesklými vršky mu odvířily z cesty, podezření se neustále potvrzovalo. Jeho naděje klíčila a sílila. Stranou jednoho konce stolu byl nejtlustší člověk, jakého kdy viděl, s dlouhým doutníkem, stříbrnou vestou a zlatou sponou do kravaty nejméně osm palců širokou, která tučnou kurzívou hlásala ‚Pan Kostka‘. Opodál, kousek od druhého konce stolu, stála dosud ta nejobnaženější dívka a měnila žetony. Jediná, kterou viděl s táckem, jenž byl zavěšený z nahých ramen a odděloval zoubkováním břicho přímo pod prsy nahromaděným zlatem v zářivých malých věžičkách a žetony černými jako smola. Zatím se nezdálo, že by dívka u kostek, hubenější, vyšší a dokonce s delšíma rukama než jeho Žena, toho na sobě měla o mnoho víc než pár dlouhých bílých rukavic. Byla celkem fajn, pokud jdete po tomhle typu, který není nic víc než bledá kůže na kostech a prsy jako kulaté porcelánové dveřní kliky.

Vedle každého hráče byl vysoký kulatý stolek na žetony. Tenhle u mezery byl prázdný. Luskl prsty na nejbližší dívku vyměňující stříbrné drobné. Vyměnil všechny své umaštěné dolary za stejný počet světlých žetonů a pro štěstí ji zatahal za levou prsní bradavku. Laškovně mu chňapla zuby po prstech.

Nespěchal, ale neztrácel čas, přistoupil, lhostejně spustil své skromné hromádky na prázdný stůl a zaujal místo v mezeře. Zaznamenal, že druhá Velká houba napravo má kostky. Srdce mu zvlášť poskočilo, jinak nic. Potom pevně zvedl oči a podíval se přímo přes stůl.

Ten kabát byl třpytivým elegantním sloupem černého saténu s knoflíky z černého jantaru, zvednutý límec z pěkného matného plyše černý jako nejtmavší sklep, a stejný byl i klopák s dolů sklopeným okrajem; za stuhu sloužil pouze tenký prýmek z černých koňských žíní. Rukávy kabátu byly dlouhé, nižší saténové sloupy, a končily v štíhlých, dlouhoprstých rukách, které se pohybovaly rychle, pokud se pohybovaly, ale zachovávaly si každou odpočinkovou polohu v póze sochy.

Joe ještě nemohl zahlédnout víc z toho obličeje kromě hladkého nevysokého čela, na kterém nikdy nebyla krůpěj nebo stružka potu – obočí byla jako přímo vystřižena z prýmku klobouku – a hubené aristokratické tváře s úzkým, ale jaksi placatým nosem. Pleť nebýt tak bílá, jak Joe zpočátku soudil. Byl v ní slabý nádech hnědé barvy slonovina, která právě začala stárnout, nebo mastek z Venuše. Další letmý pohled na ruce to potvrdil.

Za mužem v černém stál hlouček těch nejnoblesnějších a nejnepříjemnějších zákazníků, ať mužů nebo žen, jaké Joe kdy viděl. Poznal z jediného pohledu, že každý diamantový, napomádovaný najatý lotr měl pod okrajem své kytičkované vesty pistoli a v boční kapse kožený obušek zabiják a každá hravá dívka s hadíma očima stilet v podvazcích a krátkou postříbřenou pistoli s perleťovou pažbou pod hedvábím pošitým flitry v prohlubni mezi vystupujícími ňadry.

Joe v téže chvíli nicméně věděl, že jsou jen doplňkem. Byl to ten muž v černém, jejich pán, kdo byl smrtelně nebezpečný, on byl ten druh člověka, o němž už z letmého pohledu víte, že byste se ho nemohli dotknout a žít dál. Pokud byste bez optání pouze vložili prst na jeho rukáv, je zcela jedno, jak lehce a s úctou, slonovinová ruka by se pohnula rychleji než myšlenka a vy byste byl probodnut nebo zastřelen. Nebo možná jen ten dotyk by vás zabil, jako kdyby každý černý kousek jeho oblečení byl nabit vysokým napětím z té slonovinové pokožky, slonovinovou elektřinou o mnoha ampérech. Joe se podíval na zastíněný obličej znovu a rozhodl se, že by to nechtěl vyzkoušet.

Nejpůsobivějším rysem té tváře byly totiž oči. Všichni velcí hráči mají hluboko posazené oči s tmavými kruhy. Ale oči tohoto hráče byly posazené tak hluboko, že byste si dokonce nemohli být jisti, zda vůbec zachytíte jejich lesk. Byly ztělesněnou nevyzpytatelností. Byly bezedné. Byly jako černé díry.

Ale tohle všechno Joea ani trochu neznepokojovalo, i když jej to dost vystrašilo. Vlastně naopak, rozradostnilo ho to. Jeho počáteční podezření se zcela potvrdilo a vzkvetla mu naděje.

Tohle musí být jeden z těch skutečně velkých hráčů, kteří zaskočí do Železného dolu nanejvýše jednou za deset let, připlouvají z Velkého města na jednom z říčních člunů, které křižují vodní temnotu jako luxusní komety a vystřikují dlouhé silné ocasy jisker ze svých vysokých komínů jako sekvoje s vrchním listovím z klikatě sestříhaného železného plechu. Nebo jako stříbrná vesmírná dopravní letadla s tucty trysek hořících jako drahokamy, jejichž boční okénka blikají jako šiky uspořádaných asteroidů.

A tak možná někteří z těch skutečně velkých hráčů vlastně přisázeli z jiných planet, kde průběh noci byl vzrušenější a sportovní život byl deliriem rizika a rozkoše.

Ano, toto byl onen druh člověka, s nímž si Joe vždy toužil změřit svou dovednost. Cítil, jak se mu v prstech pevných jako skála začíná jemně zachvívat síla.

Joe stočil pohled ke crapsovému stolu. Byl téměř tak široký jako normálně vysoký člověk, nejméně dvakrát tak dlouhý, neobvykle hluboký a obroubený černou, ne zelenou plstí, takže vypadal jako rakev obra. V tom tvaru bylo cosi povědomého, co však nedokázal zařadit. Dno, ne však strany nebo konce, mělo třpytivý duhový lesk, jako by bylo slabounce posypané velmi drobnými diamanty. Když Joe sklopil zrak úplně, díval se přímo dolů a nad stolem měl pouze oči, měl bláznivý pocit, že procházejí celým světem, takže ty diamanty byly na druhé straně hvězdami, viditelnými i přes tamní sluneční svit, stejně jako je Joe mohl vždy vidět ve dne šachtou v dole, v němž pracoval. A tak pokud by vyřazený hazardní hráč, který dostal z prohry závrať, do něho přepadl, padal by navždy k nejspodnějšímu dnu, ať již jím bylo peklo nebo nějaká černá galaxie. Joeovy myšlenky vířily a cítil v podbřišku chladné, pevné sevření strachu. Někdo vedle něj si polohlasně prozpěvoval ‚Come on, Big Dick‘.

Potom kostky, které mezitím prošly k Velké houbě přímo po jeho pravé ruce, spočinuly nedaleko středu stolu. Odporovaly tak Joeově vidině a smazávaly ji. Byla tu však okamžitě další podivnost, která ho zaujala. Slonovinové kostky byly velké a s neobvykle kulatými rohy a tmavě červenými skvrnami, které se leskly jako skutečné rubíny, ale ty skvrny byly tak uspořádané, že každá ploška vypadala jako miniaturní lebka. Například sedmička, která byla právě hozena a jíž Velká houba vpravo od něho ztratila své číslo, kterým byla desítka, se skládala ze dvojky s tečkami stejně posunutými k jedné straně namísto do protějších rohů tak, aby připomínaly oči, a z pětkv se stejně červenými očními tečkami a se středovým také červeným nosem a dvěma tečkami blízko sebe dole, aby tvořily zuby.

Dlouhá, hubená paže v bílé rukavici patřící dívce u kostek se hadovitě jako kobra z rodu albínů natáhla, sebrala jako naběračkou kostky a chvatně je smetla na mantinel stolu přímo před Joea. Tiše se nadechl, zvedl jediný žeton ze svého stolku a začal ho pokládat vedle kostek. Potom si uvědomil, že takhle se to tu nedělá, a dal ho zpátky. Rád by si byl žeton zblízka podrobně prohlédl. Byl podivně lehký a se slabým nádechem téměř v barvě šlehačky smíchané s trochou kávy a na povrchu měl vyřezaný symbol, který mohl cítit, ne však vidět. Nevěděl, co ten symbol znamená, to by se ho musel více dotýkat. Stisknout jej však bylo velmi užitečné, protože soustředil chvění síly plným proudem do vrhací ruky.

Joe se podíval lhostejně, nicméně rychle na tváře kolem stolu nevynechal Velkého hráče naproti sobě a řekl tiše „Házím o cent,“ čímž samozřejmě myslel jeden světlý žeton nebo dolar.

Od všech Velkých hub se ozval sykot rozhořčení a jako měsíc kulatý obličej pana Kostky s velkým břichem postupně fialověl, jak vyrazil, aby svolal své vyhazovače.

Velký hráč zvedl předloktí v černém saténu a jemně vymodelovanou ruku dal dlaní dolů. Pan Kostka okamžitě ztuhl a sykot přestal rychleji než lupnutí meteoru v samoopravné vesmírné oceli. Potom šeptavým, kultivovaným hlasem bez sebemenší stopy posměchu muž v černém prohlásil: „Vložte na něho své sázky, hráči.“

Tady, myslel si Joe, je konečné potvrzení mého podezření, pokud ho vůbec bylo třeba. Ti opravdu velcí hráči byli vždy dokonalými džentlmeny a byli velkodušní k chudým.

Pouze se stopou málo uctivého výbuchu smíchu jedna z těch Velkých hub zavolala k Joeovi: „Přijímám sázku.“

Joe zvedl kostku s rubínovými rysy.

Teď už pořád od té doby, co poprvé chytil dvě vejce na jeden talíř, vyhrál všechny kuličky v Železném dolu a kouzlil s pěti kostkami abecedy, takže konečně spadly v řádce na koberec a pravopisně správně složily slovo ‚Matka‘, byl Joe Slattermill téměř neuvěřitelně obratný v házení na přesnost. V dole mohl odrazit kámen z rudné stěny, aby rozrazil lebku krysy padesát stop daleko ve tmě, a někdy se bavil tím, že házel malé kousky kamene zpět do děr, odkud předtím vypadly, takže se tam udržely nejméně po jednu vteřinu a přesně zapadly dovnitř. Někdy mohl pár rychlými hody natěsnat sedm nebo osm fragmentů do díry, z níž vypadly, jako kdyby dával dohromady puzzle. Kdyby se vůbec někdy dostal do vesmíru, byl by Joe nepochybně schopen pilotovat najednou šest měsíčních sběračů a poslepu dělat osmičky Saturnovými prsteny.

Jediným skutečným rozdílem mezi házením kamínků nebo kostek abecedy na přesnost a kostkami je to, že musíte kostky odrazit od koncové stěny crapsového stolu, a to z toho učinilo pro Joea ještě zajímavější zkoušku zručnosti.

Jak teď chřestil kostkami, cítil v prstech a dlani sílu jako nikdy předtím.

Provedl rychlý nízký hod, takže kostky skončily přímo před dívkou v bílých rukavicích. Složilo se přirozené číslo sedm, jak měl předtím v úmyslu, ze čtyřky a trojky. Ve znacích z červených teček bylo stejné jako pětka, kromě toho, že obě měly jen jeden zub a trojka neměla s. Něco na způsob lebek s dětskými tvářemi. Vyhrál jeden cent – což znamená jeden dolar.

„Házím o dva centy,“ hlásil Joe Slattermill.

Tentokrát pro změnu skládal své přirozené číslo s jedenáctkou, Šestka byla jako pětka, ale měla tři zuby, a byla to nejlépe vypadající lebka z celé hromady.

„Házím o čtyři centy.“

Se vzájemným skrytým samolibým úšklebkem si tuto sázku rozdělily dvě Velké houby.“

Teď Joe hodil trojku a jedničku. Jeho číslem byla čtyřka. Jednička s jedním očkem mimo střed stále jaksi vypadala jako lebka – možná lebka liliputánských Kyklopů.

Dal si na čas, než udělal svoje číslo, jednou bezmyšlenkovitě házel tři postupné desítky tvrdým způsobem; chtěl pozorovat dívku, jak sbírá kostky. Pokaždé se mu zdálo, že její prsty rychlé jako had vklouzly pod kostky, zatímco ještě ležely přímo na plsti. Konečně se rozhodl, že to nemůže být iluze. I když kostky nemohly proniknout plstí, ty prsty v bílé rukavici jakoby ano, náhle sahaly hluboko skrz černý diamantově se třpytící materiál, jako kdyby tam nebyl.

Joeovi okamžitě přišla na mysl díra o velikosti crapsového stolu procházející zemí. To by znamenalo, že ty kostky se kutálely a ležely na dokonale průhledném plochém povrchu pro ně neprostupném, ale pouze pro ně. Nebo možná to byly jen ruce té dívky u kostek, které mohly proniknout povrchem, a to by změnilo v čirou fantazii předchozí Joeovu vidinu o vyřazeném hazardním hráči, který proniká Velkým skokem střemhlav hluboko dolů touto strašnou šachtou, jež činila z nejhlubšího dolu pouhé škrábnutí špendlíkem.

Joe se rozhodl, že musí vědět, co z toho je pravda. Ledaže by se tomu absolutně nedalo vyhnout. Nechtěl riskovat, že bude obtěžován závratí v rozhodujícím stupni hry.

Zkusil ještě pár bezvýznamných hodů, aby cítil, že se mu to nezdá, a čas od času si prozpěvoval: „Tak pojď, malý Joe“. Konečně se rozhodl uskutečnit svůj plán.

Nakonec udělal číslo tvrdým způsobem s dvěma dvojkami – odrazil kostky od vzdáleného rohu, takže přistály přesně před ním. Potom po minimální přestávce, aby bylo kolem stolu vidět jeho hod, vystřelil levou rukou pod kostky, pouze o jeden kmit před zásahem dívky obsluhující kostky, a pochytal je.

Teda! Ještě nikdy v celém svém životě na tom Joe nebyl tak špatně, aby jeho obličej a chování odpovídalo tomu, co cítí jeho tělo, ani když ho vosa štípla do krku nebo když poprvé vsunul ruku pod sukni své zdráhavé, vrtošivé, náročné budoucí Ženy. Jeho prsty a hřbet ruky trpěly v takových mukách, jako by je strčil do proudu vzduchu tavné pece. Není divu, že dívka u kostek nosí bílé rukavice. Určitě jsou azbestové. A dobře, že nepoužil ruku, kterou hází, pomyslel si, když s lítostí pozoroval, jak mu naskakují puchýře. Vzpomněl si, jak ho ve škole učili, že země je pod kůrou strašlivě horká, což také dokazoval Dvacetimílový důl. Ta díra velikosti crapsového stolu musí vypouštět takový žár, že každý hazardní hráč, který by si dal Velký skok střemhlav, by se usmažil dříve, než by urazil osminu míle a v Číně by z něj vypadlo méně než škvarek.

Jako kdyby nebylo dost té zpuchýřované ruky, všechny Velké houby na něho syčely a pan Kostka znovu zfialověl a otvíral ústa velikosti melounu, aby zavolal své vyhazovače.

Znovu Joea zachránilo zvednutí ruky Velkého hráče. Šeptavý, jemný hlas zavolal: „Řekněte mu to, pane Kostko.“

A pan Kostka zařval na Joea: „Žádný hráč nesmí zdvihat kostky, které on nebo jiný hráč hodil. Smí to udělat pouze moje dívka, která kostky obsluhuje. To je pravidlo této herny!“

Joe panu Kostkovi zběžně pokývl. „Házím o osm centů,“ pronesl chladně, a když byla ta stále ještě nicotná sázka pokryta, hodil Phoebe na své číslo a potom se jen tak motal nějakou dobu kolem, házel všechno kromě pětky nebo sedmičky, dokud to chvění v levé ruce postupně nepřestalo a všechny nervy neměl znovu pevné jako skála. Síla pravé ruky se až do této chvíle ani v nejmenším nezměnila, cítil, že je silná jako nikdy předtím, možná i silnější.

Uprostřed této mezihry se Velký hráč slabě, ale s úctou Joeovi uklonil a zahalil ony důlky nezměřitelné hloubky dřív, než se otočil, aby si vzal od své nejhezčí a nejzkaženěji vypadající lehké dívky dlouhou černou cigaretu. Zdvořilost v maličkostech, myslel si Joe, je dalším rysem mistrovského ctitele hazardních her.

Velký hráč měl jistě obdivuhodnou partu, jak jinak, a když si je Joe, jak házel, znovu zběžně prohlížel, všiml si jednoho zahaleče v pozadí, který sem nezapadal – otrhaně elegantní chlápek s rozcuchanými vlasy, vyjevenýma očima a tuberkulózou poznačenými tvářemi básníka.

Jak pozoroval kouř linoucí se zpod černého klopeného klobouku, soudil, že buď se světla za stolem ztlumila nebo byla pleť Velkého hráče přece o odstín tmavší, než si zpočátku myslel. Nebo to dokonce může být tak – v divoké fantazii –, že pokožka Velkého hráče dnes večer pomalu tmavne jako dýmka z mořské pěny, ze které se kouří ostošest. Pomyslet na to bylo téměř legrační – v této místnosti bylo dost žáru, ovšem, aby to do tmavá zbarvilo sepiolit, jak to Joe znal ze smutné zkušenosti, ale pokud si byl vědom, tohle všechno se odehrávalo pod stolem.

Žádná z Joeových myšlenek týkajících se Velkého hráče, ať již drzá nebo obdivná, nesnížila ani v nejmenším jeho jistotu nejvyšší hrozby, která vycházela z muže v černém, a nezměnila jeho přesvědčení, že dotknout se ho by znamenalo smrt. A i kdyby se honily Joeovou myslí nějaké pochybnosti, byly by umlčeny hrůzným incidentem, který se po chvíli odehrál.

Velký hráč právě vzal do náručí nejhezčí a nejďábelštější dívku a svou aristokratickou rukou jí sjížděl přes bok s dokonalou noblesou, když onen básnický chlapík s očima zelenýma žárlivostí a roztoužeností prudce skočil jako divoká kočka a namířil na černá saténová záda dlouhou lesklou dýku.

Joe nestačil zahlédnout, jak to bodnutí mohlo minout, ale aniž by sundal nóbl pravou ruku z plyšového zadku prostitutky, Velký hráč vystřelil levou rukou, jako když se narovnává ocelové pero. Joe nedokázal říci, zda toho chlápka poetu do krku bodl nebo ho tam sekl džudistickým úderem nebo mu dal marťanský dvojprst nebo se ho jen dotkl, ale ať už to bylo tak či tak, chlapík zůstal jako mrtvý a praštil sebou o zem, jako kdyby ho zastřelili tichou zbraní na slony nebo pistolí s neviditelnými paprsky. Přispěchal párek černochů, aby odtáhli tělo, a nikdo tomu už nevěnoval nejmenší pozornost, takovéhle epizody se zřejmě v Krchově daly předpokládat.

Joea to docela zmátlo a hodil tak Phoebe skoro dříve, než měl v úmyslu.

Teď však mu už přestaly probíhat levou paží vlny bolesti a nervy měl jako nové kytarové struny obalené kovem. 0 tři vrhy později hodil pětku, udělal si číslo a začal vyklízet stůl.

Hodil devět postupných přirozených čísel, sedm sedmiček a dvě jedenáctky; to zvýšilo jeho první sázku jediného žetonu na více než čtyři tisíce dolarů. Žádná z Velkých hub zatím nevypadla ze hry, ale některé z nich už začaly vypadat ustaraně a pár se jich zpotilo. Velký hráč stále ještě nepokryl žádnou část z Joeových sázek, ale zdálo se, že sleduje hru ze slujovitých hloubek svých očních důlků se zájmem.

Náhle Joea napadla ďábelská myšlenka. Nikdo ho dnes večer nemůže porazit, to věděl, ale kdyby se držel kostek, dokud by nebyl vyklizen stůl, nikdy by neměl možnost vidět Velkého hráče předvádět svou dovednost – a on na ni byl opravdu zvědavý. Kromě toho si myslel, že musí oplatit zdvořilost za zdvořilost a pokusit se být sám také džentlmenem.

„Stahuji jednačtyřicet dolarů bez pěti centů,“ oznámil. „Hraji o cent.“

Tentokrát nezazněl žádný sykot a měsíční tvář pana Kostky se nezakabonila. Joe si však byl vědom, že Velký hráč se na něho upřeně a nespokojeně nebo smutně nebo možná pouze pátravě dívá.

Joe okamžitě crapsově prohrál tím, že hodil boxcars. Byl potěšen, že vidí dvě nejlépe vypadající drobné lebky smějící se na celé kolo rubínovými zuby jednu vedle druhé, a kostky přešly k Velké houbě vlevo.

„Ten ví, kdy je s jeho sérií výher konec,“ slyšel, jak mumlá Velká houba se závistivým obdivem.

Hra postupovala celkem rychle kolem stolu, nikomu nebylo příliš horko a sázky nebyly nikdy větší než střední. „Házím o pětidolarovku.“

„Házím o deset dolarů.“

„Andrewa Jacksona.“

„O třicet doláčů.“ Čas od času Joe pokryl část sázky a víc vyhrál než prohrál. Měl víc než sedm tisíc dolarů, skutečné peníze, než se kostky dostaly kruhem k Velkému hráči.

Ten podržel kostky dlouhou chvíli na dlani pevné jako dlaň sochy, a přemítavě se na ně díval, i když se neukázala ani stopa vrásky na jeho téměř hnědavém čele, po němž nikdy neskanula kapka potu. „Házím o dvacku,“ zamumlal, a když byla sázka přijata, sevřel prsty, jemně zachřestil kostkami – ten zvuk zněl jako chrastění velkých semen uvnitř malé, jen zpola suché tykve – a nedbale hodil kostky ke konci stolu.

Byl to hod, jaký Joe nikdy předtím u žádného crapsového stolu neviděl. Kostky putovaly vzduchem naplocho, aniž by se přetočily, a narazily na přesné spojení konce stolu a dna, prudce se zastavily a ukázaly přirozené číslo sedm.

Joe byl očividně nespokojený. Na jeden ze svých vlastních hodů byl zvyklý počítat něco na způsob „vrhnout trojkou vzhůru, pětku na sever, dvaapůlkrát otočit ve vzduchu, narazit na roh šestky, pětky a trojky, tříčtvrtinový obrat a čtvrtinové boční otočení vpravo, narazit konec hrany jednotky a dvojky, poloviční zpětné otočení a tříčtvrtinová boční otočka vlevo, ruka na líci pětky, dvakrát převrátit a vyjde dvojka“, a to by bylo pouze pro jednu z kostek a skutečně běžný hod bez zvláštních odrazů.

V porovnání s tím byla technika Velkého hráče absurdně, propastně, hrůzně jednoduchá. Joe ji samozřejmě mohl s největší lehkostí napodobit. Nebylo to nic jiného než základní forma jeho staré kratochvíle házení spadlých kamenů zpět do jejich děr. Avšak Joe nikdy neměl v úmyslu vytáhnout na crapsový stůl takový dětinský trik. Příliš by to celou věc zjednodušilo a zničilo krásu hry.

Další důvod, proč Joe nepoužil tohoto triku byl, že si nemyslel, že by s ním mohl mít úspěch. Podle všech pravidel, o kterých kdy slyšel, to byl vůbec nejpochybnější hod. Vždycky tu byla možnost, že buď jedna nebo druhá kostka nedosáhne zcela konce stolu, nebo že může ležet malý kousek stočená stranou. Kromě toho, připomínal si, neměly se obě kostky odrazit od konce mantinelu, i kdyby to mělo být o zlomek palce?

Jak daleko jen mohly Joeovy ostré oči dohlédnout, ležely obě kostky přesně naplocho a zvedaly se proti koncové stěně. Navíc se ještě zdálo, že všichni u stolu ten hod uznali, dívka obsluhující kostky je zvedla jako špachtlí a Velké houby, které přijaly sázku muže v černém byly vypláceny. Pokud tedy odražení kostek prošlo, zdálo se, že Krchov má pro toto pravidlo poněkud rozdílný výklad, a Joe byl přívržencem názoru nikdy nic proti domácím pravidlům nenamítat, kromě chvil, kdy hrozily hrozivé extrémy – jak jeho Matka, tak jeho Žena už ho dávno naučily, že to je ta nejméně obtížná cesta.

Kromě toho žádné vlastní peníze na tento vrh nevsadil. Hlasem tichým jako vítr v Cypřišovém údolí nebo na Marsu Velký hráč ohlásil: „Házím o stovku.“ Byla to dosud nejvyšší sázka večera, deset tisíc dolarů, a tak poté, co to Velký hráč řekl, se zdálo, že jde o něco víc. Na Krchov padlo ticho, na jazzové trubky nasadili dusítka, vyvolávání krupiérů se stalo důvěrnějším, karty padaly jemněji, dokonce se zdálo, že i kuličky rulety se snaží nadělat méně hluku, když chřestily cestou do svých úchytů. Shluk kolem crapsového stolu číslo jedna tiše zhoustl. Mladíci a dívky, esa Velkého hráče, utvořili kolem něj dvojitý polokruh a zajistili mu tak dostatečné množství místa k pohybu.

Ta stovková sázka, uvědomil si Joe, byla o třicet dolarů vyšší než celá jeho vlastní hromada. Tři nebo čtyři z Velkých hub si musely vzájemně dávat znamení, než se dohodly, jak ji pokrýt.

Velký hráč hodil další přirozené číslo sedm tímtéž plochým, náhle zastaveným hodem.

Vsadil se o další stovku a udělal to znovu. A znovu.

A znovu.

Joe začínal být silně dotčený a také rozhořčený. Zdálo se mu nespravedlivé, že Velký hráč by měl vyhrávat tak ohromné sázky pomocí mechanických, zcela neromantických hodů. Tedy, nemohli byste to ani nazvat hody, kostky se nikdy ani trochu neotočily, ve vzduchu ani později. Bylo to něco, co byste očekávali od robota, a k tomu ještě velice nudně naprogramovaného. Joe dosud neriskoval žádný ze svých žetonů, aby přijal sázku Velkého hráče, samozřejmě, pokud by to však takhle pokračovalo, bude muset. Dvě z Velkých hub už odstoupily zpoceně od stolu, uznaly porážku, a nikdo nezaujal jejich místa. Dost brzy padne sázka, kterou zbylé Velké houby nebudou moci samy zcela pokrýt. Potom bude Joe muset riskovat něco ze svých žetonů nebo sám odstoupit ze hry – a to nemohl udělat; ne se silou, která se mu v pravé ruce vlnila jako na řetěze upoutaný blesk.

Joe netrpělivě čekal, zda někdo zpochybní některý z hodů Velkého hráče, ale nikdo to neudělal. Uvědomil si, že přes snahu, aby vypadal klidně, mu tvář postupně červená.

Malým pozvednutím levé ruky zarazil Velký hráč dívku obsluhující kostky, která se zrovna chystala po nich chňapnout. Oči, černé jako studně, se nasměrovaly na Joea, který se přinutil klidně do nich pohlédnout. Stále v nich nemohl zachytit nejmenší záblesk. Zcela náhle pocítil lehounký dotek strašného podezření.

Velký hráč s nejvyšší zdvořilostí a přívětivostí zašeptal: „Domnívám se, že ten výtečný vrhač naproti mně má pochybnosti o platnosti mého posledního hodu, i když je příliš džentlmenem, než aby je vyslovil. Lottie, zkouška kartou.“

Podobna zjevení vytrhla vysoká, slonovinová dívka u kostek zpod stolu hrací kartu a se zlomyslným zábleskem bílých zoubků ji poslala točitým pohybem nízko nad stolem vzduchem k Joeovi. Chytil kroužící lepenku a krátce ji prozkoumal. Byla to nejtenčí, nejpevnější, nejplošší a nejlesklejší hrací karta, kterou měl kdy v ruce. Bal to také Joker, pokud to něco znamenalo. Hodil ji líně zpět do dívčiny ruky a ona ji nechala velmi jemně sklouznout, snad jen klesnout vlastní vahou po koncové stěně mantinelu, o niž ležely opřeny ony dvě kostky. Spočinula v malé prohlubni, kterou vytvořily v černé plsti jejich kulaté rohy. Obratně a nenásilně jí pohybovala, ukazovala, že mezi žádnou z kostek a koncem stolu není nikde mezera.

„Spokojen?“ zeptal se Velký hráč. Ačkoli proti své vůli, Joe přisvědčil. Velký hráč se mu uklonil. Dívka obsluhující kostky se afektovaně usmála krátkými a úzkými rty, zvedla se a vypnula k Joeovi prsa podobná kulatým bílým porcelánovým dveřním klikám.

Nedbale, téměř s nádechem nudy se Velký hráč vrátil k pravidelné činnosti vrhání o stovky a házení přirozených čísel sedm. Velké houby rychle vadly a jedna po druhé se odpotácely od stolu. Zvláště růžolící Muchomůrce přinesl těžce oddechující běžec další drobné, ale nepomohlo to, přišla jen o další stovky. Mezitím kupy světlých a černých žetonů vedle Velkého hráče rostly do výše mrakodrapů.

Joe byl stále zuřivější a vystrašenější. Pozoroval jako jestřáb nebo špionážní satelit, jak se kostky opřené o koncovou stěnu mantinelu usazují jako do hnízda, ale nikdy nemohl zjistit něco, co by ospravedlnilo požadavek další zkoušky kartou nebo aby si dodal odvahy a ještě teď, byť pozdě, zpochybnil domácí pravidla. Bylo to k zbláznění, skutečně k nepříčetnosti, vědět, že kdyby jen ještě jednou dostal kostky, mohl by házet pořád dokola kolem toho černého sloupu zábavní aristokracie. Proklínal se stále víc za idiotský, domýšlivý, sebevražedný impulz, který ho vedl k tomu, aby pustil kostky, když už je měl.

A aby to celé bylo ještě horší, Velký hráč si zvykl se na Joea stále upřeně dívat těma očima, podobnýma uhelným dolům. Teď třikrát mistrovsky vrhl, aniž by se jen podíval na kostky nebo na koncovou stěnu mantinelu, alespoň pokud si Joe stačil všimnout. Stával se stejně zlým jako Joeova Žena nebo Matka – sledoval, sledoval, sledoval.

Neustálý pohled očí, jež nebyly očima, však především Joeovi naháněl hrozný strach. K jeho jistotě smrtelného nebezpečí, které z Velkého hráče cítil, se přidala nadpřirozená hrůza. S kým se to dnes večer dostal do hry? ptal se sám sebe. Zmocnila se ho zvědavost, ale i strach – strašlivá zvědavost, stejně silná jako touha získat kostky a vyhrát. Vlasy se mu zježily a po celém těle měl husí kůži, i když mu síla stále proudila rukou jako zabržděná lokomotiva nebo raketa, která se chce zvednout z rampy.

Tou dobou zůstával Velký hráč stále stejný – oblečený do černého saténu, elegantní v klopáku, příjemný, uhlazený a smrtelně osudový. Ve skutečnosti bylo na situaci, ve které se Joe nacházel, hrozné to, že poté, co celý večer obdivoval dokonalého sportovního ducha Velkého hráče, musel teď být zbaven iluzí jeho mechanickým házením a musel se pokusit nachytat ho na každou technickou finesu, jaké bude schopen.

Nemilosrdné kosení Velkých hub pokračovalo. Prázdná místa počtem převyšovala Muchomůrky. Brzy zbyly jen tři.

Krchov postupně ztichl jako Cypřišové údolí nebo Měsíc. Jazz zmlkl, a stejně tak se vytratil i veselý smích, šoupání nohou kvikot štípaných dívek, cinkání nápojových skleniček a mincí. Zdálo se, že se všichni shromáždili kolem crapsového stolu číslo jedna, řada za řadou, všichni ztichlí.

Joe se trápil ostražitostí, pocitem nespravedlnosti, opovržením vůči sobě, divokými nadějemi, zvědavostí a strachem. Zvláště posledními dvěma emocemi.

Pleť Velkého hráče, alespoň tolik, kolik z ní bylo možné vidět, nadále tmavla. V jedné vzrušené chvíli Joe zjistil, že přemýšlí, zda se nepustil do hry s černochem, možná mužem prosáklým kouzlem voodoo, jehož bílý make-up se ztrácel.

Brzy nato přišla sázka o stovku, kterou si dvě zbylé Velké houby už nemohly mezi sebe rozdělit. Joe buď musel doplnit desetidolarovku ze své uboze mrňavé hromádky, nebo vypadnout ze hry. Po chvilkovém mučivém váhání udělal to první.

A ztratil svou desítku.

Obě Velké houby odešly do ztichlého davu.

Propastně černé oči se zavrtávaly do Joea. Šepot: „Házím o vaši hromadu.“

Joe v sobě dobře cítil opovrženíhodnou touhu přiznat si, že je dokonale poražen, a utéci domů. Jeho šest tisíc dolarů by přinejmenším mělo u Ženy a Matky velký úspěch.

Nemohl však prostě snést pomyšlení na smích davu nebo pocit, že žije a ví, že měl konečnou možnost, jakkoli slabou, vyzvat Velkého hráče – a nechal ji být.

Přisvědčil.

Velký hráč hodil. Joe se nahnul nad stůl, zapomněl na závrať; sledoval hod orlíma očima nebo snad očima vesmírných teleskopů.

„Spokojen?“

Joe věděl, že by měl říci „Ano“ a vytratit se s hlavou vztyčenou tak vysoko, jak nejvýše dovedl. Bylo by džentlmenské udělat to. Pak si však připomněl, že není džentlmen, ale pouze špinavý, od práce ztuhlý horník s talentem k házení na přesnost.

Věděl také, že je pravděpodobně velmi nebezpečné říci něco jiného než „Ano“, když je obklopen nepřáteli a cizinci. Pak se ale sám sebe zeptal, jaké právo má jako bídný, smrtelný, na domov vázaný ztroskotanec dělat si starosti s nebezpečím.

Kromě toho, jedna z rubínově se zubících kostek vykukovala jen o chloupek mimo úroveň druhé.

Stálo ho to dosud největší úsilí celého života, ale polkl a pokusil se říci:

„Ne. Lottie, zkouška kartou.“

Dívka u kostek doslova zavrčela, zvedla se a zase usedla, jako by se chystala plivnout mu do očí – a Joe měl pocit, že její slina je kobří jed. Velký hráč však zvedl prst a důtklivě na ni ukázal. Letmo hodila Joeovi kartu, nicméně tak nízko a zlomyslně, že se na chvíli, než vlétla Joeovi do ruky, ztratila pod černou plstí.

Byla horká na dotek a opálená do světle hnědá po celém povrchu, třebaže jinak neporušená. Joe polkl a poslal ji vysokým obloukem zpět.

S úšklebkem, který byl jako ostří jedovaté dýky, ji Lottie nechala sklouznout po koncové stěně mantinelu… karta se po chvilce váhání sunula za kostku, kterou Joe podezíral.

Úklona a šepot: „Máte bystré oči, pane. Nepochybně se té kostce nepodařilo dosáhnout stěny. Má nejupřímnější omluva a… vaše kostky, pane.“

Když Joe viděl kostky ležet na černém mantinelu před sebou, málem dostal infarkt. Všechny pocity, které ho mučily, včetně zvědavosti, dosáhly téměř neuvěřitelného stupně intenzity, a když řekl: „Sázím o svou hromadu“ a Velký hráč odpověděl: „Beru“, podlehl nekontrolovanému impulzu a hodil kostky přímo do netřpytivých očí Velkého hráče, černých jako půlnoc.

Prošly přímo do lebky a tam uvnitř narážely a chřestily jako velká semena v rozměrné tykvi, ještě ne zcela suché. Velký hráč rychle zvedl ruku, otáčel dlaň na všechny strany, aby naznačil, že žádný z jeho hochů či žádné z děvčat nebo kdokoli jiný se nesmí Joeovi pomstít. Poté suše ty dvě kostky vykloktal a vyplivl je, takže přistály ve středu stolu, jedna kostka naplocho a druhá se o ni opírala.

„Stočené kostky, pane,“ zašeptal blahosklonně, jako by nebyl nijak zaražen. „Házejte znovu.“

Joe bezděčně zatřepal kostkami a překonával šok. Po chvilce se rozhodl, že i když teď může uhodnout skutečné jméno Velkého hráče, stejně m dá šanci vyhrát jeho peníze.

Malý koutek Joeova mozku se podivoval, jak ta živá kostra drží pohromadě. Mají kosti stále ještě chrupavky a sílu svalů, jsou sdrátovány, je to provedeno silovými poli, nebo je každá kost kalciovým magnetem lpícím k další kosti? – tohle se nějakým způsobem vztahovalo k výrobě vražedné slonovinové elektřiny.

Za velikého ticha si na Krchově kdosi odkašlal, jedna nevěstka se hystericky zachechtala, mince se zlatým cinknutím upadla z podnosu nejméně oděné dívky u výměny peněz a melodicky se kutálela napříč podlahou.

„Ticho,“ přikázal Velký hráč a ve chvilce příliš rychlé na to, než aby se cokoli dalo postřehnout, sáhl rukou do kabátu a vzápětí na mantinel crapsového stolu před sebe. Ležel tam stříbrný revolver s krátkou hlavní a jemně se leskl. „Každé stvoření, od nejpokornější negerské holky až po vás, pane Kostko, které utrousí zvuk, zatímco můj ctihodný soupeř bude házet, dostane kulku do hlavy.“

Joe mu vrátil zdvořilou poklonu – zdálo se to legrační –, a potom se rozhodl začít svou sadu s přirozeným číslem sedm složeným z jedničky a šestky. Hodil a tentokrát Velký hráč, soudě podle pohybů jeho lebky, pozorně sledoval dráhu kostek očima, které chyběly.

Kostky přistály, převrátily se a zůstaly ležet. Joe si nevěřícné uvědomil, že poprvé ve svém hráčském životě udělal chybu. Anebo v upřeném pohledu Velkého hráče byla větší síla než v jeho vlastní pravé ruce. Kostka s šestkou přistála správně, ale jednička udělala půlobrat navíc a přistála také jako šestka.

„Konec hry,“ zahučel hrobově pan Kostka.

Velký hráč zvedl hnědou kostrovitou ruku. „To není nutné,“ zašeptal, černé oční důlky namířily na Joea jako ústí obléhacích děl. „Joe Slattermille, stále ještě máte cosi cenného, co můžete vsadit, pokud chcete. Svůj život.“

Nato celý Krchov propukl v nekontrolovaný chechot, hysterické hihňání, hlučný smích, hýkání a vřeštění. Pan Kostka zhodnotil pocity všech, když zařval přes nevázanou směsici hluku: „A jaký užitek nebo cenu má život povaleče, jako je Joe Slattermill? Ani dva centy řádných peněz.“

Velký hráč položil ruku na revolver lesknoucí se před ním a smích odumřel.

„Mám pro něj použití,“ zašeptal Velký hráč. „Joe Slattermille, pokud jde o mne, vsadím všechny své výhry dnešního večera a přidám i svět a vše, co je v něm, jako vedlejší sázku. Vy vsadíte svůj život a jako vedlejší sázku svou duši. A budete házet. Jaké je vaše rozhodnutí?“

Joe Slattermill se zachvěl strachem, ale pak jej strhla dramatičnost situace. Promyslel si to a uvědomil si, že se určitě nevzdá chvíle, kdy je středem pozornosti ve hře, jako je tato. Pak by šel domů plonk ke své Ženě a Matce, rozpadávajícímu se domu a rozladěnému panu Žroutovi. Možná, řekl si, aby se povzbudil, nebyla v upřeném pohledu Velkého hráče síla a možná Joe udělal svoji jedinou chybu v životě. Kromě toho se v odhadu ceny svého života spíš přikláněl k mínění pana Kostky než k tomu, co udal Velký hráč.

„Beru,“ řekl.

„Lottie, dej mu kostky.“

Joe soustředil myšlenky jako nikdy předtím, síla ho triumfálně brněla v ruce, a hodil.

Kostky se ani nedotkly plsti. Snášely se, potom se vznesly v bláznivé křivce daleko nad konec stolu a poté se přihnaly zpět jako drobné červeně se blýskající meteory ke tváři Velkého hráče, kde se najednou uhnízdily a zavěsily v černých očních důlcích, každý s jediným červeným leskem, jak se ukazovala jednička.

Hadí oči.

Zatímco se na něho upřeně a výsměšně dívaly ty červeně se blýskající oči-kostky, ozval se šepot: „Joe Slattermille, crapsově jste prohrál.“

Velký hráč užil palce a prostředníky – nebo spíše kosti obou rukou, odstranil si kostky z očních důlků a upustil je do Lotiiny ruky v bílé rukavičce.

„Ano, crapsově jste prohrál, Joe Slattermille,“ pokračoval klidně. A teď se můžete zastřelit,“ – dotkl se stříbrné zbraně – „nebo si proříznout hrdlo,“ – a rychle vytáhl ze svého kabátu dlouhý lovecký nůž se zlatou střenkou a položil jej vedle revolveru – „nebo se otrávit,“ – zbraně byly doplněny o malou černou lahvičku s bílou lebkou a zkříženými hnáty – „nebo vás tady slečna Flossie může ulíbat smrti.“ Přitáhl k sobě svou nejhezčí a nejďábelštější prostitutku. Ta se upravila, škubla krátkou fialovou sukní a věnovala Joeovi provokativní, hladový pohled. Přitom zvedla karmínový horní ret, aby ukázala dlouhé bílé špičáky.

„Nebo jinak,“ dodal Velký hráč a významně pokynul hlavou ke crapsovému stolu s černým dnem, „můžete udělat Velký skok střemhlav.“

„Vyberu si Velký skok,“ řekl Joe vyrovnaně.

Položil pravou nohu na prázdný žetonový stolek, levou na černý mantinel, přepadl dopředu… a najednou se odrazil od mantinelu a vymrštil se tygřím skokem přímo přes crapsový stůl po krku Velkého hráče. Utěšoval se myšlenkou, že ten chlápek poeta určitě nevypadal, že by se trápil dlouho.

Jak bleskově letěl přes přesný střed stolu, naskytl se mu náhlý obraz toho, co ve skutečnosti leželo dole, ale jeho mozek neměl čas ten obraz vyvolat, protože v příštím okamžiku narazil do Velkého hráče.

Ztuhlá hrana hnědé ruky ho sekla do spánku džudistickým úderem jako blesk… a hnědé prsty nebo kosti odpadly jako lístkové těsto. Joeova levá ruka prošla hrudníkem Velkého hráče, jako kdyby tam nebylo nic než černý saténový kabát, zatímco jeho pravá ruka přímým úderem rozdrásala lebku s klopákem a rozdrtila ji na kousky. V následujícím okamžiku se Joe svíjel na zemi s černým oblekem a hnědými zlomky.

Bleskově vyskočil a chňapl po vysokých kupách žetonů Velkého hráče. Měl čas na jediné chňapnutí levé ruky. Neviděl žádné zlaté stříbrné nebo černé žetony, a tak si nacpal levou kapsu kalhot plnou hrstí světlých žetonů a už utíkal.

Celé osazenstvo Krchova na něj mělo políčeno a šlo po něm. Zuby, nože i mosazné boxery bleskově vylétly. Byl tlučen, drásán, kopán, podrazili mu nohy a šlapali po něm jehlovými podpatky. Pozlacená trumpeta s krví podlitýma očima ho praštila do hlavy. Zachytil bílý záblesk zlatavé dívky obsluhující kostky a pokusil se po ní chňapnout, ale vytrhla se mu. Někdo se mu pokusil zamáčknout hořící cigaretu do oka. Lottie se svíjela jako svalový svěrač bílého hroznýše; téměř současně mu nasadila škrticí stisk a nůžky. Flossie vrčela jako kočkovitý ďábel a vychrstla mu do tváře něco, co bylo cítit jako kyselina; naštěstí minula. Pan Kostka kolem sebe střílel naostro ze stříbrného revolveru. Bodali ho dýkou, snažili se mu vyškrábat oči, smýkali jím, rdousili ho, tloukli, bili jej pěstí, kopali, klečeli na něm, kousali jej, drželi v medvědím objetí a šlapali mu na paty.

Ale žádný z těch úderů a chvatů neměl jaksi skutečnou sílu. Bylo to jako rvačka s duchy. Nakonec se ukázalo, že celé osazenstvo Krchova mělo pouze o něco větší sílu než Joe. Cítil, jak je zvedán množstvím rukou a vyhozen ven výkyvnými dveřmi, takže zadkem žuchl na prkenný chodník. Ani tohle moc nebolelo. Bylo to spíše jako kopanec pro povzbuzení.

Zhluboka se nadechl, osahával se po celém těle a zkoušel, zda nemá něco zlomeného. Nezdálo se, že by utrpěl nějakou vážnou újmu. Vstal a rozhlédl se. Krchov byl tmavý a tichý jako hrob nebo planeta Pluto nebo celý zbytek Železného dolu. A jakmile si Joeovy oči zvykly na světlo hvězd a občasné záblesky potulujících se vesmírných lodí, uviděl tam, kde dříve byla výkyvná křídla, dveře z ocelového plechu zavřené na visací zámek.

Zjistil, že žvýká cosi okoralého, co nějak pronesl v pravé ruce celou tou závěrečnou rvačkou. Něco ohromně chutného jako chleb, který jeho Žena pekla pro nejlepší zákazníky. V okamžiku jeho mozek vyvolal snímek, který pořídil, když se zběžně podíval dolů, jak rychle letěl přes střed crapsového stolu. Byla to tenká stěna plamenů, které se pohybovaly do stran a přes stůl a přímo pod plameny byly tváře jeho Ženy, Matky a pana Žrouta a všichni vypadali velice překvapeně. Uvědomil si, že to, co žvýká, je zlomek lebky Velkého hráče a vzpomněl si na tvary těch tří pecnů, které Žena začínala péci, když opouštěl dům. Pochopil kouzlo, které provedla, aby se malým trikem dostal pryč a cítil se zpola člověkem a pak se střemhlav vrátil se spálenými prsty domů.

Vyplivl to, co mu zbylo v ústech, a jako kámen odhodil přes ulici kus roztříštěné lebky.

Zalovil v levé kapse. Většina světlých pokerových žetonů byla rozmačkána v šarvátce, ale nakonec našel jeden celý a konečky prstů zkoumal jeho povrch. Symbol, který do něho byl vyryt, představoval kříž. Zvedl si ho ke rtům a zakousl se. Na chuť byl velmi jemný a lahodný. Snědl ho a cítil, jak se jeho síla obnovuje. Poplácal si vyboulenou levou kapsu. Alespoň vyrazí dobře zásobený.

Potom se otočil a zamířil přímo domů, ale vybral si dlouhou cestu, kolem světa.

přeložil Zbyněk Havlíček

Doslov

Příběh o bubákovi je nejstarší a nejlepší na světě, protože je to příběh o odvaze, a o strachu překonaném díky vědomostem získaným skokem do neznáma za určitého, třeba i zdánlivého rizika. Je to zjištění, že děsivá bílá postava není nikdo jiný než člověk s prostěradlem přes hlavu nebo snad černoch zamazaný bílým popelem. Primitivní společenství, jako třeba australští Aboriginové, ritualizovali příběh o bubákovi do iniciačních obřadů pro chlapce, a my je dnes potřebujeme stejně jako vždycky. Pro moderního amerického muže, jakož i pro Joea Slattermilla, může být nakonec největším bubákem postava jeho matky: dominantní-závislá manželka či matka, jejíž požadavky na něho překonávají všechny meze. Sama věda je bojem proti bubákům typu ‚Rakovina je nevyléčitelná‘, ‚Sex je odporný‘, ‚Osudem člověka je nekonečná dřina‘, ‚Lidé neumějí létat‘, ‚Hvězdy jsou mimo náš dosah‘, ‚Člověk tohle neměl nikdy poznat (udělat) ‚ a další. Alespoň já jsem měl takový pocit, když jsem psal Hodit kost (ka) mi.

Zvolil jsem formu americké lidové historky (nebo ona si zvolila mě; protože kosmický věk se dokonale hodí k divokým, stěží uvěřitelným kouskům legendárních postav, jako byli Mike Fink, Pecos Pete, Tony Beaw neohrožený razič tunelů John Henry a obrovitý, byť pochybný dřevorubec Paul Bunyan: ze čtvrtiny ryzí vyprávěnka z divočiny, ze tří čtvrtin smyšlenka dvacátého století. Nesmírně mě pobavilo, že se poslední příběh vzepřel základní poučce prostorové geometrie, že mezi každými dvěma body na kouli, jako je Země, lze vést vždycky dvě rovné či přímé trasy opisující hlavní kružnici, byť jedna měří pouze jeden kilometr a druhá čtyřicet tisíc. Nespoutaný talent pro házení dvěma kostkami není jen snem každého hazardního hráče; psychokineze využívaná k házení kostkami je už dávno předmětem experimentů univerzitních badatelů v oboru mimosmyslového vnímání. Líbilo se mi čerpat ze slangu hráčů kostek a mísit kosmické lety s čarodějnictvím, což je jen jiný výraz pro moc autohypnózy, modlitby, sugesce a celé podvědomé mysli. Je omylem se domnívat, že science fiction je podružná a vykřičená literární oblast; může být součástí jakéhokoli typu literatury v podobném duchu, jako věda a technika dnes na každém kroku vstupují do našich životů.

přeložil Milan Žáček

MŮJ SYN PÁN RANDY

Úvod k povídce

V Madisonu v Indianě jsme se řítili do svahu nebezpečně klikaté silnice. Pneumatiky kvičely jako podsvinčata a já jsem se krčil v pravém koutě předního sedadla. Jeli jsme ve velikánském autě a on svou dravou jízdou zvedal v každé zatáčce, kde se zadní kola ocitala nad okrajem srázu, ohromná mračna prachu. Když jsme se nahnuli nad sráz, naskytl se mi jasný pohled do zeleného a hezkého údolí, v němž se rozkládal Madison, načež zase zrychlil, aby se vehnal do další zatáčky. Najednou jsem za námi uslyšel sirénu indiánského dopravního policisty a na jeho nadupaném autě se varovně rozblikal červený maják. Rychle se k nám blížil. V těch šílených zatáčkách byla rychlost omezena na třicet kilometrů za hodinu, ale šílenec za volantem si to svištěl skoro sto deset. Byl jsem rád, že nás ten polda dojíždí; sice jsem mohl strávit noc v chládku jako řidičův nedobrovolný komplic, ale před soudem bych alespoň stanul živý a zdravý. Řidič policistův vůz viděl jasně v zadním zrcátku, ale zdálo se, že je mu to úplně jedno. Sešlápl plyn až na zem a obrovský sedan vybral další zatáčku. Myslím, že jsem vykřikl. (To je u mě krajně nezvyklé. Kdysi jsem řídil kamion s dynamitem v Severní Karolíně, kde jsou silnice křivolaké, a jen tak mě něco nerozhodí. Ale pominu-li styl řízení Normana Spinrada, jsem dobrý spolujezdec, a taky jsem závodil ve sportovních vozech. Jenže tentokrát…)

Konečně jsme přejeli vrchol kopce a mohutný sedan vyrazil jako drak. Když jsme se řítili asi stoosmdesátkou, zaječel jsem na řidiče, aby zastaví – dřív, než nám ten zatracený indiánský polda pocuchá výfuk. Jen se na mě usmál koutkem úst – protože on se umí usmívat jenom takto – a dupl na brzdy. Smykem jsme zastavili, polovinou auta v protisměru, a já jsem se svalil na sedadlo. Policejní vůz se kolem nás prohnal, zatočil, sotvaže to do nás nevpálil, a prudce zabrzdil. Ze dveří vyletěl šlachovitý strážník s tváří brunátnou vztekem. Hnal se k nám sedmimílovými kroky a řval ještě než sklonil hlavu do okénka. Měl v ruce pistoli. „Ty jeden hajzle kreténskej!“ ječel, až mu na krku v roztomilém reliéfu vyvstávaly šlachy. „Víš, jak rychle jsi jel, ty zatracenej pitomče? Víš, žes na tyhle zatracený cestě mohl zabít mě, sebe a všechny ostatní, ty zatracenej pitomče… eh, ahoj, Joe.“

Zazubil se a zasunul zbraň do pouzdra. „Promiň, Joe, nepoznal jsem tě.“ Ještě se široce usmál, pokrčil rameny, jako by věděl, že tak už to na světě chodí, a odkráčel. Rychle odjel. Joe vyrazil za ním, až se mu pálily gumy. „Jeden můj kámoš,“ poznamenal Joe L. Hensley. A usmál se koutkem úst. Myslím, že jsem omdlel.

Carol Carrová říká, že Joe Hensley je medvídek. O tom není sporu.

Měníme scénu: Fort Knox, Kentucky, rok 1958. Stojím před kapitánem, velitelem mojí pěší roty. Je se mnou velice nespokojený. Napálil jsem ho. Už šest měsíců bydlím mimo kasárna v přívěsu, ačkoli už nejsem ženatý, ale on to zjistil teprve nedávno. Vzteká se na mě. Porušil jsem v jeho rotě všechna myslitelná pravidla. Nenávidí mě. Řve na mě, že budu sedět v káznici, až zčernám, a myslí to úplně vážně. Najednou mě něco napadne. Trhnu sebou a vyběhnu z jeho pracovny, proletím pokojem vojenského zřízence, pádím chodbou a vtrhnu do společenské místnosti. Vklouznu do telefonní budky, zavřu za sebou dveře a popadnu sluchátko. Vytočím meziměsto a požádám o spojení do Madisonu v Indianě. Už mě hledají. Spodní laťková polovina kabiny mě dosud skrývá před jejich zraky. Spojím se s Madisonem. „Joe!“ zaúpím. „Snaží se mě dostat za katr… POMOZ MI, Joe!“ Už mě našli, pokoušejí se dostat do kabiny. Zaklesl jsem se nohou, blokuji dveře. Popadnou hasičskou sekeru a rozbíjejí sklo. Vytahují mě ven; pořád svírám sluchátko a křičím do něj: „POMOZ MI, Joe!“ Vlečou mě zpátky do kapitánovy pracovny. Budu pod ozbrojeným dohledem, dokud nepřipraví dokumenty pro vojenský soud. „Budeš trčet v lochu, až zčernáš!“ řve kapitán v záchvatu vzteku.

Za dvě hodiny se na kapitánově stole sejdou tři, věřte nevěřte, tři oficiální dotazy z Kongresu. Proč otravujete vojína Ellisona? stojí v jednom. Nechte vojína Ellisona na pokoji, stojí ve druhém. Vojín Ellison má známé varuje třetí. Potom dorazí dotaz od Stuarta Symingtona a kapitán pochopí že byl poražen. Odsoudí mě k týdennímu mytí oken v kasárnách. V lochu nakonec nezčernám. Kapitán se psychicky zhroutí a je poslán na Bahamy, kde se má, bude-li to možné, dát dohromady. Joe L. Hensley je v Madisonu v Indianě a usmívá se koutkem úst.

Carol Carrová říká, že Joe L. Hensley je zlatíčko. Věřte tomu.

Hensleymu se nedá věřit. Stal se ve své době něčím na způsob legendy. Je to jeden z nejobrovitějších lidí, které jsem kdy spatřil. Měří skoro dva metry, odshora dolů je samý sval a na hlavě má kučeravého ježka, s nímž vypadá jako jedna z těch sádrových postaviček, které jste mohli koupit v supermarketech, zasadit do nich travní semeno a to vyrostlo a vypadalo jako Joeův ježek. Obličej má uhnětený z plastelíny a strašně rád ho kroutí do imbecilních výrazů, čímž vytváří dojem, že neumí do pěti počítat. Díky tomu ukolébá protivníka do falešného pocitu bezpečí. Jednou v noci na nás v baru v Evansville v Indianě začali dotírat dva troubové, kteří se chtěli prát. Joe jim věnoval ten svůj pokřivený úsměv, začal vydávat hrdelní zvuky jako Lenny v románu O myších a lidech a zamumlal: „Jo, já se chci prát, jo, jo, jasně, chci, chci,“ a přešel k cihlové stěně a začal do ní třískat svou „mrtvou“ rukou – tou, kde mu znecitlivěla nervová zakončení, když mu ji sežehl oheň –, až se cihly drolily a měl otrhanou a rozdrásanou kůži, z níž mu vyčnívaly kousky kostí, a všude byla spousta krve. Oba násilníci najednou prudce zezelenali, jeden z nich blekotal: „Ten chlap je magor!“ a s hrůzou utekli. Myslím, že jsem hodil šavli.

Tohle všechno zatím jen zlehka nastiňuje neuvěřitelnou osobnost Ztřeštěnce Hensleyho. Navzdory skutečnosti, že je ztělesněním Morgana/Murphyho/Yossariana/Sebastiana Dangerfielda/Gullyho Jimsona napěchovaných do jedné petardy, je Hensley pilířem společnosti, vysoce uznávaným právníkem, jehož dosavadní politické působení vypadá následovně:

Okresní prokurátor okresu Jefferson v Indianě v roce 1960; právník Městské plánovací komise v Madisonu v letech 1959 až 1962; v roce 1960 zvolen do Indiánského zákonodárného sboru, v němž působil v letech 1961 až 1962; předseda Guvernérského poradního výboru pro bezpečnost silničního provozu v letech 1961-65; člen Výboru pro trestní řád státu Indiana; zvolen za prokurátora u Pátého soudního obvodu státu Indiána. V roce 1966 v pěti okresech opět kandidoval do zákonodárného sboru a prohrál o mizerných sedmdesát hlasů. Je možné, že obrat přivodilo jeho veřejné vystoupení na podporu pornografie.

Bylo nazváno Bič na puritány.

Joe se narodil v Bloomingtonu v Indianě v roce 1926 a tam rostl a rostl a rostl a rostl. Studoval na právnické fakultě Indiana University. Odsloužil si dva roky za mořem během Nepříjemnosti č. 2 v Jižním Pacifiku a byl povolán domů na šestnáct nádherných měsíců během poloviční třetí světové války odehrávající se tehdy v Koreji. Za manželku má krásnou Charlotte (s takovým jménem prostě musí být krásná, aby se mi líbila, protože Charlotte bylo rovněž jméno mé první manželky, ale to je už úplně jiná historie) a má jednoho syna, Mika, kterému je teď dvanáct.

S Hensleym jsem se poprvé setkal na SF conu někdy v polovině padesátých let a od té doby jsme kamarádi. Najdou se tací, kteří tvrdí, že jsme současným ztělesněním Rover Boys. Joe ani zdaleka nepíše tolik, kolik by měl. Jeho talent je přirozené, neformální potěšení, které drží na uzdě hlavně jeho analytická právnická mysl. Emocionální náboj Hensleyovy povídky je obvykle o několik stupňů vyšší, než bývá pravidlem u produkce většiny současných pisálků. V tomto bodě nechám našeho blázna, aby promluvil na svou obhajobu:

„Psát jsem začal v roce 1951 a jednu ze svých prvních prací jsem prodal do Planet Stories. Poté jsem s časopisem vstoupil do příjemného a zajímavého vztahu. Napsal jsem povídku a on ji koupil. Začal jsem prodávat povídky i do jiných časopisů a objevil jsem se třeba na stránkách Swanku (s Harlanem Ellisonem), Rogue (s Harlanem Ellisonem), Amazing Stories (s Harlanem Ellisonem) a většiny dalších sci-fi a pánských časopisů, jako jsou Gent, Dapper a další (bez Harlana Ellisona). Román The Color of Hate (Barva nenávisti) mi vyšel v roce 1960; další, Deliver Us to Evil (Dopřej nám všeho zlého) hledá nakladatele; a třetí, Privileged Communication (Privilegovaná komunikace – název navrhl Harlan Ellison) právě píšu a bude dokončen ještě letos.

Následující příběh považuji za nejlepší povídku, kterou jsem kdy napsal. Další netřeba uvádět.“

MŮJ SYN PÁN RANDY

Joe L. Hensley

Vzbouřil se té noci, kdy přišel pokyn opustit teplé a tekuté místo, ale v tom ohledu byl slabý a příroda byla silná. Venku se snášel déšť; bouřka tak strašlivá, že meteorologové předpovídající počasí se o ní zmiňovali po celou dobu, která zbývala. Usilovně se snažil zůstat u bytosti představující jeho matku, ale ta ho vypudila a on jí ve strachu a vzteku zlehka ublížil. Černá mračna zakryla hvězdy a stromy se ohýbaly jenom působením větru.

Předešlého dne nechal Sam Moore svého synka Randalla, aby si na dvorku hrál dlouho do večera – pokud to „hra“ vůbec byla. Chlapec neznal žádné konvenční hry a děti ze sousedství se okolí Moorova domu vyhýbaly. Někdy na chlapce cizí dítě vykřiklo nějakou nadávku odněkud z úkrytu, ale většinou se už ani nepřibližovaly.

Sam seděl na pohovce a tupě přihlížel. Byl lapen v sebelítosti sepisováním vlastního nekrologu a kladl si věčné otázky: Kdo jsi byl? Co jsi kdy dokázal? A proč já? Proč já zrovna teď?

Chlapce sledoval se skrývaným odporem. Randall se tiše pohyboval kolem zadního živého plotu a malýma chlapeckýma očima pozoroval další dvorky, které hraničily s jejich pozemkem. Děti ze sousedství měly svého času ve zvyku házet k nim kamení, když běžely kolem, ale oba Swihartovi hoši na útěku poté, co vypustili střely, spadli do studny o jejíž existenci na rohovém pozemku neměl nikdo ani ponětí. Bylo to velké neštěstí, ale Randall žil se vzpomínkou na kameny a amnestii podle všeho nedůvěřoval. Sam se díval, jak chlapec pokračuje v hlídce.

Toho dne byla bolest uvnitř horší než obvykle a Sam toužil po zapomnění spánku.

Nakonec se dočkal.

* * *

První přišel v tichu a vzpomínky na tu noc se rozplynuly v čase. Rostl snadno a sám, neboť zaznamenán je pouze pozdější život. Jeho lid se odstěhoval a vzpomínky pohasly v množství legend. Ale krev tekla.

Dál: Ten stařík v naší čtvrti zahradničil několik let. Byl shrbený, unyle se usmíval ústy s polámanými zuby, mluvil špatnou angličtinou a vzpomínal na věci dávno minulé: hákové kříže, žluté hvězdy, Buchenwald. Občas psal jednoduché básničky a posílal je do místních novin, kde mu kdysi i jednu otiskli. Byl to přátelský starý člověk a do hovoru se pouštěl s každým včetně jedné nedospělé krásky tady ze sousedství. Ta se ho rozhodla špatně pochopit a jeho přátelskost ohlásila jako něco víc.

Toho dne, už je tomu rok, stařík okopával růžové keře před domem přes ulici. Randall ho pozoroval a přitom cucal mátovou tyčinku, kterou mu stařík věnoval, až mu z koutků úst tekly sliny.

Zaskřípěly pneumatiky, zastavilo černé auto a vystoupili z něj tři odhodlaně se tvářící mladíci. Měli na sobě žluté svetry. Na zádech každého svetru byl do látky šikovně vpraven orel, takže se zdálo, jako by na něm při každém pohybu zamávala vetkaná křídla. Všichni hoši měli v ruce hnací řemen z motorové pily s jedním koncem omotaným černou páskou. Randall je sledoval se vzrůstajícím zájmem, aniž zatím chápal, k čemu se schyluje.

Staříka ztloukli silnýma rukama vycvičenýma z fotbalu, a on se jen choulil a ječel hrdelní cizí řečí. Brzo bylo po všem. Stařík zůstal ležet zkroucený na zemi a do úrodné tmavé hlíny z něho vytékala krev. Chlapci se nasoukali do auta a odsvištěli. Randall slyšel útržky jejich smíchu, které se za nimi ve větru třepotaly jako korouhve.

O dva bloky dál nebyl terén vhodný k zástavbě. Zvedal se tam strmý kopec. V polovině jim praskla pneumatika a černé auto narůstající rychlostí přeletělo hřeben. V přemetech se řítilo dolů, zatímco z něj šlehaly ohromné gejzíry plamenů, jako by se z kopce hnalo urvané ďáblovo kolo; oheň se šířil do všech stran za mohutného hučení, které málem přehlušilo i křik.

Ráno se Sam Moore probudil stejně vyčerpaný. Tu sobotu přišla hospodyně a chůva v jedné osobě pro změnu načas. Nechal je sedět v obývacím pokoji. Z televize se s rachotem linul krvavý válečný film, v němž lidé umírali v úděsném počtu. Randall seděl se zkříženýma nohama na podlaze před televizorem a zaujatě se díval. Paní Cablová sledovala obrazovku a odmítala se podívat Samovi do očí. Byla ztracena ve svém vlastním zahořklém světě. Kdysi Sam před odchodem vydával pokyny, ale ty dny už patřily minulosti. O retardované dítě se nechtělo starat příliš mnoho žen. Nyní, uvězněn ve svém soužení a pohlcen téměř naprostým nezájmem, skoro nemluvil. I když byl chůvin dohled nedbalý a chlapcova bezpečnost pouze pravděpodobná… pořád se věnoval formální, společenské nutnosti péče o dítě.

Pohlédl na chlapce a cosi v něm potemnělo. Ann byla úžasná a těhotenství probíhalo normálně; ale porod provázely komplikace a chlapec představoval obrovskou potíž. Změnila se. Chlapec nikoliv. První testy, jimž byl podroben, byly negativní, avšak po tělesné stránce se odjakživa vyznačoval nezájmem, pomalými pohyby: očima vás mohl sledovat a mohl se na vás vydržet dívat, ale nedělal to.

Dnes ráno se nedokázal přinutit, aby se k chlapci přiblížil.

„Na shledanou,“ řekl a dočkal se krátkého vzhlédnutí, v němž se zračilo slabé poznání. Chlapci jsou tři jenom jednou; ale co se stane, Když jsou mu tři a osm zároveň? Když mu budou tři jednou provždy?

Na televizní obrazovce voják s tmavou pletí odtáhl svého bílého kapitána z cesty řítícího se tanku. Sam si vybavoval scénář. Byl to jeden z těch hollywoodských filmů s poselstvím. Kamarádství bude pokračovat, dokud ten černý voják nebude potřebovat jiný druh pomoci.

Venku si ani nevšiml, jak je nádherně. Stál před garáží a přemýšlel. (Rolovací dveře byly spuštěné a garáž byla hermeticky zavřená. Mohl by nastartovat auto, a bylo by to snadné. Přesně to udělala Ann, jeho žena, ale z jiného důvodu a jiným způsobem. Spolykala krabičku prášků na spaní, když projednával případ mimo město. Bylo to už dávno, po všech těch nemocnicích a klinikách, po všech těch léčitelích dovolávajících se víry s tou jejich zlodějskou, nechutnou morálkou, po všech těch sebejistých, chamtivých bylinkářích, úlisných šarlatánech a mastičkářích, k nimž na vrcholu zoufalství chlapce vodila. Už to jsou čtyři roky. Od té doby nikdo Randalla nevyšetřoval.

(Poté, co se Randall narodil, už nikdy nebyla úplně sama sebou. Chvíli jen tak bloumala v myšlenkách, velkýma, citlivýma očima hleděla z nějakého vzdáleného místa, její mysl byla napěchovaným košem plným neuskutečněných možností.

„Nedotýkej se mě, prosím tě,“ žádala. „Vím, že nám řekli, že bychom měli mít další, ale nech toho… Prosím tě, Same.“ A to, co v něm ještě zčásti žilo, umřelo. Věděl, že za to může ten chlapec. Nepřestal ji sice milovat, ale její tvář si dokázal představit jen ve tváři chlapce, v tom malém a nenávistném obličejíku, té tváři, která zabila bytost, již Sam miloval.)

S třesknutím vytáhl dveře garáže a odjel do své advokátní kanceláře. Další den, možná další dolar. Příliš mnoho dnů mu už nezbývalo.

Dr. Yancey řekl šestměsícůažrok a to bylo už před více než čtyřmi měsíci; v den, kdy Sama Moora otevřeli a rychle zase zašili, aby ukryli rozloženou masu uvnitř.

„Příliš to pokročilo,“ řekl Yancey a potom dodal ona stará slova zoufalství, která nakonec uslyší mnoho mužů: „Nic s tím nenaděláme.“

Siddhárta Gautama přišel na svět snadno, v parku, se vzpomínkou na slony. Báje líčí, že se mu klaněly stromy. Jeho matka Mája cítila, jak jí dodává sílu intenzivní pocit moci. Krev byla silná, ale dítě bylo pomalé a chráněné a k naplnění nikdy nedošlo, dar se rozplynul v neurčitosti, aniž byl někdy plně využit.

Dál: Randall seděl pod stromem před Moorovic domem. S prazvláštním zaujetím pozoroval okolní svět. Letěla kolem něho včela. Upřel na to stvoření poněkud znepokojený pohled. Ale nezaútočilo. Od té doby, co ho na jaře jedna včela píchla a on pak zlikvidoval všechny ostatní v okruhu deseti bloků, ho nechávaly na pokoji.

Hlasitý rámus uslyšel dlouho předtím, než poznal, odkud přichází. Čtvrtí projíždělo nákladní auto s tlampačem. Za chviličku už dojelo na Randallův roh a zpomalilo. Na boku mělo křiklavý obrázek muže v kněžském rouchu, který si před hrudí držel pušku a z očí mu sršely plameny. Nápis pod ním hlásal: „Otec Smršť bojuje proti komunismu.“ Nad reproduktory duněla hudba a o mnoho decibelů překračovala povolenou mez. Randall si zacpal uši. Zvuk mu působil bolest.

Řidič hudbu ztlumil a zvýšil hlasitost ručního mikrofonu. „Dnes večer se koná velké shromáždění!“ křičel. „Přijďte si poslechnout Otce Smrště, jak spasí svět a řekne VÁM, jak bojovat s agenty, kteří by nás mohli zničit. Tělocvična střední školy, v sedm hodin.“ Hlas nabyl hrozivého zabarvení. „Nedopusťte, aby vaši sousedé přišli bez vás.“ Na sedadle vedle řidiče se usmál muž v kněžském rouchu a žehnal lidem, kteří se objevili ve dveřích a oknech.

Na obloze se znenadání nakupily mraky a na zem spadlo několik kapek deště. Z nebe sjel blesk, minul vysoké stromy a udeřil do auta s tlampači. Rozhostilo se ticho a Randall si odtáhl ruce z uší. Lidé vybíhali na ulici a Randall za chvilku uslyšel houkačku.

Odešel ze dvorku a přešel k oknu v boční zdi. Odtamtud viděl na paní Cablovou. Jakýmsi způsobem se jí podařilo všechno prospat. Spadla jí čelist; chrápala v uvolněném rytmu. Televize pořád hrála a teď byla celá rozžhavená mýdlovou operou.

Randall se pustil zpátky kolem živého plotu a strážil. Znal jednoho chlapce, který působil přátelsky a usmíval se na něho, ale potom ho zlomyslně štípal a bouchal, když se nikdo nedíval. Byl to hoch se vzduchovkou, který střílel po veverce, která si brala kousky jídla z Randallovy ruky, hoch, který zabil jednu z ryb v rybníčku. Veverka byla ještě naživu, ale už byla opatrnější. A v rybníčku byly pořád tři ryby. Vždycky byly tři, až na ten jeden den. Jedna ryba teď neměla úplně stejnou barvu a tvar jako ty ostatní.

Dírou v živém plotě se na dvorek protáhl velký pes a začali spolu dovádět.

Randall se na psa usmíval. „Hodný pejsek,“ řekl. Pes obdivem zavrtěl pahýlem ocasu.

Sam strávil v kanceláři otřesný den, štěkal na sekretářku, byl odtažitý vůči klientům. Neměl teď tolik práce jako předtím. Odmítal případy, které by se mohly táhnout. Zčásti to bylo tou cizí věcí, která mu rostla v těle, ale zčásti – a byl na to tak nějak rozmrzele pyšný – zčásti bylo důvodem i to, že byl ve své práci příliš dobrý. Prací se obklopil, když Ann odešla, splynul s ní. Nyní odmítal všechny žádosti o obhajobu nebo vedení žaloby, u nichž věděl, že by se nedožil konce. Byla to podružná, etická otázka, ale když člověk začne umírat, podružnější věci bere více na vědomí.

Stále obtížněji docházel k rozhodnutím a klienti mu to viděli na očích a slyšeli v hlase. Z různorodého zástupu lidí, který si kdysi podával dveře jeho kanceláře, zbyl jen šepot, a zanedlouho měl spoustu času.

Přemýšlel o chlapci. Věděl, že ho po Annině smrti ignoroval, a co bylo horší, přímo nenáviděl, dával ho do souvislosti s Annou, věděl, že její sebevražda byla důsledkem toho, co byl chlapec zač.

Únik mu poskytovaly noviny. Svět byl každým dnem nevlídnější, a tak mu připadalo, že jej bude moci snáze opustit. Dnes vystoupily z OSN další dvě země. Švédsko hlásilo větší koncentrace radioaktivního spadu. Nový zákaz zkoušek provázela nerozhodnost. Dvě africké země oznámily vývoj vlastních bomb. V Mississippi jistý člen jedné fanatické bělošské organizace zastřelil okresního soudce, který odsoudil devět lidí obviněných a usvědčených z lynčování pracovníka organizace, která se zabývala prosazováním občanských práv. V jeho vlastním státě nebyl velkým rozdílem hlasů schválen dodatek k ústavě zakazující trest smrti.

Cestou domů ho trýznila bolest v zádech, kterou dosud nikdy nepocítil.

Čing-caj během noci příchodu hluboce snila. Zjevili se jí či-lin. Snila a promeškala draky, kteří se procházeli po tichém nebi. Dítě bylo opět pomalé a střežené a odloučené.

Dál: Paní Cablová stále spala. Mimo hlavní vysílací čas, který byl vyhrazen westernům, soutěžím o ceny, komediím a podobným programům, televize nabízela pořad o bytové výstavbě v New Yorku. Ukazovali obydlí, která byla nahrazována novými; ukazovali úzké ulice a unavené a špinavé lidi. Kamery šikovně přihlížely, jak se kácí k zemi obytné budovy a staví se vysoké věžáky s byty s nízkými nájmy. Komentář byl monotónní a lakonický. V přestavěné oblasti i nadále kvetl zločin. Oblíbenou aktivitou teď bylo chytit výběrčího nájmu ve výtahu, vysvléct ho a napěchovat mu drobné do konečníku. Páchalo se více znásilnění, protože byty byly lépe odhlučněného než staré příbytky.

Randall se díval. Lidé pořád vypadali unaveně a špinavě.

Po dokumentu následovaly další mýdlové opery. Paní Cablová se probudila a dívali se společně. Tahle byla o muži a ženě, kteří se měli rádi a žili v manželství, ale bohužel ne spolu.

V domě bylo horko a prázdno. Sam přišel k otevřenému oknu a uviděl je. Paní Cablová ležela natažená na lehátku a papírem si stínila oči před prudkým slunečním světlem. Randall byl u rybníčku se zlatými rybkami, který Sam zbudoval jednoho šťastnějšího roku. Loňskou krušnou zimu a nijaké jaro přežily tři otužilé ryby. Sam nemohl přijít na to, z čeho žily. Věděl, že on sám je nekrmí.

Chlapec držel nad rybníčkem malé ručky a Sam ho potají pozoroval. Vypadalo to, jako by chlapec Samův pohled vycítil, protože otočil hlavu a usmál se přímo na okno. Potom se obrátil zpátky k rybníčku a rukama začal rychle brázdit vodu. Vytáhl pravou a jemně v ní podržel zlatou rybku. Přendaval si ji z ruky do ruky, prohlížel si ji, jak se mu zmítá v prstech, potom ji upustil do vody a rukou vyhledal další.

Sam nikdy nic podobného neviděl, ale chlapec to prováděl s výrazem, jako by to byl častokrát zopakovaný trik.

Randallovi byla zvířata velmi blízká. Sam si pamatoval incident se psem. Sousedi vzadu vlastnili velkého a nevrlého německého ovčáka, který byl od prvního dne postrachem celé čtvrti. Jednou, když se Randall vydal na jeden ze svých pravidelných útěků, ho Sam našel, jak se k psovi tiskne. Sam na ně zůstal hledět a napůl očekával, že zvíře, které majitelé mívali pečlivě uvázané na řetězu, začne každou chvíli dítě trhat a rdousit. Ale pes neučinil jediný zřetelný pohyb a když Sam chlapce odvedl, jenom zakňučel.

V poslední době se vlčákovo chování muselo s věkem zlepšit, protože ho Sam vídával, jak si spokojeně hraje mezi okolními domy.

Vypsal šek a donesl jej paní Cablové. Vyplácel ji za celý týden a žena šek s povděkem přijala. Výplatní den byl jedinou příležitostí, kdy se uvolnila a vykazovala opravdovou touhu hovořit.

„Měli jsme tu spoustu vzrušení,“ řekla. „Kousek odsud udeřil blesk do náklaďáku. Sice jsem spala, ale paní Taldempová mi všechno vyprávěla. Zabil dva lidi.“ Užasle zavrtěla hlavou. „Stalo se to kousek odsud a já to prospala.“ Kývla hlavou k Randallovi. „Zlepšuje se. Dělá věci, které dříve nedělával. Ti malí darebáci, kteří po něm házeli kamením, se k němu už nepřibližují. Míval ve zvyku za nimi běhat a dávat jim svoje hračky, ale teď, když některého zahlédne, jenom se dívá. Když je venku, už si udržují odstup.“ Zavrtěla hlavou. „Pořád moc nemluví, ale občas něco vyhrkne pěkně nahlas a jasně, když to vůbec neočekávám.“ Zasmála se svým koňským smíchem. „Je škoda, že se mu nedá nijak pomoct. Pořád se ho snažíte umístit do té státní pomocné školy?“

Sam potlačil bolest. „Nemá to cenu,“ odpověděl úsečně. „Mají plno. Je příliš nízko na seznamu, aby se na ni dostal.“

Doprovodil ji k hlavním dveřím. Většinou omezovala konverzaci na minimum, ale dnes ji nedokázal umlčet.

„A jak je mrštný. Na jednom stromě žije veverka. Otočím se zády už je nahoře a krmí ji. Neříkal jste náhodou, že je ten starý jilm zpráchnivělý?“

Sam přikývl. Při každém pohybu mu záda zalila vlna bolesti.

„Tak na ten vyšplhal a já měla co dělat, než jsem ho dostala dolů. Zpráchnivěly mi ten strom nepřijde,“ zamručela.

Zpráchnivělý byl. Uschl letos na jaře a už se nezazelenal. Sam jej určitě viděl zadním oknem. Ostatní stromy byly obalené listím. Představoval si, že na jilmu vidí pupeny a drobné lístky, ale věděl, že se mýlí.

Konečně vystrkal paní Cablovou ze dveří a zavolal doktora Yanceyho. Když všechno vyřídil, opatrně se sesunul do křesla. Bolest trochu ustoupila. Chlapec seděl na podlaze a sledoval ho se zvídavým dětským zaujetím, s lehce nakloněnou hlavou, naprosto bezostyšně. Sam v duchu připustil, že chlapec je hezký. Měl pravidelné rysy, tělo pružné a silné. Jednou Sam navštívil státní ústav pro mentálně postižené a nejsilněji se mu do paměti vryly oči těch dětí. Většina byla prázdná a bez lesku. Několik párů očí ho však zmátlo. Mátly ho i ty Randallovy. Zářily třpytem studeného sněhu, postrádaly však zaujetí okolním světem.

Trpíš, tati?“ zeptal se ho Randall. Jednou rukou udělal drobné gesto, jako by skládal přísahu a najednou objevil pravdu a ta ho překvapila. „Ty trpíš, tati,“ zopakoval. Ukázal na okno. „Všechno trpí,“ dodal.

„Ano,“ přitakal Sam. „Celý svět trpí.“

Chlapec se odvrátil a Sam uslyšel na příjezdové cestě auto. Byl to doktor Yancey. Lékař se blížil rychlými kroky a Sam na okamžik pocítil k tomuto muži náhlou, spalující nenávist; prudkou, palčivou nenávist nemocného člověka vůči zdravému.

Doktor Yancey promluvil napřed na chlapce. „Ahoj, Randy. Jak se dneska máš?“

Sam si chvíli myslel, že chlapec neodpoví.

Randall na lékaře hleděl bez většího zájmu. „Jsem mladý,“ řekl nakonec fistulí.

„Občas to lidem říká,“ poznamenal Sam. „Myslím, že tím myslí, že se má dobře.“

Yancey odešel do kuchyně a přinesl vodu a žlutou kapsli. „Tohle vás neomámí.“ Podal Samovi kapsli a Sam ji svědomitě polkl a zapil. Dovolil Yanceymu, aby mu pomohl z křesla na pohovku. Prohmataly ho zkušené prsty. Chlapec s jistým zájmem přihlížel.

„Opuchl jste, ale nenacházím žádné příznaky vážného selhání orgánů. Měl byste být ale v nemocnici.“

„Ještě ne,“ odpověděl Sam potichu. „Kvůli chlapci.“ Vzhlédl k Yanceymu. „Jak dlouho ještě, doktore?“ zeptal se, ačkoli to vědět vlastně nechtěl a zároveň chtěl.

„Moc času už nezbývá, Same. Myslím, že rakovina se rozšířila do oblasti bederní páteře.“ Nepřestával šeptat a otočil se, aby se podíval jestli je chlapec poslouchá.

Randall vstal ze země. Tiše a ladně vyšel z místnosti a šel chodbou. Potom se rozsvítilo v pracovně.

„Trochu mě znervózňuje,“ pokračoval Sam. „Chodí do pracovny, bere knížky z polic a obrací stránky. Mám tam jednu dobro encyklopedii a několik lékařských knih, které používám při určování odškodnění. Myslím, že se mu líbí ty obrázky. Někdy tam tráví celé hodiny.“

Někteří tvrdí, že Abul Kassim zahubil svého otce dva měsíce před příchodem. Otřes ze smrti a porodu oslabil bytost představující matku a ta zemřela o několik let později. Jeho život byl zmateny, stěhoval se od jednoho příbuzného ke druhému, pomalu dospíval. Něco uvnitř něho se skrývalo před světem až do jeho časné dospělosti.

* * *

Dál: Z knih mu šla hlava kolem. Bylo v nich tolik zjevných omylů, ale nebyly kruté samy o sobě, byly jen hloupé a lehkomyslné. Vzpomněl si na bytost představující jeho matku a uvažoval, proč jí ublížil. Bytost v roli otce také trpěla, ale s tím on neměl nic společného. V otcovské bytosti nebyla žádná láska, ale nikdy mu neublížila.

Knihy nebyly k ničemu.

O samotě, aniž mu pomohlo to, čím se stal svět a co to pro něho znamená, došel k rozhodnutí. Učinil je pro tentokrát a pro tuto jedinou bytost, zbytek odložil, pozdržel.

Pilulka účinkovala několik hodin a potom účinek zeslábl. Vzal si další a zkontroloval chlapce. Randall ležel v posteli, drobné tělíčko ztracené v přikrývkách, pomalu, pravidelně dýchal, oči otevřené.

„Kde je maminka?“ zeptal se.

Soupeřily v něm dva pocity. Cítil touhu chlapce zabít a stejné přání popadnout ho a pevně ho stisknout. Neudělal nic z toho. Urovnal přikrývky.

„Odjela někam hodně daleko,“ odpověděl chlapci potichu.

Randall přikývl.

Sam uklidil v pracovně. Chlapec se zase pustil do jeho knih. Vrátil je do polic. Šel si lehnout do postele. Spánek na sebe nedal dlouho čekat.

Venku v okolních ulicích pořád svítila většina světel. Lidé znepokojeně hleděli na televizní obrazovky. Došlo k další konfrontaci, tentokrát na Blízkém východě. Ruce se přibližovaly k červenému tlačítku, které vyrobil člověk. Promluvil prezident a napětí polevilo, pro někoho. Svět, jaký je a jaký jej učinili všichni lidé, ještě chvíli vydrží.

Samovi se zdál sen.

Objevily se tváře tisícovky klientů a slily se do jedné nemocné, ignorantské tváře plné předsudků, tváře s výrazem „já nic, já muzikant“, která si s pláčem stěžovala na nespravedlnost světa, zatímco plodila děti, které mělo živit nekonečné množství sociálních dávek. Byla to tvář, kterou Sam znal velice dobře, tvář, která podávala návrh o rozvod a žádala o výživné a připravovala znásilnění a přiznávala se k vraždě. Byla to tvář, která nenáviděla všechny menšiny a většiny, u nichž nebyla vůdčím představitelem, která proklínala osud a podváděla sociální systém. Částečně mu byla ta tvář povědomá a on ji znal, protože patřila jemu samému.

Byl to sen vytvořený na základě patnáctileté praxe. Nebyla to noční můra, protože byl mnohem přesnější než život.

Sen však doplňoval život, a kdyby v průběhu snění mohl uskutečnit racionální volbu, kdyby puzení k životu nebylo tak silné a zakořeněné, zvolil by si smrt.

Jednou skoro přešel do bdění, ale sklouzl zpátky do studny , kde byl vidět pouze jeden titěrný kroužek světla. Byla v ní Ann i chlapec. Dotýkali se ho měkkýma rukama. Natočil je do kruhu života, spatřil jejich tváře a tyto tváře byly zbrázděné stejně jako jeho vlastní klientská tvář krutostí, nemocí, vztekem a bolestí. Pořád se ho dotýkali rukama a on se svíjel, aby jim vyklouzl, zhnusen těmi dotyky. Za strašlivé bolesti a trhání a spalování vyzvrátil jícen.

Probudil se.

Skutečné byly jen jedny ruce.

Randall stál vedle postele. Ruce měl zlehka natažené, nehnutě spočívaly na Samově hrudi. Něco se mu zračilo ve tváři, jakési vědomí, pocit. Sam to nedokázal všechno vyčíst, ale vnímal z něho uspokojení a pocit zdárného završení a možná dokonce i lásky. Potom výraz vyvanul. Chlapec zazíval a ruce odtáhl. Odešel a Sam zanedlouho uslyšel z chlapcova pokoje šustění hedvábné přikrývky.

Popadla ho křeč prázdné bolesti. Zesláble vstal, odvlekl se do kuchyně, vzal si další pilulku a zůstal chvíli sedět na pohovce, dokud lék nezačal účinkovat. Vracel se kolem chlapcova pokoje a nahlédl do něj. Randall ležel natažený na posteli. Na čele se mu leskla třpytivá vrstvička potu. Oči měl otevřené, díval se a čekal.

„Jsem mladý,“ zopakoval chlapec plačtivě a sám pro sebe.

„Ano,“ odpověděl Sam potichu. „Tak hodně mladý.“

„Byla to hlava,“ pokračoval Randall pomalu a hledal slova. „Ublížila psíčkovi.“ Natáhl jeden drobný prst a položil jej Samovi na zápěstí. „Rybičky mají pořád hlad. Dal jsem jim.“ Zavrtěl hlavou. „Vidím slova. Neumím je říct.“ Hlas mu prostoupila jistota. „Teď budu růst rychleji.“ Odtáhl prsty ze Samova zápěstí a přiblížil je k břichu. „Všechno je už pryč. Všude všechno pryč,“ řekl a na okamžik se mu vrátil výraz ze Samovy ložnice.

Sam ho nechápavě sledoval.

Pozorovala ho chladná, ztracená očka a při dalších slovech mu ztuhla krev. Chlapec promluvil mnohem hlasitěji a se zuřivostí, kterou od něj Sam dosud nikdy neslyšel. „Vidím věci v televizi, čtu je v knihách a novinách, tolik zlých věcí, je to samá nenávist, jako ostatní nenávidí mě.“ Dotkl se vlastní hlavičky. „Tolik věcí tady ještě není hotových.“ Prudce stiskl víčka a v obou koutcích se mu objevila slza. „Nelituju. Já zestárnu,“ dodal a jeho hlas byl krutým, nelidským příslibem.

* * *

Byl ještě jeden Jiný, který se narodil v jesličkách a umřel na kříži. Ten byl chvíli chráněn a dospělost byla nenucená.

Ale ten Nový, Ten, který se narodí pro naši dobu, spatří stravující nenávist člověka ke všem ostatním, tak stravující, že se nenávist rozšíří i na něho samého. Spatří ji v Alabamě a ve Vietnamu a dokonce i v blízkém světě kolem sebe. Spatří ji v televizi a bude o ní číst v novinách a potom bude růst nechráněn v tomto světě masové a hysterické komunikace.

Potom bude plánovat. Potom rozhodne.

Tento dospěje a dozraje ve vzteku.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Jakmile tato povídka spatří světlo světa, budu mít za sebou čtyřicítku, což je sama o sobě nebezpečná doba. Řekl bych, že toto je povídka, kterou jsem chtěl napsat už velice dlouho, ale proces jejího zrodu, a zvláště pak její zakončení, vybroušení, které vytváří z vyprávěného příběhu povídku, na mě měl skličující vliv. Nebyl jsem schopen setřást dojem, že nějakým způsobem pohrdám Bohem. Byla doba, kdy jsem se vážně zamýšlel nad tím, že tuto povídku stáhnu, ale nyní jsem rád, že jsem to neudělal. Můj syn pán Randy je svým způsobem hluboce religiózní povídka, která kombinuje tu část mě, která je nejlepší, s tou částí světa, kterou vnímám jako nejhorší. Svět byl však nakonec vždycky špatný, ale zajímavý. Jsem povoláním právník a připouštím, že jisté části snové epizody jsou silně osobní.

Pokud je spisovatel s nějakou povídkou vůbec někdy spokojený, tedy kromě té „další“, kterou teprve napíše, potom já jsem spokojený s touto. Harlana Ellisona charakterizoval New York Times Book Review jako člověka s „uhrančivými schopnostmi výtečného neúnavného řečníka, jehož mysl tvoří kulturní skladiště“. Los Angeles Times přišly s návrhem: Harlan Ellison měl už dávno získat titul Lewis Carroll 20. století.“ Washington Post Book World jednoduše konstatoval: „Jeden z největších žijících amerických povídkářů.“ A jak poznamenal Tom Snyder v Late, Late Show stanice CBS: „Je to úžasný talent. Setkání s ním je neuvěřitelný zážitek.“

EUTOPIE

Úvod k povídce

Když přišel čas, abych napsal tento úvod k povídce Poula Andersona, zjistil jsem – s narůstající panikou – že se nějak stalo, že Poul nebyl požádán, aby poskytl své životopisné údaje, které sem měly být zapracovány. Všem ostatním autorům jsme o ně řekli a oni nám je poslali, stejně tak jsme od nich měli doslovy. Měl jsem Poulovo závěrečné slovo o Eutopii, ale nic o Andersonovi. Na okamžik jsem se zamyslel nad tím, proč právě on a nikdo jiný byl takto opomenut. A najednou mi to bylo jasné. Nemusíte mi hrozit ani palečnicí, ani španělskou botou, abyste mne donutili k přiznání, že jsem byl pracemi Poula Andersona odkojen. Není třeba na mne ani vyvíjet nátlak, abych se vyznal z toho, že jsem přečetl naprosto všechno, co tento člověk vytvořil na poli science fiction za posledních šestnáct let. Právě tato osobní znalost ve mně vytvořila podvědomý pocit, že úvod k této povídce mohu napsat bez jakýchkoli údajů. Raději bych věřil tomu než druhé možnosti, to jest že jsem zapomětlivý imbecil.

Člověk musí spoléhat na základní kameny svého osobního náboženství.

Mám některé Andersonovy povídky obzvlášť rád – stejně jako máte vy rádi jiné. Opakovaně jsem četl Un-man, stejně jako Guardians of Time (č. Strážci času), a povídky Hoka (psané společně s Gordy Dicksonem) a The High Crusade (č. Kosmičtí křižáci) a Three Hearts and Three Lions (č. Tři srdce a tři lvi). Četl jsem každou nejméně třikrát a některé z nich mnohem vícekrát. Když bylo jasné, že budu muset odněkud vydolovat životopisné údaje, začal jsem hrabat v policích s knihami a hledat svazky Andersona; našel jsem jenom zbytečky, vytahal jsem sotva dvaatřicet knížek. Ten člověk není schopen napsat hloupé slovo!

Ale kromě obecně známých skutečností, jako že získal dvakrát cenu Hugo, že je ženatý s Karen a má dceru, která se jmenuje Astrid, a že žije v Orindě v Kalifornii; že vystudoval fyziku na Minnesotské univerzitě; že jeho román Perish by the Sword získal první ocenění Macmillan Cock Robin; že v roce 1959 byl čestným hostem World Science Fiction Conu; že první povídky prodal v roce 1947 (obě to byly novelety, Tomorrow’s Children a Logic) do Astounding; že se narodil v Bristolu v Pensylvánii kromě všech těchto poněkud světských dat (a jedné zvláštnosti, totiž že časopis Esquire, světově proslulý pečlivostí a hloubkou zkoumání všeho, co otiskne, chytře dokázal – v lednovém vydání roku 1966 – opatřit Poulovu celostránkovou barevnou fotografii jménem A. E. van Vogta a Vanova fotografie nesla nedbalou poznámku Poul Anderson), jsou ještě tajemství tak hluboce ukrytá, že je dokáže vynést na světlo světa jen zevrubná osobní znalost prací tohoto člověka. Úplně poprvé v historii může tedy být stržena rouška, ukrývající tajemství, a skutečná pravda o Poulovi Andersonovi, vlastně nebezpečná vize svého druhu, může být vyřčena.

Vzhledem k Andersonově nebývalé výšce a jeho oblibě v psaní povídek o hrdinech vybavených mohutnými svaly, kteří jsou mnohdy buď potomky nebo reinkarnací vikingských dobyvatelů, přetrvává fáma, že Anderson je potomkem Norů. Je to čistý nesmysl. Poul Anderson (vyslovujte o maličko jemněji než pull) má ve skutečnosti jen jeden metr výšky, měřeno v ponožkách (a on nosí ty nechutné vyšívané flórové ponožky) je kulaťoučký a zlatavě ochmýřený, má kulatou hlavu, tupý nosík a černá očička. Nebýt jeho krátkých tlustých prstíků, nebylo by asi nic, čemu by byl podobnější, než je velký plyšový medvídek na hraní. Je jen zásluhou jeho osobní přesvědčivosti a psychických sil, že je schopen být viděn jako vytáhlá dvoumetrová figura s hustou hřívou vlasů a že je schopen řečnit a mávat kolem sebe rukama velkýma jako šunky.

Poul Anderson nikdy nenapsal ani jediné slovo z povídek, které jsou mu přisuzovány. Ty všechny napsal jistý F. N. Waldrop, astmatický poštovní úředníček z venkovského doručovacího úřadu v Muscatine v Iowě. Anderson ho drží v otrockém postavení prostřednictvím násilí a osobních výhrůžek už po více než dvacet let. Skutečnost, že Anderson unesl v roce 1946 tři Waldropovy děti, také situaci nijak nevylepšila.

A jako poslední směšnou nepravdu bych chtěl uvést, že Poul Anderson trvá na tom, že následující povídka není „nebezpečná“ a že by ji mohl prodat do libovolného časopisu. Zkuste to navrhnout McCall’s nebo Boy’s Life, až si ji přečtete. A prosím zasílejte všechny žaloby pro urážku na cti nebo křivé obvinění na adresu: pan F. N. Waldrop, RFD, Muscatine, Iowa.

EUTOPIE

Poul Anderson

„Gif thit nafn!“

Dánština vyštěkla z autorádia přesně v okamžiku, kdy zvuk tryskáče přehlušil hluk motoru a gum. „Identifikujte se!“ Iason Philippou se bublinovou střechou podíval nahoru do oblak. Viděl proužek modři mezi dvěma zubatými stěnami zeleně, tvořenými jehličnany kolem silnice. Sluneční paprsky se odrazily od křídel vražedného stroje nad ním. Stroj poodlétl, vrátil se a zakroužil kolem něho.

Po zádech mu začal stékat studený pot. Nesmím propadnout panice, pomyslel si někde v koutku mysli. Bůh mi pomáhej. Začal si vybavovat školení, kterými prošel. Psychosomatika: dávej pozor na symptomy. Udržuj pravidelný dech, soustřeď se na pulz a zpomal ho na normál a strach ze smrti ustoupí a budeš schopen ho zvládnout. Byl mladý a měl tedy co ztratit. Ale filozofové v Eutopii dobře vyškolili děti, které jim byly svěřeny do péče. Bude z tebe muž, opakovali mu, a lidstvo je právem hrdé na to, že nejsme plně spoutáni instinkty a reflexy; jsme svobodní, protože se umíme ovládat.

V Norlendu se nemohl vydávat za obyčejného místního občana (tady se říká svobodan, připomněl si). Kdyby nic jiného, jeho helénský přízvuk byl příliš silný. Ale mohl by zkusit oklamat pilota, aspoň na pár minut, aby uvěřil, že pochází z některé odlehlejší oblasti této historie. Promluvil hrubým tónem – patřilo to k roli, kterou hrál a jejíž součástí byla i určitá arogance.

„Kdo jste? Co chcete?“

„Runolf Einarsson, kapitán letky Ottara Thorkelssona, Zákonu Norlendu. Pronásleduji osobu, která přivolala pomstu na svou hlavu. Řekni mi své jméno.“

Runolf, pomyslel si Iason. Ano, pamatuji si tě dobře, tmavý a vysoký po předcích z rodu Tyrkerů, ale máš také modré oči, které si neseš v genech z dávných dob z Thule. Ve své oddělené vnitřní části mysli, která vše pozorovala z odstupu, mu blesklo: Ne, tady pletu historii. Autochtory bych nazýval Erythrové a vy nazýváte zemi svých evropských předků Danarik.

„Nazývám se Xipec, obchodník z Meyaco,“ odpověděl. Nezpomalil. Hranice už byla jen několik stadií daleko, tak zuřivě se hnal celou nocí od okamžiku, kdy utekl z Thorkelssonova hradu. Měl jen malou naději, že se dostane tak daleko, ale každé otočení kol ho neslo blíže svobodě. Kolem se ve vysoké rychlosti míhaly rozmazané šmouhy lesa.

„Je-li tomu tak, bude mi velice líto, že tě musím zastavit,“ ozval se ostrý Runolfův hlas. „Zavolám pána Thorkelssona a on ti za pošlapání tvých práv pošle rychlou a bohatou odměnu jako odškodnění. Nicméně musíš zastavit a opustit svůj vůz, aby mohl tvou tvář prohnout dálkovidem.“

„Proč?“ Další získaná vteřina nebo dvě.

„Měli jsme návštěvníka z Domoviny, ‚Evropy‘, který přišel do Erviku. Ottar Thorkelsson ho uvítal a bohatě pohostil. Na oplátku tento muž provedl čin, který může odčinit jen svou smrtí. Než by se postavil Ottarovi v souboji na poli Val, ukradl automobil, stejný, jako máš ty, a uprchl.“

„A nestačilo by ho označit před lidem za hňupa?“ Aspoň tohle jsem se o vašich barbarských zvyklostech naučil!

„Tak tohle jsou divné věci, které sotva Meyakánec řekne. Okamžitě zastav a vystup, nebo zahájím palbu!“

Iason si uvědomil, že má zuby zaťaté takovou silou, že ho to až bolí. Jak si má, u Hádá, člověk pamatovat stovky těch malých území, každé se svými vlastními zvyklostmi a jemnostmi jazyka, na které je tenhle kontinent rozdělen? Západní Marka byla ještě fantastičtějším kotlem než celá Země v té historii, kde se tomu místo říkalo Amerika.

Dobře, pomyslel si, teď uvidíme, jaká je šance, že znovu uslyším, jak se jmenuje Eutopie.

„Hmm, dobrá,“ odpověděl. „Nedáváš mi na vybranou. Ale buď si jist, že budu žádat náhradu za tuto urážku.“

Zpomaloval tak zvolna, jak se jen odvážil. Silnice byla jako tvrdá černá stuha, rozvinutá do dálky před ním, protínající nesmírnou hustotu lesů. Nevěděl, jestli se v těch lesích vůbec někdy kácelo. Možná tehdy, když bílí mužové poprvé přejeli Pentalimne (nazývali to Pět moří), aby založili Ernvik tam, kde v Americe je město Duluth a v Eutopii Lykopolis. V těch dnech se Norlend mocně rozmáchl přes celou jezerní zemi. Ale pak začaly války s Dakoty a Maďary, což stanovilo hranice a rozvoj obchodu – v poslední době zejména s umělými hmotami – umožnil lidem, aby používali tyto odlehlé venkovské oblasti k lovu, který tak divošsky milovali.

Za tři sta let se zde možná už znovuobnovil prales.

Měl jasně před očima obraz téhle oblasti, jak si ji pamatoval ze svého domova; uspořádané háje a sady. Vesnice a malá města navržená pro krásu i užitek, opálená těla na atletických drahách, hudba pod svitem měsíce… I hrozná Amerika byla lidštější než divoký prales.

To všechno bylo pryč, ztracené v mnohonásobných dimenzích časoprostoru, on byl sám a smrt létala po nebi nad ním. A nelituj se, ty idiote! Šetři si energii na přežití.

Auto zastavil těsně u okraje cesty. Napnul svaly, vyskočil z auta a vrhl se do lesa.

Možná, že ještě zaslechl kletbu z rádia na palubní desce. Letadlo zakroužilo a sletělo nízko jako jestřáb. Několik kulek olízlo Iasonovi paty.

To se už ale ukryl mezi stromy. Vytvářely mu nad hlavou hustou zelenou střechu, místy prošpikovanou slunečními paprsky. Silné kmeny stály vztyčeny jako symbol mužnosti, zatímco větvičky vydávaly vůně, které by jim ženy mohly závidět. Jehličí pod nohama tlumilo dupot, na stromě cvrlikal drozd a lehký vánek ochlazoval Iasonovi tváře. Vrhl se na zem do úkrytu vedle mohutného kmene, ležel, lapal po dechu a srdce mu tak tlouklo, že málem přehlušovalo zlovéstný rachot letounu.

Zvuk slábl, až zmizel.

Runolf asi musí podat hlášení svému pánu. Ottar na tohle místo vrhne celou smečku pronásledovatelů, s koňmi a se psy, neboť to je jediná možnost, jak někoho honit v lese. Ale Iason věděl, že má několik hodin náskok.

Potom – vzpomněl si na svůj trénink, posadil se a přemýšlel. Jestliže Sokrates, třebaže už cítil mrazení, když vypil bolehlav, ještě dokázal předat moudrost mladým mužům v Aténách, může přece i Iason Philippou objektivně vyhodnotit vlastní šance. Protože ještě není mrtev.

Ujasnil si, co má u sebe. Pistole velkého kalibru, místní výroby, kompas, plná kapsa stříbrných a zlatých mincí, plášť, který může sloužit i jako pokrývka, a místní středozápadnické oblečení, tunika, kalhoty a vysoké boty. A on sám, poslední zbraň, která mu vždy zbude. Byl vysoký a měl široká ramena – dědictví po galských předcích, společně s rovnými vlasy a krátkým nosem. Byl vycvičen muži, kteří získali vavřínové snítky na Olympijských hrách. Jeho mysl a celý nervový systém měly ještě větší cenu. Učitelé v Eutopii byli dobří; dosáhli toho, že používání logiky, sémantické znalosti, pohled ze správné perspektivy pro něj byly tak přirozené jako dýchání. Svou paměť ovládal natolik, že nepotřeboval žádnou mapu a věděl, že i přes jednu katastrofální chybu je schopen zvládnout i ty nejnezvyklejší projevy lidského ducha.

A navíc, co bylo ještě důležitější, měl důvod proč přežít. Bylo to mnohem silnější než prostá povědomá snaha zachovat kontinuitu existence – to je jen něco, co si vymyslely molekuly DNA, aby mohly vytvořit více molekul DNA. On měl své milované, ke kterým se chtěl vrátit. Měl svou vlast; Eutopii, Zemi Dobra, kterou jeho předkové založili před dvěma tisíci let na novém kontinentě, když za zády nechali nenávist a hrůzy Evropy, vzali si za vzor práce filozofa Aristotela a napsali do své poslední Syntagmy: „Smysl existence národa je dosažení všeobecné harmonie těla a ducha.“

Iason Philippou směřoval domů.

Vstal a vydal se pěšky na jih.

Odehrávalo se to v Tetradě, kterou jeho pronásledovatelé nazývali Onsdag. Po asi třiceti šesti hodinách věděl, že není na Pentadě, ale že se blíží západu Thorsdagu. Prodíral se lesem, ústa plná prachu a pavučin, v žaludku bolavou prázdnotu, velkou jako jeskyně. Kolena se mu třásla únavou a mračna much hodovala na potu, který se z něho řinul. V dálce slyšel štěkot psů.

Odpověděl mu zvuk loveckého rohu, dlouhý kovový tón, rozléhající se mezi stromy. Našli jeho stopu a on nemá šanci uniknout jezdcům na koních a už nikdy neuvidí hvězdy.

Sáhl po zbrani. Pár jich vezmu s sebou… Ne. Pořád byl Hellén a Hellénové nezabíjejí zbytečně, dokonce ani barbary, kteří ho chtějí usmrtit jen proto, že porušil jejich tabu. Zůstanu stát pod otevřenou oblohou, přijmu jejich kulky a ponořím se do temnoty s myšlenkou na Eutopii a všechny své přátele a někoho jménem Niki, svou lásku.

Mlhavě si uvědomil, že kolem zmizely jehličnany a že běží nízkými bukovými porosty. Světlo se na listí rozptylovalo a laskalo štíhlé světlé kmeny. A co je ten divný hluk vpředu?

Zastavil se. Měl šanci přežít. Byl na pokraji kolapsu; ale organismus má rezervy a člověk, který ho opravdu ovládá, je vždycky může využít. Vymazal ze svého vědomí blížící se štěkot psů, únavu, vyčerpání a bolest. Zvolna, doušek po doušku vdechoval vzduch, soustředil se na jeho čistotu a klid, čerstvý, čistý vzduch, soustředil se a uklidnil, představil si atomy kyslíku, jak pronikají do vyčerpaných tkání a oživují buňky. Přinutil srdce, aby přestalo zuřivě bušit, aby se vrátilo k hlubokému, pomalému rytmu, napínal a uvolňoval svaly jeden po druhém, až všechny zase fungovaly hladce. Bolest se přestala živit sama sebou, až zmizela docela, zoufalství ustoupilo klidu a chladné úvaze. Pokračoval v běhu.

Na jih od něho se táhla obdělávaná zemědělská půda. viděl mladé zrající obilí ve zlatém světle slunce, klonícího se k západu. Nedaleko stál shluk zemědělských budov, dlouhých, nízkých a se špičatými střechami. Kouř z komína stoupal k nebesům. Ale Iasonův zrak přitáhl muž, který poblíž oral s traktorem. I když dielektrický motor byl vynalezen v tomto světě, jeho používání se ještě nerozšířilo tak daleko na sever a Iason jasně cítil výfukové plyny. Kdysi se domníval, že ten pach je jedním z nejstrašnějších prokletí Ameriky – ten páchnoucí chlév nazývaný Los Angeles! – ale nyní jej čichal s radostí, čistý a silný, protože to byla jeho nová naděje.

Řidič ho uviděl, zastavil stroj a chopil se pušky. Iason se blížil, prázdné dlaně obrácené k němu na znamení, že přichází v míru. Řidič se uklidnil. Byl to typický Maďar: podsaditý, s vysokými lícními kostmi, vousatý, a tuniku měl barevně vyšívanou. Dostal jsem se za hranice! Iason si vydechl. Už nejsem v Norlendu, dostal jsem se do Vojvodství Dakota.

Než byl vyslán do tohoto světa, prošel pochopitelně kurzem, ve kterém mu antropologové z Časového výzkumného ústavu elektrochemicky implantovali znalost základních jazyků Západní Marky. (Škoda, že nebyli pečlivější, co se týče místních obyčejů. Ale konec konců, byl do této mise v Norlendu jmenován na poslední chvíli, po Megasthenově náhodné smrti; a zřejmě se předpokládalo, že jeho zkušenost z Ameriky jsou speciální kvalifikací právě pro tuto historickou linii, která také nebyla alexandrovská; a úplně jasné bylo, že hlavní úkol téhle mise je prostudovat, jak se odlišují společnosti v různých časových liniích Země. Snadno začal mluvit ugrofinsky:

„Zdravím tě. Přicházím jako prosebník.“

Farmář klidně seděl na stroji, shlížel na něho a naslouchal štěkotu psí smečky daleko v lese. Pušku držel stále v pohotovosti. „Jsi psancem?“ zeptal se.

„Ne v této říši, svobodníče.“ (Zase jiné jméno a jiné chápání „občana“!) „Jsem mírumilovný obchodník z Otčiny a navštívil jsem pána Ottara Thorkelssona v Ernviku. Dopadl na mne jeho hněv, tak velký, že porušil svatý zákon pohostinnosti a začal usilovat o můj život, o život svého hosta. Nyní jsou mi v patách jeho lidé. Slyšíš je, jsou nablízku.“

„Seveřané? Ale tohle je přece Dakota.“

Iason přikývl. Dovolil si úsměv, zuby se mu zaleskly mezi špínou a strništěm tváře. „Máš pravdu. Vstoupili na vaše území bez nejmenších zábran. Pokud nic neučiníš, vřítí se na tvou svobodnou půdu a zavraždí mne, který tě žádá o pomoc.“

Farmář pozvedl pušku. „Jak mohu vědět, že hovoříš pravdu?“

„Odveď mne před vojvodu,“ navrhl Iason. „Tak učiníš zadost jak zákonu, tak i cti.“ Velmi opatrně rozepnul pouzdro své pistole a podal ji pažbou napřed. „Zůstanu navěky tvým dlužníkem.“

Pochybnosti, strach a zlost postupně proběhly tváří muže na traktoru. Nevzal si zbraň. Iason vyčkával. Jestli jsem toho muže správně odhadl, získal jsem několik hodin života. Možná víc. To bude záležet na vojvodovi. Veškerá moje naděje spočívá v tom, že šikovně využiji jejich barbarství – toho, že jsou rozděleni na malé státečky, jejich šíleného chápání pojmu čest, jejich fetišistického vztahu k majetku a soukromí.

Pokud selžu, zemřu alespoň jako civilizovaný člověk. Tuto možnost mi vzít nemohou.

„Jejich psi tě zvětřili. Budou tu dříve, než by se nám podařilo uprchnout,“ soudil Maďar nejistě.

Iasonovi se úlevou zatočila hlava. Potlačil slabost a řekl: „Na chvíli se o ně dokážu postarat. Dej mi trochu benzinu.“

„Aha… takhle!“ Muž se zasmál a seskočil z traktoru. „Uvažuješ moudře, cizince. A mimochodem, děkuji ti. Život tady u hranice už byl po mnoho let neobyčejně nudný.“

Na traktoru měl náhradní kanystr s benzinem. Otevřel ho a polili půdu a traviny dost daleko podle stop, které Iason zanechal. Pokud tohle nesvede smečku z cesty, tak už nic.

„Teď rychle!“ poručil Maďar a vyrazil ke svému obydlí.

Budovy farmy byly postaveny kolem vnitřního dvora. Svěží vůně sena a pach dobytka vanul ze stájí. Několik dětí jim běželo v ústrety. Nějaká žena je zahnala zpět, uchopila pušku a postavila se jako stráž ke dveřím; výraz její tváře se změnil jen nepatrně. Dům byl solidně stavěný, prostorný a esteticky ucházející, pokud jste byli ochotni akceptovat podivné koberce a malované sloupy. Nad krbem byl výklenek s rodinným oltářem. I když většina lidí Západní Marky dávno opustila pohanské zvyky, tito rolníci stále uctívali trojjediného boha Odina-Attilu-Manitoua. Ale muž současně sáhl po velmi moderním typu radiofonu. „Nemám žádné letadlo,“ vysvětlil, „ale můžu jedno sehnat.“

Iason si sedl a čekal. Stydlivě k němu přistoupila holčička s džbánkem piva a kusem sýra na krajíci tmavého hrubého chleba. „Buď naším posvátným hostem,“ řekla.

„Má krev budiž vaší krví,“ odpověděl Iason, jak požadoval rituál. Podařilo se mu zakousnout se do chleba jako člověk a ovládnout vlčí hlad, který měl.

Farmář se vrátil. „Ještě pár minut,“ řekl. „Jsem Arpád, syn Kálána.“

„Já jsem Iason Philippou.“ Měl pocit, že by bylo chybou udat falešné jméno. Ruka, kterou si potřásal, byla tvrdá a teplá.

„Čím jsi upadl do nemilosti starého Ottara?“ vyptával se Arpád.

„Skočil jsem na vějičku,“ povzdechl Iason hořce. „Když jsem viděl jak svobodně se tam nevdané ženy…“

„Aha, to je pravda. Danskarské ženy jsou skutečně nenasytné. Skoro takové nestydy jako Tyrkeřanky.“ Arpád vzal z police dýmku a váček s tabákem. „Kouříš?“

„Ne, děkuji ti.“ My v Eutopii se neničíme užíváním drog.

Psí smečka se blížila. Halas přešel do rozpačitého poštěkávání. Rohy se rozezvučely. Arpád si nacpával dýmku tak klidně, jako kdyby to byl zvuk honců v divadle. „Ti musí pěkně zuřit!“ ušklíbl se. „Musím přiznat těm Danskeřanům básnického ducha, dokonce i když někoho proklínají. A jsou to stateční muži, to je pravda. Pamatuju se, jak jsem tam byl před deseti lety, když vojvoda Béla poslal pár nás mužů na pomoc při záplavách, které u nich napáchaly velkou škodu. Viděl jsem je, jak bojují s divokou vodou a smějí se přitom. A navíc, dali nám dost zabrat v dobách, kdy jsme spolu kdysi válčili.“

„Myslíš, že zase dojde k válkám?“ zeptal se Iason. Chtěl se hlavně vyhnout dalším dotazům týkajících se jeho potíží. Nebyl si jist, jak by jeho hostitel reagoval.

„Ne tady v Západní Marce. Máme moc práce. Když se žhavá krev dost nezchladí v nějakém tom souboji, no, tak se mohou nechat najmout do války barbarů za mořem. Nebo na planetách. Mého nejstaršího syna to tam hodně táhne.“

Iason se rozpomněl, že několik království na jihu spojilo ekonomické zdroje a létají do vesmíru. Protože byly technologicky zhruba na stejné úrovni jako odpovídající historické Spojené státy a protože nemusely vynakládat značné částky na velké obranné ani sociální projekty, vybudovali společně lunární základnu a dokonce poslali expedici k Aresu. Přijde doba, předpokládal Iason, a podaří se jim totéž, co uskutečnili Hellénové už před tisíci lety, a učiní z Afrodíté novou Zemi. Ale budou schopni vybudovat skutečnou civilizaci – racionálně myslící lidé v racionálně řízené společnosti? Dost o tom pochyboval.

Ryk zvenčí postavil Arpáda na nohy. „To je tvoje doprava,“ řekl. „Bude nejlepší, abys šel. Rudý kůň s tebou odletí do Varady.“

„Ale Danskeřané sem určitě brzy dorazí…“ staral se Iason.

„Jen je nech,“ pokrčil Arpád rameny. „Svolám sousedy a oni nejsou Danskeřané tak hloupí, aby nevěděli, co umíme. Chvilku si budeme sprostě nadávat do prašivejch psů a pak jim poručím, aby vypadli z mojí půdy. Sbohem, hoste.“

„Já bych… já bych ti chtěl oplatit tvou laskavost.“

„Ale houby. Byla to zábava. A také šance synům ukázat, že jsem chlap.“

Iason vyšel. Letoun byl helikoptéra – gravitická vznášedla v tomhle světě nebyla vynalezena – kterou pilotoval mladý zachmuřený domorodec Vysvětlil, že je chovatel dobytka a že cizince odveze ani ne tak proto, aby vyhověl Iasonovi, ale spíše jako odpověď na drzost Norlenďanů, že si dovolí vstoupit na dakotské území. Iason měl velkou radost, že nebude muset moc mluvit.

Stroj zabručel a vznesl se do vzduchu. Jak letěli na jih, Iason viděl skupinky domků, občas větší sídlo nějakého magnáta, ale většinou letěli nad rozsáhlými obdělanými rovinami. Ale nedělají to proto, že by věděli, že člověk potřebuje prostor a čistý vzduch, uvědomil si Iason. Ne, chovají se tak z touhy po udržení majetku. Otcové tady nemají chuť dělit majetek mezi příliš mnoho dětí.

Slunce zapadlo a objevil se velký pomerančový měsíc, skoro v úplňku, nad východní částí této krajiny. Iason se pohodlně opřel, aby se zbavil únavy. Cítil v kostech vibrace motoru a pozoroval kotouč Měsíce. Nebylo vidět ani stopu po lunární základně. Musí se vrátit domů dříve, než se dočká, jak na Měsíci září světla měst.

A jeho domov byl teď vzdálen více než nekonečně. Mohl by cestovat na nejvzdálenější hvězdu z těch, které na něj na nebi pomrkávaly skrz červánky zapadajícího slunce – i kdyby bylo možné překročit rychlost světla – a pořád by Eutopii nenalezl. Byla před ním ukryta pod vrstvami osudu a mnoha dimenzemi času. Nic než časová pole stroje času ho nemohlo vrátit liniemi času zpět do jeho vlastní doby.

Přemýšlel, proč vlastně. Byly to zbytečné úvahy, ale jeho unavený mozek nacházel úlevu i v takových dětinskostech. Proč Bůh rozkázal času, ohromnému, plnému stínu, aby se splétal a rozplétal, aby nesl světy jako větve Yggdrasilu v danskarských legendách? Je to proto, aby mohl člověk využít každý potenciál, který v něm je?

Určitě ne. Příliš mnoho těch světů budilo jen hrůzu.

Předpokládejme, že by se byl Alexandr Veliký neuzdravil z té horečky, která ho přepadla v Babylónu. Předpokládejme, že namísto toho, že se zklidnil a strávil zbytek svého dlouhého života tím, že upevňoval základy svého impéria, zemřel.

No tak se to se skutečně stalo a asi ve více paralelních historiích, než ve kterých došlo k opaku. Celé impérium se pak rozpadalo na kousky v zuřivých rvačkách o následnictví. Hellas a Orient byly od sebe odtrženy. Rodící se věda se přeměnila v metafyziku a někdy dokonce v prostý mysticismus, křečemi zmítané Středomoří bylo krok za krokem ovládnuto Římany: tou krutou rasou bez tvůrčích schopností, která se prohlásila za dědice Řecka, dokonce i po zničení Korintu.

Jeden odpadlý židovský prorok vytvořil mystický kult, který zapustil kořeny všude, protože lidé ztráceli víru v život. A tento kult neznal pojem tolerance. Jeho kněží neuznávali žádný z různých způsobů vnímání Boha, kromě jednoho jediného; vykáceli svaté háje, odnášeli z domů pokorné idoly božstev a mučili všechny, kdo si zachovávali svobodnou duši.

Ach ano, pomyslel si Iason, v toku času ztratili krutost svých pout. Věda se obrodila, skoro o dvě tisíciletí později než naše. Ale jed zůstal; myšlenka, že člověk se musí přizpůsobit nejen chováním, ale i vírou. Dnes tomu v Americe říkají totalitní systém. A jenom kvůli tomu se objevily jejich noční můry – nukleární rakety.

Nenávidím tuto historickou linii, její špínu, plýtvání, hnusotu, omezenost, její podezřívavost a její šílenství. Nikdy přede mnou nestál těžší úkol, než když jsem předstíral, že jsem Američan, abych mohl zevnitř pochopit, jak si oni myslí, že řídí svůj život. Ale dnes v noci… dnes tě lituji, ty ubohý, znásilněný světe. Nevím, jestli si mám přát, abys co nejrychleji zahynul, což je nejpravděpodobnější, nebo zda mám doufat, že tví potomci budou jednou schopni si vybojovat to, co je pro nás již po věky samozřejmostí.

V této linii měli větší štěstí, to musím uznat. Křesťanství padlo dříve, než zotročilo Araby, Vikingy a Maďary. Potom se islámské impérium samo zničilo v občanských válkách a evropští barbaři mohli jít svou vlastní cestou. Když překročili Atlantik, asi před tisíci lety, neměli dost sil, aby provedli genocidu domorodců; museli se s nimi dohodnout. Neměli vyvinutý průmysl, aspoň ne natolik, aby zamořili tuhle polokouli; chtě nechtě ovládali tuto zemi pomalu, brali si ji tak, jako si muž bere svoji nevěstu.

Ale tyhle široké temné hvozdy, smutné roviny, neobydlené pustiny a hory, ve kterých se prohánějí divoké kozy… ty jim vstoupily do duší. Navždy zůstanou divochy.

Ušklíbl se, zavrtěl se a usnul. Ve snu ho strašila vzpomínka – Niki.

V místě, kde byl vodopád navigačním znakem na velké řece známé pod různými jmény – Zeus, Mississippi nebo Longflood – lidé, převážně rolníci, kteří nerozvinuli leteckou dopravu v takovém stupni jako v Eutopii, museli vybudovat město. Obchod a vojenská síla přitáhly do města postupně vládu, umění, vědu a vzdělanost. Ve Varady žilo asi sto tisíc lidí – tady v Západní Marce se neprovádělo sčítání lidu – a jejich stavení s vnitřními dvory obklopovala kolem dokola věže vojvodova zámku. Iason se probudil, vyšel na balkon a chvíli pozoroval pouliční ruch dole pod sebou. Všiml si systému obranných staveb a přemýšlel, jestli je možné, aby měl mír, založený na rovnováze sil mezi malými státečky, dlouhé trvání.

Ale tohle jitro bylo příliš chladné a jasné na takové myšlenky. Byl tady v bezpečí, vykoupaný a odpočatý. Včera, když dorazil, nikdo nevedl moc řečí. Bélův syn Zsolta, když viděl, v jakém stavu se k němu uprchlík dostal, mu jenom nabídl večeři a poslal ho spát.

Brzy mě povolají k poradě, uvědomil si Iason, a budu muset být velmi obezřetný, jestli mám přežít. Ale jeho síla a fyzické zdraví se mu vrátily tak rychle, že neměl potřebu dělat si starosti.

Uvnitř zazněl zvonek. Vrátil se do místnosti, která byla velká a vzdušná, i když trochu přezdobená ornamenty. Vzpomněl si, že místní zvyky neschvalují nahotu a oblékl si šaty, i když se trochu uškleboval nad nepravidelnými vzory na místní látce. „Buď vítán!“ zavolal maďarsky.

Dveře se otevřely a vstoupila mladá žena; strkala před sebou servírovací stolek se snídaní. „Přeji ti mnoho štěstí, hoste,“ řekla se slyšitelným přízvukem. Byla Tyrkeřanka a dokonce měla na sobě vyšívaný a perlami zdobený kroj svého lidu. „Spal jsi dobře?“

„Jako kojot po zábavném večeru,“ zasmál se.

Vrátila mu úsměv, protože vtip ji pobavil, a prostřela na stůl. Připojila se k němu, protože nebylo zvykem nechat hosta jíst samotného. Podle jeho názoru byla zvěřina na ráno trochu těžké jídlo, ale káva byla výborná a dívka příjemně konverzovala. Pracovala jako panská u dvora, vysvětlila, a šetřila si peníze na věno, až se jednou vrátí do své čerokézské země.

„Přijme mne vojvoda?“ zeptal se Iason, když dojedli.

„Očekává tě s potěšením.“ Zamrkala dlouhými řasami. „Ale nemusíme nijak spěchat.“

Začala, si rozpínat pás.

Tak štědrá pohostinnost musí být, jak si Iason uvědomil, důsledek míchání kultur – uvolněný životní styl Danskarů a svoboda Tyrkeřanů zřejmě výrazně uvolnily jinak přísnou morálku Maďarů. Iason se teď cítil skoro jako doma, ve světě, kde jednotlivci nacházejí zalíbení jeden v druhém bez velkých omezení. Cítil také touhu, ty dlouhé měkké řasy byly podobné těm, které má Niki. Ale ne. Nemá dostatek času. Pokud se mu nepodaří vytvořit si pevnou pozici u dvora dříve, než Ottara napadne zavolat Bélu, ocitne se v pasti.

Naklonil se přes stůl a pohladil dívce drobnou ruku. „Děkuji ti, miláčku,“ řekl, „ale váže mne slib.“

Dívka přijala odmítnutí stejně přirozeně, jako se mu předtím nabídla. I když měla tato kultura prostředky k úplnému sjednocení, zřejmě si dobrovolně vybrala možnost zachovat multikulturní rozmanitost. Když viděl, jak dívka odchází, znovu si uvědomil, že je zde cizincem a že jen na okamžik zažil pocit svobody. Život v celé Západní Marce mu zůstával skrytým labyrintem zvyků, tradic, práv a různých tabu.

Taky ho to málem stálo život, uvědomil si, a ještě nemá vyhráno. Měl by jednat rychle!

Oblékl si kompletní oblek, který měl připraven, a vydal se dlouhou kamennou chodbou. Objevil se sluha a dovedl ho k síni vojvodova trůnu. Před slavnostní halou, kde se měly projednat stížnosti nebo právní neshody, čekalo několik lidí. Když ale uvedl své jméno, byl okamžitě vpuštěn dovnitř.

Tato místnost byla v nejstarší části celého zámku. Věkem popraskané, mohutné dřevěné sloupy s vyřezávanými groteskními symboly bohů a hrdinů nesly poměrně nízký strop. Z ohniště na zemi stoupal dým a odcházel otvorem ve stropě; zůstávalo ho ale dost na to, aby Iasona začaly pálit oči. Jistě by mohl vojvoda zasedat v mnohem modernějších prostorách, uvědomil si, ale ne – protože předkové vedli soudy v této místnosti, musela být tradice zachovávána i nadále.

Světlo pronikalo úzkými štěrbinovitými okny, dopadalo na Bélovu tvář a pak se ztrácelo v pološeru. Vojvoda byl mohutný muž se šedivými vlasy; v jeho tváři bylo možné nalézt podstatný vliv tyrkerských chromozomů. Seděl na dřevěném trůnu, tělo zahalené do obřadního pláště, na hlavě přilbu s rohy, ozdobenou ptačími pery. V levé ruce držel hůl ukončenou koňskou oháňkou a přes klín mu ležela holá šavle.

„Buď pozdraven, Iasone Phillippou,“ řekl vážně a obřadně. Ukázal rukou na stoličku. „Přijmi místo.“

„Děkuji, můj pane.“ Eutopiánec si uvědomil, jak jeho lid odvrhl používání titulů.

„Jsi připraven vypovídat pravdivě?“

„Ano.“

„Dobře.“ Najednou se vojvoda uvolnil, zkřížil nohy a zpod pláště vytáhl doutník. „Kouříš? Ne? No, já si zapálím.“ Ve vrásčitém obličeji se objevil úsměv. „Když jsi cizinec, nemusím dodržovat všechny ty zatracené ceremoniální zvyklosti.“

Iason se pokusil o přiměřeně zdvořilou odpověď. „To je pro mne úleva. My v Peloponéské republice příliš nedbáme na ceremonie.

„To je tvoje vlast, co? Slyšel jsem, že tam máte trochu potíže.“

„Ani ne. Stará vlast jenom dál stárne. S myšlenkou na budoucnost hledíme na Západní Marku.“

„Včera jsi říkal, že jsi přišel do Norlendu jako kupec.“

„Ano, abych vyjednal obchodní podmínky.“ Iason se snažil držet se co nejpřesněji krycího příběhu. Není možné v jiných časových liniích prozrazovat, že Hellénové vynalezli stroj času. Nejenom, že by to změnilo předmět jejich výzkumů, ale bylo by ukrutné vykládat lidem zvyklým na místní podmínky, že existuje svět, kde lidé žijí v dokonalosti. „Moje země má zájem nakoupit kožešiny a dřevo.“

„Hm Ottar tě pozval, abys u něho zůstal? Umím si představit proč. Nevídáme tady mnoho lidí z Otčiny. Ale jednoho dne zatoužil po tvé krvi. Co se stalo?“

Iason se mohl vymluvit, že je to soukromá záležitost, ale to by sotva vyvolalo důvěru. A naprostá lež by byla nebezpečná; před trůnem vojvody byl každý automaticky pod přísahou. „Zcela nepochybně byla chyba, alespoň do jisté míry, na mé straně,“ připustil. „Týkalo se to jeho rodiny. Osoba už dospělá o mne měla zájem a já jsem byl už dlouhou dobu zcela sám – a všichni u nás věří, že Danskarové mají před svatbou svobodnou volbu – a tak jsem, aniž bych chtěl kohokoli urazit – Ale Ottar na to přišel a vyzval mne.“

„Proč ses mu nepostavil?“

Nemělo smysl vysvětlovat, že civilizovaný člověk se nepustí do násilných činů, pokud existuje jiná možnost. „Uvědomte si, můj pane,“ vysvětloval Iason, „že kdybych prohrál, budu mrtev. Pokud bych zvítězil, byl by to stejně konec projektu mé společnosti. Ottarovi synové by nikdy nepřijali výkupné za smrt – že ne? Přinejlepším by nás všechny vyhnali ze své země. A Peloponés potřebuje jejich dřevo. Myslel jsem, že nejlepší bude utéct. Později budou mí společníci moci zapřít, že jsem k nim patřil.“

„Hmm… to je divný způsob uvažování. Ale zřejmě jsi loajální. Oč mne žádáš?“

„Žádám pouze o bezpečnou dopravu do… Steinviku.“ Iason málem řekl „… do Nových Athén.“ Uklidnil se. „Máme tam obchodní středisko a loď.“

Béla vyfoukl oblak kouře a pozorně se díval na žhnoucí konec doutníku. „Rád bych věděl, proč je Ottar najednou tak pomstychtivý. Vůbec mu to není podobné. I když, připouštím, když se to týká člena rodiny, tak člověk ztratí rozvahu.“ Naklonil se k Iasonovi. „Pokud se mne týče,“ řekl drsně, „rozhodující je, že ta tlupa ozbrojených Norlenďanů překročila hranice, aniž by mne o to požádala.“

„Je to zjevné porušení vašich práv, pane.“

Béla zaklel sprostě jako pravý koňák. „Vůbec tomu nerozumíš. Hranice nejsou posvátné proto, že je to Attilova vůle, ať si šamani vykládají co chtějí. Jsou posvátné proto, že je to jediný způsob, jak udržet mír. Pokud bych otevřeně nevystoupil proti překročení hranic a nepotrestal Ottara za tento přestupek, mohlo by pár horkokrevných hlav napadnout to zopakovat. A dneska má každý jaderné zbraně.“

„Nechci, aby kvůli mně došlo k válce!“ vykřikl Iason vyděšeně. „Raději mu mne co nejdříve pošli!“

„Ale ne, takový nesmysl. Ottara potrestám nejlépe tím, že mu odmítnu dovolit pomstít se, bez ohledu na to, na čí straně bylo ve vašem sporu právo. Bude to muset spolknout.“

Béla vstal. Odložil doutník do popelníku, uchopil šavli a najednou se celý proměnil. Bylo to náhle, jako by promluvil všemocný bůh: „Od tohoto okamžiku jsi, Iasone Philippou, pod posvátnou ochranou území Dakoty. Pokud budeš pod touto ochranou, zlo učiněné tobě je zlem spáchaným na mně, mé zemi a mému lidu. K tomu mi dopomáhej Trojice!“

Iason se přestal ovládat.

Padl na kolena a chrlil se sebe slova díků.

„To stačí,“ zachrochtal Béla. „Zařídíme tvůj transport tak rychle, jak to bude možné. Pošlu tě vzduchem s vojenskou eskadrou. A samozřejmě potřebuji získat povolení všech zemí, přes které poletíš. To bude chvíli trvat. Vrať se, odpočívej. Nechám tě zavolat, až bude vše připraveno.“

Iason odešel, ale stále ještě cítil, jak se třese po celém těle.

Strávil řadu příjemných chvil v zámku a na nádvořích. Mladí muži z Bélových jednotek byli rádi, že mohou předvést své bojové umění před někým, kdo přichází z Otčiny. Musel hlasitě ocenit kvalitu jejich zápasu, šermu, střelby a schopností v jízdě na koni; něco se v něm probudilo, když naslouchal příběhům o výpravách přes široké pláně, do hlubokých lesů a po řece do slavného Unnborgu. Zpěv barda budil emoce hlubší, než výklad historie, sahal až na samé dno, k instinktům člověka, zabijácké opice.

Tohle jsou přesně ta pokušení, která jsme v Eutopii odvrhli a jichž jsme se vzdali. Protože my popíráme, že bychom ještě byli opicí. Jsme lidé, kteří používají rozum. V tom spočívá podstata naší lidskosti.

Vracím se domů. Vracím se domů. Vracím se domů.

Sluha mu poklepal na rameno. „Vojvoda chce s vámi mluvit. Hlas měl poněkud vystrašený.

Iason spěchal za ním. Co se kde pokazilo? Nebyl tentokrát uveden do síně s obřadním trůnem. Místo toho ho Béla očekával na hradbách. Dva ozbrojení muži stáli o kousek dál, pozorní a připravení, bílé tváře pod nasazenými helmami.

Hezký den a příjemný větřík mizely pod Bélovým ostrým pohledem. Plivl Iasonovi na nohu. „Ottar mne volal,“ řekl.

„Já… Řekl snad…“

„A já jsem myslel, že ses jenom snažil dostat holku do postele. Ne že ses snažil zničit dům, který tě přátelsky přijal!“

„Ale můj pane…“

„Neboj se. Chytře jsi ze mne vynutil přísahu. Teď mi bude trvat léta, než Ottarovi vynahradím zlo, které jsem mu tvým přičiněním způsobil.“

„Ale…“ Uklidni se! Uklidni se!!! To jsi musel očekávat.

Nepoletíš vojenským letadlem. Ano, dostaneš doprovod, slíbil jsem to. Ale stroj, kterým pocestuješ, budeme potom muset spálit. Teď odejdi čekat do stájí, k hnojišti, dokud nebudeme připraveni.“

„Nechtěl jsem nikomu ublížit,“ protestoval Iason. „Nevěděl jsem.“

„Odveďte ho dříve, než ho zabiju,“ zavrčel Béla ke strážím.

Steinvik byl starý. Ty úzké dlážděné uličky, křivé domy pamatovaly ještě vikingské drakary. Ale tentýž vítr, vanoucí od Atlantiku, slaný a svěží, odvál z Iasonovy duše poslední zbytky chandry, kterou si přivezl. Začal si pískat a vmísil se do davu.

Muž ze Západní Marky nebo z Ameriky by se vracel zkroušeně. Neselhal snad? Není nutné, aby byl nahrazen někým, kdo bude mít takové krytí, aby nemohl být nijak spojován s Helladou? Ale on byl zvyklý vše vnímat jasnýma očima Eutopie. K selhání došlo vinou chyby, chyby, které by se nebyl dopustil, kdyby ho lépe připravili na cestu, na kterou byl vyslán. Všichni se učí z chyb.

Vzpomínka na lid Ernviku a Varady – na bodré, šlechetné lidi, jejichž přátelství by si rád zachoval – ho chvíli pronásledovala. Ale i tuto myšlenku snadno zahnal. Bylo dost jiných světů, nekonečně mnoho.

Firemní štít se kýval a skřípal ve větru. Společnost Huňady a Ivar, loďaři. To je dobrá kamufláž. Určitě ve městě, kde každý druhý podnik nějak souvisel s mořem. Vyběhl do patra. Schody mu pod nohama vrzaly.

Natáhl dlaň k mapě na zdi. Skrytý skener identifikoval jeho otisky prstů a tajné dveře se otevřely. Místnost uvnitř byla zařízena v domorodém stylu. Ale čisté proporce mu okamžitě připomněly domov. Na polici rozepínala křídla soška Niké.

Niké,… Niki… Vracím se k tobě! Srdce mu zabušilo.

Daimonax Aristides zvedl hlavu od kancelářského stolu. Iason někdy přemýšlel, jestli vůbec existuje něco, co by otřáslo kamenným klidem tohoto muže. „Rád tě vidím!“ zahřměl jeho hluboký hlas. „Co tě sem přivádí?“

„Obávám se, že špatné zprávy.“

„Opravdu? Ale podle tvého chování soudím, že to nebude katastrofa.“ Daimonaxova velká postava se vztyčila. Došel ke skříňce s vínem a nalil dvě krásné broušené sklenky a posadil se do křesla. „Pojď sem a pověz mi, co se stalo.“

Iason se připojil. „Nevědomky,“ prohlásil, „jsem porušil to, co se ukázalo být tabu první důležitosti. Měl jsem štěstí, že jsem vyvázl živý.“

„Aha,“ Daimonax si prohrábl ocelově šedé vousy. „No to není první případ a určitě ne poslední. Postupně začínáme chápat zdejší civilizaci, ale skutečnost nás neustále překvapuje… V každém případě ti gratuluji, že sis zachránil kůži. Docela nerad bych tě oplakával.“

Vážně si přiťukli a odlili trochu vína jako úlitbu bohům, než se napili. Moudrý člověk chápe, že sám potřebuje určité rituály; a proč se vyhýbat těm, které vycházejí z prastarých mýtů. Navíc na podlaze se netvořily žádné skvrny.

„Jsi připraven podat zprávu?“ zeptal se Daimonax.

„Ano, cestou jsem si rozmyslel všechny údaje.“

Daimonax zapnul nahrávač, pronesl několik pokynů pro katalogizaci a vyzval jej: „Tak začni.“

Iason si byl jist, že jeho zpráva je dobře připravená, jasná, upřímná a úplná. Ale jak mluvil, postupně a proti jeho vůli se mu vrátily dílčí vzpomínky, ani ne tak v mozku jako spíš v žaludku. Znovu šel chodbami Ernviku s dychtivým a zvědavým mladým Leifem; stál tváří v tvář rozzuřenému Ottarovi; ukradl jeho majetek a omráčil strážného a třesoucími se prsty zkratoval zapalování auta; znovu prchal po prázdné silnici a běžel liduprázdným lesem; Bélovo plivnutí a vlasti triumf, který se skoro obrátil v popel. Na konci mu to nedalo, aby nezopakoval:

„Proč jsem o tom nebyl informován? Dával bych si pozor. Ale říkali, že jsou to zdraví a svobodomyslní lidé, alespoň před svatebními obřady. Jak jsem to mohl vědět?“

„Přehlédnutí,“ souhlasil Daimonax. „Ale asi ještě nejsme v tomhle kšefte tak dlouho, abychom si uvědomovali, že nemáme důvěřovat naprosto ničemu.“

„Proč jsme tady? Co se můžeme od těchto barbarů naučit? Je nekonečně světů, které stojí za prozkoumání, proč ztrácíme čas na tom druhém nejhorším ze všech, který jsme objevili?“

Daimonax vypnul nahrávání. Chvíli oba muži mlčeli. Venku za oknem rachotila kola, bylo slyšet smích a něčí píseň. Za oknem se modral široký oceán, který se blýskal v paprscích zapadajícího slunce.

„Ty opravdu nevíš?“ zeptal se nakonec Daimonax měkkce.

„No dobře… vědecké zájmy, samozřejmě…“ polkl Iason. „Omlouvám se. Institut určitě pracuje pro dobré cíle. Na americké historii jsme pozorovali, jaké chyby může člověk udělat. Předpokládám, že tady je to podobné.“

Daimonax zavrtěl hlavou. „To ne.“

„Cože?“

„Studujeme tady něco, co je příliš vzácné na to, abychom to vzdali,“ odpověděl Daimonax. „Ta lekce je ponižující, ale naší namyšlené Eutopii trocha skromnosti jenom prospěje. Neuvědomoval sis to, protože dosud nemáme dost spolehlivých údajů, abychom mohli publikovat ucelené závěry. A navíc – ty jsi v téhle branži poměrně nový a tvoje první pověření proběhlo v naprosto jiném období. Ale víš, máme docela dobré důvody pro to, abychom věřili tomu, že Západní Marka je také Dobrou zemí, jako Eutopie.“

„To je nemožné,“ zašeptal Iason.

Daimonax se usmál a napil se trochu vína. „Přemýšlej,“ řekl. „Co člověk potřebuje? Za prvé uspokojení základních biologických potřeb, jídlo, bydlení, léky, sex, zdravé a rozumně bezpečné prostředí, ve kterém může vychovávat děti. Za druhé, lidstvo potřebuje o něco bojovat, učit se a tvořit. No, nemají tady snad tohle všechno?“

„Totéž by se ale dalo říci o libovolném kmeni v době kamenné. Nemůžeš ztotožňovat spokojenost se štěstím.“

„To jistě ne. A z jistého pohledu, není uspořádaná, zunifikovaná Eutopie zemí, kde žije spokojený dobytek? Skončili jsme se všemi konflikty, dokonce i s těmi v lidské duši, ovládli jsme planety, hvězdy jsou pro nás příliš daleko; a kdyby bohové nebyli tak laskaví a neseslali nám stroj času, co by nám ještě zůstalo?“

„To chceš říci…“ Iason těžce shledával slova. Připomněl si, že musí klidně zvažovat každé tvrzení, že není zdravé se rozhořčovat ani nad takovým znesvěcením. „Myslíš, že bez bojů, kmenových sporů, pověrčivosti, rituálů a tabu… lidstvu nic nezůstalo?“

„Ano, víceméně. Společnost musí mít určitou strukturu a smysl existence. Ale příroda už nám nenapoví, jakou strukturu a jaký cíl. Náš racionalismus je nerozumná volba. To, jak jsme ovládli to zvíře v sobě je prostě jenom jiné tabu. Můžeme milovat koho chceme, ale nesmíme nenávidět, jak se nám zachce. Tak v čem jsme svobodnější než lidé v Západní Marce?“

„Ale některé kultury jsou přece lepší než jiné!“

„To nepopírám,“ kývl Daimonax. „Pouze zdůrazňuji, že každá má svůj význam a hodnotu. Za to, čemu se u nás doma těšíme, draze platíme. Nedovolujeme si ani jeden nepromyšlený, čistě impulzivní krok. Vyloučil jsme ze života nebezpečí a fyzické obtíže, odstranili jsme nerovnost mezi lidmi, ale nenecháváme si také žádnou naději na vítězství. Možná nejhorší je tohle: stali jsme se čistými individualisty. Nikomu nepatříme. Náš jediný závazek je negativní – neomezit žádného jiného jedince. Stát – to je inženýrská organizace, mechanismus bez tváře a bez požadavků. Stará se o to, aby uspokojil každou potřebu. Kam se poděla loajalita až na smrt? Kde je intimita společně sdíleného života partnerů? Dodržujeme určité ceremonie, ale jakou pro nás mají cenu, jestliže dobře víme, že je to jen souhrn gest bez vnitřního smyslu? Protože je náš svět absolutně sjednocený, kde jsou barvy a kontrasty, kde pýcha na odlišnost?

A tady ti lidé v Západní Marce, se všemi svými chybami – oni vědí, kdo jsou, čím jsou, komu patří a co patří jim. Tradice zde není uzamčená v knihách, je součástí běžného života; a tak i jejich mrtví, zůstávají milováni v paměti pozůstalých. Jejich problémy jsou skutečné; proto i jejich úspěchy jsou skutečné. Věří ve své rituály. Rodina, království, rasa – to je něco, pro co stojí za to žít i umírat. Možná, že mozek používají trochu méně – i když si tím nejsem zcela jist – ale docela určitě víc používají nervy, žlázy i svaly. Vědí, jak být člověkem; to je něco, co si náš opatrný svět už dávno odepřel.

A jestliže si tohle všechno dokázali uchovat a současně vyvinout vědu a technologii, neměli bychom se od nich zkusit něco naučit?“

Iason na to nenalezl odpověď.

Nakonec Daimonax navrhl, že by se Iason mohl vrátit do Eutopie. Po zasloužené dovolené by mohl být určen pro historickou linii, která by mu lépe vyhovovala. Rozešli se přátelsky.

Stroj času zabzučel. Energie pulzovaly mezi vesmíry. Portál se otevřel a Iason vystoupil.

Vešel do vydlážděného podloubí. Bílé Nové Athény se ve své kráse a důstojnosti odrážely ve vodě. Muž, který ho přijímal, byl filozof. Už mu připravili vhodnou tuniku a sandály. Odněkud zněly tóny lyry.

Iason se zachvěl štěstím. Leif, Ottarův syn, mu vymizel z paměti. To ho jenom pokoušela jeho samota a jistá podoba milované osoby. Teď byl doma. A čekal na něho Niki – Nikias Demostheneou, nejkrásnější a nejroztomilejší z chlapců.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Ivan Tomek

Doslov

Čtenáři by si měli občas připomenout, že spisovatel není odpovědný za to, co si myslí a jak se chovají jeho postavy. Řada lidí na to zapomíná. Důsledkem toho je například fakt, že já jsem byl kdysi otevřeně označen za fašistu. Tato povídka mi může vynést i horší označení. A já přitom jenom chtěl osnovat pěknou zápletku!

No, možná ještě něco dalšího. Tomu se nedá zabránit. Každý vnímá svět ze svého vlastního filozofického úhlu pohledu. Každý spisovatel, který se snaží prostě popsat to, co vidí, dělá svého druhu propagandu. Ale obvykle tato propaganda leží pod povrchem. Dvojnásobně to platí o science fiction, která začíná tím, že přetváří realitu v čisté nereálno.

Tak v čem si tady sám dělám advokáta? Nejde mi o to vyzdvihovat určitou formu společnosti. Naopak, lidstvo se mi zdá tak nádherně a zlomyslně proměnlivé, že ani nemůže existovat perfektní sociální uspořádání. Podezřívám lidstvo, že jen málo jedinců je biologicky adaptováno k civilizaci; vzpomeňme si na její opakovaná selhání. Samozřejmě, že tahle myšlenka může být zcela mylná. A i kdyby byla pravdivá, může být také jenom jedním z faktorů, se kterými bychom měli v našich plánech počítat. Ale proměnlivost člověka se zpochybnit nedá.

Každé uspořádání, které lidé vymyslí, bude mít i jistá úskalí; a ta mohou ve svých důsledcích vést k pádu společnosti. Každá společnost bude mít i své neřesti. Sám si ani nemyslím, že teď a tady je nějak zvlášť špatné místo k životu. Jiní si to ale myslet mohou. Někteří si to určitě myslí. Současně nemohu popřít, že některé aspekty dnešního života jsou špatné. Snad nejhorší jsou ty, které nejsou schopny tolerovat nic, co je od nich trochu odlišné.

Ve věku konfliktů potřebujeme jasné chápání vlastních základních hodnot – a také nepřítelových. Stejně tak bychom si měli být přesně vědomi nedostatků obou kultur. To není ani tak morální, jako spíše strategický požadavek. Jenom na takovém základě můžeme vědět, co máme udělat a současně, co opravdu jsme schopni udělat.

Protože my nejsme zapleteni do nějaké nevýznamné noční můry. Obýváme skutečný svět, kde události mají pochopitelné příčiny a neméně pochopitelné důsledky. Nikdo nás nepověřuje posvátným posláním a bylo by fatální věřit v opak. Máme nicméně právo na zachování sebe sama jako jedince. Musíme si uvědomit, co vlastně chceme, aby bylo zachováno. A budeme-li v tom mít jasno, potom nás zdravý rozum a staromódní odvaha pravděpodobně dostanou ze všech problémů.

Tohle je dost vážné kázání, a já jsem ho naložil na povídku, která, konec konců, vznikla pro pobavení. Mou myšlenku kdysi mnohem elegantněji vyslovil Robinson Jeffers.

„Ať žije svoboda a k čertu s ideologiemi.“

Úvod ke dvojici Bunchových povídek

Jenom jeden spisovatel má v téhle antologii dvě povídky a – jaké překvapení! – já to nejsem. Je to David R. Bunch, autor, jehož práce nesmírně obdivuji. Současně je to spisovatel, který, kupodivu, zdaleka není oceňován tak, jak by si zasloužil. Poprvé jsem četl Bunchovu povídku v hezkém fanzinu, který se jmenoval Inside a který vydával Ron Smith. Někde na Bunche narazil (nebo naopak) a zaujal ho nezvyklý styl tohoto člověka, jeho cit pro poezii a jeho skoro dadaistické vize, které byl schopen vnášet do takového žánru, jako je fantasy a science fiction. Bunch pak vydával v Inside pravidelně. Jeho práce vyvolávaly smíšené reakce. Někteří velmi vnímaví kritici (jako například John Clardi) ho hodnotili znalecky vysoko. Někteří přiblblí fanové se podrbali na hlavě a nechápali. Proč se plýtvá místem na Bunchovy povídky, když by si mohli počíst ještě více a ještě lepších pojednání o možnostech pohybu bez setrvačnosti, tak jak je používán v povídkách Eda Earla Repa a jemukurvapodobnýchautorů. Asi před šesti lety začala vydávat Bunchovy povídky přitažlivá a inteligentní bývalá vydavatelka Amazing Stories. Cele Goldsmith Lalli. Stejná reakce – zuřivost a smíšené pocity. Ale Bunch našel domov. S nemalou dávkou odvahy začali Bunch a Cele vydávat povídky o Moderanu, světě robotů. Byly to zcela otevřeně varovné povídky, se vztyčeným prstem vraženým čtenáři skoro do oka nebo mávající mu před nosem. Deset let jsem čekal, až budu sám moci vydat Bunche. Proto dva Bunchové, jenom trošku Bunchů, jenom taková malá kytička

Bunch je rodák z Missouri. Má hodně široké vzdělání – na střední škole byl studentem, který se za všechny loučil s profesory závěrečnou řečí, dostal stipendium na Central Missouri State College, kde vystudoval angličtinu a dva menší kurzy fyziky a sociálních věd a skončil jako bakalář; pak vystudoval univerzitu ve Washingtonu, kde se soustředil na anglickou a americkou literaturu. Pak už měl hotové celé studium k doktorátu a dostal souhlas k obhajobě, ale doslova na poslední chvíli před tím, než dopsal doktorskou práci, se vším praštil a odejel na Státní univerzitu v Iowě do kurzu Writer’s Workshop. Tam našel na chvíli útočiště, ale nakonec opustil i tuto posvátnou, břečťanem porostlou budovu, aby psal podle svého a tehdy, kdy se jemu zachce. A nikdy se nevrátil.

Tyto změny mu nijak viditelně neublížily. Psal do skoro čtyřiceti časopisů velmi různého zaměření, většinou poezii a povídky. Většina jeho prací vyšla v „malých“ časopisech a sci-fi fanzinech. Jeho práce je možné najít v San Francisco Review, Southwest Review, New Mexico Quarterly, Chelsea, Perspective, Genesis West, The Smith, Shenandoah, New Frontiers, Simbolica, The Fiddlehead, Epos. The Galley Sail Review, Forum a řadě dalších. Publikoval skoro ve všech SF periodikách, která existují, a mnoho dalších přežil. Třikrát ho ocenila Judith Merrillová ve svých antologiích Year’s Best of. Výběr jeho povídek má letos vyjít vázaně. Jeho básně se objevily ve stejně rozsáhlém výčtu časopisů, jako jsem uvedl nahoře, a výběr jeho poezie je také připravován ke knižnímu vydání.

Bunch je možná nejnebezpečnější vizionář ze všech, které tady představuji. Takový byl ale po celou dobu, po kterou píše, ne že by změnil své způsoby jen pro tuto speciální příležitost jako někteří jiní autoři této knihy. Píše o záhadách, o hlavolamech, o zkoumání, o zvědavosti a o pověstech z budoucnosti. Mluví v hádankách. Čtenáři nabizí výhodnou možnost zkusit je rozluštit.

INCIDENT NA MODERANU

David R. Bunch

Na Moderanu se nestává často, že by se zrovna neválčilo, ale tohle byla chvíle příměří. Dvojice Pevností na severu selhala – kvůli nějaké poruše v podavačích nábojů, myslím – a my jsme všichni hlasovali pro aby se válka na den dva přerušila, abychom jim dali šanci vrátit se s plnou palebnou silou. Nechci, abyste mne špatně pochopili – nikdo nemával bílou lilií míru ani neburcoval mírové hnutí, nic jako fair play nebo nějaké předstírání ve stylu Miluj-svou-nejbližší-Pevnost, jak by snad bylo možné ve Starých časech. Tohle byl prostě diktát zdravého rozumu a pěkně tvrdý kompromis daný stejně tvrdou realitou. Čím je válka větší a lepší, tím větší a lepší je možnost pěkně nenávidět a získat ocenění. Takhle prosté to bylo.

Ale ať už to bylo jakkoli, bylo zrovna období mezi válkami a já měl něco na starosti venku před jedenáctou, venkovní Stěnou mé Pevnosti. Abych byl přesný, většinou jsem tam jenom posedával v pohodlném křesílku, vychutnával si letní červencové sluníčko, prodírající se skrz rudohnědou páru z červencových štítů, a nařizoval hlavnímu zbrojmistrovi, co má udělat. V tu chvíli měl zrovna za úkol leštit slavnostní plaketu, která na Stěně 11 hlásala, že naše jednotka tady v Pevnosti 10 je NEJLEPŠÍ VE VÁLCE, NEJLEPŠÍ V NENÁVISTI A NEJLEPŠÍ V HRŮZE, KTEROU BUDÍ U NEPŘÁTEL.

Byla to docela nuda. Tím chci říci, že to bylo dost pitomé, jenom takhle posedávat, nařizovat někomu, aby vyleštil plaketu a dřímat v přefiltrovaných paprscích letního slunce. Bylo to z čisté nudy a jenom pro zábavu, předpokládám, proč mne napadlo, že bych mohl vstát a začít řezat do našeho zbrojmistra svojí zbrusu novou kovovou důstojnickou hůlkou vylitou olovem. Ne že by snad neodváděl prvotřídní práci, to ne, rozumíte, ale prostě jenom abych měl co dělat. Před touhle poměrně hloupou představou, která byla asi nesmyslná, i když ne docela bez půvabu, mne zachránil pohyb na devátém vrcholku po mé levé ruce. Rychle jsem přizpůsobil své širokopásmové moderanské vidění na bodové, přiložil k očím kapesní vizor a prohlédl si to. Spatřil jsem nějaký tvar.

Když se to dostalo až ke mně, byl to tedy opravdu tvar, to jo! Hned jsem viděl, že je to něco pohyblivého – člověk? Zvíře? Chodící rostlina? – no, co se dá říct o všech těch možných mutacích, které se pohybují po neobydleném plastovém povrchu Moderanu?

Když stanul přede mnou, byl jsem velmi rozrušen. Ani nevím, proč jsem vůbec měl pocit viny a studu za fakt, že je tak pokřivený a zohýbaný a má díky masité hmotě, kterou nosí na sobě, takový houbovitý vzhled. Proboha proč nemohou být všichni tvrdí a krásně kovově lesklí a čistí, jako jsme my, pánové Pevností. Proč by jim nestačilo jen pár pruhů masité tkáně, které by udržovaly jejich tvar? To, jak jsme vytvořeni my, pánové na Moderanu, nám dává všechny předpoklady pro dobře uspořádaný život, plný šťastné nenávisti. Jak kovově ocelově záříme v celé své slávě, s minimem svalové hmoty která je méně a méně podstatná, jak ji nahrazují nové skvělé slitiny, které dotvářejí naše tělo. Ale předpokládám, že je asi nutné, aby na světě existovaly i nižší vývojové formy, něco jako hmyz a podobně… Rozhodl jsem se, že na něj zkusím promluvit, protože bylo nesnesitelné tam jen tak sedět a nechat ho na sebe zírat. „Jsme teď v období mezi válkami,“ řekl jsem klidným konverzačním tónem. „Dvě mocné Pevnosti na Severu se porouchaly, takže jsme se rozhodli přerušit boje.“

Neřekl vůbec nic. Díval se na čestnou plaketu na Stěně 11 a zbrojíře, který právě leštil slova plná hrdosti. „Je to prosté jenom práce, kterou děláme, abychom vyplnili čas,“ pokračoval jsem. Navíc mi to dává možnost klidně tady dřímat na tom přefiltrovaném letním slunci, zatímco zbrojíř plní úkol. Ale už mne to přestává bavit. Právě než jsi přišel, napadlo mě, že bych ho začal mlátit svou důstojnickou hůlkou z novokovu, vyplněnou olovem, i když svou práci dělá skvěle a navíc je to celokovový model vyrobený ze zcela nových slitin, takže by moje bití asi ani trochu necítil. Ale prostě bych měl co dělat, chápeš? Možná, že dobře víš, že velitel Pevnosti nesmí na Moderanu dělat žádnou skutečnou práci. To by bylo proti pravidlům!“ Trochu jsem se zasmál, ale cítil jsem protivnou nervozitu ve tkáních a trochu mne svrběly spoje a klouby. Proč se na mne takhle dívá? A hlavně, proč by mne měl pohled tak naprosto nevýznamného masitého kousku života vůbec nějak znervózňovat?

Může vůbec mluvit? Ukázalo se, že ano. Měkké modré rty se rozevřely a z rudého vnitřku ústní dutiny, která připomínala živé maso, vyklouzl žlutě růžový zašpičatělý kus tkáně. Když jsem přestal být fascinován touto poněkud vulgární manifestací masa, uvědomil jsem si, co řekl: „Před chvílí jsme uspořádali malý pohřeb Syna. Prokopali jsme našimi nedokonalými pohřebními nástroji plastik a včas jsme ho pohřbili pod krustu. Spěchali jsme, protože bylo jasné, že příměří nemůžete dlouho udržet. Přišel jsem, abych vám poděkoval za to, co jste učinili.“

Trochu jsem se při jeho podivných slovech otřásl a pootočil se, ale rychle jsem se vzpamatoval a vznešeně pokynul ocelovou rukou. „Oceňuji tvoje slova díků. Pokud bys chtěl jako dekoraci ocelovou květinu, jednu si vezmi.“

Všechny jeho viditelné masité části se jakoby smrštily. „Přišel jsem, abych poděkoval,“ řekl mi podivným jazykem svého kmene, ne abych byl zesměšňován.“ Postojem teď vyjadřoval zmatenost a pochybnosti.

Najednou jsem pochopil, jak je celá situace nemožná. Já, moderanský člověk ve chvíli příměří mezi válkami, si tu sedím, venku před jedenáctou Stěnou své Pevnosti, čekám, až se válka obnoví, a přijde ke mně nějaký podivný chodící kus sentimentality, o kterém jsem neměl ani tušení, že existuje, připochoduje si přes devátý kopec nalevo, aby mi poděkoval za pohřeb. „A byl okázalý?“ zeptal jsem se. Horečnatě jsem se snažil si vybavit, jak to probíhalo za Starých časů. Pohřební průvod dlouhý přes kilometr? Hudba – spousta? Květiny – celé hromady?

„Ano,“ odpověděl. „Jen já a jeho matka. A Syn. Spěchali jsme. Byli jsme si jisti, že nám nemůžete nechat delší čas klidu. Ale děkujeme za to, co jste nám poskytli – za vaši slušnost.“

Slušnost? To je ale hodně podivné slovo. Co to tak může asi znamenat – slušnost? „Slušnost?“ zeptal jsem se.

„Obřad. Dobře to znáte! Měli isme dokonce čas i na krátkou modlitbu. Prosili jsme, aby Syn mohl spočinout a žít navěky ve šťastném domově.

„Poslouchej,“ řekl jsem, protože už mne to přestávalo bavit. „Ani zpolovičky si toho ze Starých časů nepamatuji tolik, abych o tom mohl diskutovat. Pokud vím, tak vy ubozí masití mutanti pohřbíváte své mrtvé a pak prosíte, aby mohli znovu vstát a žít věčně, asi pětadvacetkrát lehčí, než je dehydrovaná vzduchová bublina. Tak nějak? Ale nespoléháte přitom trochu moc na štěstí? Proč nejste rozumní a neděláte to, co my, pánové Moderanu? Proč nepodstoupíte takovou operaci, dokud jste mladí a životaschopní, proč ‚neodhodíte‘ všechno to maso, které nepotřebujete, a ‚nenahradíte‘ ho novými skvělými slitinovými částmi a pak nežijete navěky? Přece víte, co umíme. My víme, co máme, a víme, jak žít… A teď, jestli dovolíš, podle zprávy, kterou teď právě přijímá Strážce, se zdá, že obě Pevnosti, kvůli kterým byla válka přerušena, jsou už v pořádku. Přerušili jsme palbu, aby se mohly opravit a teď sebou budeme muset hodit, abychom obnovili chvíle nenávisti. Řekl bych, že ze začátku bude asi palba hustší, možná víc, než jsi dosud mohl vidět.“

Během posledních slov jsem viděl, jak tu masem obalenou figuru víc a víc prostupují zmatenost a pochybnosti. „Tak vy jste přerušili válku, protože – protože ty dvě Pevnosti na severu se porouchaly? Vy – vy jste to neudělali ze slušnosti, abychom mohli důstojně pohřbít našeho Syna?“ Ta myšlenka ho nějak užírala – zdálo se, že se celý zmenšuje a že se choulí sám do sebe, jak tak stál na plastovém povrchu. Uvědomil jsem si, jak velký význam tihle masitci přikládají jakýmsi „emocím“ a jak je ty „emoce“ vnitřně ovlivňují, včetně tepu srdce. Poklepal jsem si na „náhradní“ hrudník – bral jsem to jako určitý druh meditace – a poděkoval jsem své šťastné kovové hvězdě na našich nových satelitních nebesích za to, jak klidný a emocemi nevzrušitelný jsem. „Za malou chvíli,“ varoval jsem ho, „začne palba. Právě zahajujeme nové odpočítávání pro všeobecné zahájení války. Chápeš jistě, že se snažíme začít všichni najednou. Pak už bude každá Pevnost bojovat sama za sebe a bude se snažit o maximálně efektivní využití všech svých palebných zdrojů.“

Dlouho se na mne díval, jako by čekal, že prohlásím, že jsem žertoval. Po chvíli promluvil tónem, který, jak předpokládám, u masitců vyjadřuje nejhlubší smutek, zklamání a naprostou rezignaci. „Ne, asi jste skutečně nepřerušili palbu proto, bychom mohli ve vší slušnosti pohřbít svého Syna a pomodlit se. Chápu, že to skutečně bylo kvůli dvěma porouchaným Pevnostem na severu. Hledal jsem v tom něco nepravdivého a hezkého, ale žádná pravda ani laskavost v tom nebyla. A pak jsem přišel poděkovat za slušnost a ve skutečnosti to bylo pro nic za nic…“

Možná jsem nepatrně přikývl, ale spíše ne, protože už jsem slyšel Hlas, slyšel jsem Strážce, který mě informoval, že vše je připraveno na Velký Odpal a že je povinností všech zaujmout svá místa ve Válečném sále u řídicích panelů. „Tak už je to tady!“ řekl jsem, aniž bych tím chtěl někoho oslovit. „Teď budeme po nějakou dobu střílet dvojnásobnou silou, větší dávky bojových hlavic, dokud se nedostaneme na plánovanou hladinu jednotek nenávisti.“

Už jsem se chtěl otočit a spěchat do Válečného sálu, abych se zapojil do Velkého Odpalu, ale právě když jsem dával příkaz Zbrojíři, aby nezapomněl odnést moje křeslo, uslyšel jsem podivný studený zvuk, který pronikl mou ocelí. Co to bylo, to vysoké kvílení, které rozechvívalo plastik? Pak jsem to uviděl. Byla to ta hromádka masa. Zcela ztratil kontrolu nad svými emocemi, padl na plastový povrch a tekly z něj skutečné slzy. „To je v pořádku, nemusíš se ničeho obávat, zakřičel jsem na něj přes rameno, jak jsem spěchal dovnitř. „Drž se dolin, nechoď výš než do poloviny úbočí kopců a pohybuj se rychle. Podaří se ti to. My, jak víš, nejdřív pálíme jenom na vrcholky.“

Ale jak jsem procházel Stěnou a dával rozkazy bojovníkům, aby vše řádně zabezpečili, všiml jsem si, že tam maličký masitec zůstával nehybný, a dál zamokřoval plastik. Vůbec se nesnažil dostat do úkrytu a zachránit se! A v tu chvíli stará Sousední Pevnost na Východě vypálila nečestně brzy takovou salvu, že z toho masitce byl prostě lívanec – vlastně ani ne, protože přímo na něj dopadla smrtonosná Zumpova bomba takovou silou, že by ho klidně mohla zarazit až do středu planety, kdyby ovšem nebyl okamžitě odpařen do nebes a roznesen větry široko daleko. Byl jsem moc rád, že jejich rána byla krátká a nedopadla až na mou Pevnost. Když jsem tak zíral na kouřící místo dopadu a velký kráter plný nicoty, kde ještě před chvílí byl pěkný čistý plastový povrch planety, pocítil jsem radost nad tím, že válka už zase normálně funguje. Pro toho masitce jsem už neměl ani myšlenku a nic v mé mysli nebránilo srdci, aby si radostně neposkakovalo, když jsem běžel do Válečného sálu, abych stiskl vlastní odpalovací tlačítka.

ÚNIK

David R. Bunch

Ve svém pokojíčku se dvěma okny zataženými šedými závěsy a postelí s rudým přehozem jsem mohl vidět Věž. Ne sice ve slunečním svitu paměti, protože jsem u ní nikdy nebyl, ale v měsíčním svitu myšlenek. A v mé mysli to byla nádherná věc, i když jen něco přes metr vysoká, s měsícem ozářenou nádrží, která by skryla mé řetězy, a nahoře měla lákavou prázdnou rovnou plochu. Ten vysoký (i když já jsem o víc než patnáct centimetrů menší, než je průměrná výška! štíhlý vztyčený tvar by stál na ulici, na okamžik v mých myšlenkách klidný, pak by se otočil a vyrazil za svým cílem, klidným pohybem, přiměřenou rychlostí, řetězy by se vezly na dvou malých vozíčcích s koly, tiše a mírně by Věž jela po silnici. Na oslavu bychom v měsíčním světle vylezli na samý vrcholek a klidně se usadili na lákavé horní plošině nad kovovou nádrží. Řetězy by klidně splývaly z vozíčků skrz otvory v nádrži, táhly by nám nohy dolů za sebou, a my bychom vítězně seděli v naprostém tichu a pyšnili bychom se vítězstvím, které jsme dosáhli.

Nestyděli bychom se za to, jak malé je naše vítězství, nebo skoro bychom se nestyděli, vytáhli bychom zachráněné třepetalky veselých barev – tak dlouho jsme je přece pečlivě ukrývali pro tuto chvíli našeho vítězství. Nafoukli bychom dva malé balónky, jeden červený, jeden neuvěřitelně brčálově zelený, a každý by si jeden přivázal k zápěstí. Seděli bychom tam veselí a s pocity vítězství, řetězy volně spuštěné, hlavy zdvižené ke hvězdám, z Věže, i když jen něco přes metr vysoké… Tak tolik co se týče měsíčního svitu.

Ranní zívnutí, slunce se stává skutečně krutým a zářivým, aby zvětšilo naše řetězy. Měsíční svit je pryč a myšlenky taky. Teď je to instinkt, čistý instinkt a boj, postavit se jim, když začnou vrčet. Jistě, zdálo se nám také o slonech, velkých hnědých slonech, se zlatými palankýny na hřbetě, a my jsme každý den ráno seděli nahoře, triumfálně jsme na nich jeli, spěchali jsme na těch skvostných zvířatech k naší Věži s nádrží a seskočili nahoru na lákavou plošinu tak rychle, že si nikdo našich řetězů ani nevšiml. Cink cink, kratičké zařinčení a jsou pryč, dole, skryté v nádrži, pro celý svět kromě nás jako by ani neexistovaly. A my si sedíme nahoře na plošině, něco přes metr vysoké, máme nafouknuté balónky a s kamennými obličeji pohlížíme do davu. Dav mručí, hučí, je zklamaný a vzteká se, znechuceně odmítá pochopit, že jejich oběti opravdu nemají žádné řetězy. Vidím je teď před sebou, potřásají vyholenými, tlustými, holými, kudrnatými a na ježka ostříhanými šedivými starými hlavami v malých shlucích jako lidé, kteří se něčím trápí. Kývají těmi hlavami jako klovající ptáci, všechna jejich hanba a ostudné potřeby vylézají na světlo, chtějí se něco dozvědět, zoufale potřebují něco vědět, potřebují si ověřit, že i když zrovna teď nejsou vidět, ty řetězy tam pořád nějakým způsobem jsou. Musí tam prostě být! Ach ano, obklopili by naši nádrž, šťouchali by do sebe a klepali do ní a v dětské zlosti by kopali do mého slona, a nenáviděli by mne, hluboce, jak tak vesele sedím s oslavnými balónky, které tančí v roztomilém větříku, který v tom krásném kvetoucím jarním dni voní třešněmi a jablky. A někdo z toho davu, někdo ze zoufalství bystřejší a pronikavější mysli než ostatní, by na to náhle přišel, v okamžiku lítosti a ponížení by vykřikl: „Jsou v té nádrži! Asi. Prostrčili je dovnitř otvory.“

Potom by to všem došlo, jako by je polila velká vlna na mořské pláži, zlomila by se na nich a všechny by prostoupila příjemnými vlhkými myšlenkami.

„Už to máme! Jsou v nádrži. Asi! Prostrčili je dovnitř otvory!“

„Dobře! – a pak už by to byla jen chvíle, než by přitáhli rentgen, nasnímali by nás ze všech stran a ze všech možných úhlů a potvrdili by to co se nakonec muselo potvrdit. Pak by se prořezali dovnitř, velkými acetylénovými hořáky, a někteří by se do toho dali na druhé straně, než by byl plamen, s malými nožíky, s otvíráky na konzervy, zuřivě by pracovali a nechávali všude vrypy a zářezy, tak zoufalá by byla jejich snaha dostat se dovnitř, obnažit mne a potvrdit s konečnou platností, že stále mám řetězy. Acetylenové hořáky by se dovnitř dostaly, otvíráky na konzervy ne. Ale na tom by konec konců nezáleželo. Vytáhli by moje řetězy z vnitřku nádrže, dírami, které prořezali s pomocí acetylénu, a vytáhli by ven také moje nohy, tak daleko, jak by to bylo rozumné. A já vím, že by na mne byl politováníhodný pohled s těmi mými oslavnými balónky tančícími nahoře, ostře zelenými a červenými záblesky v jarním třešňově jablečném větříku, a já bych třepal nohama, dělal bych malé nesmyslné půlkruhové pohyby a řetězy by mi visely na nohou a pohybovaly by se jako kyvadlo dole v nádrži, a já bych tam byl uprostřed mezi všeobecným a veřejným ponížením, smutný a obnažený a předurčený. Tak tolik co se týče slonů. Všechno, co se týče Věže a taky nádrže naprosto všechno. Ale nemyslete si, že jsme prohráli. Poraženi? Ale vůbec ne! Na to já umím jeden trik; právě na tyhle druhy záležitostí mám svůj trik.

Říká se tomu udělat měsíček z nebeského vejce a pracovat se vzduchem. Tak co uděláme – vyneseme konstrukci podobnou vejci, takovou s hladkými hnědými stěnami a malými úhlednými okénky, vysoko do nebe, nahoru do té modři, vysoko, vysoko, nemožně, aspoň skoro tak vysoko, jak jen jsme schopni v jakýchkoli myšlenkách dosáhnout. Pak vybereme úkol pro to základní z jednoho z našich já – každý má přinejmenším dvě já, myslím, že na tom se všichni prakticky bez výhrad shodneme – a umístíme ho na kamennou hromadu jeho úkolu. To moje já s řetězy na nohou, to já, které toužilo vylézt na malou Věž, aby dosáhlo alespoň malého vítězství a skrylo své řetězy, což se mu nikdy nepodařilo, tak tohle já nakonec ode mne dostalo za úkol rozbalit vzduch – nebo aspoň úkol, který je skoro rovnocenný úkolu rozbalit vzduch –, říká se tomu sbalit vzduch. Kterýkoli z těchto úkolů vyžaduje jen minimální fyzickou námahu, pokud vůbec nějakou, a není potřeba ani velké množství mentální síly nebo duševního zdraví, a kterýkoli z těchto úkolů udrží pozornost lidského já po velmi, velmi dlouhou dobu. A někdy dokonce, když tak o tom přemítám, velmi vážně uvažuji, jestli tento typ práce – nebo jiná velmi blízká práce – by nemohl pro člověka být právě tak celoživotním úkolem.

Abych sbalil vzduch, nejprve rozdělím, v duchu, všechen vzduch v mém úkolovém bloku do úhledných jednolitých proužků, každý z nich musí být právě tak široký a tak silný, jak chci, aby byl, abych z něj mohl udělat takový balíček, který se bude co nejpřesněji hodit ke splnění celkového úkolu v balení vzduchu, který je pro dnešek zadán. A tohle krájení vzduchu na proužky, jak tomu říkám, nezbytně vede ke skoro, nebo docela nekonečnému množství variant, pokud jde o šíři a sílu proužků. Mohu dosáhnout toho, aby byl stejný každý druhý proužek, nebo aby byly stejné liché proužky, aby byl stejný každý třetí, aby byly stejné vždy dva vedle sebe, aby nebyly ani dva stejné proužky, nebo aby byly úplně všechny stejné. Mohu udělat všechny stejné, pět stejných, a pak změnit čtyři, nebo pět, nebo šest z nich a tak dále a tak dále. Ale vždycky se snažím vytvořit nějaký snadno rozpoznatelný vzor, schéma, nějaký vyšší smysl v tom, jak jsou proužky vytvářeny. A nikdy také nezačnu s tou částí úkolu, kterou je balení, dokud nedokončím proužkování celého úkolového bloku, nebo, jak byste také mohli říci, všeho vzduchu v mé oblasti, a dokud to v mysli neoznačím. Potom, tedy když jsem rozdělil veškerý vzduch na proužky a pevně je ve svých myšlenkách označil, přichází ta skutečně veselá a zábavná část, jak tak sedím uprostřed ulice na svých řetězech na hraně úkolového bloku a mezi pokašlávajícím, mrkajícím davem, mezi jejich poznámkami, začnu s navíjením a balením. Je samozřejmé, že musím mít mysl ostrou jako břitva, jak se říká, když stále musím dopasovávat každý proužek s jeho sestřiným nebo bratrským rozměrem, což může mít velmi velký vliv na splnění mého úkolu, zvláště když dojde k rozbalovací fázi. Vzhledem k tomu, že tu práci považuji za svým způsobem cvičení nebo zábavu při cestě k cíli, jak by se dalo říci, nemám přitom absolutně žádnou snahu, ani sebemenší úmysl, skutečně natrvalo jakkoli změnit uspořádání vzduchu v úkolovém bloku nebo, jak bychom mohli opět říci, všeho vzduchu v mé oblasti. Kdyby se to stalo a došlo k permanentní změně, to bych měl skutečně dojem, že nejsem hoden svého poslání a měl bych z takového činu velký pocit viny, že jsem porušil přírodní zákony.

A nahoru do donebesahajícího vejce, vysoko, co nejvýš od řetězů, od nádrží, co nejvýš i od úkolu a všech těch oplešatělých, mastných, ostříhaných hlav – všech – Všech!! Od těch zlovolných pozorovatelů – jak tam vypadá? No, vypadá tam velice dobře. A jak je to míněno? No je to míněno velice dobře. Hmmm… mm… mmm… mmmm…

Ach, blahoslavené pohupování se v donebesahajícím vejci…

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Ivan Tomek

Doslov

Když zrovna nepíši vážnou literaturu nebo poezii, za což se obvykle neplatí vůbec nic nebo jen o málo více, nebo když nepíši science fiction, za kterou se obvykle platí mnohem méně, než by se mohlo, vydělávám si na živobytí tím, že pracuji (jako civilní zaměstnanec) pro letectvo Spojených států. Protože díky tomu nejsem na svém psaní existenčně závislý, nemusím si, když si sedám k čistému listu papíru, nasazovat brýle vydavatele časopisu nebo optiku odpovědného redaktora. Tím nechci říci, že bych si nechtěl vydělávat na živobytí jako profesionální spisovatel. Ale stejně silně si chci uchovat nedotčenou svou literární duši. A protože nejsem blázen, přijal jsem určitý kompromis. Ve skutečnosti je to hodně tvrdý kompromis, protože ta druhá práce mi odebírá spoustu času a energie a odvádí mne od psaní. Ale celé naše bytí je konec konců kompromis, předpokládám, celé to naše malé drama, ta krátká doba kopání a zápasů mezi dlouhým spánkem Předtím a mezi ještě delším spánkem Poté

Vyjma Moderanu! Na Moderanu není žádný spánek Poté. Ti chlapi tam jsou vytvoření navěky. Dělají snad kompromisy? Raději byste měli věřit tomu, že ne! Prostě jen tak sedí u svých spínačů ve Válečném sále, aby mohli neustále odpalovat válečné hlavice – vroum vroum vroum – v té své hlavní hře – na válku. A když se objeví nějaká přestávka, určitě nejdou sázet květiny, ani nechodí do nedělní školy. Oni jsou svým skutečně špatným já. Umějí získávat body zloby v míru stejně jako ve válce. A neustupují ani nic nepředstírají. Jejich hlavní ctnost je nenávist a válka je jejich hlavní zábava. Jsou skutečně obdivuhodní, protože neznají faleš. Prostě si tak stoupnou a mluví do denního světla, hovoří o dobrých odpalech, o Pevnostech, děravých jak řešeto, a o rukách a nohách nepřátel, hromadících se před Zdí.

Tak jsem si to nalinkoval. Ale v obou těchto povídkách vyprávím také něco o pravdě a o lži, protože o čem jiném by měl konec konců vážný spisovatel uvažovat? To Já v obou je pravdivé. V jedné z nich Já hodně trpí, stalo se snílkem z té nimravé péče okolního světa lidí vně. Ale nakonec uprchne za pravdou ve svém do nebe sahajícím vejci, poté co nejprve skoro oklame své mučitele a řekne jim něco svým vlastním způsobem (o absurdních úkolech při balení a rozbalování vzduchu), něco, čemu oni nepochybně nejsou schopni porozumět. U druhé povídky jsem došel k pravdě o mnoho dříve. Prostě jenom tím, že je Pánem na Moderanu, sebejistý a lesklý, má pravdu, chladnou nezpochybnitelnou pravdu spínačů na panelech, pravdu Válečného sálu, pravdu „náhrad“, díky kterým může žít věčně. Jeho protipólem jsou absurdní naděje a nejistoty toho třesoucího se slabého masitce a jeho řeči o slušnosti – ať už má toto jiné cizí slovo znamenat cokoli na světě!… V jedné povídce „Já“ utíká do fantazie, protože touží po světě pravdy. Ve druhé není žádný útěk nutný. Tam má svůj svět, který chce, jediný svět, který skutečně zná, a jediný, který si vůbec dokáže představit jako vhodný pro uspokojivý věčný život. Svět onoho masitce, naplněný masitými myšlenkami a masitými nadějemi, je prostě jenom absurditou, kterou lidé z Moderanu zanechali daleko za sebou, před dlouhými a dlouhými časy.

DOMEČEK PRO PANENKY

Úvod k povídce

Proces sestavování většiny antologií je (jak jsem si všiml před započetím práce na knize, již právě držíte v rukou) absurdně snadný. Existují muži a ženy, kteří si na tomto procesu založili celé kariéry. Na procesu, který je asi tak složitý jako si odkašlat. Rozhodně nechci bagatelizovat koncentraci vkusu a schopnosti volby, kterými musí disponovat editor, aby byla antologie příjemná a vyvážená: jde o jediné vlastnosti, které potřebuje čtenář, aby se mohl stát sestavovatelem antologií. (A když nejsou přítomny ani ty, pak výslednou knihu nemá vůbec cenu kupovat.) Ale v zásadě, a to ani v těch nejlepších případech, není shromažďování cizích prací do koherentního, či „tématického“ uskupení nijak pracná záležitost. Zapotřebí je pouze kompletní kolekce starých pulpových časopisů, přiměřené množství přátel s fotografickou pamětí a volný přístup do kanceláře administrátora práv za účelem zjišťování, které věci nepodléhají copyrightu.

Kniha, kterou máte před sebou, je poněkud jiná. Nehodlám tvrdit, že bych byl nějaký světoborný editor, ani naznačovat, že k vykonání práce je třeba nějakého zvláštního druhu odvahy (pouze zvláštního druhu pošetilosti). Nicméně tato kniha vyžadovala reálné ponoukání a naléhání na určité autory, aby se uvolnili, aby se zcela otevřeli a napsali povídky, které možná napsat vždycky chtěli, ale nikdy si nemysleli, že by je byli schopni prodat. Strávil jsem lopotné měsíce procházením ohromného množství rukopisů, abych našel povídky, které jsou dostatečně nekonvenční a podmanivé, aby dostály publicitě, které se tato kniha těšila ještě před vydáním, a byly natolik myšlenkově bohaté a explozivní, jak jsem si myslel, že by měly být, aby ospravedlnily existenci NEBEZPEČNÝCH VIZÍ. Sestavit „jen další antologii“ v tomto případě nestačilo. Nešlo o prosté sesbírání drolících se stránek ze zažloutlých časopisů nebo plesnivých kopií z truhel písmáků, naopak šlo takřka o stvoření bytosti, živoucího tvora.

Původní soupis přispěvatelů, u nichž jsem doufal, že se objeví ve finální verzi, se musel neustále revidovat. Jeden autor byl zoufale nemocný, druhý už dva roky procházel krizí, třetímu natolik spoutaly ruce výdaje, které měl s manželčiným lékařem, že podepsal smlouvu na brakový román vydaný pod slavnějším jménem jiného člověka, a další zase odjel ze Spojených států v rámci zakázky od jistého významného magazínu. Revize, revize, pátrání a revize. A když už se zdálo nemožné sestavit jádro knihy tak, jak jsem ji zamýšlel – v počátečních fázích jsem propadal panice snadněji než nyní –, spojil jsem se s literárními agenty, knihu jsem jim v krátkosti představil a požádal jsem je, aby pečlivě vybrali potenciální příspěvky.

Od jednoho agenta jsem dostal provázkem převázané štosy odpadu vyštrachaného z hromad nepřijatých povídek. (Jeden rukopis v jednom balíčku obsahoval oznámení o odmítnutí díla od Dorothy McIlwraithové, redaktorky dávno zaniklých Weird Tales. Nechci se pouštět do spekulací, jak dlouho musel dotyčný text takto cirkulovat.) Od jiného vydavatele jsem obdržel mimořádně slabý kus od slavného profesionála z mainstreamu. Třetí mi poslal povídku tak nehorázně oplzlou, že musela být napsána pro některý z oněch „soukromých tisků“, o nichž je občas slyšet. Důvodem, proč nebyla vydána, musela být její neuvěřitelně chabá kvalita, protože sexuální líčení v ní obsažená by musela stačit, aby vyšla alespoň v Erosu. Nicméně od mého vlastního agenta Roberta P. Millse (vskutku velice schopného agenta) jsem dostal pouze dva příspěvky. A oba jsem koupil. Jeden napsal John Sladek a najdete ho na jiném místě této antologie; druhý byl Domeček pro panenky Jamese Crosse.

Přiznávám se, že než jsem tuto povídku dostal, jméno James Cross jsem v životě neslyšel. Neznal jsem ho jako autora science fiction – to ale není nikterak zvláštní, neboť jím běžně není. Popravdě řečeno, žádný „James Cross“ ani neexistuje. Jde o pseudonym. Autor mě požádal, abych jeho skutečné jméno podržel v tajnosti, a tak se, přinejmenším na těchto stránkách, i stane. Není tedy divu, že jsem na tento rukopis pohlížel jako na další text sešitý horkou jehlou, další exemplář z hromady nesourodých nabídek, které mi přicházely od agentů. Jak jsem se ale mýlil. Bob Mills takhle nepracuje. Domeček pro panenky je bravurní dílo. Je jedinečný a účinný jako Evening Primrose (Večerní prvosenka) Johna Colliera nebo Born of Man and Woman (Zrozen z muže a ženy) Richarda Mathesona či Miss Gentilbelle (Slečna Gentilbelleová) Charlese Beaumonta. Je to dílko, které se může zrodit jen jednou. Jde zčásti o science fiction, ale skoro výhradně je to fantaskní příběh, navíc dokonale mrazivý.

O „Crossovi“ píše autor následující:

„Už rok působím jako profesor sociologie na George Washington University a zástupce ředitele univerzitní Sociální výzkumné skupiny, kde mám v současnosti na starosti řízení celonárodního výzkumu výskytu různých psychosomatických symptomů a užívání psychotropních drog mezi dospělou populací ve Spojených státech amerických.

Předtím jsem se déle než deset let věnoval specializovanému zahraničnímu výzkumu pro Americkou zpravodajskou službu a další vládní odbory – práce spočívala ve shromažďování sociologických a psychologických informací a měření účinnosti propagandy. Na tento konkrétní obor výzkumné činnosti se specializuji už od druhé světové války. Předtím jsem byl novinář. Mám diplomy z Yale University, Columbia University a Southern California University.

Žiji v Chevy Chase v Marylandu. Jsem šťastně ženatý a mám čtyři zajímavé (byť občas nezbedné) děti ve věku od osmnácti do dvou let. Manželka je velmi dobrá konzultantka v oboru public relations. Ve volném čase, když nepíši, čtu, spím, jím, cestuji, hraji golf nebo tenis nebo se dívám v televizi na míčové hry. V průběhu života už jsem stačil: působit jako divadelní tiskový agent; učit na třech univerzitách; poloprofesionálně hrát fotbal; být námořní důstojník a později diplomat; hrát v neúspěšném televizním vzdělávacím programu, který jsem sám napsal.

„James Cross“ je pseudonym. Začal jsem ho používat, protože a) pod svým vlastním jménem vydávám články v nejrůznějších odborných časopisech a nechtěl jsem, aby se obě postavy smíchaly nebo poskytly kritikům příležitost k lacinému pošklebování, že jako autor thrillerů jsem dobrý sociolog a jako sociolog dobrý autor thrillerů; b) většina mých textů vznikla v době, kdy jsem pracoval pro vládu, a musela tedy být podrobována vládní cenzuře – dokonce i beletrie. „James Gross“ byl způsob, jak se z těchto vazeb vymanit.

Dosud jsem napsal čtyři romány: Root of Evil (Kořen zla), The Dark Road (Temná cesta), The Grave of Heroes (Hrob hrdinů) a v únoru 1967 mi Random House vydal To Hell for Half-a-Crown (Do pekla za půlkorunu), napínavý román odehrávající se na mezinárodní aréně. Všechny vyšly jak vázané, tak brožované a byly přeloženy například do francouzštiny, italštiny, holandštiny a norštiny. Temná cesta vyšla na pokračování v Saturday Evening Post. Dvě knihy jsem prodal i knižním klubům, ale jelikož to bylo ve Švédsku a Holandsku, náklady byly relativně nízké a já jsem na nich nezbohatl. Škoda.“

A zase Ellison: takto nás „James Cross“ připravuje na to, na co připravit nelze: na opravdový zážitek. Domeček pro panenky je nádherná povídka.

Vy, kdo máte malé dcerky, se po přečtení této povídky už nikdy nebudete moci dívat, jak si na zemi hrají s barbínami a domečky, aniž vás zaplaví mrazivé vzpomínky.

DOMEČEK PRO PANENKY

James Cross

„Dvě stě padesát dolarů za tvůj mizerný příspěvek do fondu bývalých žákyň,“ zvolal Jim Eliot s proplaceným šekem v ruce. „Co si myslíš, že s tím budou asi tak dělat – pojmenují po tobě nějakou budovu, pamětní brána Julie Wardellové-Eliotové?“

Manželka na něho upřela mrazivý pohled.

„Jenom kvůli tomu, že tys chodil do instituce, která je financovaná vládou a všichni její profesoři jsou státní zaměstnanci…“

„Dobrá, dobrá, nech toho – příště se akorát napřed pokus vyrovnat účet; máš štěstí, že se ten šek nevrátil. Kolik si sakra myslíš, že na tom účtu máme?“

„Jak to mám vědět? Ty jsi náš velký počtář, zůstatek si zkontroluj ty.“

„Asi dvacet pět dolarů plus moje zítřejší výplata – přesně 461 dolarů 29 centů, po všech srážkách. A příští týden hypotéka a platby za plyn, elektřinu a benzin a za doktora a zubaře a za auto a výdaje cos měla za oblečení.“

„Co jsem já měla?! Jako třeba ten kašmírový oblek za 250 dolarů, který sis musel koupit minulý měsíc? A ty nové golfové hole a ty obědy, co platíš kreditkou – proč ti banka neotevře výdajový účet jako všem ostatním?“

„Dobrá,“ řekl Eliot unaveně, „já ten zatracený účet vyrovnám. Jestli se něco vrátí, chci to vědět.“

„Udělej to, miláčku,“ řekla Julia. „Já jdu spát – a nebuď mě, až půjdeš nahoru.“

Otočila se a zamířila ke dveřím, hedvábný taft červených domácích šatů na ní zašustil jako roj cikád – 99 dolarů 75 centu, pomyslel si Eliot vztekle, Saks Fifth Avenue. A vztek ho opouštěl jen pomalu, když pomyslel na výdaje: své vlastní, Juliiny, dětí, na americký způsob života. Hypotéka; sportovní klub na venkově; školy; zájmy – proboha: tanec a plavání a golf a tenis a balet a pozoun; dr. Smedley, ortodoncie, dvacet pět babek pokaždé, když utáhne Pamele rovnátka; Michael na soukromé škole a jeho značková sportovní saka, která, jak se zdá, potřebuje hned čtyři do roka; Juliino úvěrové konto a dr. Himmelfarb a jeho třicet dolarů za hodinu, protože se nudila a bála – on sám bude za chvíli zralý ulehnout na doktorovu pohovku; a mimoto, přinutil se uznat, moje vlastní oblečení, moje útraty v barech, golfové hole, nákladné ženy, které občas pozvu, když zavolám Julii, že musím zůstat ve městě. A hlavně a především, pomyslel si, jsem vzteklý sám na sebe, za to, že nám všem umožňuji vést takový život, když vydělávám 15 000 ročně. Ale co můžu dělat? uvažoval. Za dva za tři roky, až půjde starý Calder do důchodu, se uvolní místo zástupce ředitele; a já musím žít, jako bych ho už měl, a když se tak nebudu chovat, nevezmou mě v potaz – „není to materiál na vedoucí pozici“ – a skončím jako Charlie Wainwright – starý dobrý Charlie – hlavní pokladní, s malými zlatými hodinkami a ještě menším důchodem.

Hnala se bouře, zvedal se vítr, cítil, jak ve větru vrže jejich příliš velký dům, zatížený už druhou hypotékou, a domáhá se peněz a dalších peněz, nejen mimořádné osobní půjčky, kterou Eliot splácel s lichvářským úrokem, ale velkých peněz, balíku peněz.

Unaveně se posadil ke stolu a pustil se do počítání. Ale i kdyby dostal vánoční prémie, účet bude pořád v minusu. Chvíli by si s výdaji mohl poradit, mohl by zapomenout na doktora a zubaře, odhánět věřitele, ale ti se dřív nebo později dopálí (přičemž se nepřestanou kupit nové výdaje), obstaví mu plat a tím by u banky skončil. Do postele se odplazil ve dvě ráno.

Nazítří byla sobota. Vstal brzy, ještě pořád zesláblý vyčerpáním. Ostatní ještě spali. Nechal Julii vzkaz, že se vrátí odpoledne, a potom odjel na sever, za svou poslední nadějí.

Žádná velká naděje to nebyla. John Wardell, Juliin strýc, ho nikdy neměl rád a nikdy neskrýval své pocity. Vždycky dával Eliotovi na srozuměnou, že ho považuje za provinčního kariéristu, který měl tu drzost přiženit se do staré spořádané novoanglické rodiny. S dotovaným místem na Harvardu, s celosvětovou pověstí odborníka na antickou civilizaci vzbuzoval v Eliotovi pocit, že je zarostlý Gót v nohavicích, který bez dovolení vstoupil na půdu římského senátu. Ale teď už byl strýček John na penzi; pohodlně si žil na starém statku na venkově, každé léto létal do Řecka a do Itálie, zimu přečkával v Karibiku. Julii, své jediné příbuzné, by měl odkázat tučnou sumu a Jim Eliot z ní chtěl začít čerpat hned teď, kdy trpí nouzí, ne až někdy v budoucnu, až půjde jen o mimořádné přilepšení.

Obrovský černý pes, který se na něho zběsile rozštěkal a škubal řetězem, Eliotovi připomněl římského psa z mozaiky v Pompejích. Cave canem, pomyslel si a nervózně ustoupil, konejšivě natáhl ruku a čekal, až psa někdo okřikne. Za chvíli se otevřely vstupní dveře a objevil se v nich John Wardell v manšestrových kalhotách a rudé flanelové košili.

„Lehni, Brenne,“ zavolal, „a ticho.“

Pes se lhostejně posadil a Eliot kolem něho úzkostlivě prošel s napřaženou rukou.

„No vida, Jim,“ řekl John Wardell a ledabyle mu jí potřásl. „Moc často se tu neukážeš, něco tě musí trápit. Pojď dovnitř na skleničku.“

Vymáčknout se trvalo Eliotovi dosti dlouho – potřeboval tři sklenky –, ale nakonec starci, který ho nenáviděl, přece jen všechno vylíčil

„Pro mě by to nebylo, je to pro Julii a děti. Jestli se nedočkám pomoci, je s námi amen.“

„Ale ovšem, ovšem, Jime,“ pokyvoval stařec hlavou, „já vím, že nemyslíš na sebe. Ale přesto,“ dodal s potměšilým úsměvem, „nevidím žádný způsob, jak by ses z toho mohl vyvléct – pokud tedy nezačneš zpronevěřovat peníze z banky.“

Eliot nervózně trhl hlavou, jako by mu stařec četl myšlenky. Potom se pokusil o úsměv.

„Tak mě napadlo, jestli byste nám nemohl dočasně vypomoci… strýčku Johne,“ dodal vážným a upřímným tónem.

John Wardell se rozesmál.

„Jime, ty si myslíš, že mám peníze? Myslíš si, že Julia ode mě něco očekává? Přemýšlíš, co po mně zbude, až natáhnu bačkory? U všech svatých, vždyť já mám jenom svůj důchod, a ten není nijak závratný a štědré penzijní připojištění, které jsem si sjednal před lety. To je asi tak všechno. Moje potřeby to pokryje, a až umřu, přísun peněz se zastaví.“

Eliot na něho upřel bezmocný pohled a posunul sklenku, aby mu stařec dolil. Ani si nevšímal starcova klinického, odtažitého pobavení.

„Nejhorší na tom je,“ zvolal, „že kdybych měl trochu peněz, nemohl bych o ně přijít. Dokázal bych rozložit riziko. Trh posiluje. Dokázal bych zbohatnout.“

„Ale ty jsi úplně švorc, Jime,“ poznamenal stařec, „dlužíš víc, než kolik vlastníš. I kdybys znal budoucnost, nedokázal bys vydělat tolik, aby to za něco stálo.“

„Kdybych znal budoucnost,“ odpověděl Eliot, „nějak bych ty peníze už získal.“

„A právě o to stojíš, Jime? Pak je to docela jednoduché. Potřebuješ jenom radu orákula – neboli Sibyly, jak je nazývali Římané. Položíš otázku a bůh ti odpoví prostřednictvím své kněžky. Měla by být v každé domácnosti.“

Eliot si chvilku myslel, že starce přece jen obměkčil. Ale teď, když se díval na jeho sytě rudé cynické rty pod orlím nosem a bílou gloriolou vlasů, pochopil, že oheň jen na chvilku pohasl.

„O jakou věštkyni bys tak stál, Jime?“

„Pokud mi nehodláte pomoci, neposmívejte se mi.“

„V Petroniovi se vypráví příběh o kýmejské Sibyle v láhvi. Pravidelně ji krmíš a ona žije věčně. Líbilo by se ti něco takového?“

„Odcházím,“ řekl Eliot a vrávoravě se pokusil vstát.

„Já nežertuji, Jime. Osmnáct let vám dlužím svatební dar a teď mě napadá, že bych vám jeden mohl dát. Posaď se ještě.“

John Wardell odešel z pokoje a za dvě minuty se vrátil s malým domečkem pro panenky. Opatrně jej položil na stůl. Eliot se na něj zvědavě zadíval. Nebyl to klasický dům ve stylu viktoriánské rezidence, naopak mu jakýmsi záhadným způsobem připomínal cosi, co spatřil před deseti lety v Pompejích na své jediné výpravě do Evropy.

Stařec si ho obezřele prohlížel.

„Poznáváš to? Dům Vettiů v Pompejích. V dokonalém zmenšení. Podívej se na to atrium a bazének, na pokoje po stranách. Koupil jsem ho tam.“

Eliot sklonil hlavu, aby se podíval brankou do atria a na bazének. Z tohoto úhlu neviděl nic jiného. Vzpomněl si však, že u většiny takových domečků se dá odklopit a zvednout střecha, aby bylo možné shora nahlédnout dovnitř. Začal šmátrat kolem modelu a hledal, kde by se na něm dal nadzvednout háček. Pak měl chvilku dojem, že v domku slyší jakési cupitání. Rychle odtáhl ruku; přitom o stavení zavadil a málem je shodil na zem.

„Nech to být,“ upozornil ho náhle a ostře John Wardell. „Na orákulum se nedívej. Nelíbí se mu to. Nikdy to za nic na světě nedělej.“

„To mi chcete říct, že uvnitř něco je?“

„To ani nemusím, sám jsi slyšel, jak se pohnulo. Nikdy domek neotvírej, nikdy.“

„Jak to teda funguje?“ zeptal se Eliot, aby starci udělal radost.

„Vidíš ten prázdný bazének za atriem? Napíšeš otázku na proužek papíru, složíš ho a položíš ho do bazénku. Najdeš si malinkou misku, naplníš ji mlékem oslazeným medem a zasuneš ji do branky. Potom se vzdálíš a příštího rána z bazénku vezmeš papírek. Bude na něm napsaná odpověď.“

„Nešlo by to urychlit?“

„Někdy to lze, ale nedoporučoval bych ti to. Nedělá jí to dobře.“

„Nemohl byste se jí na něco zeptat hned teď? Abych se přesvědčil na vlastní oči?“

John Wardell pokrčil rameny. Potom odešel do kuchyně a vrátil se se sušeným bobkovým listem. Zapálil jej a podržel, dokud se z něj nezačal linout aromatický kouř. Potom list vstrčil do domečku a díval se, jak se ven line palčivý dým.

„Tak,“ řekl, „co bys chtěl vědět? Cokoliv. Rychle to napiš.“

Eliot utrhl kus papíru a napsal na něj: „Kdo vyhraje Světový pohár?“ Pak jej složil a vsunul do prázdného bazénku.

„Výborně,“ pronesl John Wardell, „teď se musíme vzdálit. Vezmi tu láhev.“

Když se za půl hodiny vrátili, pronikavá vůně dýmu z bobkového listu vyprchala. Wardell se předklonil a sáhl do domečku. V ruce měl složený proužek papíru, který hned podal Eliotovi.

Eliot jej otevřel a rychle jej přečetl. Potom zprávu přečetl pomaleji.

„Fringillidae sunt,“ citoval. „Co je to za blbost?“

„To druhé slovo je snadné,“ odpověděl John Wardell. „Znamená ‚[vítězi] jsou‘. Ale Fringillidae, počkej chvilku.“

Vytáhl třetí svazek dvacetidílného antického slovníku, chvilku v něm listoval, ale potom zavrtěl hlavou.

„To slovo neznám. Nikdy jsem ho neviděl.“

„Tak k čemu to sakra je?“

„Měl jsem ti říct, že Sibyla užívá několik jazyků a nemluví příliš jasně. Poslouchej: ‚Pokud král Kroisos překročí se svým vojskem řeku Halys, zničí mocnou říši‘ ale kterou? No, jak nakonec vyšlo najevo, byla to jeho vlastní. Věštbu prostě nepochopil správně.“

„Nemějte obavy, já už na to přijdu.“

„Tak potíže jako by nebyly.“

V hlase strýčka Johna zazníval náznak nepříjemného posměchu, jako by o Eliotovi věděl něco velice nechutného, něco, co by o sobě měl vycítit i on sám, něco, nad čím by se měl zhrozit, pokud byl obdařen vnímavostí, aby to pochopil, nebo citlivostí na osobní čest, aby se urazil.

Potom se Eliot náhle zarazil. Ze starce mluvila pokročilá senilita. Chtěl peníze, záchrannou vestu, hák, který by zaklínil do skály, z níž se řítil, a tento potrhlý a potměšilý starý všivák mu nabizí jen sny a přeludy.

„Podívejte, já nevím, jak jste to s touhle vetešnickou Kassandrou narafičil, ale kdyby vám to nebylo moc zatěžko, mohl byste mi říct jak k téhle… téhle věštbě došlo? Rád bych věděl, co je ksakru zač? Odkud se vzala?“

„Ty to opravdu nevíš?“ zeptal se ho stařec. „Ne, zapomněl jsem, ty to vědět nemůžeš, samozřejmě. Jestli se nepletu, v tom vzdělávacím bufetu, kam jsi chodil, jsi studoval řízení podniku, umění prodávat nebo oceňovat umění.“

Jaký strýc, taková neteř, pomyslel si Eliot vztekle, když si vzpomněl, jak si ho Julia dobírala včera večer. Člověka by napadlo, že když někdo nechodil na Harvard, je nějaký primitiv. Chvilku měl sto chutí odejít, ale potřeby a zoufalství převážily. A taky si poprvé za dobu trvání jejich příbuzenského vztahu řekl, že v ledovém, posměšném nepřátelství, s nímž k němu stařec běžně přistupoval, vycítil něco nového, jako by přestoupil z pozice cizího člověka do pozice popleteného, podřadného příbuzného, pořád však příbuzného. Nebo možná do pozice velkého, hloupého, neohrabaného psa s otravnými zlozvyky, který však už nepatří na cizí dvůr.

„Kýmejská Sibyla,“ pokračoval strýček John, „jak bys věděl, kdyby se ti dostalo slušného vzdělání, byla považována za nesmrtelnou. Původně to byla mladá Apollónova kněžka a bůh promlouval jejími ústy, když upadla do transu a předvídala budoucnost všem, kdo se na ni dotazovali. Kromě ní takto působilo ještě několik dalších kněžek, ale ta kýmejská upoutala Apollónovu pozornost a obdržela od něho dva dary: dar věštby a nesmrtelnosti. Jako každý jiný smrtelník k ní zahořel pošetilou láskou – ale nepropadl jí úplně: když jedné noci přistihl svou milou na trávníku s místním rybářem, nemohl jí sebrat dary, kterými ji sám obdařil, moudře se však zdržel toho, aby jí vedle nesmrtelnosti daroval i věčné mládí. A aby se ujistil, že se k ní nepřiblíží už žádný další mladý rybář, zmenšil ji na velikost větší myši a zavřel ji do bedny a předal ji chrámovým kněžím, aby ji mohli využívat do skonání věků.“

„Vy těmhle nesmyslům věříte?“

Strýček John málem pokrčil rameny. Jeho gesto bylo obestřeno příliš velkou neurčitostí, aby se v něm dalo vyčíst něco jednoznačného.

Vlastně nevím. V Liviovi se líčí příběh, že v Kýmé hovořil s nesmrtelnou věštkyní druhý římský král, a to bylo kolem roku 700 před naším letopočtem. A potom zmínka v Petroniovi o sedm či osm set let později naznačuje, že stejná osoba, nebo možná bytost, žije a působí i v jeho době. Už několikrát jsem se tomu pokoušel přijít na kloub, chtěl jsem prozkoumat pravdu u kořene mýtu, ale pokaždé se mi dostane odpovědi, která mě ještě více zmate. Možná spadla z nebe a nemohla se vrátit. Možná by ti to připadlo vědečtější a nacionálnější, kdybych pravil, že sem vklouzla z nějakého jiného kontinua, jiného iluzorního rámce, nějaké jiné…

„Ježíši, přestaňte s těmi pitomostmi,“ ulevil si potichu Eliot. Potom nahlas dodal: „Co je uvnitř: šváb, myš nebo co ještě? Jak to děláte s tím psaním? Funguje to jako ty staré peněžní automat?“

„Dokud domek nebudeš otevírat a nebudeš se po tom pídit a dokud ti bude říkat, co se stane, záleží na tom? Pokud se ti snáz uvěří, že jsem cvičitel hlodavců nebo vší nebo že senilním, klidně tomu věř. Nebo pokud je tvoje představa o vesmíru natolik omezená, abys připustil existenci zázraku – pocházejícího z Marsu nebo z Měsíce nebo z minulosti či budoucnosti nebo kdovíodkud –, tak se tím dál nezaobírej a oba budeme tuto návštěvu považovat za bezvýslednou, Můžu ti říct jedině to, že jsem domek koupil před několika lety někde mezi Kýmé a rozvalinami Pompejí, že jsem k němu přišel lacino a že jsem viděl, že funguje. ‚La vecchia religione – staré náboženství‘, řekl mi ten chlapík, a chtěl uzavřít rychlý obchod – nejspíš ho někde nezákonně vykopal.“

Ten starý cvok tomu vážně věří, pomyslel si Eliot. Uvědomil si, že na starce hledí s narůstajícím odporem. Ani na chvíli nevěřil, že v domečku sídlí Sibyla z Pompejí, Kýmé nebo čertvíodkud. Nicméně se zdálo, že stařec je o tom přesvědčený, a Eliot se už naučil, že starého pána není radno podceňovat. Bylo by to možné? Vážně za okrajem lidského pochopení znenadání rozevřela noc svůj chřtán a vydávila opravdový zázrak? Rozhodl se, že nic z těchto divných povídaček nebude zpochybňovat…

„Podívejte,“ řekl najednou. „Věřím vám, co se týče peněz. Máte jenom důchod a to připojištění. Jinak jste na mizině, stejně jako já. Ale prodáte mi ho? Teď vám sice nezaplatím, ale jestli ta věc funguje, peněz budu mít habaděj. Určitou strategii už mám promyšlenou. Jenom stanovte cenu.“

„Ne,“ odpověděl stařec. „Prostě si to vezmi jako opožděný svatební dar. Je tvůj. V mém věku už o budoucnosti vím všechno. Loni jsem se jako hlupák zeptal, jak dlouho budu žít – a není moc příjemné to vědět.“

Strýček Wardell se odmlčel a zvláštně se na Eliota zadíval. Trvalo to jen chviličku a hned poté získal stařec svůj normální obezřelý a opatrný výraz. Ale během oné prchavé chvilky Eliot, byť k nevyjádřeným pocitům druhých většinou zůstával hluchý, z jeho tváře vyčetl, jakou chladnou, zoufalou nenávistí hoří člověk, jenž má zanedlouho zemřít, vůči člověku, jenž bude dále žít.

„No tak, vezmi si to,“ pokračoval stařec. „Jenom nezapomeň Sibylu každý večer nakrmit, mlékem a medem. Nezvedej střechu. Není ráda, když ji někdo ruší nebo sleduje. Otázku pokládej večer, ale odpověď očekávej až ráno. Nepokoušej se na ni nějak naléhat.“

„Jsem vám vážně moc vděčný,“ řekl Eliot.

„To nic,“ odpověděl stařec a zvláštně se pousmál. „Zatím mi neděkuj. Myslím, že už můžeš odejít.“

Když se Eliot vrátil domů, s překvapením si uvědomil, že Julii jeho návštěva strýčka Johna docela dojala. Byla na něho vlídná a srdečná, a teprve pozdě v noci, když usnula, se mohl nerušené vykrást k autu a odnést domeček do sklepa, do přístěnku z překližky, který představoval jeho soukromou pracovnu.

V pondělí odnesl proužek papíru do knihovny a požádal o překlad. Během následujících dnů uskutečnil deset marných telefonátů, zatímco Světový pohár ustrnul za stavu tři-tři na zápasy a kurzy sázkových kanceláří divoce kolísaly. Nakonec, dva dny po skončení poháru, se papírek dostal do rukou jednomu knihovníkovi, který na vysoké škole studoval zoologii. Fringillidae, jak sdělil Eliotovi, jsou rodem ptáků, mezi jejichž nejznámější představitele patří severoamerický kardinál červený.

Eliot zůstal stát a škrábal se na hlavě, neboť už uplynuly dva dny, aby mohl shrábnout peníze za vítězství St. Louis Cardinals. Právě tehdy si uvědomil, že Sibyliny věštby jsou někdy příliš záhadné, aby pro něho měly cenu, někdy příliš opožděné, aby mu byly ku prospěchu.

V průběhu následujících týdnů Sibylu zkoušel a každou noc jí poctivě dával misku s mlékem a medem, a každé ráno, když jí zanechal otázku, trpělivě přebíral odpověď. Zkoušky ho začaly uspokojovat.

Koncem října se Sibyly zeptal, kdo vyhraje prezidentské volby, a dostal odpověď: filius Johannis victor est. Tou dobou už investoval do latinského slovníku a neměl žádné potíže s překlady nepříliš vytříbené latiny (koneckonců Sibyla byla původem z Řecka), „Vítězem je syn Jana“, dozvěděl se asi den předtím, než si přečetl titulky v novinách: „Johnson Landslide“.

Pořád však zůstával obezřelý. Příští týden se Sibyly zeptal, zda má koupit akcie kanadských Space Industries, které se prodávaly za cenu dvou centů za kus. Slůvka „caveat emptor“ ho od nákupu odradila, takže ho nijak nepřekvapilo, když se následující měsíc dočetl, že akcie klesly na nulu a že představitelé podniku byli postaveni před soud.

Poslední zkouškou byla otázka, kdy zemře John Wardell. Ještě nespustil oči z odpovědi „ille fuit“, když byla Julia meziměstským hovorem informována, že starý pán umřel v noci ve spánku. Chudák děda pomyslel si Eliot, když vysedával na nekonečném pohřebním obřadu. Sice jsme se hádali, ale myslím, že nakonec mě začínal mít přece jenom rád. Chtěl mi konečně prokázat laskavost.

Jeden z nejlepších klientů banky a člověk, s nímž Jim Eliot jednal už pět let, působil v té sféře textilního průmyslu, která se specializuje na nebarvené látky. Když poslouchal Maxe Siegala, připadalo mu to poměrně jednoduché: nakoupí se spousta nebarvené látky – často na úvěr –, zjistí se, jaké barvy budou v nadcházející sezóně v módě, potom se látka obarví a se ziskem prodá. Celý proces však byl mnohem složitější a nebezpečnější. Pokud člověk neodhadne situaci, může mu zůstat látka v nesprávné barvě v ceně i několika set tisíc dolarů. Pokud k tomu dojde, lze si ji několik let ponechat a platit poplatky za skladování, dokud barvy opět nepřijdou do módy; látku lze rovněž se slevou prodat; nebo ji lze přebarvit a modlit se, že s náklady na přebarvení podnik nezkrachuje. Max Siegal prokazoval zlověstný čich na vybírání módních barev a banka mu ráda poskytovala krátkodobé půjčky, protože Max peníze vždycky vrátil ještě před datem splatnosti.

„Dobrá, Maxi,“ řekl Eliot u druhého martini po obědě, „s půjčkou nebudou potíže. Víš, že máš v bance dobré jméno. Mimochodem, letos to bude jaká barva?“

„Přemýšlíš, že bys šel do nějaké rizikové investice, Jime? Zapomeň na to, každé dva týdny dostáváš výplatu. Ukládej peníze do banky.“

„Zajímá mě to, abych mohl Julii naznačit, kam se bude letos ubírat móda.“

„Tak jo, já budu barvit na lesní zeleň, na sto procent.“

Toho večera položil Eliot Sibyle otázku a ráno se dočkal odpovědi: „Ex Tyre ad Caesarem“ – nedávala mu však smysl. Znovu zkusil knihovnu a tentokrát se za deset minut dozvěděl, že se ve městě Tyru vyrábělo vzácné purpurové barvivo, které bylo vyhrazeno přímo pro římské císaře.

Jim Eliot měl na starosti několik investičních účtů a na tom nejlepším bylo uloženo půl milionu dolarů, které patřily jedné staré panně ze sousedního města, kterou vídával jen velice zřídka, postarší ženě, která obvykle nechávala správu účtu zcela v rukou banky za předpokladu, že výnosy neklesnou pod úroveň pěti procent. Za všech okolností měla být asi desetina jejího jmění uložena na spořitelních účtech, kde čekala, až bude převedena do výnosnějších investic; další desetina ležela v sejfu, přesně podle přání staré paní. Eliot to dělal poprvé, a když ze sejfu bral 10 000 dolarů, potily se mu ruce.

S využitím hotovosti nakoupil nebarvenou látku v hodnotě 10 000 dolarů a u barviče si domluvil třicetidenní dobu splatnosti. Když určil barvu – královskou purpurovou červeň –, muž se na něho zadíval jako by chtěl smlouvu zrušit. Ale Eliot se už ničeho nebál. „Purpurovou červeň,“ zopakoval, „královskou purpurovou červeň, celou hromadu.

Příští týden si s ním Max Siegel domluvil oběd.

„Jime,“ spustil, „jsem v pěkné kaši. Právě jsem viděl signální výtisky Vogue a letos to bude purpurová, královská purpurová, a já mám plný sklad lesní zeleně.“

„Chceš další půjčku, Maxi?“

„Na to je už pozdě. Než si nechám látku nabarvit, trh bude nasycený. Všichni půjdou po purpurové. Tu zelenou bych mohl převést do ztráty a počkat na příští rok, ale kdybych někde sehnal purpurovou, pořad bych aspoň mohl skončit na nule.“

„A co kdyby ti někdo nabídl látku nabarvenou královskou purpurovou v hodnotě 10 000 dolarů?“

„Zaplatil bych za ni 25 000 a pořád bych na ní vydělal.“

Příští pondělí si Eliot nechal vyplatit Siegalův šek, zaplatil barviči, vrátil 10 000 dolarů do sejfu a rozdílem vyspravil svůj běžný účet. Stačilo to na splacení nejnaléhavějších dluhů, dorovnání velké části druhé hypotéky a splacení půjčky z úvěrové společnosti. Ale nakonec byl pořád na mizině a účty se pořád hromadily. Jedna výhra nestačila.

Jedny z nejčastěji obchodovaných akcií na trhu patřily jednomu asijskému zlatému dolu a každý den kolísaly mezi dolarem a dolarem a půl. Na Wall Street se dobře vědělo, že pokud se někdy zvedne cena zlata, investoři zaznamenají obrovský úspěch. Eliot položil Sibyle otázku a dočkal se odpovědi, tentokrát ve svém rodném jazyce: „Moře bude stejně plné zlata, jako je plné ryb.“ Na formulaci bylo něco zvláštního, a tak čekal. Příští týden se dozvěděl, a vděčně poklepal na dřevo, o novém procesu získávání zlata z mořské vody, který způsobil, že na celém světě cena zlata radikálně poklesla.

Nebyl však v situaci, kdy by ho uspokojilo jen to, že se vyvaruje ztráty. Potřeboval příznivou odpověď, něco, na čem by mohl stavět. Účty se nepřestávaly valit a na bankovním účtu zbývalo zase jen asi sto dolarů. Záhadných odpovědí a odpovědí v cizích jazycích už měl plné zuby. Napsal jí vzkaz, že vyžaduje jasné výroky v angličtině. Následujícího rána dostal tuto odpověď: „Vox dei multas linguas habet [Hlas boha hovoří mnoha jazyky]“.

Fakt vtipné, pomyslel si Eliot a toho večera úmyslně opomněl každodenní krmení. Miska byla na svém místě, ale už do ní nedolil mléko a med. Zopakoval svou žádost. Spálil bobkové listy. Ráno se ale odpovědi ještě nedočkal. Tak to pokračovalo celý týden. Když občas přiložil ucho k domečku, zaslechl uvnitř cupitání a jednou měl dojem, že i slabý křik. Ale odpověď nepřicházela a Eliot došel k závěru, že co přežilo dva tisíce let, vydrží hladovět pěkně dlouho.

Středeční večer byl perný. Zapomněl odpovědět na dopis, který přišel z jednoho z jeho účtů, a rozhořčený starý pán napsal stížnost přímo řediteli banky. Když přijel domů, čekal ho na stole dopis z Michaelovy školy, kde mu ředitel připomínal, že ještě nezaplatil školné. Potom k němu vzhlédla Julia od džbánku s martini, které právě míchala, nádherná v obtažených nových zlatavých lamé kalhotách a leopardím pulovru, a řekla mu že: přihlásila Pamelu na lekce správné výslovnosti – „kvůli těm rovnátkům, miláčku, vždyť s nimi mumlá“ – a do hodin způsobného chování; že se jim definitivně pokazila pračka; že Durkeesovi odvedle mají nového kombíka; že je načase, aby si obstarali hospodyni na plný úvazek, i kdyby pro ni měli přistavit nový pokoj; a nakonec že kocour Pongo potřebuje sérii vitaminových injekcí.

Eliot před večeří vypil pět martini a potom podřimoval v křesle. Když se vzbudil, bylo po jedné v noci; Julia už spala. Pustil si na hlavu a na krk studenou vodu. Potom si namíchal whisky a v křesle přemýšlel. Za chvíli se vydal do sklepa s Pongem, tlustým, nevrlým, vykastrovaným kocourem v podpaží, kde se zmohl jen na škubání a mňoukání.

Julia občas dostala nápad, že se bude s Pongem procházet na vodítku, jako by to byl pes. Cestou do sklepa Eliot prošmátral kuchyňskou zásuvku, našel ozdobné vodítko propletené stříbrnými drátky a připjal je kocourovi k obojku posázenému sklíčky. Když došel skoro k domečku, konec vodítka pevně uvázal k potrubí. Pongo zůstal seděl na zemi a líně se olizoval.

Eliot přistoupil k domečku, nahmatal na straně střechy háček, který ji uzavíral, a odsunul jej. Na okamžik mu blesklo hlavou varování starého Wardella, aby se do domečku nikdy nedíval. Pak střechu odklopil. Namířil dovnitř světlo stojací lampy a opatrně do domku nakoukl. V jednom malém pokojíku vedle atria zahlédl na pohovce postavičku připomínající malinkou starou ženu. Byla asi patnáct centimetrů velká a měla na sobě tmavé roucho. Otočila hlavu a vrhla na Eliota ledový a nevraživý pohled.

Eliot ji zvedl a podržel si ji pevně mezi pokrčeným prostředníkem a dvěma sousedními prsty, jako rybář, který drží úhoře. Ale žena mu vzdorovala jen velmi slabě. Potom ji přinesl ke kocourovi. Chvilku si myslel, že Pongo utrhne vodítko. Tahal za ně a mňoukal strašlivou touhou zatnout do malého teplého tvorečka zuby. Dělilo je jen několik centimetrů. Eliot se díval, jak rozvášněný kocour rafá čelistmi, a slyšel zběsilé cvakání zubů. Miniaturní ženu k němu ještě více přiblížil, natolik, že ucítil na ruce kocourův dech a kapičky jeho slin. Tělíčko mezi jeho prsty se slabě chvělo. Potom začal Pongo skučet. Za chvíli položil Eliot Sibylu zpátky na pohovku a zavřel střechu. Zanechal jí vzkaz, který jí předával už řadu nocí, ale misku nechal opět prázdnou.

Následujícího rána ho čekala odpověď: „Ptej se a bude ti odpovězeno.“

Toho večera začal Sibylu opět krmit.

Z účtu, který už jednou použil, si další den půjčil 5 000 dolarů a večer položil otázku. Neměl čas čekat, až se zvedne cena akcií nebo se naskytne výhodná obchodní příležitost. Byl na pokraji bankrotu. Vlastně ho čekal v okamžiku, kdy se sejdou všechny výdaje. Chtěl znát jména tří vítězů; chtěl si vsadit na tři koně. I kdyby patřili všichni tři mezi favority, vyhrál by asi 100 000 dolarů, vrátil by vypůjčenou částku, urovnal by dluhy a ještě by mu zůstal kapitál, který by mohl dále použít.

Ráno se tři jména objevila na proužku papíru. Pečlivě si je přepsal do notesu: Sun-Ray, Snake-killer a Apollón: první, druhý a třetí dostih na místním závodišti.

U přepážky pro sázky ve výši 100 dolarů si koupil padesát kupónů na Sun-Raye a o několik minut později na sedadle u cílové čáry sledoval, jak se kurz snižuje z 5:3 na 3:2. Ale i tak, pomyslel si, vyhraju 12 500, které vsadím na druhý dostih. Pak ani nečekal na závěr. V cílové rovince měl Sun-Ray náskok sedmi délek a ostatním se ještě vzdaloval. Eliot stál skoro v čele fronty šťastlivců, kteří si přišli pro výhry.

Výplata peněz se však trochu pozdržela, protože byl nucen uvést jméno a adresu a doložil je řidičským průkazem – „kvůli klukům z berňáku“, omlouval se pokladní a odpočítal mu 12 500 dolarů. Panebože, pomyslel si Eliot, zapomněl jsem na strýčka Sama, až si vezme svůj díl, moc mi toho nezbude. Příště, až vypadnu z téhle díry, se budu držet kapitálových investic.

Potom u stejné přepážky vsadil všechno na Snake-killera. Chvilku uvažoval, zda by nebylo jistější, kdyby si ponechal původních 5 000, které musí dalšího dne vrátit, ale už v tom byl až po uši a hra na jistotu neměla cenu. Snake-killer se mu příliš nezamlouval. A neulevilo se mu, ani když se na tabuli objevil stejně vysoký kurz poté, co uskutečnil sázku; ve třetím měl však Apollóna v kurzu 10:1, a i kdyby vsadil 25 000, kurz zůstane nejméně na 4:1 či 5:1.

Během druhého dostihu už z tribuny předčasně neodešel. Bylo to o fous. Strnulý hrůzou stál a sledoval, jak se Snake-killer a neznámá klisna bok po boku přetahují o vítězství. Potom uviděl, jaké se na tabuli objevilo číslo, a došlo mu, že vyhrál jeho kůň. Prudce oddychoval, oči měl zalité potem a vyčerpaně se svalil na sedadlo.

Potom běžel k výplatnímu okénku a cítil, jak mu divoce bije srdce. Do třetího, pro něho posledního dostihu nezbývalo mnoho času. Opět byl požádán, aby prokázal totožnost, a rychle uvedl jméno i adresu.

Za několik minut se už hnal k přepážce, aby vsadil 25 000 na Apollóna, a zanedlouho si do kapsy cpal obrovský štos kupónů. Opět si v duchu vynadal, že si nenechal původních 5 000, které vzal z účtu. Zítra ráno je vrátím, říkal si, hned, jak přijdu do práce. Podíval se na kurz na tabuli: i po jeho obrovském vkladu zůstával na 5:1; za pět minut shrábne 125 000.

Tentokrát už nešel ani k cílové rovince, ale zůstal stát u pokladen, sledoval tabuli a čekal, až se na ní objeví číslo 11, Apollón. Šlo to ráz na ráz. Uslyšel povyk, kterým diváci zareagovali na start, potom nepravidelný ryk, když koně zmizeli za zatáčkou, potom závěrečný jásot, když vtrhli do cílové rovinky, následovaný zvláštním tichem když se na tabuli zaskvěla jedenáctka. Eliot se obrátil a s kupóny v ruce rychle přistoupil k pokladně. Napadlo ho, že hned u závodiště stojí pobočka jeho banky. Kromě těch 5 000 hned všechno uložím. Ale tentokrát už na svůj vlastní spořitelní účet. Nikam, kde by k penězům měla přístup i Julia.

„Momentíček,“ ozval se pokladní. „Proti Apollónovi bylo vzneseno obvinění z porušení pravidel.“

Eliot se sebejistě pousmál. Když se k němu pokladní opět otočil, ve tváři mu pořád pohrával úsměv.

„Máš smůlu, kamaráde. Apollón byl právě diskvalifikován. Ty kupóny můžeš roztrhat.“

Eliot se rozhlédl a spatřil, jak jedenáctka mizí z tabule a nahrazuje ji čtyřka z místní stáje.

„To přece nejde,“ namítal, „vždyť mi říkala, že…“

„Smůla, kamaráde, a teď už běž, ustup, čekají tu další.“

Eliot se odpotácel pryč, přičemž se ještě zkoumavě díval na tabuli s nadějí, že se nějakým zázrakem dočká odvolání nového verdiktu. Ale nic se nestalo, a tak se za chvíli odebral na cestu domů.

Ve vlaku se ještě jednou podíval na celou odpověď. „Tito zítra poběží nejrychleji: Sun-Ray, Snake-killer, Apollón.“ Panebože, pomyslel si, ta mrcha mě zase doběhla – „poběží nejrychleji“, není tu nic o porušení pravidel. Tentokrát kocourovi dovolím, aby si s ni trochu pohrál.

Když dorazil domů, nikdo tam nebyl. „Pamela je na pyžamovém večírku u Evansů. Já jdu do kina. Jídlo máš v lednici. Pongo je ve sklepě, nezapomeň ho pustit.“

Seděl a rychle pil. Přišel o pět tisíc dolarů. Neexistuje způsob, jak by je mohl získat zpátky. Dům je zatížený dvěma hypotékami, auta nemají žádnou zůstatkovou hodnotu, už si půjčil i na životní pojištění. A v nejbližších dnech se v bance určitě zničehonic objeví stará slečna Winstonová, jak to mívá ve zvyku, a přepočítá si peníze v sejfu. Nebo přijdou na kontrolu revizoři. Kdyby jenom existoval způsob, jak u té mizerné Sibyly získat jistotu. V sejfu je ještě spousta peněz. Mohl bych to zkusit ještě jednou. Kdyby mě chytli, délku trestu už to neovlivní. Tentokrát ji už vážně vyhladovím, řekl si; tentokrát na ni na chvíli pustím Ponga, dokud nezačne volat o pomoc.

Když si vzpomněl na Juliin vzkaz a vydal se do sklepa pustit kocoura, byl už řádně opilý. Napřed si Ponga v koutě své pracovny vůbec nevšiml; zatímco se rychle blížil k domku s vodítkem v ruce, koutkem oka zaregistroval jen to, že je kocour uvnitř.

Podíval se na domek. Vchod byl napadrť. Tenké dřevo a papírová drť byly rozsápány a kolem bazénku se táhly hluboké škrábance, kde kocour pátral po své kořisti. Eliot rychle odsunul háček a odklopil střechu. Pohovka, na níž lehávala Sibyla, ležela v koutě místnůstky na boku, rozbitá na kusy. Uvnitř domku nikdo nebyl.

V protějším koutě Pongo blaženě předl. Eliot se k němu pomalu přiblížil. Kocour se ochranitelsky choulil nad něčím, co držel v tlapkách a co vypadalo jako zmuchlaný cár tmavé látky. Eliot kocoura vztekle přetáhl přes hřbet a sledoval ho, jak utíká a zanechává hračku na zemi.

Eliot ji zvedl. Byl to roztrhaný chuchvalec černé látky vyplněný jakousi rozdrcenou hmotou. Kdyby neucítil na tkanině vlhké skvrny a nepřiblížil ke světlu prst, na němž uviděl krvavou šmouhu, byl by měl za to, že našel jenom bezhlavou panenku.

Julia, mimo jiné své osobité zvláštnosti, trpěla i přehnaným strachem ze zlodějů, ale když si Eliot koupil krátký revolver, přinutila ho, ho nepřechovával v nočním stolku u postele – protože stejnou hrůzu měla i ze zbraní –, nýbrž pod zámkem v přihrádce stolu ve sklepní pracovně.

Klíč měl na klíčence, a tak přihrádku rychle otevřel, revolver vytáhl a potěžkal jej v ruce. Přešel s ním k domečku. Ještě jednou se podíval dovnitř, co kdyby se v něm nějakou neskutečnou náhodou Sibyla zase objevila poté, co by se jí podařilo kocourovi utéct. Ale domek byl prázdný, či spíše skoro prázdný; protože v rohu bazénku ležel proužek papíru.

Eliot jej zvedl. Kdy umřu, pomyslel si, a přečetl si poslední zprávu, kterou měl kdy dostat: „ille die [dnes]“.

Když v uzavřeném prostoru sklepa revolver vystřelil, vyšla z něj rána jako z děla.

Představení, na které šla Julia do kina, byl dvojprogram. Ani jeden film za moc nestál, ale na podružnostech obvykle šetřila, a jakmile zaplatila lístek, dokázala přetrpět i několik hodin banálních nesmyslů. Když se vrátila domů, zaparkovala auto a dveřmi z garáže vešla do kuchyně. Ta vypadala, jako by se v ní zbláznil kuchař. Na poličkách byly převrácené krabice a láhve. Nástěnná skříňka s kořením byla nakřivo a na stůl se vysypal aromatický obsah z otevřené dózy s bobkovým listem.

Julia všechno mechanicky, takřka bez jediné myšlenky uklidila, načež se pustila do hledání manžela. Nebyl v obývacím pokoji ani v ložnici, takže se ho nakonec vydala hledat do jeho sklepní pracovny. Když sešla do sklepa, v hlavním prostoru bylo zhasnuto, ale škvírou pode dveřmi pracovny se linula slabá žlutá zář. Otočila vypínačem hlavního světla.

Kocour Pongo ležel na podlaze v tratolišti krve, celý strnulý a zohavený. Chvilku přemýšlela, co se mu mohlo stát, potom si všimla revolveru pohozeného vedle kocourovy roztříštěné lebky. Zamířila ke dveřím do pracovny. Slyšela jen slabé monotónní opakování několika slov, jimž nerozuměla. Pomalu a opatrně otevřela dveře.

Jako první ji zasáhla palčivě aromatická vůně doutnajících bobkových listů a pramínku modrošedého kouře vzlínajícího z měděného popelníku.

Její manžel klečel před velkým domkem pro panenky v opačném koutě místnůstky. V levé ruce držel malou dřevěnou misku a v pravé ruce měl zcela nepochopitelně poloprázdnou láhev, z níž do misky naléval mléko. Ostře na něho zavolala, ale neodpověděl jí. Vydala se tedy k němu. Horní část domku byla odklopená. Zatím se do něj a nikdy nepodívala, takže teď dychtivě natáhla krk. Spatřila jen nádvoří s prázdným bazénkem a kolem něj několik pokojíčků. Měla dojen že v jednom z nich stojí drobná starodávná pohovka a na ni něco leží. Eliot na svou manželku za okamžik upřel nevidoucí oči. Potom sáhl do domku a z pohovky zvedl něco, co vypadalo jako miniaturní hadrová panenka. Začal jí něco drmolivě říkat – jazykem, který Julia neznala –, aniž manželce věnoval sebemenší pozornost. Drmolit a klečet nepřestal, ani když odešla nahoru, a příliš se nepohnul, ani později přijela sanita.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Vybavit si kroky, jež vedou k napsání povídky, obvykle vyžaduje něco na způsob prudké stimulace paměťových buněk, pokud tedy nepatříte k oné hrstce velice metodických spisovatelů, kteří si dávají záležet na pečlivém sepisování námětů pro povídky, jejich vývoji a směřování. Nicméně v případě Domečku pro panenky se na počátek pamatuji dosti jasně.

Byl jsem se svým synkem Brianem, kterému byly tehdy dva roky, prohlíželi jsme si úžasný domeček pro panenky ve staré budově muzea Smithsonova institutu. Briana některé panenky ve starobylém domečku přímo uhranuly a ptal se mě, jestli to jsou „opravdoví lidé“, jestli se po domě pohybují a tak podobně. Já jsem si vzpomněl na povídku M. R. Jamese o domečku pro panenky z osmnáctého století, kde se loutky po půlnoci jistým příšerným způsobem doopravdy probouzely; avšak tento nápad jsem pro námět na povídku samozřejmě znovu použít nemohl. Bez jakéhokoli zřejmého důvodu jsem poté pomyslel na dům Vettiů v Pompejích a představil jsem si, že by z tohoto krásného římského letního sídla byl nádherný domeček na hraní. Jelikož jsem se v duchu ocitl v okolí Neapole, vzpomněl jsem si na příběh z Petronia o Sibyle, která byla zajata a nějak uvězněna v láhvi. Pak jsem začal opět uvažovat nad otázkou mého synka a nejrůznější směry uvažování se mezi sebou propletly a získaly první náznaky tvaru a struktury. (Toto všechno se seběhlo asi během třiceti vteřin.) Cestou jsem už přemýšlel soustředěněji a systematičtěji, a než jsem se dostali domů, v hlavě jsem si v hrubých rysech nesl námět na povídku. Zjišťuji, že právě tímto způsobem vymýšlím většinu příběhů – využívám každého podnětu a každé volné chvilky, protože jsem vždycky pracoval na plný úvazek a psal jsem pro potěšení, relaxaci, vlastně mi připadá obtížně nepsat.

Nebezpečná část oné „nebezpečné vize“ je v mé povídce patrná hned od začátku. Jim Eliot je zdánlivý kariérista, který žádnou kariéru neudělal, člověk, jenž má za sebou skvělou budoucnost. Velice rád by si „společensky polepšil“, jak by to nazvali sociologové, a to objektivně i subjektivně. Společensky si polepšil svatbou, žije ve velice drahé příměstské oblasti a doufá, že jeho příjmy budou někdy odpovídat jeho životnímu stylu – stejně jako některé primitivní kultury věří že realizace důsledků následujících po příčinách tyto příčiny reálně přivodí: pomočte se a ono zaprší. Pořád se kojí nebezpečnou vizí, která mu určuje život: vizí o zemi, kde létají pečení holubi do huby, o zemi, kde se nové, šustivé bankovky snášejí zvolna ze stromů jako suché listí, a tak ještě předtím, než dostane domeček pro panenky, jedná, jako by se tato představa zakládala na pravdě. A co se nepodaří utratit jemu, o to se postará jeho manželka. Nesplácí včas, je zadlužený, vyhýbá se věřitelům, žije z posledního, balancuje nad propastí, na pokraji krachu. Proto je ochoten uvěřit neuvěřitelnému. Proto dychtivě sáhne po pochybném daru od umírajícího starce, který je zjevně jeho nepřítelem. A proto ho neodradí ani jeden či dva nezdary – jasná varování: pořád se kojí onou nebezpečnou vizí dokonalého uskoku, který mu otevře dveře do státní mincovny.

„Takový je zvyk bohů,“ pravil Caesar králi Ariovistovi, „že pozvednou lidi do výše, aby byl jejich pád o to závratnější.“ Jim Eliot se s výjimkou několika minut příliš vysoko ani nedostane, jeho pád je však stejně závratný.

Zjišťuji, že většina mých románů a povídek se hodně točí kolem peněz, sexu a společenského postavení. Tato konkrétní povídka je o penězích a různých symbolech, které za ně lidé vyměňují; o snadno získaných penězích a věčně nebezpečné vizi: že někde, hned za rohem, v jiné zemi v jiné dimenzi, existuje spolehlivý způsob, jak je získat.

SEX A/NEBO PAN MORRISON

Úvod k povídce

Nikdo nepíše jako Carol Emshwillerová. Absolutně nikdo. A nikdo tak nikdy nepsal. Patří sama sobě, má svůj vlastní hlas, vzpírá se srovnávání, bádá v oblastech, které se obvykle považují za nebezpečné, a ze všech umělců které jsem potkal, se nejvíce blíží představě čistokrevné umělkyně.

O Carol se těžko něco říká… jako se stejně těžko něco říká o její tvorbě. Nespojuje se s obvyklými symbolickými systémy a standardy. A Carol (v přítomnosti cizích lidí) se neumí příliš dobře vyjadřovat. Při kritických rozborech má sklony uchylovat se ke gestikulaci, mumlání, hledání patřičných slov. Tuto váhavost však nelze nalézt v jejích povídkách. (Možná je pravda, že musí své texty přepisovat, aby nalezla náležitý jazyk pro každou povídku, ale to je ex post facto. Myšlenka se zrodila, pak je pouze prací spisovatelky přijímat a odmítat různé vibrační prvky, dokud nedosáhne oné vytoužené harmonie.) Z tohoto rozdílu docházím k přirozenému závěru: Carol Emshwillerová hovoří nejvýmluvněji prostřednictvím své tvorby. Tak je tomu často u těch nejlepších spisovatelů. Tak je tomu často u těch nejznamenitějších lidí.

Pokud jde o tvrzení, že je čistokrevná umělkyně, je první mně známou spisovatelkou, která říká, že píše pro vlastní potěšení, jíž věřím. Typy povídek, které Carol svěřuje papíru, jsou jen zřídkakdy komerční povahy. Jsou to zcela upřímně osobní vize. (Vždycky jsem zastával názor, že spisovatel se musí ze všeho nejdříve naučit základům svého řemesla, komerčnímu způsobu vyprávění příběhu tím nejjednodušším, nejpřímějším způsobem, než se může pokusit porušit pravidla a nastolit nové pojetí. Carol je opět výjimkou z tohoto pravidla. Od svého prvního díla, které jsem přečetl, je inovátorkou a experimentátorkou. Buď zná pravidla od přírody natolik dobře, že je může přijímat nebo odmítat podle potřeb konkrétního úkolu, nebo je – jak tuším – rozený talent, který se neřídí stejnými pravidly jako my všichni ostatní. Je to nicméně akademická otázka, protože důkaz lze nalézt v četbě. Vždycky slaví úspěch.) Její vize nejsou nikdy dokonale pevné. Přesouvají se a chvějí jako olejové duhy v kaluži. Skoro to vypadá, jako by Caroliny povídky zatáčely do jiné dimenze. Viditelná je jen část celého zamýšleného díla. To, co nejspíš říká doopravdy, je nezřetelné, zastřené stíny, vábivé, jsou to náznaky kynoucí z mlhy. Nepodobá se to viditelné části ledovce ani skrytému smyslu haiku ani ničemu, s čím jste se dosud mohli setkat. Opět je to jedinečné. Ale z nedostatku přiléhavějšího vysvětlení zůstanu u přirovnání „zatáčení do jiné dimenze“.

Avšak status „čistokrevného“ umělce si člověk nevyslouží pouze na základě typu díla, které vytváří. Jde o stav mysli, od prvopočátku. A pracovat za této situace je mnohem a daleko těžší než jen usilovat o prodej toho, co člověk napíše. Zdá se, že Carol si nedělá hlavu s prodejem svých povídek – alespoň tím způsobem, jak si s ním dělají hlavu ostatní autoři. Samozřejmě stojí o to, aby její tvorba spatřila světlo světa tiskem, ale pokud to předpokládá psaní toho, co psát nechce, nepřistoupí na to. Stanovila si vysokou laťku kvality a nasazení, které hraničí takřka s nemožností. A píše své povídky s plným vědomím, že je možná nikdo nepřijme. Rozhodně to není typ spisovatelky přebývající ve slonovinové věži, autorky, která píše pouze do šuplíku, která je příliš nejistá, aby předložila svá díla posouzení veřejnosti. Nic z toho u Carol nenajdete. Uvědomuje si však, jak to chodí ve vydavatelské sféře. Existuje jen velice málo časopisů a vydavatelů, kteří by byli ochotni podstupovat rizika s experimentální, avantgardní, individuální tvorbou, když si mohou nadále zajišťovat alespoň návratnost vynaložených prostředků vydáváním přežitků předpotopní fantasy. Nic z toho Carol strach nenahání. Pokračuje ve svém vlastním stylu a dál píše vynikající povídky.

Génius emshwillerovského talentu (a slovo „génius“ používám s plným vědomím všech důsledků jeho významu) se mimochodem neomezuje jen na Carol. Jak většina lidí ví, má za manžela talentovaného umělce a filmaře Eda Emshwillera, z jehož avantgardních filmů se řada z nás těší mnohem déle než zelenáči a undergroundoví milovníci filmového umění, kteří Eda mylně házejí do jednoho pytle s Warholem, Brakhagem, Angerem a Davidem Brooksem. Emswillerovský génius – zahrnující jak manžela, tak manželku – je kombinací profesionální odbornosti, jež se nevyužívá při vytváření střízlivého, náladového a občas zlověstného umění, jak na poli literárním, tak filmovém. Bylo by nadmíru přiléhavé, kdyby se uskutečnilo nevyhnutelné a Ed převedl Carolinu tvorbu na plátno.

Má-li Carol vykreslit svou osobu, dostane se nám obrázku levittownské ženy v domácnosti – má tři děti, není příliš dobrá hospodyně, vařit umí, když vynaloží patřičné úsilí, které občas opravdu vynaloží. Domnívám se, že jde o kultivovaný obrázek. Carol-hospodyně je člověk, kterého Carol-spisovatelka musí držet od těla. Ale pod těmito povrchními charakteristikami zjistíme o této ženě několik fascinujících věcí: „Kdysi jsem nenáviděla všechno, co se týkalo psaní, ačkoli kdyby mi někdo alespoň trošičku naznačil, o co vlastně jde, myslím, že by se mi líbilo tak, jako se mi líbí dnes. Na vysoké škole jsem málem propadla z angličtiny a kvůli špatnému prospěchu jsem na ni musela docházet ještě další mučivý semestr. (Na mizerný způsob, jak se běžně vyučuje všechno související s literaturou, mám velice vyhraněný názor.) Začala jsem chodit na hudební katedru, kde jsem hrála na housle, a potom jsem přešla na výtvarný obor. Byla jsem špatná hudebnice, ale dobrá výtvarnice. S Edem jsem se setkala na fakultě výtvarného umění na Michiganské univerzitě. Získala jsem Fulbrightovo stipendium, které mi umožnilo studovat ve Francii. Chápat co obnáší psaní, jsem začala, až když jsem se o něco později setkala s některými spisovateli v New Yorku. Chodím na všechny undergroundové filmy, na které můžu. Mám radši zajímavé nezdary než díla, kdy filmař vždycky přesně ví, co dělá.“

Příběh, který tady Carol vypráví, není nezdar ani náhodou. Je mimořádně zdařilý, je to docela dobře nejzvláštnější povídka o sexu, která byla kdy napsána, a funguje rovněž jako science fiction. Je znatelně avantgardnější než většina povídek, které Carol publikovala v komerčních časopisech, a ze všech děl v této knize má nejblíže k označení ,,to nové“. Doporučuji ji nastupujícím mladším autorům, kteří hledají nový směr.

SEX A/NEBO PAN MORRISON

Carol Emshwillerová

Podle kroků pana Morrisona na schodišti si mohu nastavovat hodiny. Ne že by byl tak přesný, ale pro mě je přesný tak akorát. Přibližně 8:30. (Hodiny se mi stejně předbíhají.) Každý den ztěžka sestupuje a já si je posunu o deset minut nazpátek, nebo o osm či o sedm. Domnívám se, že bych to docela dobře mohla dělat i bez něho. ale myslím, že by byla škoda, kdyby se všechno to dusání a hekání a sípáni spotřebovávané energie vyplýtvalo pouze na cestu dolů ze schodů, takže jsem si načasovala život podle tohoto ranního rytmu. Někdo by ho mohl nazvat pohřebním rytmem, ale je pohřební jen proto, že pan Morrison je tlustý, a proto pomalý. Ve skutečnosti je na muže velice milý. Vždycky se usmívá.

Někdy už čekám dole a vyhlížím ho a někdy držím v ruce budík. Věnuji mu úsměv a doufám, že není tak posmutnělý jako ten jeho. V kulaťoučké tváři pana Morrisona se zračí něco z Mony Lisy. Určitě musí skrývat tajemství.

„Nastavuji si podle vás hodiny, pane M.“

„Che che… no toto,“ heknutí, nadechnutí. „Víte,“ posune břicho doprava, „doufám…“

„Ale pro mě jste přesný tak akorát.“

„Che che. Ach. Ach ano.“ Doléhá na něho tíha celého světa nebo ho možná tlačí a drtí sto kilometrů vzduchu. Kolik na něho doléhá kilogramů na čtvereční centimetr? Nemá vnitřní energii, aby je odtlačil. Všechny svaly se mu pod kůží rozlévají jako rosol.

„Nemám čas se s vámi bavit,“ říká. (Nikdy ho nemá.) Odchází. Mám ráda jeho i jeho úsečný bostonský přízvuk, ale vím, že je příliš pyšný, aby mohl být někdy přívětivý. Pyšný je špatné slovo, stejně jako stydlivý. Radši to nechám být.

Otočí se, vyšpulí rty a potom na mě mrkne, jako by svůj výraz chtěl zmírnit. Možná je to jenom tik. Uvažuje, pokud o mě vůbec uvažuje: co mi může říct a co můžu říct já jí? Může vědět něco, co bych ještě nevěděl? A tak se na nohou do x kolébá pryč, ven ze dveří.

A teď začíná den.

Vážně umím docela hodně věcí. Často trávím čas v parku. Někdy si tam půjčím lodičku a vesluji a krmím kachny. Mám ráda muzea a můžu navštěvovat všechny ty umělecké galerie s volným vstupem a můžu si prohlížet výlohy, a když si dám velký pozor na rozpočet, občas si můžu dovolit i odpolední představení. Nebývám ale ráda venku potom, co se vrátí pan Morrison. Ráda bych věděla, jestli má zamčeno, když je v práci.

Pokoj má přímo nade mnou a je příliš mohutný, aby nebyl slyšet. Dům s ním sténá a usazuje se, když vyleze z postele. Pod nohama mu vrže podlaha. Dokonce šelestí stěny a v tapetách praská zaschlé lepidlo. Ale nemyslete si, že si na ten rámus stěžuji. Takto ho sleduji. Někdy tady dole jeho pohyby napodobuji, od postele ke kredenci, krok buch, od kredence k šatníku a zase zpátky. Představuji si ho, s těma jeho plochýma nohama. Představte si ho. Jen si představte, jak ty obrovské nohy kloužou do kalhot, tu jejich božskou šířku (protože takové nohy nemůže mít žádný smrtelník), jak tyto nohy boha Thora mizí v nohavicích širokých jako jeskyně. Představte si ty dvě krajiny, řídce porostlé slabým ochlupením barvy pšenice, jak si slepě nacházejí cestu do širokánských, sukním podobným kusů hnědé vlny, které jsou od předešlého dne pořád vlhké. Ách. Uf. Natáhnout šle. Myslím, že ho odtud slyším i dýchat.

Než si jednou učeše vlasy, já to stihnu třikrát, a než otevře dveře, stihnu vyjít ven a čekám ho na dolním schodu.

Nastavuji si podle vás hodiny, pane M.“

Nemám čas. Nemám čas. Odcházím. Víte…“ a zavře vstupní dveře tak zlehka, že byste si mysleli, že se svých tlustých rukou bojí.

A tak, jak jsem už řekla, začíná den.

Otázka je (a možná je to otázka pro dnešní den): co je opravdu zač, patří k Normálním, nebo k Jiným? U člověka tak tlustého to nebude snadné zjistit. Přemýšlím, jestli na to mám. Přesto jsem ochotna podniknout jisté kroky a ještě jsem mrštná. Pořád přece vesluji a chodím tam a zpátky a potom jsem nedávno také strávila celou noc schoulená pod keřem v Central Parku a dvakrát jsem se vyšplhala na požární schodiště a vylezla na střechu a zase zpátky (ale moc jsem toho neviděla a Jinými si ještě nemůžu být jistá).

Myslím, že šatník není vhodný, protože v něm není klíčová dírka, i když bych mohla pootevřít dveře a možná do nich vklínit nohu (mám ji maximálně úzkou.) Nemusel by si toho všimnout. Nebo bych si mohla vlézt pod postel. I když je pravda, že jsem útlá a malá, drobná skoro jako holčička, jak by mohl někdo říct, přesto to nebude snadné, ale snadné to není, ani když pátrám po milencích na střeše.

Někdy si přeji, abych byla malá mrštná ještěrka tmavě zelené nebo nažloutle hnědé barvy. Mohla bych se mu prosmeknout pod břichem, když otevře dveře, to by mě vůbec nespatřil, ačkoli oči má stejně rychlé, jako má nemotorné nohy. Přesto bych byla rychlejší. Odcupitala bych za knihovnu nebo za stůl nebo bych možná zůstala klidně ležet v koutě, protože na podlahu určitě moc nevidí. Jeho pokoj není větší než můj a jeho přítomnost ho musí vyplňovat, či spíše ho vyplňuje jeho břicho a jeho obrovské nohy. Vidí na strop a na obrazy na stěnách, na desky nočního stolku, psacího stolu a komody, ale podlaha a dolní poloviny všeho ostatního pro mě budou bezpečné. Ne, kromě potíží při vstupu do jeho pokoje nebudu muset ani litovat toho, že nejsem ještěrka. Ale jestli nezamyká, bude to snadné a celý den budu moci strávit vybíráním úkrytů. Jestli se rozhodnu, že je na to ta správná noc, měla bych si s sebou radši vzít i svačinu. Žádné suchary a žádné oříšky, naopak nehlučné věci jako sýr a tyčinky s fíkový džemem.

Když nad tím tak uvažuji, napadá mě, jako bych si pana Morrisona nechávala nakonec, jako si malé dítě šetří polevu, aby ji snědlo, až dojí dort. Ale teď vidím, jak jsem byla bláhová, protože vzhledem k tomu, že je jedním z nejpravděpodobnějších kandidátů, měl být hned první.

A tak dnešek začíná hromaděním zásob a průzkumnou výpravou o patro výš.

V pokoji panuje nepořádek. Nestojí tu žádná knihovna, ale knih a časopisů tu jsou stovky. Nahlížím za hromady. Nahlížím do šatní skříně plné obrovitých povislých kabátů, do nichž se můžu snadno schovat. Podívejme, jak se jim přes obyčejná ramínka táhnou ramena. Nahlížím pod postel a pod stůl. Dřepím pod nočním stolkem. Uvelebím se mezi špinavými košilemi a ponožkami pohozenými v koutě. Vida, pokud jde o úkryty, je to tu lepší než v Central Parku. Docházím k závěru, že je využiji všechny.

Je mi v pokoji velice hezky, protože mám pana Morrisona opravdu ráda. Už jenom ta jeho velikost mi skýtá útěchu; je dostatečně veliký, aby mohl být otcem všech lidí. Jeho pokoj působí všemi těmi věcmi otcovské velikosti konejšivě.

Cítím se tady líná a mladá.

Sním několik fíkových tyčinek, zatímco sedím na jeho botách v šatníku, na měkkých, širokých botách se zborcenými okraji, na botách, které tvarem připomínají spíše polštáře než obuv. Potom si zdřímnu ve špinavých košilích. Vypadá to, jako bych jich tu bylo asi patnáct, ale je jich jenom sedm a s nimi několik ponožek. Potom se schoulím pod stůl, obejmu si kolena a čekám a začínají mě přepadat pochyby. Už teď vím, že to povislé břicho překoná všechna má očekávání. Určitě všechno zastíní nebo skryje, takže proč se tady choulím a ťukám nehty do nohy stolu, když bych mohla být venku a krmit holuby? Hned odejdi, říkám si. To tady opravdu hodláš strávit celý den, a možná i noc, stísněná a uvězněná? Ale copak jsem to neudělala poslední dobou už tolikrát, a navíc vždycky zbytečně? Proč to nezkusit ještě jednou? Protože pan Morrison je určitě nejslibnější ze všech. Jeho oči, to, jak mu pod nimi tuk nadouvá líce, vypadají skoro čínsky. Nos má římský a v normální tváři by byl ohromující, ale tady je ztracený. Trpasličí. „Zachraňte mě,“ křičí nos. „Topím se.“ Zkusila bych to, ale až se pan Morrison vrátí, budu mít důležitější povinnosti. A povinnost to je, pro dobro všech a myslím tím opravdu všech, ale mohu vás ujistit, že v tomto ohledu nechovám ani ty nejmenší předsudky.

Víte, před několika týdny jsem opravdu zašla na jedno odpolední představení. Zhlédla jsem představení Královského baletu „Svěcení jara“ a tehdy mě to napadlo… No co byste si mysleli vy, kdybyste je viděli, jak na sobě mají trikoty, které mají představovat holou kůži? Nazvala jsem je nahé trikoty. A všichni ti dobře oblečení, kultivovaní lidé jim souhlasně tleskají, i když naprosto dobře vědí… něco jako císařovy nové šaty naopak. A teď uvažujte: existují jen dvě pohlaví a každý z nás patří k jednomu z nich a určitě, tedy nejspíš, ví něco o tom druhém. Ale možná právě v tomto se dopouštím chyby. Mysleli byste… no prostě jsem začala uvažovat: že mezi námi musí být Jiní.

Ale já je nevyhledávám ze strachu nebo z odporu. Jsem otevřená a nezaujatá. Pochopíte to, když řeknu, že jsem nikdy nespatřila (a není to zvláštní?) orgány mého vlastního početí, ani mého otce, ani mou matku. Bůhví, co byli zač a co bych potom byla já.

Takže tady čekám, kývám prsty v pantoflích a okusuji si záděry na prstech. Prohlížím si nenatřenou dolní stranu desky stolu. Rozdírám ji palcem. Pojídám další sladkosti a přemýšlím, jestli mu nemám ustlat postel, ale docházím k rozhodnutí, že to neudělám. Cucám si ruku, až je v měkkém ohbí naproti lokti celá červená. Čas se trhavě šine stejně pomalu jako školní hodiny a já se plazím po zemi a natahuji se za knihy a časopisy. V desítkách z nich si čtu první odstavce. Jelikož je tady prach a jelikož jsem předtím ležela v košilích a ponožkách, začínám být trochu cítit a obaluje mě jakési šedé, živočišné chmýří v němž se cítím ještě bezpečnější, jako bych do tohoto pokoje doopravdy patřila a mohla si tu jen tak lézt a pan Morrison by si mě vůbec nevšímal, jen by mě nanejvýš poplácal po hlavě, kdybych se plazila vedle něho.

Bum… pauza. Bác… pauza. Jeho kroků si nemůžete nevšimnout. Dům duní jeho přítomností. Podlahy se s vrzáním probouzejí a naklánějí se ke schodišti. Zábradlí klouže od jeho vlhkých šunkových rukou. Tapeta jako by najednou byla plná štěnic. Určitě si myslí: vida, tentokrát na mě nevykukuje ze dveří. Úleva. Můžu se plně soustředit na stoupání do schodů. Zvedám nohy proti tlaku. Ách. Uf. Pauza a nejspíš se dívá na obraz na stěně.

Rychle si vlezu zpátky pod stůl.

Je zvláštní, že ze všeho nejdřív položí noviny na stůl a posadí se s koleny před mým nosem: pravidelné stěny, výhně kolen, šíří se z nich horko a vlhkost, line se z nich miazma páchnoucí mokrou vlnou a potem. Jak jsou ta kolena široce oblá. Tisknou se ke mně matčiny prsy. Nejspíš jsou stejně měkká. Proč si na ně nemohu položit tvář? Podívejme, jak nehnutě dokáže sedět, aniž klepe prsty, aniž rytmicky stahuje stehno. Není jako my ostatní, ale mohl by takový člověk dělat maličkosti?

Jak se mi hromadí indicie, ale prozatím nemám nic jiného a přišel čas na něco konkrétního.

Potřebuji jen jednu věc, jen jeden fakt.

Čte si a upravuje si látku v rozkroku a čte dál. Vydechuje závany po párcích a česneku a já si uvědomuji, že je po večeři, a vytahuji si sýr a co nejpomaleji ho odhryzávám jako králík. Jeden kousek mi vydrží půl hodiny.

Nakonec odchází předsíní do koupelny a já se pod košilemi a ponožkami posunuji a natahuji si nohy. Co když se svléká jako moje babička, pod noční košilí? V jeho případě pod něčím obrovským, velkým jako lodní plachta?

Ale není to tak. Kabát pověsí na malé ramínko a kravatu na kulatou kliku šatníkové skříně. Přebírám jeho košili a musím si vytvořit další špehýrku. Potom si zouvá boty, stahuje ponožky. Z velikánských kalhot se souká za pomalého, nespatřeného vynaložení sil (dívá se z okna). Pouští se do svých zažloutlých trenek, napřed se poškrábe na zadku a na hýždích vyvolá zemětřesení.

Kde si ty mamutí trenky asi tak koupil? Ve kterém obchodě byly kdysi poskládané na polici? Ve kterém podniku seděly ženy u šicích strojů a vyráběly jeden tento nepozemský kus za druhým? Na Marsu? Na Venuši? Nejspíš na Saturnu. Nebo snad naopak na nějakém malinkém místě, na některém z Jupiterových měsíců, kde na kůži působí menší množství vzduchu na čtvereční centimetr a kde je menší přitažlivost, kde pan Morrison může brát schody po třech a přeskakovat ploty (protože určitě není nijak zvlášť starý) a tancovat celou noc s dívkami své velikosti.

Zamžourá svýma orientálníma očima ke stropnímu světlu a stáhne si trenky, nechá je volně dopadnout na zem. Vidím vrchovinu stehen a hýždí. Jak takový člověk může stanout nahý před malým zrcadlem? Jsem uhranutá, fascinovaná. Nedokáži určit barvu jeho kůže, jak tomu bývá u modrošedých očí nebo u oceánu. Snědou, růžovou, olivovou, a rudou a někdy pohmožděnou sloní šeď. Jeho oči musí být na podobnou mnohočetnost uvyklé, na spousty, nakupeniny, na hojnost vlastního těla, na nestřídmou bujnost, na univerzálnost, na astronomičnost.

Zjišťuji, že jsem naprosto zkrotla. Ležím ve své kukle z košilí a ani se netřesu. Oči nevnímají, co vidí. Je zcela mimo mé chápání. Dokážete si představit, jak útlá mu musí připadat má zápěstí? Přemýšlí (pokud o mě vůbec přemýšlí), myslí si: mohla by být z jiného světa. A jak cize působí její kotníky a kosti v nohou. Jak jí vystupují oči. Jak zelenou má kůži ve stínech na okrajích tváře. (Protože musím uznat, že jsem možná na svém konci spektra lidskosti tak daleko, jak daleko je on na svém.)

Najednou mám chuť zpívat. Dech mi vrní v hrdle v hymnech tak pomalu, jak by zpíval pan Morrison. Napadá mě, může to být láska? Moje první skutečná láska? Ale copak se odjakživa vášnivě nezajímám o lidi? Nebo spíš o ty, kteří mě zaujali? Ale copak není tento pocit jiný. Je možné, že mě láska v životě navštívila tak pozdě? (La la li la, z níž prýští všechny milosti.) Zavírám oči a skláním hlavu do košilí. Zubím se do špinavých ponožek. Dovedete si představit, jak se on miluje se mnou?!

Daleko pod jeho nepřítomným pohledem upřeným ke stropu se na loktech a kolenou plížím za staré knihy. Na bezpečnější místo, kde ze sebe setřesu tu potrhlost. Vždyť jsem dost stará na to (kdybych se někdy provdala), aby byl mým nejmladším synem. Ale kdyby byl mým synem, jak by mě přerostl! Zjišťuji, že ho nemůžu nikdy sledovat (jak je tomu všech synů). Musím ho milovat, jak by mohla myš milovat ruku, která čistí klec, a také stejně nechápavě, protože tu z něho bezpochyby vidím jen část. Cítím něco víc. Cítím hlubší objemnosti. Cítím nadbytky hmoty, které si dosud nedovedu představit. Na očních bulvách mi přetrvávají zakulacené negativní paobrazy. Vypadá to jako by se v koutech pokoje rozlévala tajemná tma, a jeho stín zakrývá zároveň okno na jedné stěně a zrcadlo na druhé. Rozhodně je jako ledovec, ze sedmi osmin pod vodou.

Ale teď se ke mně obrátil. Vykukuji mezi knihami a držím si nad hlavou časopis, jak se to dělá, když prší. Spíše než abych se skrývala to dělám proto, abych se zaštítila před příliš velkým tlakem jeho bezprostřední osobnosti.

A najednou na sebe upíráme pohled. Díváme se a zdá se, že on mě nechápe o nic víc, než já nechápu jeho, ale přesto je v myšlenkách zpravidla daleko přede mnou, odskakuje na nedokončených frázích. Dokonce nemá ani posmutnělé oči a ještě se v nich nezračí překvapení. Ale jeho pupek, to už je jiná historie. Konečně je tu oko Boha. Choulí se na rozlehlé prázdné obloze jako slunce na okraji vesmíru a teple na mě mrkne, dobrotivě, tlustě mrkne. Břišní oko přijímá a chápe. Břišní oko mě poznává a dívá se na mě tak, jak jsem si vždycky přála, aby se na mě někdo díval. (Ano, i když kráčím údolím stínu smrti.) Už tě vidím.

Ale už ho vidím. Kůže mu tam visí ve volných, poddajných záhybech a vidím malý kruh barvy mědi připomínající půldolar vytvořený z drobných mincí. Uprostřed je otvor, který se na okrajích zelená korozí. Musí to být nějaký druh „nahého trikotu“, a ať už jsou pohlavní orgány cokoliv, skrývají se za touto horkou, poďobanou a důlkovitou imitací kůže.

Zadívám se do těch jeho dívčích očí a ty jsou tak prázdné, jako by bulvy tvořila jen bělma, tak prázdné, jako by neměly vůbec žádné pohlaví, vejce bez žloutků, jako by byly vytvořeny v podobě panenky s kulatým otvorem, kudy odtéká voda.

Bože, pomyslím si. Nejsem pobožná, ale pomyslím si: panebože, a potom vstanu a nějak, belhavými přískoky se dostanu ven a seběhnu po schodech, jako bych měla křídla. Prásknu dveřmi svého pokoje a vklouznu pod postel. Do toho nejnápadnějšího úkrytu, ale jakmile se tam ocitnu, už se nedokážu přimět, abych vylezla. Ležím a čekám, jestli neuslyším, jak se žene po schodech, jak rachotem svých kroků tříští schody, jak rukou odhazuje zábradlí.

Vím, co řeknu: „Přijímám. Přijímám,“ řeknu. „Budu milovat, už miluji, všechno, co jste zač.“

Ležím a poslouchám, v naprostém tichu domu pozoruji visící okraje přehozu.

Může tu být v tak prapodivném tichu vůbec někdo? Musím pochybovat dokonce o svém vlastním bytí?

„Bůh ví,“ řeknu, „jestli jsem sama normální.“ (Jak má člověk poznat tyto věci, když je všechno skryté?) „Řekněte jim všem, že to přijímáme. Řekněte jim všem, že ošklivé jsou ty nahé trikoty. Vaše přívěsky, vaše ocásky, rýhy, hrby a hrboly, přijímáme úplně všechno. Vaše smyčky, šňůrky, červy, knoflíky, fíky, třešničky, okvětní lístky, vaše měkké malé žabičky, bradavičnaté a nazelenalé, vaše kočičí jazýčky nebo krysí ocásky, vaše škebličky, s jedním okem mezi vašima nohama, podvazkové hady, hlemýždě, přijímáme je. Myslíme si, že pravda si zaslouží lásku.“

To je ale dlouhé ticho. Kde je? Musí přece (nebo snad ne?) za mnou vyběhnout kvůli tomu, co jsem spatřila. Ale kam se poděl? Možná si myslí, že jsem zamkla, ale není to tak. Nezamkla jsem.

Proč nepřichází?

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Blake napsal: „Hlava vznešená, srdce dojemné, ohanbí krásné, ruce a nohy souměrné.“

Bylo by nádherné žít ve společnosti, kde by byla ohanbí opravdu považována za krásná. Připadá mi, že jakýkoli jiný způsob nazírání je obscénní. Koneckonců jsou tam, kde jsou. Proč je nemít v oblibě? Nemůžete trpět všechno to skrývání a žít mezi lidmi, kteří vyrůstají a myslí si, že ke skrývání neexistuje důvod. (A když si pomyslíte, že každý živočich, nebo skoro každý živočich, na světě přišel na svět z toho, co považujeme za „sprosté“ slovo, opravdu mi připadá, že žijeme v nemocné společnosti.)

Na toto téma jsem napsala sérii povídek. Povídka Sex a/nebo pan Morrison mě opravdu napadla, když jsem se účastnila baletního představení „Svěcení jara“ v Metropolitní opeře. Nedělám to mimochodem nijak běžně, ale lístky jsem dostala jako dárek. Tanečníci na sobě měli „nahé trikoty“, baletní úbory tělové barvy s otisky rukou a pruhy napodobujícími kresby na těle. Jak jsem tam tak seděla se všemi těmi dospěle a manželsky vyhlížejícími lidmi v publiku (a každý z nich patřil k nějakému pohlaví a ta jsou jenom dvě… proboha, jenom dvě!), najednou jsem si vzpomněla, že jako malá holčička jsem vážně cítila, ze se lidé musí tak pečlivě skrývat, protože se od sebe tak naprosto liší. Domnívala jsem se, že možná existuje obecný protiklad muž a žena, víte, muži ven, ženy dovnitř (ačkoli mám za to, že v tom věku jsem si myslela muži ven, ženy nic), ale to byla snad jediná existující podobnost. A napadlo mě, že kdyby lidé nenosili oblečení, jaképak zvláštní a úžasné věci bychom viděli.

Toto všechno jsem si připomněla, když jsem sledovala ten balet. Najednou mi připadalo velice podivné mít na jevišti všechny ty nahé trikoty, jako by to, co jsem si myslela jako malá, bylo jediným možným, logickým vysvětlením všeho toho skrývání. Proč by jinak měli dospělí, obzvláště pak toto obecenstvo, poměrně v letech a působící tak vzdělaným dojmem, sestávající z příslušníků obou pohlaví, kteří vypadají, že spolu žijí v manželských vztazích, proč by měli sledovat představeni s tanečníky s falešnou kůží? Směšné!

Proto tato povídka…

MĚL BY PRACH CHVÁLITI TEBE?

Úvod k povídce

Kdo ví, jak se to stalo, ale nevysvětlitelně jsem si vypěstoval slabost pro Damona Knighta, prvního prezidenta a zakladatele organizace Science Fiction Writers of America. Když o tom přemýšlím, musím to připsat skutečnosti, že má za ženu Kate Wilhelmovou, která je lepší spisovatelka než já spisovatel, což mě uráží, ale je to zkrátka jedna z těch pravd, jimž se člověk nakonec musí postavit čelem. Kromě toho je o moc hezčí. Ergo, protože Katie píše líp než já, uznávám, že je i lepší člověk než já, a protože je lepší člověk, musí tu být něco, co na Damonovi vidí a díky čemu jej považuje za hodnotného a hodného lásky. A tak se mi ta úcta a obdiv ke Kate přelily i na Damona. To je ovšem přinejmenším problematická a nepěkná situace.

Pak tu jsou ti, kdo tvrdí, že Damon Knight má svou hodnotu i sám o sobě. Napsal Hell’s Pavement a The Analogs a Mind Switch, a o těchto románech mnozí tvrdí, že jsou to skvělé ukázky čiré spekulativní beletrie. Sestavil Století science fiction (A Century of Science Fiction) a Města divů (Cities of Wonder) a Třináct francouzských SF povídek (13 French Science Fiction Stories) a jedenáct dalších antologií, vychvalovaných jako vrchol gramotnosti v daném žánru. Jeho kritické práce vyšly ve sbírce esejů Hledání zázraku (In Search of Wonder), díky níž dostal roku 1956 Huga jako nejlepší kritik. To vše říkám na obranu Damona Knighta. Možná to dokonce má i nějakou hodnotu.

Jenže pokud je tomu tak, pokud je Knight opravdu takovým vzorem, za jaký jej mají jeho fanoušci, tak mi vysvětlete tohle:

Knight sedí v restauraci s přáteli a dívá se, jak James Blish a já jsme u jiného stolu a Blish mi za pomoci pantomimy vysvětluje jeden ohromně humorný kreslený vtip z novin. Když Blish odmítne vysvětlit prapodivné pohyby svých rukou, Knight je vyveden z míry a rozpláče se…

Knight se na konferenci organizace SF Writers (jímž je zakladatelem a od roku 1956 ředitelem) v pensylvánském Milfordu stává terčem hněvu spousty autorů; když najde okna svého auta proražená dvěma pětimetrovými fošnami, ani slovem nedá najevo hněv či rozhořčení, jen je dva dny nevrlý…

Knight nejen úspěšně prodává svou povídku The Man in the Jar do předního časopisu, ale má tu smělost zařadit ji do své poslední sbírky, Turning On, aniž by pročistil pochybnou logiku jejího rozuzlení…

Knight, ačkoli má fůry nádherných povídek Kate Wilhelmove, které nakoupil pro svou sérii původních antologií Orbit, odmítne prodat mi další Katinu povídku, naprostý to klenot, pro tuto antologii a přinutí tu nebohou ženu, aby ji prodala jemu pro nějakou v mlhách vzdálené budoucnosti se rodící sbírku, kterou chystá…

Všechny tyto nevypočitatelnosti mě nutí dospět k závěru, že Damon Knight je morous. Slyšeli jste už výraz „kolos na hliněných nohou“, ha?

Morous se narodil v oregonském městě Baker roku 1922. Polovzdělání získal v tomtéž státě, ve veřejných školách města Hood River. Po střední škole rok studoval v oregonském Salemu, na tamním WPA Art Center. Pak se přestěhoval do New Yorku a roku 1941 se přidal k ranému společenství nadšenců pro SF, kteří si říkali Futuriáni (The Futurians). Vytvořil nějaké SF ilustrace (sám uznává, že špatné), pracoval jako zástupce redaktora u Popular Publications, vydavatelství pulpových časopisů, a pak jako lektor pro literární agenturu Scott Meredith. Od roku 1950 je autorem na volné noze a pořád uraženě špulí rty.

První povídku prodal v osmnácti letech (za pomoci flagrantního zastrašování a záchvatů špatné nálady) Donaldu Wollheimovi, tehdy redaktoru Stirring Science Fiction. Od té doby prodal povídek asi stovku, k tomu pět románů, čtyři povídkové sbírky a již uvedené antologie a další díla.

K téhle povídce od Damona Knighta: poslal mi ji, ačkoli jsem mu neomaleně sdělil, že ve sbírce tak důstojné není pro chlapa jeho druhu místa. Dost se mi líbila, ale stejně jsem mu ji chtěl vrátit, prostě abych ukázal, že takové chytrolíny nemá nikdo rád, jenže pak jsem dostal dopis od Kate. Psala, že jí dělá ze života peklo. Žijí „ve velikém a vybraném viktoriánském panském domě v Milfordu, mají tři agilní chlapce, tři kocoury a blíže neurčené množství tropických rybek“ a Damon strašlivě prožívá, že jsem požádal o povídku ji, ale jeho ne, a pohrozil jí, že jestli povídka bude odmítnuta a její přijata, násilím Kate nalodí na loď s bílými otroky a pošle do Marrákeše.

Je zbytečné říkat, že jako vždy dosáhl svého. Tím pádem v téhle antologii najdete jednu povídku od Damona Knighta a žádnou od Kate Wilhelmové. Věc bude projednána na příštím zasedání inkvizičního výboru Science Fiction Writers of America.

MĚL BY PRACH CHVÁLITI TEBE?

Damon Knight

Den hněvu nadešel. Nebesa duněla trubkami, zmučenými a zvoucími. Všude se sténáním povstaly suché balvany a pak zase padly do sutě. Nato se nebe roztrhlo vedví a v oslnivé záři se objevil trůn z bílého ohně na duze hořící zelení.

Až k obzoru létaly blesky. Okolo trůnu se vznášelo sedm majestátních postav v bílém, se zlatými girlandami na prsou; všechny třímaly v titánských rukou báně, z nichž se dýmilo a kouřilo po nebi.

A z jasu na trůně ozval se hlas: „Jděte cestami svými a vylévejte z bání hněv Boží po celé Zemi.“

A první anděl slétl dolů a vyprázdnil báni svou v proudu temnoty, jenž se přehnal přes pustou zemi. A ticho bylo.

Pak druhý anděl snesl se na zemi a jako střela míhal se sem a tam s bání ne vyprázdněnou: a konečně se vrátil zpět ke trůnu a zvolal: „Pane, svou vylíti jsem měl nad moře. Ale kde je moře?“

A opět ticho bylo. Neboť suché, prašné kameny země táhly se do dáli bez konce pod nebesy; a kde oceány bývaly, nyní stály jen vymleté dutiny v kameni, suché a prázdné jako vše ostatní. Třetí anděl zvolal: „Pane, má je pro řeky a prameny vodní.“

Nato čtvrtý anděl zavolal: „Pane, dovol mi vyprázdniti tu svou!“ A vylil báni svou na slunce: a on v okamžiku stal se horkým a strašlivě zářil: a vylétal tam a zpět a kladl světlo své na zemi. Po nějaké době pohasl a vrátil se opět ke trůnu. A znovu ticho bylo.

Pak ze trůnu ozval se hlas: „Staniž se.“

Pod širou klenbou nebes ni ptáčka neletělo. Ni hovada nekráčelo po tváři země; nikde stromu, ni čepele travní.

Hlas řekl: „To jestiť ten den, jenž určen. Pojďme dolů.“

Tehdáž Bůh kráčel po Zemi jako za starých časů. Tvar jeho byl jako sunoucí se sloup dýmu. A za ním valilo se sedm bílých andělů s báněmi svými a šeptalo si. Pod žlutošedým nebem byli sami.

„Ti, kdož jsou mrtvi, unikli našemu hněvu,“ pravil Pán, Bůh zástupů. „Nicméně posouzení uniknouti nemohou.“ Suché údolí, v němž stáli, bývalo zahradou Eden, kde prvnímu muži a první ženě ovoce bylo dáno, jež jísti nesměli. K východu ležel průsmyk, jímž zhřešivší pár vyhnán byl do divočiny. O něco dále k východu viděli jamkovitý sráz Araratu hory, kde archa spočinula po očistné Potopě.

A Bůh pravil hlasem velikým: „Nechť kniha života otevřena jest; a nechť mrtví vstanou ze hrobů svých a z hloubek mořských.“

Jeho hlas odrážel se pod nevlídným nebem zpět. A znovu suché balvany zvedly se a klesly zas; mrtví však neobjevili se. Jen prach vířil, jako by jen on sám zůstal z miliard všech pozemských, živých i mrtvých též.

První anděl držel knihu obrovskou otevřenou v náruči. Když ticho nějakou dobu trvalo, knihu zavřel a v jeho tváři strach; a kniha mizela z rukou jeho.

Ostatní andělé šeptali a zpívali pospolu. Jeden pravil: „Pane, strašlivý zvuk jest ticha, kde sluch by pln nářku býti měl.“

A Bůh pravil: „To jestiť ten den, jenž určen. Jenže jeden den v nebesích je jako tisíc dní na zemi. Gabrieli, řekni mi, dle toho, jak lidé čítají čas, kolika dnů uběhlo již ode dne onoho?“

První anděl otevřel knihu jakous a odvětil: „Pane, dle toho, jak lidé čítají čas, ode dne onoho uplynul jeden den.“

Zhrozený šepot proběhl mezi anděly.

A odvrátiv se od nich, Bůh pravil: „Jen jediný den; chvilka. A přesto nepovstávají.“

Pátý anděl navlhčil si rtův i pravil: „Pane, nejsi snad Bůh? Jsou snad nějaká tajemství skryta tomu, jenž stvořil vše?“

„Klid!“ řekl Jehova a hromy se začaly valit k zachmuřenému obzoru. „Ve chvíli pravou přiměji tyto kameny, aby svědectvím stály. Pojďme dále.“

Přešli přes suché hory a přes prázdné strže moří. A Bůh pravil: „Michaeli, tys měl nad nimi všemi bdít. Jak vypadali jejich poslední dnové?“

Zastavili se poblíž popraskaného kužele Vesuvu, jenž za eóny boží nepozornosti dvakrát soptil a pohřbil tisíce lidí zaživa.

Druhý anděl odvětil: „Pane, když jsem je viděl naposledy, připravovali velikou válku.“

„Jejich zločinnost byla arci k neuvěření,“ na to Jehova. „Které byly národy ty, jež připravovaly válku?“

Druhý anděl odpověděl: „Pane, říkalo se jim Anglie a Rusko a Čína a Amerika.“

„Jděmež tedy do Anglie.“

Za suchým údolím, jenž bývalo kanálem La Manche, ležel ostrov podobný náhorní plošině z kamene, drolil se a byl pustý. Všude byly kameny chatrné a bez síly. I rozlítil se Bůh a vykřikl: „Nechť kameny promluví!“

Tu šedé balvany vytryskly vzhůru do prachu a odkryly výdutě a chodby, podobném komůrkám opuštěného mraveniště. A na některých místech se jasný kov leskl, ležící v přadenech, jež byla ladná, avšak beze vzoru, jako by kov se roztekl co voda.

Andělé si šeptali, ale Bůh pravil: „Vyčkejte. To není vše.“

„Promluvte!“ poručil znovu. A kameny poznovu se zvedly i obnažily komoru, jež ještě hlouběji spočívala. A v tichu Bůh a andělé kolem jámy stáli a nakláněli se, by viděli, co dole se leskne.

Na stěně nejnižší komory kdosi vytesal řadu písmen. A když stroj v komoře té byl zničen, vytryskl žhavý kov a zaplnil písmena ve stěně, takže se nyní ve tmě blýskala co stříbro.

A Bůh přečetl ta slova.

„MY TU BYLI. KDES BYL TY?“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Richard Podaný

Doslov

Tato povídka vznikla před několika lety a z té doby si nepamatuji nic víc, než že mi ji tehdejší můj agent s odporem vrátil a pověděl mi, že bych ji snad mohl prodat do moskevské Ateistické revue, ale jinam ne.

Pro mě je otázka, již povídka pokládá, lehkomyslná, protože nevěřím v Jehovu, jenž mi připadá jako krajně nepravděpodobná persóna; zdá se mi ale, že pro někoho, kdo věří, je tato otázka důležitá.

KDYBY VŠICHNI MUŽI BYLI BRATŘI, DOVOLIL BYS NĚKTERÉMU, ABY SI VZAL TVOU SESTRU?

Úvod k povídce

Toto bude nejkratší úvod v celé knize. Proto, že jediný autor ze všech zastoupených v této antologii, který skutečně žádný úvod nepotřebuje, je Theodore Sturgeon? Určitě to je jeden z důvodů. Proto, že stejně nedá říct nic, co by čtenáře připravilo na to, co přijde – první Sturgeonova povídka po více než třech letech? To je opodstatněný názor. Proto, že každá Sturgeonova povídka je dlouho očekávaným zážitkem a žádné dvě nejsou stejné, tak proč ještě dochucovat kaviár? Dobrá, beru.

Nic z toho však není důvod, proč nedokážu napsat tak mohutný úvod, jako jsou ostatní v této knize. Tím důvodem je jednoduše to, že mi Sturgeon nedávno zachránil život. Doslova.

V únoru 1966 jsem se dopustil jednoho z těch obrovských životních omylů, které se nedají pochopit ani analyzovat. Uzavřel jsem manželství s jistou ženou… osobou… s něčím, co mi bylo uvažováním asi tak stejně cizí, jak by mohl být Marťan. To spojení byla katastrofa, pětačtyřicetidenní těžký sen, po kterém jsem se ocitl hraně útesu blíž, než kdykoli předtím. Přesně v tom okamžiku, kdy jsem byl přesvědčený, že se už déle neudržím na ručce… všeho, jsem dostal dopis od Teda Sturgeona. Byl součástí korespondence, jejímž výsledkem bylo, že jsem pro antologii získal tuto povídku, ale týkal se výhradně toho, co se dělo mně. Navázal prasklé struny mého života. Byl to jeden z těch projevů upřímného zájmu, jichž se (když má štěstí) ve strašlivém období bezmoci a zoufalství chytí každý. Demonstruje nejnápadnější vlastnost Sturgeonova díla – lásku. (Jednou jsme o tom mluvili. Sturgeon a já jsme jasně pochopili, že já nevím prakticky nic o lásce, ale s nenávistí si tykám, zatímco Ted neví téměř nic o nenávisti, a přitom je dokonale obeznámený s láskou ve všech jejích podobách.) Rád bych z toho dopisu s Tedovým svolením citoval. Prozradí to o jeho díle a o motivech nekonečně víc než cokoli, oč bych se pokusil já. Odsud mluví Sturgeon:

„Milý Harlane! Dva dny jsem nedokázal dostat z hlavy tvé nesnáze. Možná by bylo přesnější říct, že mi tvoje nesnáze leží v hlavě jako ostrohranný drobek nepokoje, který nejde smést, rozpustit ani vytřepat, a když se hýbu, přemýšlím nebo polykám, bodá mě.

Myslím, že ze všeho nejvíc mě bodá ‚nespravedlnost.‘ Nespravedlnost není izolovaná homogenní oblast o nic víc než spravedlnost. Zákon je zákon, buď byl porušen nebo ne, ale spravedlnost je dvojstranná. To, že se taková věc stala tobě, je větší nespravedlnost, než kdyby se stala většině zástupců této lavinovitě narůstající populace.

A taky vím přesně proč. Je to nespravedlnost, protože ty jsi na straně andělů (kteří o sobě, mimochodem, nedávají dvakrát hlasitě vědět na tvou podporu). Jsi v nevelké společnosti Správných chlapů. Nedostal ses tam žádnou intelektualizací ani rozhodnutím, ale reflexivně, okamžitě, zásluhou žláz. A není vůbec důležité, jestli se to ukáže u pokladny v supermarketu, kde se postavíš Bircherům, když v herně zastrašíš známého násilníka, nebo když chytneš odvahu za pačesy a namotáš ji na válec svého psacího stroje.

Ve světě není málo lásky, ale velký nedostatek míst, kam ji dát. Nevím, proč to tak je, ale většina lidí, kteří mají jako ty vrozenou schopnost zdolat nejstrmější skalní stěny, jí má málo, nebo se natolik vybavila bodlinami a ocelovými háky, že ji nevidí. Když se v takovém člověku láska ukáže – jako se ukazuje v tobě – když ho rozsvítí, měla by se jí věnovat úcta a péče. To je pravá podstata nespravedlnosti, která se ti stala. Neměla se stát vůbec, ale jestli se musela stát, neměla se stát tobě.

Máš důvod k mnoha pocitům, Harlane: hněvu, rozhořčení, lítosti, žalu. Theodor Reik, který lásku několikrát geniálně rozpitval tvrdí, že její konec není žádná z těchto věcí. A když je, pak je velká pravděpodobnost, že tam některá z těchto věcí, jedna nebo všechny, byly celou dobu. Končí lhostejností – doopravdy končí opravdovou lhostejností. To je jedna z nejsmutnějších věcí, které znám. A za celý život jsem jedinkrát našel jediného spisovatele, který byl schopný popsat přesný okamžik, kdy přišla, a proto je to nejsmutnější text, jaký jsem kdy četl. Svěřím ti jej teď v tvém smutku. Princip tohoto daru se jmenuje ‚dráždivá náplast.‘ Přečti si jej ve zdraví. Chtěl bych, abys věděl, že jestli ti vůbec pomůže a podrží tě, máš moje uznání a lásku. Tvůj T. H. Sturgeon.“

Tak končil dopis, který mi pomohl a podržel mě. Bylo k němu přiloženo č. 20 z „Dvaceti básní o lásce vycházejících ze španělštiny Pablo Nerudy“ od Christofera Logua. Vydáno v Songs, Hutchinson &Co.,Londýn, 1959. Právě tato svoboda rozdávání, tato schopnost a dychtivost nacházet lásku a dávat ji zdarma ve všech jejích podobách, dělá ze Sturgeona mýtickou postavu, kterou je. Složitá, mučená, bojovná, nadaná neuvěřitelnou laskavostí a především nesmírně talentovaná: to, co jste právě přečetli, je duše Theodora Sturgeona. Zapřísahám vás, čtěte dál to nejlepší, co se dá najít ve všech spisovatelích: vzorek díla, které motivuje život, aby se žil. A děkuji vám.

KDYBY VŠICHNI MUŽI BYLI BRATŘI, DOVOLIL BYS NĚKTERÉMU, ABY SI VZAL TVOU SESTRU?

Theodore Sturgeon

Slunce se proměnilo v novu v roce 33 p.e. „P.e.“ znamená „po Exodu.“ Mohli byste říct, že Exodus nastal přibližně půldruhého století p.p., kde „p.p.“ znamená „po Posunu“. Abych se vyhnul technickým podrobnostem: Posun bylo zařízení o něco jednodušší než žena a mnohem složitější než sex, jež způsobovalo, že jeho nositel přestal existovat tady a současně se objevil tam, bez omezení vyplývajících z rychlosti světla. Člověk by se mohl velice působivě rozepsat o astronomické navigaci, která s Posunem souvisí, se všemi podrobnostmi orientace tady a tam a spíše filozofickými problémy s navázáním vztahů mezi nimi, ale vyšla by z toho jiná sci-fi povídka.

Našim potřebám postačí, když řekneme, že Slunce se proměnilo v novu s dostatečným varováním, že prvních padesát let p.p. bylo věnováno zdokonalování Posunu a průzkumu pomocí nepilotovaných plavidel, jež lokalizovala mnoho planet vhodných pro osídlení lidmi, a že v dalších sto letech se lidstvo připravovalo na odjezd. Přirozeně vznikla celá řada ideologických skupin s velice zajímavým sortimentem nápadů, jak vybudovat takovou či onakou Dokonalou kulturu, přičemž jedna většinou popírala všechny ostatní. Posun však poskytl lidstvu tak hojnou zásobu nových planet, jejichž subjektivní vzdálenost od rodičovského světa byla nepodstatná, že odštěpenci nemuseli ze svých rozdílných představ dělat žádnou velkou vědu. Stačilo, aby si požádali o další planetu, a dostali ji. Srovnání různých kulturních teorií jsou docela úžasná, ale tato sci-fi povídka není ani o nich Ne tak docela.

V každém případě se stalo to, že za dobu o málo delší než tři desítky let odvezly tisíce kosmických lodí populaci Terry na stovky planet (samozřejmě zůstali jistí tvrdohlavci, které samozřejmě ani tvrdá hlava nezachránila před záhubou). Vzniklo tak mnoho nových světů, které se lišily různou mírou pozoruhodnosti a dosti širokým rozptylem na stupnici úspěšnosti.

Stalo se však (díky okolnostem až příliš nejasným, než aby je sci-fi povídka tohoto druhu mohla popisovat), že Posunová centrála na Zemi, jakýsi ústřední počítač, nebyla jen jediným prostředkem k udržování přehledu o všech světech; byla také jediným prostředkem, jak si o sobě mohly udržet přehled, a tak, když toto zařízení přispělo svou krátce zářící kapkou do oceánu jasu novy, všechny světy se jednoduše nemohly navzájem najít bez pracného procesu bezpilotních posunových lodí a průzkumu. Trvalo dlouho, než některé nové světy vyvinuly potřebnou technologii, a ještě déle, než začala užitečně fungovat, ale nakonec se na planetě, která si říkala Terratu (ta přípona měla znamenat „také“ i „2“), protože náhodou byla třetí planeta hvězdy typu G0, objevilo něco jako Archiv, jakýsi index a databanka všech známých obydlených světů, což z planety udělalo komunikační centrálu a generálního dispečera obchodu s nimi a mezi nimi navzájem – velký přínos pro všechny. Vedlejším důsledkem bylo samozřejmě přesvědčení, že Terratu je jako komunikační centrála rovněž středem vesmíru a měla by ho tudíž řídit, ale to je riziko z povolání všech myslících bytostí.

Právě teď můžeme určit, jakým typem sci-fi tato povídka vlastně je.

„Charli Bux,“ vypálil Charli Bux. „Přišel jsem za vrchním archivářem.“

„Jistě,“ odvětila hezká dívka u stolu studeným hlasem, jaký hezké dívky zásadně používají pro uspěchané a rozčilené návštěvníky, kteří evidentně nevidí, že je dívka hezká nebo je jim to jedno. „Máte s ním domluvenou schůzku?“

Přestože spěchal a byl rozčilený, vypadal jako příjemný mladý muž. Ale to, jak uměl veškerou svou příjemnost schovat, když se přimhouřenýma očima konečně zastavil na jejím zvednutém obličeji, aniž aspoň teď nějak ocenil, že mluví s hezkou dívkou, ji udělalo stejně nehezkou, jako byl on nepříjemný.

„Máte knihu schůzek?“ otázal se chladně.

Na to neuměla odpovědět, protože takovou knihu měla; ležela otevřená před ní. Položila zlatý, vlnitým okrajem zdobený nehet na jeho jméno, které tam bylo napsáno, se záporným nadšením porovnala je a jeho obličej a přejela prstem k zapsanému času. Zalétla pohledem k hodinám zasazeným do jejího stolu, přejela rukou nad výstupkem a řekla: „Přišel vás navštívit pan Charli ehm Bux, pane vrchní archiváři.

„Pošlete ho dál,“ přikázal výstupek.

„Můžete jít.“

„Já vím.“

„Nelíbíte se mi.“

„Cože?“ optal se. Myšlenkami však byl někde jinde, a než dívka stačila svou poznámku zopakovat, zmizel za vnitřními dveřmi. Vrchní archivář už působil ve své funkci dost dlouho, aby očekával slušné chování, úctu a pokoru, aby se mu jich dostávalo a aby je měl v oblibě. Charli Bux vpadl do místnosti jako velká voda, praštil o stůl složkou papírů, bez vyzvání si sedl, naklonil se dopředu a brunátně zaburácel: „Do prdele…“

Vrchního archiváře to nepřekvapilo, protože byl varován. Přesně si naplánoval, co udělá, aby tohoto drzého mladíka umravnil, ale tváří v tvář Buxově rozpoložení zjistil, že jeho plány jsou jen o málo užitečnější než bezcenné. Teď byl překvapený, protože jediný pohled na Buxova otevřená ústa a lehce roztřesené ruce – což bylo gesto, o němž si sám Bux již dávno myslel, že je ztratil a zapomněl na ně – měl takový účinek, jakého by žádným plánováním nemohl dosáhnout.

„Och-ch-ch… kurva drát,“ zabručel Bux a bylo na něm vidět, jak v něm hněv opadá. „Posranej pochcanej kurva drát.“ Podíval se přes stůl na starcovo zděšené obočí a roztáhl tvář do oslnivého úsměvu. „Vaše vina to nejspíš nebude.“ Úsměv zmizel. „Ale ze všech uslintanejch, kreténskejch, byrokratickejch krav s vodnatým mozkem, na který jsem kdy narazil, byla tahle nejblbější. Máte představu, kolik kanceláří jsem s tímhle“ – praštil do tlusté složky – „obešel, co jsem se vrátil?“

Vrchní archivář měl představu, ale přesto se zeptal: „Kolik?“

„Až moc, ale i tak to byla jenom polovina oproti počtu těch, v kolika jsem byl, než jsem odletěl na Vexvelt.“ Po těchto slovech sklapl rty, znovu se předklonil a upřel na starce pohled zářivých, pronikavých očí, jako by zamířil dva lasery. Vrchní archivář nechtěl být první, kdo uhne pohledem, ale jak s tím bojoval, pomalu se zakláněl dál a dál až narazil na polstrované opěrky křesla a brada mu zůstala nějak moc vysoko. Začal si připadat trochu směšně, jako by se nechal vyhecovat k indiánskému souboji se sluhou nějakého cizince.

Nakonec uhnul jako první Charli Bux, ale stařec si vítězství neužil, protože Buxův pohled se od jeho očí odtrhl stejně hmatatelně, jako by mu někdo přestal tlačit dlaní na prsa, a on se doslova zhroutil, když tlak povolil. Ale jestli to bylo vítězství Charliho Buxe, tak ten se tvářil, že o ničem neví. „Myslím,“ promluvil po dlouhé, soustředěné pauze, „že vám o tom něco povím – o tom, jak jsem se dostal na Vexvelt. Původně jsem nechtěl – anebo jsem byl přinejlepším ochotnej říct vám jen tolik, kolik považuju za nezbytný. Ale vzpomínám si, co jsem musel absolvovat, abych se tam dostal, a vím, co zažívám od doby, co jsem se vrátil, a připadá mi to stejný. Ale já to nedopustím. To posílání od čerta k ďáblu skončí tady a teď; u všech rohatejch na severovýchod od pekla, tohle bylo naposledy, co mě někdo někam štval. Jasný?“

Jestli to měla být žádost o souhlas, vrchní archivář nevěděl, k čemu se vlastně má zavázat. Diplomaticky řekl: „Myslím, že někde byste začít měl.“ Vzápětí dodal, aniž zvýšil hlas, ale s obrovskou autoritou: „A potichu.“

Charli Bux ho zavalil hromovým smíchem. „Ještě se mi nestalo, abych někde pobyl víc než tři minuty, aniž by na mě nezačali dělat pst. Vítejte v Charliho klubu Pst, členem je půlka vesmíru a potenciálním členem všichni ostatní. Omlouvám se. Narodil jsem se a vyrostl na Biluly, kde není nic než pasátový větry, rozpukaný skály a příboj a šeptat se dá jedině křikem.“ Dál už pokračoval tlumeněji. „Ale to, o čem mluvím, je jiný pst. Mluvím o tom, že člověk vezme trošku tady, trošku zase tam, dá to dohromady a přijde na to, že existuje planeta, o který nikdo nic neví.“

„Jsou tisíce…“

„Já myslím planetu, o které nikdo nechce nic vědět.“

„Předpokládám, že jste slyšel o Magdille.“

„Jistě, čtrnáct druhů halucinogenních mikrospór rozptýlenejch v atmosféře a karcinogeny ve vodě. Nikdo tam nechce jet, nikdo nechce, aby tam někdo jel – ale nikdo vám nebrání získat o ní informace. Ne, já myslím planetu, která nemá 99 procent pozemskýho optima ani 99 celých 99, ale tolik devítek, že byste mohl rovnou změnit srovnávací základ a prohlásit, že Terra má oproti ní 97 procent.“

„To by bylo trochu jako říct ’102 procent normálu,‘ „ odvětil samolibě archivář.

„Jestli máte statistická měřítka raději než pravdu,“ zabručel Bux. „Vzduch, voda, podnebí, domorodá flóra a fauna a přírodní zdroje šest devítek nebo ještě lepší známky, cestovat se tam dá stejně snadno jako kamkoli jinam – a nikdo o ní nic neví. Anebo ví a tváří se, že ne. A když na ně přitlačíte, pošlou vás do jinýho oddělení.“

Vrchní archivář rozpřáhl ruce. „Řekl bych, že pravda si nakonec najde cestu. Jestli se s tím, ehm, pozoruhodným místem neobchoduje, značí to, že všechno, co může nabídnout, se dá stejně snadno opatřit zavedenými způsoby.“

Bux zařval: „U sta kanců s velkým…“ potom se ovládl a smutně zavrtěl hlavou. „Ještě jednou se omlouvám, pane vrchní archiváři, ale nosím to v sobě už moc dlouho a strašně mě to žere. To, co jste právě řekl, je asi tak stejný, jako když někde spokojeně vysedává skupinka troglodytů a baví se o tom, že nemá smysl stavět dům, protože všichni přece bydlí v jeskyních.“ Když viděl zavřené oči a dlouhé bílé prsty zlehka položené na bílé spánky, dodal: „Už jsem se omluvil, že jsem tak zařval.“

„V každém velkém městě,“ začal trpělivě vrchní archivář, „na každé lidmi osídlené planetě v celém známém vesmíru, se dá najít bezplatná veřejná klinika, kde umějí rychle, účinně a důstojně diagnostikovat a léčit terapií nebo medikamenty všechny stresové reakce. Věřím, že to nebudete brát jako zásah do svého soukromí, když si neodpustím poznámku, přiznávám, že neprofesionální (nechci se totiž vydávat za nějakého terapeuta), že jsou chvíle, kdy si občan sám nedokáže uvědomit, že je ve stresu, přestože ostatním je to skoro až mučivě jasné. Jistě uznáte, že by nebylo nezdvořilé nebo nevlídné, kdyby nějaký chápavý cizinec takovému občanovi doporučil, aby…“

„To, co říkáte, zabalený do spousty slov je, že bych si měl nechat prosvítit hlavu.“

„V žádném případě. K tomu nemám kvalifikaci. Ale přiznávám, napadlo mne, že návštěva kliniky – jedna taková je jen několik kroků odsud – by mohla naší – ehm – komunikaci dát větší šanci na úspěch. S radostí si s vámi dohodnu jinou schůzku, až se budete cítit lépe. Tím chci říct, až budete… eh…“ Domluvil se smutným úsměvem a sáhl po přivolávacím tlačítku.

Bux byl rázem stejně rychlý jako posunová loď. Vypadalo to, že přestal existovat v křesle pro návštěvy a ve stejném okamžiku se znovu zjevil vedle stolu, natáhl dlouhou paži a mohutnou rukou zahradil cestu k tlačítku. „Nejdřív mě vyslechněte,“ řekl tiše. Opravdu tiše. Bylo to úžasnější, než kdyby vrchní archivář zatroubil jako slon. „Vyslechněte mě. Prosím.“

Stařec ruku stáhl, ale zakryl ji druhou a přesunul úhlednou hromádku prstů k okraji stolu. Vypadalo to jako tvrdohlavost. „Mám omezené množství času a vaše složka je velice tlustá.“

„Je tlustá, protože jsem pes na detaily – to není vychloubání, to je vada, někdy prostě nevím, kdy přestat. Můžu se dostat k jádru věci rychle – veškerý materiály mluví pro. Možná by stačila i desetina, jenže já… na to já prostě seru. Na to já zvysoka, zeširoka, těžce seru.

V každým případě se vám podařilo zmáčknout v Charlim Buxovi to správný tlačítko. ‚Dát naší komunikaci větší šanci na úspěch.‘ Tak dobrá. Nebudu klít, nebudu řvát a nebudu to natahovat.“

„Zvládnete to všechno najednou?“

„Sakra, vy jste vážně – brzdi, Charli.“ Zahrnul ho úsměvem, který měl třicet tisíc svíček, svěsil hlavu a zhluboka se nadechl. Pak znovu vzhlédl a tiše slíbil: „Určitě ano, pane.“

„Tak prosím.“ Vrchní archivář mu pokynul zpátky ke křeslu pro návštěvy: Charli Bux, dokonce i kajícný Charli Bux, byl prostě moc vysoký a moc široký. Když se však posadil, seděl dlouho mlčky dokonce tak dlouho, že stařec netrpělivě poposedl. Charli Bux bystře zvedl oči a řekl: „Jenom si to třídím, pane. Je to fakt, hodně toto bude znít tak, že byste mi mohl předepsat uspávací ránu a pěkně dlouhý pobyt ve cvokárně, a ani byste nemusel být skromný co se týče vašich odborných znalostí. Jednou jsem četl o holčičce, která se bála tmy, protože ve skříni je chlupatý fialový mužíček s jedovatými zuby, a všichni jí pořád říkali ne, ne, nic takového není, buď rozumná, buď statečná. Pak ji našli uštknutou hadem a její pes zabil nějakou malou, chlupatou, fialovou potvoru. A tak dál. Když vám teď řeknu, že existuje nějaké spiknutí, které mi mělo zabránit získat informace o určité planetě a tak jsem se nakonec naštval a řekl jsem si, že si tam zaletím a podívám se sám, a ‚oni‘ udělali všechno pro to, aby mě zastavili; ‚oni‘ zařídili, abych vyhrál v loterii výlet někam jinam a vypotřeboval tak svou dovolenou; když jsem to odmítl, řekli mi, že kolem té planety neobíhá žádný posunový navaděč a reálným prostorem je to moc daleko, než aby se tam dalo doletět (a to je kurev… ehm, prašivá lež, milý pane!) a když jsem si našel způsob, jak tam postupně doskákat, ‚oni‘ mi podělali finanční záznamy, abych si nemohl koupit letenku; prostě nemůžu říct, že bych vám měl za zlé kdybyste mi dal nálepku paranoika a prokázal mi to dobrodiní, že mě dostanete na léčení. Jenže tyhle věci se doopravdy staly, nebyly to žádné halucinace, bez ohledu na to, čemu věří všichni plus dvě třetiny Charliho Buxe (když mě konečně nechali na pokoji). „Měl jsem pár důkazů a věřil jsem jim. Měl jsem tunu názorů, které tvrdily opak, a říkám vám, pane, že jsem musel jet. Musel jsem se zabořit po kolena do vexveltské sladké trávy, ucítit cedrovou vůni táborového ohně a ve tváři cítit teplý vítr,“ a mít ruce v rukou dívky jménem Tyng, spolu se svým srdcem, svou nadějí a oslnivým zázrakem, který má barvu jako západ slunce a chutná jako slzy, „než jsem definitivně uvěřil, že jsem měl celou dobu pravdu, že skutečně existuje planeta jménem Vexvelt a skutečně je na ní všechno to, o čem jsem věděl, že na ní je,“ a víc, víc, ach, mnohem víc, než ti kdy vypovím, staříku.

Zmlkl a odvrátil zářivý zrak.

„Co vás přimělo zahájit tento… toto pátrání?“

Charli Bux prudce zvedl mohutnou hlavu a zahleděl se do daleka a zpátky na nějaký skoro zapomenutý detail. „Jé! Málem jsem to

V tom propletenci ztratil. Pracoval jsem pro Meziplanetární Banku & Trust, krmil jsem počítač v zúčtovacím středisku. Nebyla to tak nudná práce, jak by se vám mohlo zdát. Náhodou jsem byl jednu dobu mineralog a náklady pro mě znamenaly něco víc než jenom jméno, množství a cenu. Jé!“ Bylo to jako užaslý výbuch v duchu „Já jsem to našel!“

„Můžu vám vyjmenovat každou položku. Živec. Používá se do porcelánu a skla ve starém stylu. Myslím, že mám dobrou paměť. Celou dobu, co jsem tam byl, se drcený a napytlovaný živec v docích prodával asi po pětadvaceti kreditech za tunu. Ale najednou ho jeden z našich zákazníků vozil za osm a půl franko paluba. Pro jistotu jsem na tu firmu zavolal, abych si to ověřil; ne že by mi na tom tak záleželo, ale takové číslo mohlo zabarvit statistický souhrn importu a exportu na roky. Jejich účetní to prověřil a zjistil, že to tak je: osm a půl za tunu vysoce kvalitního živce, drceného a napytlovaného. Nějaký agent na Léthé. Podruhé už se jim ho kontaktovat nepodařilo.

Nestálo to za pozornost, dokud jsem nenarazil na druhý takový případ. Tentokrát to byl niob. Někteří mu říkají kolumbium. Mimo jiné pomáhá, aby ocel nerezivěla. Nikdy jsem neviděl cenovou nabídku na pruty za míň než sto třicet sedm, a tady byl nějaký – tedy, moc ho nebylo – po devadesáti kreditech včetně dovozu. A taky nějaké pláty, zhruba o třicet procent levnější, než jsem viděl kdykoli dřív, franko. Taky jsem to prověřil. Bylo to správně. Ten člověk říkal, že byl dobře vytavený a čistý. I na to jsem zapomněl, nebo jsem si to alespoň myslel. A pak se objevil ten lodní dělník.“ Moxie Maggidle – vážně! – tak se jmenovat. Šilhavý malý chlapík. Když se rozchechtal, stěny šantánu na kosmodromu se vydouvaly. Pil jenom alkohol, jehly se nikdy nedotkl. Vyprávěl mi o chlapovi, co měl v pupku velkou zlatou šroubovou hlavici. Vyprávěl mi o různých dobách a místech – měl historek na rozdávání a úžasný vypravěčský dar. „Jen se tak mezi řečí zmínil, že Léthé je místo, kde platí zákon ‚Bav se‘, a není tam nikdo, kdo by ho porušil. Je to prý jedno velké překladiště a rekreační letovisko. Vodní planeta, kde je jen kousek pevniny v tropech. Pořád teplo, pořád pohoda. Žádný průmysl, žádné zemědělství, jenom – prostě služby. Tisíce lidí utrácejí statisíce kreditů, pár desítek si napakuje miliony. Všichni jsou šťastní. Myslím, že jsem se zmínil o tom živci jenom proto, aby to vypadalo, že o Léthé taky něco vím.“ A tím jsem si pěkně zavařil. Moxie se na mě podíval, jako by mě viděl prvně v životě a jako by se mu vůbec nelíbilo, co vidí. Jestli jsem lhal, byla to pitomá lež. ‚Z bažiny živec nenakopeš, kámo. Vodíš mě za nos, nebo děláš blbce ze sebe?‘ A parádní večer byl v háji. „Prohlásil, že z Léthé pocházet nemohl – je to vodní planeta. Myslím, že i na to bych zapomněl, nebýt kávových zrnek. Jmenovalo se to Blue Mountain Coffee a podle etikety to pocházelo nepřerušenou linií ze Staré Země, z ostrova jménem Jamajka. Dál se tam psalo, že se ta káva dá pěstovat jenom na vysokém chladném území v tropech – na opravdové horské plantáži. Lepší kávu jsem nikdy neochutnal, ale když jsem si chtěl koupit další řekli, že je vyprodaná. Přesvědčil jsem vedoucího, aby se podíval do záznamů a vystopoval tu dodávku přes velkoobchodníka na Terratu ke zprostředkovateli a potom k importérovi – mně ta káva vážni chutnala!

A podle něho pocházela z Léthé. Chladná krajina vysoko v horách a tak dál. Fajn, port na Léthé byl v tropech, ale aby bylo chladno museli by mít hory, které by byly fakt hory.

Živec, který pocházel z Léthé, i když odtamtud pocházet nemohl – a za ty ceny! mi připomněl niob, a tak jsem si ho prověřil taky. No jasně – zase Léthé. Pruty a pláty z čistého niobu nezískáte, prosté nezískáte bez dolů, tavicích pecí a válcoven.

Hned jak jsem měl volný den, strávil jsem ho tady v Archivu a vyhledal jsem si historii Léthé až někam k prahmotě a Velkému třesku, přísahám. Byla to bažina; prakticky vždycky to byla bažina. Něco tady nehrálo.

Jasně, byla to jenom prkotina, pro kterou určitě existovalo jednoduché vysvětlení. Ale prkotina neprkotina, vrtalo mi hlavou. A kromě toho, udělal jsem tím ze sebe idiota před fajn chlapem. Staříku, kdybych ti měl vyprávět, kolik času jsem strávil zevlováním kolem kosmodromu a vyhlížením toho křivonohýho kosmickýho trpaslíka, hned bys mě zarazil a poslal pro uspávací pušku. Protože já byl posedlej – nebyla to žádná neodbytná závislost, ale taková maličkost, jako tříska hluboko v patě, která moc nebolela, ale přesto mě píchla při každém kroku. A pak, jednoho dne – ale o měsíce později – se starej Moxie Magiddle objevil a tu třísku mi vytáhl. Páni! Starej Moxie… nejdřív mě nepoznal, fakt mě nepoznal. Ten zvláštní človíček si nechat předělat mozek, aby zapomněl, co se mu nelíbí – dočista zapomněl. Tenkrát s tím živcem, když zjistil, že kámoš, se kterým pije a kterýmu vypráví historky, je takovej ten vševědoucí lhář, a navíc ještě dost blbej, aby si myslel, že mu to projde, ohodnotil Charliho jako nula mínus cena pěti pracovních hodin pití. Když se mi ho podařilo zahnat do kouta – musel jsem se s ním skoro poprat – a řekl mu o tom živci, niobu a teď i kávě pěstované v horách, všechno hezky prověřené, hned dvakrát, zúčtované, naložené a pojištěné – a všechno to bylo evidentně z Léthé, tady máš důkaz – začal se smát a smál se tak, až brečel, trochu sobě, trochu té situaci a hlavně mně. Potom jsme si udělali dlouhou noc a já pil alkohol – a víte co? Za život nepochopím, jak do sebe Moxie Magiddle mohl nalít tolik kořalky. Ale řekl mi, odkud ty dodávky pocházely, a dovolil mi udělat si mlhavou představu o tom, proč se nikdo dvakrát nehrne, aby to přiznal. A řekl mi, jak se říká všem chlapům z Vexveltu. „Jednou jsem se o tom zmínil před jedním přepravcem,“ řekl Bux vrchnímu archiváři, „a ten mi tu záhadu objasnil. Živec, niob a káva pocházely z Vexveltu. Na Léthé je místní prostředníci překládali a téměř pokaždé si část zboží ulili, aby je mohli prodat sami a se získanými kredity zapadnout do místních oáz zapomnění.

Jenže pro každou planetu, která mohla vydělat na zboží takové kvality za takové ceny – a ještě s překládkou! – by určitě bylo mnohem lepší dělat to přímo. Niob je navíc prvek 41 a Elkhartova teorie praví, že když se na planetě nacházejí některé prvky z period tři až pět, je pravděpodobné, že se tam dají najít všechny. A ta káva! V noci jsem nemohl usnout a přemýšlel jsem o tom, co asi mají na Vexveltu tak drahocenného, že to nechtějí vyvážet, když mají o své kávě tak mizerné mínění, že ji pustí ven.

Bylo jedině přirozené, že jsem přišel sem, abych se na Vexvelt podíval. Jistě, v bance zapsaný byl, ale jestli se s ním nějak obchodovalo, ze záznamů to už dávno zmizelo – u neaktivních položek mažeme paměťové buňky vždy po padesáti letech. Přinejmenším vím, že se to vymazávání dělalo čtyřikrát, ale záznamy klidně mohly být prázdné v posledních třech obdobích. Myslíte. že v Archivu je něco o Vexveltu?“

Vrchní archivář neodpověděl. Věděl, co je v Archivu o tématu Vexvelt. Věděl, kde to je a kde to není. Věděl, kolikrát sem ta záhada tohoto tvrdohlavého mladého muže přivedla, kolik vyzkoušel rafinovaných přístupů k problému, jak málo získal a o kolik míň by získal on nebo kdokoli jiný, kdyby to zkusil dnes.

Neřekl nic.

Charli Bux zvedl prsty a začal počítat. „Astronomie: žádná pozorování z bližší vzdálenosti než dva světelné roky. Nic než sesterské planety (všechny mrtvé) a satelity do vzdálenosti dvou světelných let. Kosmologie: jestli se snímkování vůbec někdy dělalo (ale muselo se dělat, jinak by ta bestie vůbec nebyla v seznamu!), snímky se ztratily a nikdy nebyly nahrazeny. Tím pádem se nedá ani zjistit, kde v reálném prostoru se nachází. Geologie: bez hlášení. Antropologie: bez hlášení. Pak je tu něco o místním vodíkovém tlaku a emisích mateřské hvězdy, ale z toho se člověk moc nedozví. A na závěr komerční výhled: neobchoduje se. Podle zprávy obchod nežádoucí Ani slovo o tom, kdo tu zprávu podal nebo proč tak usoudil.

Zkoušel jsem na to vyzrát tak, že si vyhledám pilotované průzkumy, ale v souvislosti s Vexveltem jsem našel jenom jména tří astronautů. Troshan. Dostal se do nějakého maléru, když se vrátil, a popravili ho – věděl jste, že před nějakými šesti sedmi stoletími jsme některé zločince zabíjeli? – ale nevím za co. Každopádně se zdá, že to udělali dřív, než napsal zprávu. Pak Balrou. Ach – Balrou – ten zprávu podal. Můžu vám ji odříkat celou slovo od slova: ‚Vzhledem k podmínkám na Vexveltu se kontakt nedoporučuje,‘ tečka. Podle počtu slabik to musela být nejdražší zpráva, jaká kdy byla poslána.“

Byla, konstatoval vrchní archivář, ale nahlas to neřekl.

A pak prozkoumal Vexvelt jistý Allman, ale – jak to stojí v závěrečné zprávě – ‚po jeho návratu bylo zjištěno, že Allman trpí únavou z omezeného prostoru a jeho úsudek je tak vážně narušen, že sek jeho zprávě nepřihlíží.‘ Znamená to, že byla zničena, pane vrchní archiváři?“

Ano, pomyslel si starý muž, ale odvětil: „To nemohu říct.“

„Tak to vidíte,“ řekl Charli Bux. „Kdybych chtěl předvést klasický příklad toho, čemu se ve starých knihách říkalo stihomam, stačilo by, abych nahlásil věci přesně tak, jak se staly. Měl jsem právo na podezření, že si mě ‚oni‘ vybrali jako dokonalý cíl a nastražili ty stopy – levný živec, vysoce kvalitní kávu – návnady, které jsem nemohl přehlédnout a kterým jsem nemohl odolat. Měl jsem právo uvažovat, jestli živá karikatura se jménem jako z komedie – Moxie probůh Magiddle – pracuje pro ‚ně‘? Co se stalo potom, když jsem čestně a otevřeně uvedl Vexvelt jako cíl své příští dovolené? Bylo mi řečeno, že na oběžné dráze Vexveltu není žádný posunový navaděč – dá se tam doletět jedině normálním prostorem. Čistě náhodou je to lež, ale nedá se to ověřit tady a dokonce ani na Léthé – Moxie o tom neměl tušení. Tak jsem si napsal, že chci na Vexvelt přes Léthé, normálním prostorem, a dozvěděl jsem se, že Léthé se nedoporučuje jako turistická destinace a že odtamtud stejně není žádné spojení reálným prostorem. A tak jsem si napsal Botil, protože jsem věděl, že to je turistická destinace, že odtamtud létají reálněprostorové linky a chartery a že se na hvězdných mapách jmenuje Kricker III, zatímco Léthé je Kricker IV. A tehdy jsem vyhrál tu zkurve… eh loterii a výlet zdarma na krásný, nádherný Zeenip, ráj rájů se dvěma krytými golfovými hřišti s šestatřiceti jamkami a mléčnými koupelemi zdarma. Dal jsem ho nějaké charitě nebo něčemu takovému se zdůvodněním, že chci ušetřit na daních, a šel jsem si pro lístky na Botil, jak jsem si to naplánoval. Musel jsem to celé provést znovu, protože celou transakci smazali, když se dozvěděli o té výhře. Vypadalo to logicky, ale trvalo tak dlouho zařídit to všechno znovu, že jsem nestihl plánovaný spoj a přišel jsem o týden z dovolené. Když jsem potom šel lístek zaplatit, ukázalo se, že mám na účtu nulu a trvalo další týden, než se ten politováníhodný omyl vysvětlil. Tou dobou měl už operátor volné jenom jedno zpáteční místo a s ohledem na to, že by celá cesta byla o dva týdny delší než moje dovolená, celou transakci znovu zrušili – údajně byli přesvědčeni, že bych o ni neměl zájem.“

Charli Bux se podíval na své ruce a stiskl je. Kancelář vrchního archiváře vyplnil křupavý zvuk. Bux jako by si ničeho nevšiml. „Myslím, že každý, kdo by byl jenom trochu rozumný, by to už tou dobou pochopil, ale ‚oni‘ mě podcenili. Když dovolíte, řeknu vám rovnou, co tím myslím. Nemyslím tím, že jsem muž z oceli a že když se jednou pro něco rozhodnu, už s tím nic nepohne. A nechci se chvástat vahou svého přesvědčení. Toho, co mě mohlo přesvědčit, bylo velice málo, až na celý řetězec náhod, které nikdo nechtěl vysvětlit, třebaže vysvětlení bylo nejspíš bláhově jednoduché. A nikdy jsem se nepovažoval za zvlášť odvážného.

Byl jsem jenom – vystrašený. Ano, byl jsem zklamaný, měl jsem vztek – ale hlavně jsem byl vystrašený. Kdyby někdo přišel s rozumným vysvětlením, byl bych na celou věc zapomněl. Kdyby se někdo vrátil z Vexveltu a ukázalo se, že je to otrávená planeta (s malým nalezištěm živce a jedním čistým horským úbočím), zasmál bych se tomu. Ale celý ten sled událostí – a hlavně ta poslední část, kdy jsem s snažil objednat si cestu – mě vážně vyděsil. Dosáhl jsem bodu, kdy mi mohlo duševní zdraví zachránit jedině to, že se postavím na povrch Vexveltu, projdu se po něm a budu vědět, jaké to je. A to byla jediná věc, která mi nebyla umožněna. Tím pádem jsem si nemohl opatřit pevný důkaz, který jsem potřeboval, a proč bych nemohl dalších pár set let přemýšlet o tom, kdy si zarazím hluboko do palce další malou třísku? Člověk může něčím trpět, pane vrchní archiváři, taky může trpět strachem, že bude z něčeho trpět. Ne, byl jsem vyděšený a bylo jasné, že vyděšený zůstanu, dokud to neobjasním.“

„No ne.“ Stařec mlčel a poslouchal tak dlouho, že jeho hlas zněl nově a poutavě. „Řekl bych, že jste se z toho mohl dostat mnohem jednodušším způsobem. Každé velké město na planetě obydlené lidmi má bezplatné kliniky, kde…“

„Řekl jste to už dvakrát,“ zarazil ho Charli Bux. „Něco bych k tomu poznamenal, ale ne teď. A pokud jde o návštěvu flikovacího salonu, vy víte stejně dobře jako já, že tam vůbec nic nezmění. Jenom zařídí, aby se člověk cítil spokojeně takový, jaký je.“

„Nějak nevidím rozdíl, jestli nějaký je, nebo co je na tom špatné.“

„Jednou za mnou přišel kamarád a řekl mi, že do osmi týdnů umře na rakovinu, ‚nejvyšší čas,‘ povídá a dá mi takovou ránu, že mi před očima tančily rudé skvrnky, ‚nejvyšší čas na pohřeb,‘ a jde si dál ulicí a huláká jako blázen.“

„Bylo by lepší, kdyby se choulil v posteli, vyděšený a v bolestech?“

„Na takovou otázku odpovědět nedovedu, ale vím, že to, co jsem viděl, je taky špatné. V každém případě – existovalo něco, co se jmenovalo Vexvelt, a mně by nebylo o nic líp, kdybych se nechal přejet mašinkou, a až bych vyšel, myslel bych si, že žádný Vexvelt není – a nesnažte se mi namluvit, že by mi ti přátelští, soucitní odstraňovači skvrn udělali něco jiného.“

„Ale copak vy nechápete, že už byste nebyl…“

„Klidně mi řekněte, že jsem zpátečník. Řekněte mi, že jsem radikál, jestli chcete, nebo že jsem ignorant.“ Charli znovu zesílil hlas a zdálo se, že je dost rozezlený, než aby mu to vadilo. „Slyšel jste někdy to staré rčení, že ‚v každém tlouštíkovi je hubeňour, který křičí, že chce ven?‘ Prostě se nemůžu zbavit představy, že když něco je nějak, můžete mě štípat, píchat a zpracovávat tak dlouho, až se budu škrábat a hihňat a přiznám, že to tak nakonec není, můžete dosáhnout i toho, že půjdu ven, budu řečnit a přesvědčovat další lidi, ale hluboko uvnitř pořád budu já s ústy zalepenými páskou a rukama svázanýma, budu se mlátit do břicha, abych se dostal ven a mohl říct, že to tak přece jenom je. Jenže proč mluvíme o mně? Já jsem sem přišel mluvit o Vexveltu.“

„Nejdřív mi řekněte jedno – opravdu si myslíte, že byli nějací ‚oni‘, kteří se vás snažili zastavit?“

„Ne, sakra. Myslím si, že mám proti sobě nějakou starodávnou zabedněnost, která se zavedla a všichni si na ni zvykli, proto v dokumentaci nejsou žádné informace. Myslím si, že dnes už nikdo není tak hloupý. Rád si říkám, že na této planetě se lidé dokážou podívat pravdě do očí, aniž by se jí nechali vyděsit. I když je děsí, jsou schopni to rozumově zvládnout. Pokud jde o ten začarovaný kruh s objednáváním dovolené, vypadalo to, že každý krok, který se stal, má svou logiku. Věda a matematika odvedly kus pořádné práce, aby vysvětlily mechanismus ‚pechu‘ a ‚kliky,‘ ale to ještě ani jedno nezrušilo.“

„Tak.“ Vrchní archivář si udělal z prstů stan a podíval se podél hřebenové tyče. „A jak jste to nakonec udělal, že jste se na Vexvelt dostal?“

Bux nasadil svůj široký zářivý úsměv. „Pořád slyším spoustu řečí, jak tu máme svobodnou společnost a jak se vždycky najde někdo, kdo z ní odstřihne tady krajíček, tady růžek. Možná na tom něco je, ale zatím se nedostali tak daleko, aby člověku vzali svobodu být zatraceným hlupákem. Například svobodu odejít ze zaměstnání. Řekl jsem, že to byl jenom hrozný pech, ale na takovou smolnou sérii se dá vyzrát úplně stejně jako na supermocné, geniální ‚je.‘ Řekl bych, že většina smolných sérií vychází ze stereotypu, ve kterém se člověk pohybuje. Člověk vypadne z fáze a každým krokem, který udělá, se trefí mimo našlápne kameny. Pokud se nedokáže do fáze vrátit a snaží se udržet tempo, má před sebou celou řadu kamenů položených přesně tak, že si každým třískne do holeně. Udělal by líp, kdyby zamířil proti proudu. Možná je to neznámé území a můžou tam být nebezpečí, ale jedna věc je jistá: nebude muset překonat celou řadu absolutně jistých, absolutně naplánovaných útrap.“

„Jak jste se dostal na Vexvelt?“

„Vždyť jsem vám to řekl.“ Počkal a usmál se. „Řeknu to znovu. Odešel jsem ze zaměstnání. ‚Oni,‘ ‚pech,‘ ty prašivé mrchy sudičky nebo kdo to po mně šel, mně to mohli provádět jenom proto, že v každém okamžiku věděli, kde jsem, kde a kdy budu příště a co chci. A tak na mě vždycky čekali. Proto jsem zamířil proti proudu. Počkal jsem, až mi dovolená skončí, odešel jsem z domu bez zavazadel a ve své místní bance jsem si vybral všechny kredity, než mohly nastat komplikace. Potom jsem skočil posunovou lodí na Lunatu a objednal jsem si lístek na polonákladní loď na Léthé.“

„Koupil jste si lístek, ale nenastoupil jste na loď.“

„Vy to víte?“

„Já jsem se ptal.“

„Aha,“ kývl Charli Bux. „Jo, do té útulné kabinky jsem nikdy nevkročil. Místo toho jsem sklouzl z rampy žlabem do nákladové komory číslo 2 a zahrabal jsem se do tuny ovsa. Byl jsem v zajímavé pozici, pane vrchní archiváři. Svým způsobem je mi líto, že mě nikdo nevyhrabal a nezeptal se mě, co tam dělám. Člověk by se na lodi neměl schovávat, ale v zákoně stojí – já vím přesně, co tam stojí – že černý pasažér je někdo, kdo se veze na lodi bez lístku. Jenže já jsem lístek měl, řádně zaplacený, a měl jsem v pořádku všechny doklady pro místo, kam jsem jel. Všechno bylo taky mnohem snazší díky tomu, že tam, kam jsem jel, si nikdo na doklady moc nepotrpí.“

„A měl jste pocit, že přes Léthé byste se mohl dostat na Vexvelt.“

„Měl jsem pocit, že mám šanci, a nic lepšího jsem stejně neměl. Náklady z Vexveltu se skutečně vozily přes Léthé, jinak bych do toho vůbec nespadl. Nevěděl jsem, jestli ten dovozce je Vexvelťan nebo trampová loď (kdyby to byla pravidelná linka, zjistil bych to), ani to, zda vůbec nějaká loď přiletí a jestli při odletu zamíří na Vexvelt. Jediné, co jsem věděl bylo, že Vexvelt sem vozí zboží a že je to jediné místo, kam by se mohli vrátit. Víte, co se děje na Léthé?“

„Má určitou pověst.“

„Víte to?“

Stařec dal najevo náznak podráždění. Nebyl zvyklý jenom na úctu a poslušnost, ale také na to, že on je tím kdo otázky klade, a ne tím, kdo otázky dostává. „Každý ví, co se děje na Léthé.“

Bux zavrtěl hlavou. „Neví, pane vrchní archiváři.“

Stařec zvedl ruce a znovu je položil. „Taková věc má svou funkci. Lidstvo bude vždycky…“

„Vy schvalujete Léthé a to, co se tam děje.“

„Není to něco, s čím by člověk souhlasil nebo nesouhlasil,“ odvětil škrobeně vrchní archivář. „Člověk o tom ví, uznává, že pro určité části populace je takový ventil nezbytný, uvědomuje si, že Léthé ze sebe nedělá nic jiného, než co je, a potom – člověk se s tím smíří a jde dál. Jak jste se dostal na Vexvelt?“

„Na Léthé,“ navázal neúprosně Charli Bux, „můžete dělat všechno, co chcete, s jakoukoli lidskou bytostí případně v jakémkoli počtu nebo kombinaci, samozřejmě pokud na to máte.“

„O tom nepochybuji. A teď další úsek vaší cesty…“

„Jsou lidé,“ začal Bux, nenadále a překvapivě potichu, „které může přitahovat nemoc – zranění, pane vrchní archiváři, třeba pahýly amputovaných končetin. Na Léthé jsou takoví, kteří nemoci pěstují, aby podobné zákazníky přilákali. Starci se špinavou, tuhou kůží, chlapci a malé…“

„Přestaňte s tím odporným…“

„Okamžik. Jednou z nepsaných a neporušitelných tradic Léthé je ta, že když si někdo zaplatí za něco, co chce dělat, může si kdokoli jiný zaplatit, aby se na to mohl dívat.“

„Skončil jste?“ Tentokrát nekřičel Bux.

„Vy přece Léthé akceptujete! Mhouříte nad ní oko.“

„Neřekl jsem, že s tím souhlasím.“

„Obchodujete s Léthé, ne?“

„Ovšemže obchodujeme. To ale neznamená, že…“

„Třetí den – vlastně spíš noc, co jsem tam byl,“ skočil mu do řeči Bux, protože by se stejně dočkal jenom tlachání o ničem, „jsem zabočil z jedné hlavní třídy do vedlejší uličky. Věděl jsem, že to možná není nejmoudřejší, jenže v té chvíli se mezi mnou a rohem odehrávala ošklivá bitka provázená divokou střelbou. Chtěl jsem zahnout doprava a projít co nejrychleji na druhou třídu, kterou jsem tou uličkou zřetelně viděl.

Nedokázal bych vám popsat, jak rychle se to seběhlo, nebo vysvětlit, odkud se vzali – myslím, že jich v té uličce, ne úplně tmavé a velice úzké, najednou bylo osm, přestože ještě před chvilkou jsem viděl z jednoho konce na druhý.

Popadli mě ze všech stran snad za všechny tělesné partie, zvedli mě, připlácli mě zády na zeď a posvítili mi do obličeje prudkým světlem.

„Do pieruna, to není von,“ řekla nějaká žena. Mužský hlas řekl, aby mě nechali vstát. Zvedli mě. Někdo mě dokonce začal oprašovat. Žena, která držela světlo, se začala omlouvat. Dělala to docela mile. Řekla, že dostali hlášku o nějakém – pane vrchní archiváři, nevím, jestli mám to slovo použít.“

„Záleží na tom, jak je podle vás nezbytné…“

„Asi bych nemusel, znáte to. Na každé lodi, v každé stavební partě, v každé komunitě na farmě – všude, kde spolu pracují muži, ta jediná slovní kulka rozpoutá rvačku. Musí. Když ne, ten, komu patřila, už nikdy nezíská tvář. Ta žena ji použila stejně nevzrušeně, jako by řekla Pozemšťan nebo Lethijec. Prý teď jeden je ve městě a oni ho chtějí dostat. Řekl jsem: ‚Podívejme.‘ Je to asi jediná věc, která dá říct v každé situaci o všem. Další žena řekla, že jsem správnej chlap a že bych si určitě taky rád dupnul. Jeden z mužů se ozval, že klidně můžu, ale hlavu chce on. Další se s ním o to začal hádat a třetí žena si sundala botu a jediným švihnutím je oba přetáhla zablácenou podrážkou přes obličej. Řekla jim, aby toho nechali, nebo příště použije podpatek. Jiná žena, ta se světlem, se zasmála a řekla, že na to je Helena ‚opravdu velice dobrá.‘ Měla krásný, kultivovaný přízvuk. Řekla, že Helena umí oko vydloubnout moc hezky, jako krupiér. Třetí žena najednou vykřikla: ‚Psí hovínka!‘ Požádala o světlo. Ta psí hovínka byla úplně suchá. Jeden muž se nabídl, že je pomočí. Žena to odmítla – že jsou to její psí hovínka a že to udělá sama. Dřepla si přímo na místě. Řekla si o světlo, že prý neví, kam má mířit. Posvítili na ni. Byla to jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy viděl. Stalo se něco pane?“

„Byl bych rád, kdybyste mi řekl, jak jste získal kontakt na Vexvelt,“ řekl muž trochu zadýchaně.

„Ale to přece dělám!“ ohradil se Charli Bux. „Jeden z mužů se protlačil mezi ostatními, chrochtal, jak se nemohl dočkat, a začal to svinstvo rukama míchat. A pak, jako by zaúřadoval nějaký šestý smysl, světlo zhaslo a oni jednoduše byli – pryč! Zmizeli. Odnikud se vynořila ruka a přitáhla mě ke zdi domu. Nebylo slyšet nic, dokonce ani dech. A teprve potom zahnul do uličky ten Vexvelťan. Nechápu, jak poznali, že jde.

Ruka, která mě přitáhla, patřila té ženě se světlem, jak jsem zjistil během několika sekund. Nechtělo se mi věřit, že schválně dala ruku tam, kde jsem ji našel. Chytil jsem ji za ni, ale ona se mi vytrhla a dala ji zpátky. Pak jsem ucítil, jak mě do nohy praštila svítilna. A ten muž zamířil k nám. Byl mohutný, držel se zpříma a na sobě měl světlé oblečení, které mi připadalo spíš ztřeštěné než odvážné. Vykračoval si lehce a vypadalo to, že má oči všude – ale nás stejně neviděl.

Kdyby se to všechno seběhlo teď, po tom, co jsem se o Vexveltu dozvěděl – a taky o Léthé – neváhal bych, věděl bych přesně, co dělat. Musíte chápat, že tenkrát jsem nevěděl nic. Možná mě naštvalo, že jich bylo osm na jednoho.“ Zamyšleně se odmlčel. „Možná za to mohla ta káva. Chci říct, že jsem tenkrát, když jsem nevěděl nic, udělal to, co bych udělal dnes, když vím, co vím.

Vyškubl jsem ženě svítilnu a dvěma skoky jsem se dostal nějakých pět šest metrů daleko. Rozsvítil jsem a namířil světlo tam, odkud jsem přišel. Dva muži vylezli po svislé stěně budovy jako mouchy a chystali se na oběť skočit. Ta kráska dřepěla na špičkách, jednou rukou opřená o zem. Druhou ruku měla plnou toho hnusu, připravenou hodit. Vyrazila ze sebe dokonale zvířecí zvuk a mrštila tím, co měla v hrsti, ale nebylo jí to nic platné. Ostatní se tiskli ke zdi nebo k plotu a v tom světle se dlouhý okamžik tiskli ještě víc a mžourali. ‚Pozor, příteli,‘ prohodil jsem přes rameno. ‚Myslím, že máte být čestným hostem.‘

A víte, co udělal? Rozesmál se. Já na něho: ‚Chvíli je zdržím. Utečte.‘ A on řekne: ‚Proč?‘ a protáhne se kolem mě. ‚Vždyť je jich jenom osm.‘ A zamíří přímo mezi ně.

Něco se mi prokutálelo pod nohama. Zvedl jsem to – byla to půlka cihly. Trefila mě přímo do hrudní kosti. Neudržel jsem se a vykřikl jsem. Ten vysoký muž řekl, abych zhasl svítilnu, že ze sebe dělám cíl. Poslechl jsem a uviděl jsem proti ulici na druhém konci siluetu jednoho muže, jak se zvedá zpoza velké popelnice. Držel nůž, který byl dlouhý jako půlka jeho předloktí, a když ho mohutný muž míjel, vztyčil se. Mrštil jsem cihlou a trefil ho přímo do týla. Vysoký muž se ani neotočil, když zaslechl, jak se složil a nůž cinkl o zem. Prošel kolem jedné lidské mouchy, jako by zapomněl, že tam je, ale nezapomněl. Sáhl nahoru, popadl toho chlapa za kotníky, strhl ho ze zdi a rozmáchl se jím jako cepem. Co na tom, že chlap řval. Srazil jím druhého a nechal je oba, aby povalili zbytek bandy.

Chvíli tam stál s rukama v bok, ani ne zadýchaný, a prohlížel si tu plačící, nadávající směsici popadanou po dláždění celé uličky. Postavil jsem se vedle něho. Jeden nebo dva se zvedli a belhavě utekli. Jedna žena začala křičet – asi nadávky, ale slovům jsem nerozuměl. Posvítil jsem jí do obličeje a ona hned zmlkla.

‚Není ti nic?‘ zeptal se ten vysoký muž.

Odpověděl jsem: ‚Mám trochu propadlý hrudník, ale to je fajn, můžu to použít jako misku na ovoce, když budu ležet v posteli.‘ Zasmál se, otočil se k nepřátelům zády a odvedl si mě cestou, kterou přišel. Představil se jako Vorhidin z Vexveltu. Já jsem mu vysvětli, kdo jsem. Řekl jsem, že jsem hledal nějakého Vexvelťana, ale než jsme mohli pokračovat, otevřel se nalevo černý otvor a někdo zašeptal: ‚Rychle, rychle.‘ Vorhidin mě poplácal rukou po zádech a řekl: ‚Běž dovnitř. Charli Buxi z Terratu.‘ A tak jsme vlezli dovnitř. V jednom kuse jsem si zakopával o nohy, protože jsme sestupovali po nějakých schodech, o kterých jsem nevěděl, a pak zase proto, že už tam žádné schody nebyly. Velké dveře se za námi dunivě zavřely. Rozsvítilo se kalné žluté světlo. Stál tam drobný mužíček s olivovou pletí a lesklými mastnými kníry. ‚Vorhidine, pro lásku boží, přece jsem ti říkal, abys nechodil do města, oni tě zabijí.‘ Vorhidin na to řekl jenom: ‚Tohle je Charli Bux, přítel.‘ Mužíček znepokojeně přistoupil k Vorhidinovi a začal mu prohmatávat paže a žebra, aby zjistil, jestli je v pořádku.

Vorhidin ho se smíchem odehnal. ‚Chudáček Tretti! Pořád má strach, že se něco stane! O mě se nestarej, panikáři. Ošetři tady Charliho. Koupil ránu, která patřila mně.‘ Ten maličký, Tretti, vypískl, a než jsem ho stačil zadržet, rozepnul mi košili, vzal mi z ruky svítilnu, zapnul ji a posvítil jí na modřinu. ‚Tvoje příští žena bude moci obdivovat západ slunce,‘ pousmál se Vorhidin. Tretti někam odběhl a vrátil se, než člověk stačil mrknout. Nastříkal mi na ránu něco chladivého a příjemného a bolest zmizela.

‚Co pro nás máš?‘ zeptal se Trettiho a odešel se světlem do vedlejší místnosti. Byly tam hromady různých věcí, hlavně vyrobeného zboží, nástrojů a přístrojů. Velká hromada trideokazet, hlavně hudba a nové hry, ale sem tam i nějaký román. Většina těch ostatních věcí tam byla vždycky po jednom kusu. Vorhidin zvedl dvacetikilovou bednu a dvakrát ji protočil za protilehlé rohy, až ji zastavil, aby si mohl přečíst štítek. ‚Molekulový spektroskop. Většinu těch krámů ve skutečnosti nepotřebujeme, ale zajímá nás, co se dělá a jak je to zkonstruované. Někdy jsou naše věci lepší, někdy ne. Zajímá nás to, to je všechno.‘ Zlehka položil bednu zpátky, sáhl do kapsy a vytáhl tak tucet kamínků, které se leskly, až z toho bolely oči. Jeden z nich, modrý, svítil sám od sebe. Vorhidin vzal Trettiho za ruku, přitáhl si ji a nasypal ji plnou kamenů. ‚Je to dost za ten náklad?‘ Nemohl jsem za to – rozhlédl jsem se po místnosti, sečetl jsem to a udělal hrubý odhad: ani kdyby tam každá věc byla stokrát, nemělo by to cenu toho jednoho modrého kamene. Trettimu div nevypadly oči. Nezmohl se na slovo. Vorhidin zavrtěl hlavou, zasmál se a řekl: ‚No tak jo.‘ Znovu sáhl do kapsy kalhot a vylovil ještě čtyři nebo pět. Myslel jsem,že Tretti se rozpláče. A nespletl jsem se. Plakal.

Něco jsme snědli a já jsem Vorhidinovi vylíčil, jak jsem se sem dostal. Řekl, že mě raději vezme s sebou. ‚Kam?‘ zeptal jsem se a on řekl, že na Vexvelt. Začal jsem se smát. Řekl jsem mu, že mi div nepraská hlava, jak přemýšlím, co udělat, aby to řekl, a on se taky rozesmál a řekl, že už jsem to vymyslel, bohatě. ‚Máš to u mě,‘ a pokynul hlavou k té straně místnosti, která byla obrácená do uličky. ‚A za druhé, kdybys zůstal tady, nepřežil bys na Léthé jedinou noc. Chtěl jsem vědět proč, protože jsem sice každou chvíli viděl nějakou rvačku, ale o hodinu později jsem viděl tytéž rváče, jak pijí z jednoho poháru. A on na to, že to není totéž. Vexvelťanovi prý pomůže jedině Vexvelťan. Jak některému pomůžeš, berou tě na Léthé, jako bys byl jedním z nich. A tak jsem se zeptal, co má Léthé proti Vexveltu. Přestal jíst a dlouho si mě prohlížel, jako by mi nerozuměl. ‚Ty o nás vážně nic nevíš, co?‘ Přiznal jsem, že ne. ‚Tak pak jsou hned tři dobré důvody, proč tě tam vzít,‘ řekl.

Tretti otevřel dvoukřídlové dveře na druhém konci skladiště. Stála tam pozemní dodávka a další vrata do ulice. Naložili jsme bedny a nasedli do auta, Vorhidin k volantu. Tretti vylezl po žebříku, přitiskl k něčemu oko a zatočil kolem. ‚Periskop,‘ vysvětlil mi Vorhidin. ‚Zvenčí vypadá jako vlajkový stožár.‘ Tretti nám dal rukou znamení. Znovu mu po lících tekly slzy. Prudce stiskl vypínač a dveře nám uvolnily cestu. V okamžiku, kdy se dveře odrazily a začaly se znovu zavírat, dodávka se zapištěním vyrazila. Potom už Vorhidin řídil jako stará dáma. Polarizovaná skla. Občas jsem uvažoval, co by se stalo, co by udělaly ty davy opilců a teploušů, kdyby mohli nahlédnout dovnitř. ‚Z čeho mají strach?‘ zeptal jsem se ho. ‚Co si myslí, že jim vezmete?‘

Zasmál se: ‚Jejich slušnost.‘ A víc jsem z něho celou cestu na kosmodrom nedostal.

Vexveltská loď parkovala kilometry od terminálu, úplně na konci plochy, nedaleko stromů. Poblíž ní hořel oheň. Když jsme dojeli, uviděl jsem, že nehoří poblíž ní, ale přímo pod ní. Kolem byl početný dav snad padesáti lidí, většinou žen a většinou opilých. Tančili a vrávorali kolem a tahali pod loď dřevo. Loď stála na ocase jako staré chemické rakety v pohádkách. ‚Pitomci,‘ zabručel Vorhidin a pohnul něčím, co měl na zápěstí. Raketa začala burácet a všichni se s jekotem rozprchli. Pak explodovala pára a dřevo se rozlétlo na všechny strany. Nějaký čas byla plocha plná pobíhajících, padajících a křičících lidí, motorek a aut, která jezdila dokola a narážela do sebe. Po chvíli zavládl klid a my jsme přijeli až k lodi. Nahoře se otevřel průlez, vysunulo se ráhno a spustilo dolů rám. Vorhidin upevnil háky, povolil západky na plošině dodávky, ukázal mi, abych s ním nastoupil zpátky, nastavil ovládání dodávky a znovu se dotkl té věci na zápěstí. Celá nákladová část začala i s námi stoupat, dodávka nastartovala a rozjela se domů sama.

Jedinou posádku,“ řekl Charlie Bux opatrně, „tvořila mladá radistka.“ S vlasy jako dlouhá, lesklá, černá křídla, střípky oblohy v šikmých očích a s plnými, vyzývavými ústy. Na velice dlouho přitiskla Vorhidina k sobě a smíchem vyjádřila, na co by slova nestačila: byl v bezpečí. ‚Tambo, tohle je Charli. Je z Terratu a bil se za mě.‘ Ona pak přistoupila k Charlimu, také ho k sobě přitiskla a políbila ho, těmi neskutečnými ústy, těmi teplými, pevnými, hebkými ústy. Ten polibek trval hodinu, hodinu cítil na rtech její rty, přestože ho líbala jenom sekundu. Hodinu mohly být její rty sotva blíž jí než jeho ohromenému tělu. „Loď odstartovala a zamířila k slunci a k hvězdnému severu. Držela tento kurz dva dny. Léthé má dva měsíce, z nichž ten menší je jenom skála, asteroid. Vorhidin přešel na stejnou rychlost, jakou měl měsíc, zůstal viset ve vzdálenosti půl kilometru a nechal loď klesat.“

A on tu první noc otočil lůžko k zadní přepážce, těžce na něm ležel a vzdoroval tahu motorů – a tahu svého srdce a genitálií. Nikdy v životě takovou ženu neviděl – a to se ženou sotva stala. Tak veselá, tak absolutně a právem svá. Přišla půl hodiny po startu: ‚Taky si myslíš, že na lodi oblečení překáží? Vorhidin ale říkal, abych se tě zeptala, protože zvyklosti jsou planetu od planety jiné, že?‘

‚Tady žijeme podle vašich zvyklostí, ne podle mých,‘ dokázal ze sebe dostat a ona mu poděkovala, poděkovala mu! Potom se dotkla něčeho třpytivého na krku a šaty z ní spadly. ‚Takhle je mnohem víc soukromí,‘ řekla, než odešla. ‚Zavřené dveře znamenají pro nahé víc; Jsou zavřené proto, že je k tomu opravdový důvod, a ne proto, aby nebylo vidět, že někdo má jenom spodničku.‘ Odnesla si oblečení do jedné kajuty. Vorhidinovy. Charli se znaveně opřel o přepážku a zavřel oči. Bradavky měla jako ústa, plné a vyzývavé. Vorhidin byl nahý, jakoby nic, ale Charli si oblečení nechal a Vexvelťané to nijak nekomentovali. Noc byla velice dlouhá. Část tíhy, která na Charlim ležela, se na nějaký čas proměnila v hněv, což pomohlo. Mizera jeden starý, prošedivělý. Dost starý, aby mohl být její otec. Ale to nemohlo vydržet dlouho a Charli se pro sebe usmál. Vzpomněl si, jak byl poprvé v lyžařském středisku. Byli tam nejrůznější lidé, mladí, staří, bohatí, pracující manuálně i duševně: ale byli něčím jiní. Tím, že to bylo lyžařské středisko, odpadli ti s těstovitým obličejem, dýchavičné kancelářské myši s kulatými zády i nakynutí požitkáři. Všichni kolem něho měli zářivé oči, rovná záda a pleť ošetřenou mrazem a zábavou. Ten, kdo chodil, nebloumal, ale někam šel. Ten, kdo seděl, se spokojeně rozvaloval, po zásluze unavený. A Vorhidin měl stejnou auru – nešlo o držení těla, čistou plet a jasné oči, i když to všechno samozřejmě měl, ale o tytéž vlastnosti prostupující až do kostí a vyzařující z mysli. Těžko se to vyjadřovalo, ale byla to velice příjemná společnost. Na začátku druhého dne se k němu Vorhidin naklonil, když zůstali v řídicí místnosti sami, a zeptal se ho, jestli by v noci nechtěl spát s Tambou. Charli zalapal po dechu, jako by mu na pupek někdo strčil plnou hrst drceného ledu. Kromě toho zčervenal a vykoktal: „Záleží, jestli by ona, jestli by ona…“ Divoce přemýšlel, jak by jí to měl říct. Ale nemusel se tím trápit, protože Vorhidin zařval: „On by hrozně rád, zlato.“ Tamba vystrčila hlavu do chodby a usmála se na Charliho. „Moc ti děkuju, „ řekla. A tak to (po dlouhé noci) vypadalo na nejdelší den, jaký kdy bude muset přečkat, ale ona zařídila, aby k tomu došlo během hodiny, sladce, intenzivně, beze spěchu. Pak zůstal ležet a zíral na ni s tak naprostým, neumdlévajícím úžasem, že se musela rozesmát. Zaplavila mu obličej svými černými vlasy, pak polibky a nakonec celé jeho tělo svou pružnou silou. Tentokrát byla divoká a velice náročná, dokud se s výkřikem nezřítil z vrcholu blaha přímo a okamžitě do nejhlubšího spánku, jaký kdy zažil. Snad za dvacet minut otevřel oči a zjistil, že se jeho pohled topí hluboko v modravé nádheře; měla oči tak blízko, že se jim málem zamotaly řasy. Když s ní později mluvil v jídelně a držel ji za obě ruce, otočil se a zjistil, že ve dveřích stojí Vorhidin. Jediným dlouhým krokem došel k nim a každého objal jednou rukou.

Nikdo nic neřekl. Co taky říkat?

„Mluvil jsem s Vorhidinem o mnoha věcech,“ řekl Charli Bux vrchnímu archiváři. „Ještě jsem nepotkal člověka, který by si byl tak jistý sám sebou, tím, co chce, tím, co se mu líbí, tím, čemu věří. Když jsem nadhodil tu záležitost s obchodem, první co řekl, bylo: ‚Proč?‘ Za celý život mě nikdy nenapadlo položit si nad obchodem tuto otázku. Mně i komukoli jinému vždycky šlo o to obchodovat všude, to jde, a snažit se expandovat. On chtěl vědět proč. Vzpomněl jsem si na drahokamy, kterými zaplatil za sériově vyráběný šunt v nákladním prostoru, a na čistý niob za cenu manganu. Pro jednoho obchodníka by to bylo ignorantství, jiný by to prohlásil za dobrý obchod a vytřískal by z toho co nejvíc – skleněné korálky za slonovinu. Ale byly známy kultury, které takto obchodovaly z náboženských nebo etických důvodů – dej vždycky víc, než kolik ti ten druhý vysází v mincích. Nebo možná byli jenom – bohatí. Možná bylo na Vexveltu tolik, že se jim mohlo hodit jedině – jak to řekl: výrobky, aby se mohli podívat, jak je co udělané, ‚někdy lepší než naše, někdy ne.‘

Tak jsem se ho na to zeptal.

Věnoval mi dlouhý pohled, který byl ze vzdálenosti něco přes metr, jako“ topit se v neskutečně modrých jezerech Tambiných očí, ale dávej si pozor, nemysli na to, když mluvíš s tímhle starcem „fixace pro rentgenové snímkování. Nakonec řekl: ‚Ano, asi jsme bohatí. Nepotřebujeme mnoho.‘

Přesto jsem mu řekl, že za to málo, s čím obchoduje, by mohl dostat mnohem vyšší ceny. Jen se trochu zasmál a zavrtěl hlavou. ‚Za to co dostáváš, musíš taky zaplatit, jinak to není k ničemu. Když „uděláš dobrý obchod,“ jak tomu říkáš, budeš mít na konci víc, než jsi měl na začátku; nezaplatil jsi. Je to stejně nepřirozené jako energetické hladiny, které by přecházely z nižší na vyšší, je to proti ekologii a entropii.‘ Pak dodal: ‚Ty tomu nerozumíš.‘ Nerozuměl jsem tomu nerozumím ani teď.“

„Pokračujte.“

„U měsíce Léthé mají vlastní posunovou kolébku a na oběžné dráze Vexveltu vlastní navaděč. Říkal jsem vám to – celou dobu jsem si myslel, že ta planeta je blízko Léthé; tak to tedy není.“

„Teď tomu ale nerozumím já. Kolébky a navaděče jsou veřejná zařízení. Říkáte, že to trvalo dva dny. Proč nevyužil kolébku na kosmodromu na Léthé?“

„To nemůžu říct, pane. Ale…“

„Prosím?“

„Vzpomněl jsem si na ten opilý dav, který si dělal ohníček pod lodí.“

„Ach jistě. Možná je kolébka u měsíce nakonec rozumné opatření. Vždycky jsem věděl, že tito lidé nejsou oblíbeni, a z toho, co říkáte, je to více než jasné. Dobrá – udělali jste posunový skok.“

„Udělali jsme posunový skok.“ Charli se krátce odmlčel. Vybavil si ten úžasný okamžik odhalení, kdy černý, křídou poprášený vesmír a neforemný měsíček zmizely a nahradil je obrovský oblouk nachově prozářeného obzoru, mramorová zeleň, zlato, stříbro a leštěná modř s chromovým leskem, vycházejícím z moře v ohybu planety. „Vlečná loď už na nás čekala a dolů jsme se dostali bez problémů.“ Kosmodrom byl maličký dokonce i v porovnání s Léthé – osm nebo deset ramp, pod nimi skladiště a dokola pod plošinou prostory pro cestující a personál. „Obešlo se to bez jakýchkoli formalit – asi tam nemají takový provoz, aby to mělo smysl.“

A určitě žádné cizince,“ podotkl blazeovaně stařec.

„Vystoupili jsme přímo na plošinu a normálně jsme odešli. Tamba vystoupila první. Byl slunečný den, foukal teplý vítr, a jestli mezi gravitací tam a na Terratu byl nějaký výraznější rozdíl, Charli jej nedokázal zaznamenat. Ve vzduchu však byl rozdíl pronikavý. Ještě nikdy nedýchal vzduch, který by byl tak průzračný, tak svěží, tak čistý – leda když byl krutý mráz, jenže tady bylo teplo. Tamba stála vedle rampy, která tiše vyjížděla nahoru, a dívala se přes pahorky předhůří k nejvelkolepějšímu horskému hřebeni, jaký kdy viděl – měl totiž všechno, co by měla hora z encyklopedie mít – plynulý, jasný hřeben, hustý les, dramatické skály v odstínech šedé, hnědé a okrové, a naškrobené bílé plátno sněhové čepice, rozložené na vrcholcích, aby na slunci uschlo. Za nimi se táhla široká nížina, z jedné strany ohraničená řekou a ze druhé předhůřím, a pak tam bylo moře se širokou zlatou pláží, jež obtáčela milující paží zelené rámě oceánu. Když přišel k zamyšlené dívce blíž, vítr se zatočil a zasmál se jim. Krátká róba se jí z ramen odvinula jako dým a znovu z ní spadla. Byl to tak nádherný pohled, že se zastavil, přestal dýchat a srdce mu jednou vynechalo. A když zůstal stát vedle ní a rozhlédl se po lidech dole, po lidech, kteří jednou rampou vyjíždějí nahoru a druhou dolů, uvědomil si, že tady má oděv pouze dva účely – pohodlí a krásu. Muži, ženy a děti na sobě měli to, co chtěli, stuhu nebo róbu, dřeváky, čelenky, šerpy kolem pasu nebo kilty, prsten, pentli do vlasů nebo vůbec nic. Vzpomněl si na nádhernou myšlenku od Rudolfskyho, jednoho mudrce z období před novou. Kdysi ji četl a teď si ji pošeptal: Cudnost není tak jednoduchá ctnost jako poctivost. Otočila se a usmála se na něho; myslela si, že to vymyslel on. Odpověděl jí úsměvem a nechal ji při tom. „Nebude ti vadit krátké čekání? Otec tady bude hned a pak pojedeme. Budeš bydlet u nás. Může to tak být?“

Jestli mu to nebude vadit. Jestli počká, obklopen hřmícími barvami té hory a adagiem moře. Jestli to tak může být.

Odpovědět se nedalo žádným slovem, žádným způsobem, nijak. Mohl jen zvednout zatnuté pěsti nejvýš, jak mohl, zařvat z plných plic a pak ten výkřik proměnit ve smích a v slzy.

Vorhidin zatím zkontroloval seznam nákladu a připojil se k nim dřív, než Charli skončil. Dlouho se díval dívce do očí. Tamba se na něho usmála, chytila ho oběma rukama za předloktí a pohladila ho. A on se smál a smál. „Dopřál si moc velký doušek Vexveltu najednou,“ řekla Vorhidinovi. Vorhidin položil mohutnou, teplou ruku Charliemu na rameno a smál se s ním, dokud Charli nepřestal. Když znovu popadl dech a přestal vidět přes čočky slz, Tamba řekla: „ Tam jdeme.“

„Kam?“

Velice pečlivě ukázala. Tři štíhlé tmavé stromy podobné topolům se prosebně zvedaly z veselé kupy zářivé, světlé, vrbičkové zeleně. „K těm třem stromům.“

„Já žádný dům nevidím…“

Vorhidin a Tamba se rozesmáli: dělalo jim to radost. „Pojď.“

„Měli jsme počkat na…“

„Už nemusíme na nikoho čekat. Pojď.“

„Dům byl jen kousek,“ vyprávěl Charli, „ale nebyl z kosmodromu vidět a naopak. A byl to velký dům. Stromy byly všude kolem a dokonce jím prorůstaly. Zůstal jsem u rodiny a pracoval jsem.“ Udeřil do silné složky. „Výsledkem je tohle všechno. Pomohli mi se vším, co bylo třeba.“

„Jistě, jistě.“ Zdálo se, že toto zajímá vrchního archiváře víc než všechno, co doposud vyslechl. Anebo možná šlo o jiný druh zájmu. „Oni vám pomohli? Řekl byste, že chtějí obchodovat?“

Odpověď byla evidentně důležitá. Charli Bux velice vážil slova. „Mohu říct jenom to, že jsem si vyžádal tyto informace – katalog vexveltských obchodních možností a odhady franko cen. Žádná není příliš vzdálená od praktické, funkční dohody a všechny jsou nižší než ceny konkurence. Důvodů je celá řada. Tím prvním jsou samozřejmě samotné zdroje – snadno dostupné a neuvěřitelně bohaté. Také mají těžební metody, o jakých se vám ani nesnilo, a stejně tak sklizňové a konzervační – nebere to konce. Na první pohled to vypadá jako pastorální planeta – ale tak to není. Je to přírodní pokladnice, která je organizovaná, využívaná, rozplánovaná a chápaná jako žádná jiná planeta ve známém vesmíru. Ti lidé nikdy neválčili, nikdy nemuseli změnit svůj původní kulturní plán, protože funguje, pane vrchní archiváři, on funguje. A jeho výsledkem jsou lidé zdraví na duchu i na těle, kteří přistupují k práci soustředěně a… může to znít jako zvláštní spojení, ale je to jediné, které se hodí: s radostí.… Ale vidím, že to nechcete slyšet.“

Starý muž otevřel oči a zadíval se přímo na návštěvníka. Při poslechu kaskády Buxových slov odvrátil zrak od jeho obličeje, zavřel oči, ohrnul ret a zabloudil rukama nad spánky a do blízkosti uší, jako by ho stálo obrovské úsilí, aby si je nezakryl dlaněmi.

„Slyším jen to, že svět, od něhož se celé lidstvo distancovalo a který se sám držel stranou, vás využívá k navázání kontaktu, o nějž nikdo nestojí. Oni jej chtějí? Samozřejmě se ho nedočkají, ale mají vůbec představu, co by se s jejich planetou stalo, kdyby tohle všechno“ – mávl rukou ke složce – „byla pravda? Jak by chtěli udržet pod kontrolou drancíře? Mají kromě všeho toho ostatního taky nějakou zvláštní obranu?“

„To opravdu nevím.“

„Ale já to vím!“ vykřikl stařec. Tak rozezleného ho Bux ještě neviděl. „Jejich obranou je to, co jsou! Nikdo se k nim nikdy nepřiblíží, nikdy. Ani kdyby ze své planety vzali všechno, co má, vyčistili to, zpracovali, potom to na vlastní náklady dopravili na svůj kosmodrom a dávali to zadarmo.“

„Ani kdyby uměli vyléčit rakovinu?“

„Skoro všechny druhy rakoviny jsou léčitelné.“

„Oni umějí vyléčit všechny druhy rakoviny.“

„Nové metody se objevují každý…“

„Oni ty metody mají už nevím kolik let. Století. U nich rakovina není.“

„Vy víte, co je ten lék?“

„Nevím. Ale týmu klinických lékařů by stačil týden, aby na to přišel.“

„Neléčitelné případy rakoviny se nepodrobují klinické analýze. Všechny jsou považovány za psychosomatické.“

„Já to vím. Přesně to by zjistil tým klinických lékařů.“

Nastalo dlouhé, pulzující ticho. „Nebyl jste ke mně tak docela upřímný, mladý muži.“

„To je pravda, pane.“

Další ticho. „Z toho vyplývá, že jsou zdraví na duchu a neznají rakovinu v důsledku kultury, jakou si zavedli.“

Tentokrát Charli Bux neřekl nic. Nechal starcova slova viset ve vzduchu, aby si je mohl znovu poslechnout, znovu přečíst. Když vrchní archivář promluvil znovu, skoro šeptal, třásl se a zuřil. „Hnus. Hnus!“ Na bradě se mu objevila kapička slin; vypadalo to, že o ní neví. „Raději… bych… se nechal… sežrat… rakovinou… zaživa… a úplně… zešílel, než abych žil s takto zdravým rozumem.“

„Jiní by třeba byli proti.“

„Nikdo by nebyl proti! Chcete to zkusit? Tak to zkuste! Roztrhají vás na kousky. Přesně to udělali s Allmanem. Přesně to udělali s Balrouem! Troshana jsme zabili sami – byl první a my jsme nevěděli, že by to dav udělal za nás. Bylo to před tisíci lety, chápete? A za tisíc let to dav pořád udělá za nás! A to – to svinstvo půjde k ostatním mezi zamčená akta, a jednou tady bude další pitomec, který bude mít víc zvědavosti než slušnosti a myšlení nahlodané perverzí, sedět s jiným vrchním archivářem, který ho pošle ven, stejně jako já posílám ven vás, aby držel hubu a zachránil si život, nebo ji otevřel a nechal se roztrhat na kusy. Zmizte! Zmizte! Zmizte!“ Jeho hlas nejdřív přešel ve vřískot a pak skončil u nářku, tak dlouho se drásal sám o sebe, až z něho zůstal zmučený, vyrážený šepot a pak vůbec nic: staré oči nasupeně hleděly a brada byla mokrá.

Charli Bux pomalu vstal. Zbělel šokem. Tiše řekl: „Vorhidin mě o tom přesvědčoval, a já jsem mu nechtěl věřit. Nedokázal jsem tomu uvěřit. Řekl jsem mu: ‚Vím o chtivosti víc než ty; těm cenám nedokážou odolat. Vím o strachu víc než ty; nedokážou vzdorovat definitivnímu léku na rakovinu.‘ Vorhidin se mi smál a pomohl mi se vším, co jsem potřeboval.

Jednou jsem mu začal tvrdit, že vím víc o zdravém rozumu, který žije v nás všech, a někteří z nás ho mají hodně, tolik, že by mohl zvítězit. Ale už v tu chvíli jsem věděl, že se v tom mýlím. Teď vím, že jsem se mýlil ve všem, dokonce i v chamtivosti, dokonce i ve strachu, a pravdu měl on. A říkal, že Vexvelt má nejmocnější a nejlevnější obranu, jakou kdy kdo vymyslel – zdravý rozum. Měl pravdu.“

Charli Bux si uvědomil, že stařec, který se mu vpíjel pohledem do očí jako šílený, když mluvil, si nějakým způsobem vypnul uši. Seděl s hlavou nakloněnou na stranu a oddechoval jako zchvácený pes na poušti, dokud v něm nezvítězil dojem, že může znovu zakřičet. Nemohl. Mohl jen chrčet, mohl jen pištivě šeptat: „Zmizte! Zmizte!“

Charli Bux vstal. Složku nechal tam, kde ležela; podobně jako Vexvelt se bránila tím, že byla – jazykem chemie – nesmísitelná, že byla ušlechtilá.

Nakonec si Charliho srdce získala nikoli Tamba, ale Tyng.

Když přišli do toho krásného domu, odkud bylo všude tak blízko, ale přesto poskytoval takové soukromí, takovou odloučenost, setkal se s rodinou. Zářivé – skoro až sálavé – rudé vlasy Breerho a Tyng prozrazovaly, že jsou matka a dcera. Vorhid a Stren byli synové, jeden ještě dítě, druhý kolem patnácti. Měli rovná záda a široká ramena jako jejich otec a podle krásného tvaru a náklonu dokonale umístěných očí byli bratři Tyng a Tamby.

Pak tam byly ještě dvě další děti, krásná dvanáctiletá dívenka jménem Fleet, která právě zpívala, když přišli, a donutila je svou písní, aby se zastavili a počkali s představováním, a hřmotný, pomalý chlapec, jemuž říkali Handr, možná nejšťastnější lidská bytost, s jakou se kdy setkal. Charli se později seznámil i s rodiči těchto dvou a zjistil, že Tamba je mnohem podobnější jejich matce než rusovlasé Breerho.

Byla to zpočátku jenom lavina jmen a obličejů, zaznamenaných pouze částečně, které se mu přeskupovaly v hlavě, tak jako se všechny seskupovaly v místnosti a probouzely v něm ostýchavost. Ale v té místnosti bylo víc lásky, než kolik poznaly jeho duše a srdce v těch nejšťastnějších okamžicích, a také víc péče a starostlivosti.

Když přišel večer, znal se již se všemi. Byl jimi přijat a sám byl jimi okouzlen. A jelikož Tamba uchvátila jeho srdce a ohromila jeho tělo, všechny jeho city, žhavé a prudké, se v něm vzedmuly a zúžily se, zaměřily se na ni, a vše nasvědčovalo tomu, že také jí je v jeho přítomnosti dobře a že se mu stále drží nablízku. Ale když malí odešli se zíváním spát, po nich i další a oni zůstali skoro sami, požádal ji, poprosil ji, aby s ním šla spát. Odmítla ho vlídně, milujícně ale taky naprosto pevně. „Ale já teď nemůžu, miláčku. Nejde to. Byla jsem na Léthé a dnes jsem se vrátila. Dala jsem slib.“

„Komu jsi dala slib?“

„Strenovi.“

„Ale já jsem myslel…“ Hlavou se mu honilo příliš mnoho myšlenek, než aby je dokázal roztřídit nebo dokonce izolovat jednu od druhé. Možná nechápal zdejší vztahy – byli to ostatně čtyři dospělí a šest dětí. Zítra si vyjasní, kdo je kdo, protože jinak by Tamba – ach. „Chceš říct, že jsi slíbila Strenovi, že nebudeš spát se mnou.“

„Ne, ty můj hlupáčku. Dnes v noci budu spát se Strenem. Prosím miláčku, nerozčiluj se. Dnes není poslední den. Zítra. Zítra ráno?“ Rozesmála se, chytila mu líce oběma rukama a zatřepala mu celou hlavou, jako by z ní tak mohla setřást zamračenost. „Zítra ráno velice časně?“

„Promiň, nechci se tak chovat, když jsem tady úplně první noc, asi ještě mnoha věcem nerozumím,“ mumlal nešťastně. A pak se v něm bolest prudce vzedmula a najednou mu bylo všechno jedno: hostitel a host, nové zvyklosti a všechno ostatní. „Já tě miluju!“ výkřik!, „copak to nepoznáš?“

„Ale to víš, to víš, že poznám. A já tě taky miluju a budeme se spolu milovat dlouho. Ty si snad myslíš, že jsem to nepoznala?“ Její údiv byl tak opravdový, že si jej uvědomil i přes mlhu bolesti. Přiznal, že tomu asi nerozumí. Byl nejblíž k slzám, jak by podle něho měl dospělý muž kdy být.

„Porozumíš, můj milovaný, porozumíš. Ráno si o tom promluvíme, dokud to nepochopíš, i kdyby to mělo trvat nevím jak dlouho.“ Pak dodala s absolutně bezelstnou krutostí: „Ale začínáme až zítra. musím jít, Stren čeká. Dobrou noc, má pravá lásko.“ Políbila ho na temeno odvrácené hlavy a lehce odběhla po bosých špičkách.

Našla v něm něco, co mu bránilo, aby se na ni zlobil. Mohl jen trpět. Až do těchto posledních dvou dní netušil, že by mohl cítit nebo snést tolik bolesti. Zabořil obličej do polštářů v – obýváku? – prostě někde, kde byl v pojmech venku a uvnitř stejný zmatek jako v jeho srdci, ale harmoničtější – a přestal se bránit slzavému utrpení.

Po chvíli si k němu někdo klekl a zlehka ho pohladil na šíji. Otočil hlavu jen tolik, aby se podíval, kdo to je. Byla to Tyng. Vlasy jí v šeru skoro svítily a z obličeje, tam, kde ho viděl, vyzařoval soucit. „Chtěl bys, abych s tebou místo ní zůstala já?“ zeptala se a on s a absolutní upřímností otřeseného vykřikl: „Nikdo jiný nemůže být místo ní!“

Její smutek byl opravdový, to bylo jasně znát. Řekla mu to, ještě jednou ho pohladila a potichu odešla. Někdy v noci se přinutil procitnout natolik, aby vyhledal pokoj, který mu dali, a našel dočasnou úlevu v absolutní tmě vyčerpání.

Když procitl do denního světla, našel svou druhou úlevu, jíž byla práce a pustil se do katalogizace zdejšího bohatství. Každý si našel chvilku, aby se s ním pokusil komunikovat, ale pokud nešlo o práci, odbýval je (samozřejmě s výjimkou neodolatelného Handra, který se stal jeho nerozlučným a celoživotním přítelem). Zjistil, že Tyng je v jeho blízkosti stále častěji a že umí být užitečná; nezatrpkl natolik. aby odmítl pero nebo encyklopedii (otevřenou na tom správném místě), když je dostal do ruky přesně v okamžiku, kdy je potřeboval. Tyng s ním strávila mnoho hodin, bystrá, ale naprosto mlčenlivá, než se trochu uvolnil a požádal ji o tu či onu informaci, nebo si nechal objasnit váhy, míry a vexveltské propočty pracovních hodin. Když něco nevěděla, zjistila to s minimální prodlevou a velmi přesně. Sama však věděla mnohem víc, než čekal. A tak brzy přišel čas, kdy štěbetal jako papoušek a horlivě s ní plánoval práci na další den.

Na Tambu už nepromluvil. Nechtěl jí působit bolest, ale cítil z ní, jak dychtivě by mu chtěla odpovědět, a to pro něho bylo nesnesitelné. Ona sama se o to taktně přestala snažit.

Jedna obzvlášť zamotaná statistická řada ho zaměstnala na dva dny a dvě noci bez přestávky. Tyng s ním zůstala po celou dobu vzhůru, aniž si postěžovala, dokud třetí den ve velmi časných ranních hodinách neobrátila oči v sloup a nezhroutila se. Nejistě se postavil na nohy, které usnuly dlouhým sezením, vytřepal si z očí statistiky, položil ji na silnou kožešinovou předložku a narovnal jí zkroucené koleno. Z lampy se stínidlem, od níž vstal, unikalo do pokoje jen málo světla, ale Tyng v něm přesto byla nádherná, obzvlášť proto, že si již předtím uvědomil její krásu v tom nejostřejším světle. Stíny alabastru něco přidávaly a bezvědomím vybledlé rty již nebyly tmavší než tvář. Vypadala zvláštně sošně a neživě. Na sobě měla cosi jako krétský oděv s těsným břišním pásem, který dodával tvar nekrytým ňadrům a přidržoval jí průsvitnou sukni. Obával se, že by jí břišní pás mohl bránit v dýchání, a tak jej rozepnul a položil zpět. Kůže na bránici Tyng mu na omak připadala stlačená a hrbolatá, i když okem nic neviděl. Jemně ji začal masírovat. Z oparu únavy se mu vynořovaly nedefinovatelné myšlenky: pyrofylit, Léthé, bratr, obnovitelné vanadové soli, Vorhidin, usazenina, Tyng se na mě dívá. Tyng ho v té skoro úplné tmě pozorovala. Odtrhl od ní oči a podíval se přes její tělo na svou ruku. Před neurčitou dobou se přestala pohybovat, sama upadla do dřímoty. Měla teď Tyng oči otevřené nebo zavřené? Nahnul se nad ni, aby se podíval, a převážil se. Usnuli tak, že se dotýkali rty, a přitom se ještě vůbec nepolíbili.

Starý Platón z období před novou mluví o nejstarších lidech jako o čtyřnožcích se dvěma pohlavími. A jedné strašlivé noci, za bouře vyvolané silami zla, se všichni lidé roztrhli vedví; a od té doby každá polovina hledá svou druhou půlku. Každá dvě opačná pohlaví mohou něco vytvořit, ale obvykle je to v něčem neúplné. Když však jedna část najde svou pravou druhou polovinu, žádná síla na zemi je nemůže udržet od sebe, ani je oddělit, když se znovu spojí. Právě to se té noci stalo. Začalo to v okamžiku ponořeném do tak hlubokého spánku, že si na něj žádný z nich nedokázal vzpomenout. Všechno, co je potkalo, byla cesta do nových míst, kde předtím nic nebylo, a bylo to věčné. Podstatou takové věci je smíření, a tak, aby nebyl souzen, Charli Bux přestal tolik soudit a začal se něco dozvídat o životě kolem sebe. Život kolem něho rozhodně skrýval velice málo. Děti spaly, kde chtěly. Jejich sexuální hry rozhodně nebyly o nic nadšenější ani častější než jiné hry – a nebyly utajenější. O sexu se mluvilo mnohem méně, než byl doposud svědkem v jakékoli společnosti jakéhokoli věku. Pokračoval v tvrdé práci, ale již před sebou neskrýval fakta. Viděl spoustu věcí, které si předtím bránil vidět, a překvapeně zjistil, že nakonec neznamenají žádný konec světa.

Ale jedna těžká, velice těžká chvíle ho teprve čekala. Někdy spal v pokoji u Tyng, někdy ona u něho. Jednou časně ráno se probudil sám, vzpomněl si, že mu v souvislosti s prací něco nebylo jasné, vstal a tiše se vydal do jejího pokoje. Když si uvědomil, co znamená tichý zpěvavý zvuk, který k němu doléhá, bylo již příliš pozdě na to, aby si jej záměrně nevšiml. Až mnohem později si dokázal uvědomit vztek, který ho popadl, když zjistil, že není jediný, kdo dokáže probudit tuto píseň. Byl v jejím pokoji dřív, než dokázal sám sebe zadržet, a hned byl zase venku, roztřesený a slepý.

Když ho našel Vorhidin, seděl na mokré zemi v zelené úžlabině pod vrbou. (Nikdy nepochopil, jak ho tam Vorhidin našel, a vlastně ani nevěděl, jak se tam sám dostal). Civěl přímo před sebe a dělal to už tak dlouho, že měl oční bulvy vyschlé a bolest mu byla příjemná. Zarazil prsty do země tak prudce, že je měl zahrabané po zápěstí. Tři nehty měl ohnuté a zlomené dozadu, přesto tlačil dál.

Vorhidin nejdřív vůbec nepromluvil, jenom si sedl vedle něho. Počkal, dokud neměl pocit, že čeká dost dlouho, a pak na něho tiše zavolal jménem. Charli se nepohnul. Vorhidin mu pak položil ruku na rameno – s pozoruhodným výsledkem. Na Charlim Buxovi se viditelně nepohnulo nic víc než vazy na hrdle, ale jakmile se ho dotkla Vexvelťanova ruka, začal zvracet. V lékařském žargonu se tomu říká „vrhací“ dávení. Charli, promočený a potřísněný od boků k nohám, ale se suchýma očima a pohledem upřeným před sebe, seděl bez hnutí. Vorhidin, který chápal, co se stalo a možná to dokonce čekal, také zůstával ve stejné poloze, v jaké byl, s jednou rukou na rameni mladého muže. „Řekni ta slova!“ utrhl se na něho.

Charli Bux otočil hlavu a zadíval se na robustního muže. Zašilhal, mrkl a pak mrkl ještě jednou. Vyplivl z úst kyselou chuť. Rty se mu zkřivily a rozechvěly. „Řekni ta slova,“ zopakoval tiše ale rázně Vorhidin, protože věděl, že Charli je v sobě nedokáže udržet, ale raději se vyzvracel, než aby je pustil ven. „Řekni ta slova.“

„T-t…“ Charli si musel znovu odplivnout. „Ty,“ zaskřehotal. „Ty – její otec!“ zařval a ve zlomku sekundy se proměnil v derviše, větrný mlýn, dvojitý cep, vyjícího rosomáka. Ruce zamazané od hlíny a od krve ovládal v tom výbuchu vzteku tak málo, že je ani nezaťal v pěst. Vorhidin se krčil na místě a ten výbuch násilí klidně snášel. Nesnažil se bránit, jen tu a tam udělal malý, přesný pohyb hlavou, aby si chránil oči. Věděl, že se zotaví prakticky ze všeho, co mu ty rány mohou způsobit, ale že Charli Bux by se nemusel zotavit nikdy, kdyby to ze sebe nedostal ven. Trvalo to dlouho, protože něco v Charlim neprojevovalo a možná dokonce ani necítilo únavu. Když se vydal z posledních sil, kolaps přišel náhle a absolutně. Vorhidin si se vzdycháním klekl, bolestivě se postavil a přestože mu z ran crčela krev, sklonil se nad Terráncem, jenž byl v bezvědomí, zvedl ho do náruče a opatrně ho donesl do domu.

Vorhidin mu to postupně všechno vysvětlil. Trvalo to dlouho, protože Charli zpočátku nechtěl od nikoho nic slyšet, potom nic od Vorhidina a nakonec jenom v malých dávkách. Když se to posbírá z půl stovky rozhovorů, podstata je takováto:

„Někdo neznámý v dávných dobách napsal:“ začal Vorhidin, ,,’Není pravda, že nebolí, co nevíš; nebolí to, co víš.‘ Odpověz mi na několik otázek. Nijak dlouze před tím nepřemýšlej. (To je pěkná hloupost. Na Vexveltu o incestu nikdo dlouze nepřemýšlí. Klidně toho řeknou hodně a rychle, ale nepřemýšlejí.) Já se zeptám a ty odpovíš. U kolika dvoupohlavních druhů – ptáků, zvířat, ryb, včetně hmyzu – u kolika se projevuje incestní tabu?“

„To vážně nedokážu říct. Nevzpomínám si, že bych o tom četl, ale kdo by taky o tom psal? Řekl bych, že je jich hodně. Bylo by to jedině přirozené.“

„Omyl. Dokonce dvojnásobný. Homno sapiens na to má patent, Charli – úplně v celém vesmíru, od stěny ke stěně, jedině lidstvo zachovává tohle tabu. A druhý omyl: nebylo by to přirozené. Nikdy to přirozené nebylo, není a nebude.“

„Jde o to, jak se to nazve, ne? Já bych řekl, že takové tabu je přirozené. Tím myslím, že přichází přirozeně. Není třeba si je osvojit.“

„Omyl. Je třeba si je osvojit. Můžu to doložit, ale to počká – můžeš si knihovnu projít později. Prozatím to přijmi jako fakt.“

„Dobrá, prozatím to beru.“

„Díky. Jaké procento lidí podle tebe sexuálně přitahují jejich sourozenci – bratři a sestry?“

„O jakém věku mluvíš?“

„Na tom nezáleží.“

„Sexuální přitažlivost se projevuje až od jistého věku, ne?“

„Opravdu? A jaký věk bys řekl, že to je, v průměru?“

„Hm, to je indivi… ale řekl jsi ‚v průměru‘, že? Řekněme někdy kolem osmi? Možná devíti?“

„Omyl. Počkej, až sám budeš mít nějaké děti, uvidíš. Já bych to odhadl tak na dvě nebo tři minuty. Dokonce bych byl ochotný se vsadit, že existuje už dávno předtím. O několik týdnů.“

„Tomu nevěřím!“

„Já vím, že tomu nevěříš,“ kývl Vorhidin. „Stejně je to pravda. A co rodič opačného pohlaví?“

„Tedy, to by muselo počkat na takové stádium vědomí, které je schopno poznat rozdíl.“

„No-o-o – nejsi tolik vedle jako obvykle,“ pousmál se, ale řekl to vlídně. „Ale překvapilo by tě, jak brzy to může být. Poznají ten rozdíl po čichu mnohem dřív než zrakem. Za několik dní, za týden.“

„To jsem netušil.“

„O tom vůbec nepochybuji. Tak, zapomeňme teď na všechno, co jsi tady viděl. Předstírejme, že jsi zpátky na Léthé a já se tě zeptám, jaký vliv by mělo na kulturu, kdyby fungovala taková dostupnost, že by každý mohl říct kdykoli komukoli a byl by vítán.“

„Myslíš sexuální dostupnost?“ Charli se nervózně zasmál. „Já bych to nazval spíš sexuální nestřídmost.“

„Nic takového neexistuje,“ odvětil rázně mohutný Vexvelťan. „Podle toho, kdo jsi a jakého jsi pohlaví to můžeš dělat jenom tak dlouho, až se dostaneš do stavu, kdy nemůžeš, nebo můžeš pokračovat tak dlouho, až se už nic nestane. Jednomu muži může krásně stačit takové poklidné sexuální uvolnění dvakrát za měsíc nebo ještě míň. A jiný je může normálně vyhledávat osmkrát, devětkrát denně.“

„To bych zrovna za normální neoznačil.“

„Já ano. Je to možná neobvyklé, ale pro chlapa, kterému to jde, je to stoprocentně normální, pokud v tom není něco patologického. Tím chci říct, že kapacita je kapacita, ať už ji měříš čepicemi, koňskými silami nebo letovým stropem. Ať jde o člověka nebo o stroj, nemůže jim uškodit, když fungují v konstrukčních parametrech. Zato škodí – a hodně, někdy dokonce nejvíc – pocit viny a hříchu, když se za hřích vydává nějaká přirozená choutka. Četl jsem o případech chlapců, kteří spáchali sebevraždu kvůli noční ejakulaci nebo proto, že po pěti šesti týdnech odpírání podlehli pokušení a masturbovali – přitom samotné odpírání samozřejmě může za to, že na nic jiného nemyslí, jsou absolutně posedlí něčím, čemu by se neměl přikládat větší význam než odkašlání. (Kéž bych mohl dodat, že takové hororové příběhy ožívají pouze ve starých textech, ale na mnoha planetách se to děje i teď v tuto chvíli).

Pro některé lidi je snazší pochopit tuto záležitost viny a hříchu, když se vynese mimo oblast sexu. Existují určitá ortodoxní náboženská dogmata, která vyžadují velice specifickou dietu a absolutní vyloučení jistých potravin z jídelníčku. Při dostatečně dlouhé a dostatečně silné indoktrinaci můžeš dosáhnout toho, že člověk bude jíst jenom (řekněme) ‚třesky,‘ zatímco ‚plesky‘ budou zakázané. Vystačí s řídkými, zatuchlými třesky a bude žít, napůl hladový, ve skladišti plném krásných čerstvých plesků. Můžeš mu způsobit nevolnost –můžeš ho dokonce zabít, když budeš šikovný – jen když ho přesvědčíš, že třesky, které právě snědl, byly ve skutečnosti zamaskované plesky. Nebo ho můžeš dohnat k šílenství, když ho budeš tak dlouho nenápadně lákat, až dostane opravdovou chuť na plesky, nějaké si pořídí, schová si je a potají z nich bude uždibovat pokaždé, když svede boj s pokušením a prohraje.

A teď si představ, jakou sílu má vina, když to, co porušuješ, není nějaké umělé třeskopleskové dogma, ale silný tlak v buňkách. Je to stejně šílené a stejně nebezpečné jako naroubovat strukturu etiky a viny, která zakazuje nebo brání podlehnout potřebě komplexu vitamínů B nebo draslíku.“

„No dobře,“ skočil mu do řeči Charli, „ale teď mluvíš o životně důležitých potřebách – faktorech přežití.“

„To si sakra piš,“ použil Vorhidin Charliho oblíbený výraz a doplnil to pohotovou, rozpustilou – a velice přesnou – imitací Charliho zářivého úsměvu. „Je čas vytáhnout na světlo některé věci, které jsem už zmínil, věci, které ti můžou ublížit mnohem víc než nevědomost – věci, které nebolí, když je víš.“ Nečekaně se zasmál. „Vlastně je to legrace. Byl jsem na spoustě planet a některé jsou v tisícovce ohledů na kilometry a roky vzdálené ostatním: ale to, co se ti chystám demonstrovat, tenhle konkrétní rozhovor na principu ‚zavři oči vypni mozek,‘ můžeš zažít všude, kam přijedeš. Jsi připravený? Tak mi řekni co je špatného na incestu? Beru to zpátky – mě znáš. Mně to neříkej. Řekni to někomu cizímu, nějakému feťákovi nebo alkoholikovi v baru na kosmodromu.“ Natáhl obě ruce a vytvaroval prsty tak, že bylo skoro vidět, jak se světlo leskne na imaginárních skleničkách, které drží. Zastřeným hlasem řekl: „Hej, čižinče, čo je špatného na inčestu, ha?“ Zavřel jedno oko a druhým zakoulel k Charliemu.

Charli se zamyslel. „To myslíš z pohledu morálky nebo jak?“

„Celou tuhle část vynech. Mám sice nějaké své teorie, ale dobro a zlo podle místních poměrů závisejí na příliš mnoha faktorech. Ne – posaďme se do toho baru, dohodněme se, že incest je hrozná věc a vyjděme odtamtud. Co je na něm ve skutečnosti špatného?“

„Křížíš se s příliš blízkým příbuzným, budeš mít defektní potomstvo. Blbečky, mrtvé děti bez hlaviček a tohle všechno.“

„Já jsem to věděl! Věděl jsem to!“ vykřikl radostně Vexvelťan. „Není to úžasné? Od skalních hlubin kultury doby kamenné přes velkolepé civilizace s brokáty a kalhotami po kolena až po počítačové technokracie, kde si do hlav strkají elektrody a odsouvají myšlení do krabičky – zeptej se na tu věc a dostaneš vždycky stejnou odpověď. Je to něco, co prostě všichni vědí. Nemusíš ani hledat důkazy.“

„Kde bys chtěl hledat důkazy?“

„Například při obědě, až se budeš cpát idiotským prasetem a slaboduchou krávou. Každý chovatel dobytka ti řekne, že když máš vlastnost, kterou chceš zachovat a rozvinout, zkřížíš otce se sestrou a vnučkou a potom bratra se sestrou. Pokračuješ v tom do nekonečna, až se ukáže, že požadovaná vlastnost je recesivní, a pak přestaneš. Ale může se stát, že nikdy nebude recesivní. Každopádně je vzácnost, když se něco pokazí hned v první generaci; jenže ty v tom baru jsi nezvratně přesvědčený, že se něco stane. A můžeš říct, že každá duševně zaostalá osoba je produktem incestního spojení? To bych ti nedoporučoval, protože bys mohl zranit city některých docela milých lidí. Je to tragédie, která se může stát každému, a já pochybuji, že její pravděpodobnost je vyšší mezi příbuznými rodiči než u kohokoli jiného.

Ale pořád nevidíš to nejlegračnější… anebo je to možná jenom ta nejdivnější část toho, co nebolí, když to víš. Sex je na většině planet poměrně oblíbené téma. Skoro všechny jeho aspekty, které přitom přijdou na přetřes, nemají nic společného s rozmnožováním. Řekl bych, že na každou zmínku o těhotenství nebo porodu připadnou stovky těch, ve kterých jde čistě o sexuální akt jako takový. Ale jak se zmíníš o incestu, odpověď se vždycky zabývá potomstvem. Vždycky! Aby člověk zvážil a prodiskutoval vztah, který přináší rozkoš nebo lásku pokrevním příbuzným, musel by zřejmě vyvinout nějaké zvláštní duševní úsilí, do něhož se, jak se zdá, nikdy nikomu nechce – pokud ho vůbec neodmítá.“

„Musím přiznat, že jsem to nikdy neudělal. Ale dobrá – co je tedy špatného na incestu, ať s těhotenstvím nebo bez něho?“

„Myslíš kromě morálních ohledů. Morální ohled je, že je to děsivá představa a děsivá představa je to proto, že to tak bylo odjakživa. Z biologického hlediska bych řekl, že na tom špatného není nic. Nic. A zašel bych ještě dál, s doktorem Phelveltem – slyšel jsi o něm někdy?“

„Myslím, že ne.“

„Byl to teoretický biolog, který dosáhl toho, že mu jednu z jeho knih zakázali i na planetách, kde nikdy předtím nic necenzurovali – dokonce i na planetách, kde měli vědu, svobodu výzkumu a svobodu projevu jako absolutní úhelné kameny celé struktury jejich společnosti. Phelvelt měl každopádně velice zvláštní uvažování, byl za všech okolností ochotný udělat další krok bez ohledu na to, kam to bude, aniž by tvrdil, že je to někam, kam to není. Dobře myslel, dobře psal a měl obrovské množství vědomostí z oblastí mimo svou odbornost a nefalšovaný talent pro objevování toho, co náhodou nevěděl. Právě on označil sexuální napětí mezi pokrevními příbuznými za faktor důležitý pro přežití.“

„Jak k tomu došel?“

„Mnoha oddělenými cestičkami, které se sešly na jednom místě. Každý ví (tady to platí!), že existují evoluční tlaky, které vedou ke změnám druhu. O stabilizačních faktorech se toho (před Phelveltem) mnoho nenapsalo. Ty vážně nechápeš, že plození potomků mezi blízkými příbuznými je jedním z nich?“

„Ne, takhle zčistajasna nechápu.“

„Tak se nad tím zamysli, chlape! Vezmi si jako takový dobrý případ stádní zvíře. Býk obskočí krávy, které přivedou na svět jalovice, a když jalovice vyrostou, obskočí i je. Někdy stihne dokonce i třetí a čtvrtou generaci, než ho nahradí mladší býk. A po celou tu dobu se vlastnosti stáda pročišťují a posilují. Jen tak se nestane, že bys dostal zvířata s trochu odlišným metabolismem, která by mohla mít tendenci zatoulat se daleko od míst, která ke krmení používají ostatní. Nestane se, že bys dostal krávy s vysokým zadkem, z čehož by vyplývala potřeba, aby si On Velký přinesl něco pod nohy, až přijde na námluvy.“ Charli se rozeřval smíchy, ale Vorhidin pokračoval. Tady to máš – stabilizace, pročištění, vyšší hodnota pro přežití – a to všechno jako výsledek tlaku na rozmnožování mezi příbuznými.“

„Jistě, jistě. A totéž by platilo pro lvy, ryby, rosničky, nebo…“

„Nebo kterékoli zvíře. O přírodě se toho navykládalo hodně – že je nenahraditelná, krutá, marnotratná a tak dál. Já si s oblibou říkám, že je – rozumná. Připouštím, že toho stavu dosahuje někdy krutě, marnotratně a… Ale umí přijít s pragmatickým řešením, takovým, které funguje. Použít tlak, který má tendenci ustálit a pročistit úspěšné stádium a povolat exogen, infuzi čerstvé krve, jen jednou za několik generací – to mi připadá velice rozumné.“

„Určitě víc, než co jsme dělali vždycky, když se na to podíváš takhle,“ doplnil Charli. „Když byl v každé generaci nový exotem, krev se neustále pěnila, jak byl každý nový organismus plný tlaků, které se nemohly porovnat s prostředím.“

„Asi bys mohl namítnout,“ pokračoval Vorhidin, „že incestní tabu je odpovědné za neklid, který vytáhl lidstvo z jeskyní, ale to je pro mne příliš velké zjednodušení. Byl bych dal přednost lidstvu, které by postupovalo trochu pomaleji, trochu jistěji, a nikdy se nevracelo. Myslím, že rituální exogamie, která udělala z plození mezi blízkým příbuznými zločin a ze ‚sestry zesnulé manželky‘ zákon proti incestu, je odpovědná za jiný nepokoj.“

Velice zvážněl. „Existuje teorie, že jistým normálním návykům by se měl ponechat volný průběh. Vezmi si jako příklad sací reflex. Říká se, že nemluvňata, která přestala být kojena příliš brzy, mají celý život problémy s orální aktivitou – cumlají slámky, kouří toxické látky v dýmkách, dávají přednost pití z lahve, nervózně si hrají se rty a tak dál. Když to použiješ jako analogii, můžeš se znovu ohlédnout za neklidem lidstva v celé jeho historii. Kdo jiný než banda ztroskotanců, kterým nebyly nikdy v životě dopřány všechny projevy lásky v rodině, mohl vymyslet pojem jako ‚mateřská země‘ a obětovat mu a za něj životy? Existuje silná touha milovat otce a jiná touha svrhnout ho. Nemělo snad lidstvo své milované otce, své velké bratry, které milovalo, uctívalo, kterým obětovalo a pro které umíralo, proti nimž se bouřilo, které zabíjelo a nahrazovalo? Připouštím, mnoho z nich si to bohatě zasloužilo, ale bylo by lepší, kdyby se ti lidé řídili skutkovou podstatou a ne tím, že je poháněl hluboce ukrytý, bezvýhradně sexuální proud, o němž nemohli mluvit, poněvadž si osvojili, že o tom se nemluví.

Stejné proudy působí v rámci rodiny. Takzvaná ‚sourozenecká rivalita‘ je až příliš dobře známá, než abych ji popisoval, a četnost zavilých sporů mezi sourozenci je ve většině kultur a v jejich 1iteratuře jakési klišé. Jen velice málo psychologů našlo odvahu předložit jasné vysvětlení, že ve většině případů jsou tato tření láskou naruby, důkladně prosolenou hrůzou a vinou. Je to uspořádání, které staví konflikt mezi sourozenci prakticky na úroveň jistoty, a je to problém, který, jakmile se jednou formuluje, sám popisuje řešení. Četl jsi někdy Vexwortha? Ne? Měl bys – myslím, že by tě fascinoval. Ekolog; v jistém smyslu stejný velikán jako Phelvelt.“

„Ekolog – to má něco společného s životem a prostředím?“

„Ekologie není o ničem jiném než o životě a prostředí; studuje je jako vzájemně se ovlivňující a ovládající síly. Je naprosto jasné, že hlavním záměrem a smyslem každé formy života je optimální přežití; jenže ‚optimální přežití‘ je bezvýznamný termín, pokud nebere v úvahu prostředí, v němž se musí odehrát. Jak se mění prostředí, organismus musí měnit své chování a prostředky, dokonce svou základní stavbu. Lidé jsou nechvalně známi tím, že své prostředí mění, a po většinu své historie a na většině míst jsme tyto změny udělali bez přihlédnutí k ekologii. Pokaždé to končí katastrofou. Vede to k přelidnění, které překračuje možnosti obstarat potravu a přístřeší. Vede to ke kontaminaci zásob vody. A pak je tu také deformování a maření psychosexuálních potřeb v emočním prostředí.

Vexvelt byl založen těmito dvěma, Charli – Phelveltem a Vexworthem – a je po nich pojmenován. Pokud je mi známo, je to jediná kultura vybudovaná na ekologických zásadách. Naše sexuální modely vycházejí z ekologické základny a tvoří ve skutečnosti jen velice malou část naší celkové struktury. Přesto ten jediný aspekt našich životů stačí, abychom byli v pozici těch, jimž se všichni ostatní vyhýbají, jichž se straní a o nichž prakticky nemluví.“

Charlimu trvalo dlouho, než si tyto myšlenky připustil k tělu, a ještě déle, než je roztřídil a vstřebal. Ale celou tu dobu žil obklopen krásou a naplněním, lidmi, kteří byli schopni absolutního soustředění na umění, vzdělání, budování a zpracovávání, lidmi, kteří dávali jeden druhému, své zemi, vzduchu a vodě nepatrně víc, než si brali. Dokončil svůj průzkum hlavně proto, že jej začal; už nějakou dobu si nebyl jistý, k čemu mu bude.

Když nakonec přišel k Vorhidinovi a řekl, že chce na Vexveltu zůstat, mohutný muž se usmál a zavrtěl hlavou. „Já vím, že chceš, Charli – ale víš to i ty?“

„Nechápu, jak to myslíš.“ Vyhlédl ven na jeden z tmavých kmenů jednoho vexweltského topolu; byla tam Tyng, jako květina, jako orchidej. „Nejde jen o to,“ pokračoval Charli, „nejde jen o to, že chci být Vexvelťan. Vy mě potřebujete.“

„Řekni mi k čemu.“

„Nejdřív přijdou obchodníci z Terratu a po nich další a další; budou spolu bojovat a budou bojovat s vámi… potřebujete tady někoho, kdo to zná, kdo v tom umí chodit a kdo si s tím poradí, až to začne. A ono to začne i bez mé zprávy. Dřív nebo později se někomu podaří totéž, co mně – tady zásilka živce, tady pláty čistého kovu. Oni vás zničí.“

„Nikdy se k nám nepřiblíží.“

„To si myslíš ty. Poslouchej mě: bez ohledu na to, jak moc se to ostatním světům příčí, jedna síla je větší: chamtivost.“

„V tomto případě ne, Charli. A já chci, abys právě tohle pochopil, až do hloubi svých buněk. Když to nepochopíš, nikdy tady nebudeš moci žít. Všichni se nám vyhýbají, Charli. Kdyby ses tady narodil, nevadilo by ti to tolik. Pokud s námi spojíš svůj osud, bude to muset být absolutní závazek. Ale takové rozhodnutí bys neměl dělat bez toho, že pochopíš, jak dokonale tě to odloučí od všeho ostatního, co jsi kdy znal.“

„Proč si myslíš, že to ještě nevím?“

„Říkáš, že se potřebujeme bránit. Říkáš, že obchodníci z jiných planet nás zneužijí. To jen dokazuje, že nic nechápeš. Charli, poslouchej mě. Vrať se na Terratu. Propaguj obchod s Vexweltem nejvíc, jak budeš moci. Uvidíš, jak zareagují. Pak to budeš vědět – pak se můžeš rozhodnout.“

„A ty se nebojíš, že bych mohl mít pravdu a že mou vinou bude Vexvelt okraden a zavražděn?“

Nato Vorhidin zavrtěl svou velkou hlavou a usmál se: „Ani v nejmenším, Charli Buxi. Ani v nejmenším.“

A tak se Charli vrátil, dostal se (po patřičných průtazích) k vrchnímu archiváři a dozvěděl se, co se dozvěděl. Pak vyšel ven, rozhlédl se po své rodné planetě a jejím prostřednictvím po všech podobných planetách, a potom se odebral na tajné místo, kde kotvila vexveltská loď. Loď se mu otevřela a uvnitř byli Tyng, Tamba a Vorhidin. „Odvezte mě domů,“ řekl Charli.

V posledních sekundách před tím, než podstoupili posunový skok, když si mohl naposledy v životě prohlédnout průzorem zářící tvář Terratu, Charli řekl: „Proč? Proč? Jak se to stalo, že lidé začali tuhle jedinou věc nenávidět tolik, že by raději zemřeli šílení a v mukách než aby se s ní smířili? Jak se to stalo, Vorhidine?“

„Nevím,“ odpověděl Vexvelťan.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Petr Kotrle

Doslov

Teď už víš, jaký druh sci-fi povídky to je, a možná víš o sci-fi povídkách něco, co jsi doposud nevěděl.

Odjakživa mě fascinuje schopnost lidské mysli dobrat se pravdy a pak udělat ten jeden krok navíc (skutečně základní tajemství lidského pokroku), a na druhé straně fakt, že tolik lidí není schopno ten trik zvládnout. Doklad: „Chceme vymést ten hnus z novinových stánků a knihkupectví.“ Zeptáš se proč a většina těchto křižáků jednoduše ukáže na ten „hnus“ a podiví se, že se ptáš. Ale několik jich udělá ten další krok: „Protože by se to mohlo dostat do rukou mládeži.“ To většinu uspokojí, ale když se zeptáš: „No a?“ ještě méně početná menšina to domyslí k odpovědi: „Protože jí to škodí.“ Zeptej se znovu: „V čem jí to škodí?“ a pár jich dojde k tomuto: „Vzruší je to.“ Touto dobou už ti pravděpodobně křižáci dojdou, ale pokud by přece jen nějací zůstali, zeptej se jich: „A čím dítěti škodí vzrušení?“ a jestli je doženeš k tomu, aby udělali ten další krok, budou to muset přenést ze sféry emocionálního přesvědčení do sféry vědeckého výzkumu. Takové studie existují a bez výjimky ukazují, že takové vzrušení je v podstatě neškodné – dokonce je něco nenormálního na každém, kdo se tak nevzruší nebo se vzrušit nedá. Jediné, co může ublížit, nevychází ze sexuální reakce jako takové, ale z vytváření pocitu viny a kárného přístupu společenského prostředí – především té jeho části, která si vzala za svou tu křížovou výpravu.

Když jsem se poohlížel po nějaké víceméně nedotčené oblasti, ve které bych mohl tuto metodu kroku navíc vyzkoušet, narazil jsem na tuto. Bylo to přinejmenším před dvaceti lety, ale musel jsem čekat až do dneška, než jsem našel někoho, kdo měl o něco tak kontroverzního zájem. Jsem za to samozřejmě velice vděčný. Doufám, že ta povídka odstartuje nějakou plodnou diskusi.

Ta bolestivá geneze, plná intrik! Myslím, že mě pronásledovala především zoufalá touha dát ti to nejlepší, co můžu, co by pokud možno nejlépe plnilo v antologii tvůj záměr. Ten pocit ještě zesílil, když jsem se v jisté fázi dozvěděl od Millse, že jsi nad některými příspěvky, jež jsi obdržel, zažil trpké zklamání – odtud ta touha vynahradit ti nesplněná očekávání jinde. K tomu všemu přibyla řada hrůzných osobních zážitků, k nimž patřilo docela těžké zhroucení ze 4. září a velice obtížná (byť vysoce úspěšná) obnova. Povídka pro tebe je první po velice dlouhé době a jako taková má pro mne obzvlášť velký význam; doufám, že i pro tebe.

Takže: sobota dvanáctého byl třetí den ze tří dnů a nocí, co jsem se s tím pachtil a konečně jsem to nasměroval tam, kam jsem chtěl Mám tady takové dobré přátele, kterým můžeme říkat Joe a Selma (protože mám pocit – velice silný – že se s nimi jednou setkáš. Jsou to blízcí, nezištní, obdivující [a obdivovaní] přátelé, kteří mě v tom boji neustále podporovali, a žijí v Kingstonu. Když bylo po poledni [v sobotu] byli tady na kávu a víceméně mě hlasitě povzbuzovali. Řekli, ať si z toho nic nedělám, když zmeškám poslední poštu ve Woodstocku, že se zdrží dokud to nedodělám, a zavezou to na centrální poštu v Kingstonu kde to odejde alespoň v sobotu pozdě večer. Selma musela odjet brzy, ale Joe zůstal. Někdy kolem šesté Selma volala, jak to vypadá, protože je začínaly tlačit jejich vlastní záležitosti: Joe potřeboval chytit autobus do Stroudsburgu, kam měl na týden odjet. Řekl jí, aby mu sbalila věci, že to pořád stíhá s dostatečnou rezervou. Konečně jsem to dodělal a on popadl obálky [jednu pro Ashmeada a jednu pro tebe], skočil do auta a odfrčel. Byl jsem tak vykolejený, že jsem nedokázal usnout a skoro celou noc jsem zůstal vzhůru se skelným pohledem. Když jsi další den zavolal, neměl jsem daleko k deliriu.

Pak přišel – co to bylo, čtvrtek? Byl jsem už v normálnějším stavu a kousal jsem si nehty, jak se ti asi ta povídka bude líbit nebo příčit, a tak jsem ti zavolal. Ke svému zděšení jsem zjistil, že jsi ji nedostal. I tady to bylo trochu složité: manželka odjela do Mexika a mně zůstalo na krku čtyřhlavé stádo dětí. Takže když jsem po rozhovoru s tebou zavěsil, zavolal jsem Ashmeadovi a zjistil jsem, že ani on rukopis nedostal. Seděl jsem tam a snažil se najít nějakou jinou alternativu než tu, že se zblázním. Připadal jsem si trochu jako ten člověk v povídce, když vypráví, co mu dělají „oni“. Potom jsem zavolal Selmě a řekl jsem jí to a ona tomu nemohla uvěřit. Slíbila, že zavolá zpátky. Zatelefonovala do Stroudsburgu, zeptala se Joea a Joe se zděsil stejně jako ona. Vypadalo to, že když tu sobotu přijel domů, stihl se tak akorát převléct a nechat se odvézt na autobus. On si myslel, že to poslala ona, a ona si myslela, že to poslal on. Tak kde to bylo?

Nasedl jsem do auta a odjel jsem k nim domů. Zastihl jsem ji v hrozném stavu. A zaplaťpánbu za to, protože jsem se musel postarat o ni, a to mi nedovolilo, abych do hrozného stavu upadl já sám. Muselo nás to oba napadnout ve stejném okamžiku, protože jsme se prakticky srazili hlavami, jak jsme společně vyskočili, že prohledáme jejich auto. A ty pitomé obálky tam byly, celé oblepené červenobílými nálepkami [Spěšné!] Sklouzly mezi pravé přední sedadlo a pravé zadní sedadlo a tím pádem se dostaly na podlahu vozu. Můžu dokonce zrekonstruovat jejich přesnou trajektorii. Joe je mohutný a má dlouhé nohy, zatímco Selma je maličká.

V tu sobotu večer vyběhl s obálkami z mého domu, hodil je na sedadlo vedle sebe a ony sklouzly. Když ho pak vezla na autobus, posunula sedadlo dopředu a ony se dostaly pod. Každopádně jsem ji donutil, aby mi slíbila, že nespáchá sebevraždu dřív, než se jí znovu ozvu, pak bychom ji mohli spáchat společně, a vyrazil jsem do Woodstocku, protože jsem věděl, že tam stihnu odvoz pošty.)

To všechno je pravda. Pro beletrii je to až moc neuvěřitelné a není to myšleno využít to tak, jak jsi říkal, že chceš do té knihy dát nějaký další materiál. Už si moc dobře nepamatuju, co vlastně jsi říkal, ale bylo to něco v tom smyslu, že chceš životopis (no ovšem, vzpomínám si, jak jsem řekl, že ztrácím paměť jenom z té představy) a pár slov o okolnostech vzniku té povídky. Fajn, zkusím udělat obojí: viz příloha.

Ať se ti ta povídka líbí nebo ne, jsem každopádně rád, Harlane, že jsi mě o ni požádal, a jsem rád, že jsem ji napsal. Protrhlo to ledy. Vrátil jsem se k povídce pro Playboy a konečně je budu zasypávat pravidelně. Tu povídku jsem si přečetl ještě dvakrát a jednou jsem si myslel, že je hrozná, a jednou, že je skvělá. Má strukturu, jakou jsem ještě nikdy nepoužil; obvykle použiju jednu „úhelnou“ postavu, která samotná přemýšlí, cítí a vzpomíná a se kterou se čtenář ztotožní, zatímco všichni ostatní se chovají vztekle, říkají smutné věci nebo nemají vůbec žádné vzpomínky, pokud je neřeknou nahlas. Ale tady jsem (víceméně) zůstal v hlavách vedlejších postav a sledoval jsem hlavního protagonistu jejich očima. Taky tu fintu, jak se sám přerušuje kurzívou, chci vypilovat, zdokonalit a použít znovu… Snažím se prostě říct, že jsi mi vrátil do rukou nástroje a to je hrozně příjemné. Proto díky. I kdyby se ti to nelíbilo. V tom případě ti vrátím zálohu. Znovu dělám a můžu to říct a myslet to vážně.

CO SE STALO S AUGUSTEM CLAROTEM?

Úvod k povídce

O Larrym Eisenbergovi nic nenapíšu. Jen to, že by ho měli zavřít. Nenapíšu nic o té věci, která následuje, jen to, že za její publikování by měli zavřít mě. A pokud z ní budete hotoví stejně jako já, když jsem ji četl, pak by měli zavřít i vás, protože to zatracené dílko nedává žádný smysl a je mi jedno, jestli jsem se ho pokoušel sedmnáctkrát odmítnout, a je mi jedno, jestli Larry Ashmead z nakladatelství zareagoval úplně stejně a řekl mi, abych tuto povídku koupil, protože Larryho Ashmeada měli zavřít už dávno!

Sám o sobě Larry říká: „Povídky vydávám od roku 1958, napřed humor, potom sci-fi, potom sci-fi humor. Povídka Dr. Belzov’s Kasha Oil Diet (Dieta z pohankového oleje dr. Belzova) (příručka pro tlusté) vyšla v Harper’s. The Pirokin Effect (Pirokinův efekt) (v němž dokazuji, že na Marsu jsou židé) najdete v desátém sborníku The Year’s Best SF sestaveném Judith Merrilovou. Zhruba v červenci roku 1966 vyšla v Anglii sbírka původních obscénních limericků Limericks for the Loo (Limeriky na záchod) na níž spolupracoval George Gordon. Games People Shouldn’t Play (Hry, které by lidi neměli hrávat) vyšla ve Spojených státech v listopadu stejného roku (opět za účasti stejného spoluautora). Abych uživil manželku a dvě děti, provádím výzkumy v oboru biomedicínské elektroniky.

Opravdu podařená povídka! A ty z vás, kdo se budete ptát, proč se takový dreck, jako je následující výplod, dostane do knihy „nebezpečných vizí“, musím upozornit na to, že pokud přesvědčí každého, kdo ji četl, že by u měl být, stává se tou nejnebezpečnější věcí od dob… Podržte ho – já zavolám poldy!

CO SE STALO S AUGUSTEM CLAROTEM?

Larry Eisenberg

(Kdo z nás se nezamýšlel nad tím, kde asi tak pobývá soudce Crater? V Paříži způsobilo stejný rozruch zmizení Augusta Clarota.)

Když jsem byl narychlo přivolán do zpřeházené kanceláře Emila Becquea, zběsilého vydavatele L’Expresse, v hloubi duše jsem věděl, že mě čeká úkol nevídaných rozměrů. Becque na mě při mém příchodu upřel podmračený pohled a zelený štítek čepice se mu naklonil jako obrovský zobák.

Seděli jsme tam, aniž jsme promluvili, protože Becque je zapřísáhlým zastáncem duševní telepatie. Nějakou dobu jsem nevnímal nic než vlny nenávisti kvůli přehnanému účtu za výlohy a potom, znenadání, jsem pochopil. Šlo o l’affaire Clarot. Vyskočil jsem s výkřikem: „Já tě nezklamu, Emile,“ a vyklopýtal jsem (skoro oslepen slzami z kanceláře.

Byl to mimořádně zajímavý úkol a sotva jsem mohl uvěřit, že připadl právě mně. Zmizení Augusta Clarota, laureáta Nobelovy ceny za chemii, k němuž došlo asi před patnácti lety, způsobilo v Paříži velký poprask. Dokonce i má matka, sebestředná měšťačka libující si v kradmém mačkání rajčat, aby snížila jejich cenu, přede mnou poznamenala, že po tak význačném vědci se jen sotva mohla slehnout zem.

S jistým tušením jsem šel navštívit jeho ženu madame Ernestine Clarotovou, hrůzu nahánějící ženu s černým knírkem a bujným poprsím. Čekalo mě důstojné uvítání, heřmánkový čaj a černě orámovaný manželův portrét. Pokoušel jsem se ji důmyslně přimět, aby mi vyklopila všechno, co ví, tím způsobem, že jsem udělal několik narážek na pověsti, že její Clarot odletěl do Buenos Aires s jednou poulette z Mortmartru. Ačkoli se jí při této neslýchané urážce zalily oči slzami, madame Ernestine se jala tiše bránit manželovu čest. Zčervenal jsem do morku kostí, tisíckrát jsem se jí omluvil a dokonce jsem se nabídl, že přistoupím na souboj s kýmkoli, koho určí, ale nechtěla mě ušetřit bolesti mého ponížení.

O něco později jsem v kavárně Pere-Mere záležitost rozebíral s Marnayem, sice okouzlujícím a bezstarostným, ale zcela nespolehlivým. Řekl mi – na svou čest –, že mi zjistí (za určitou cenu), kde Clarot je. Věděl jsem, že lže, a on věděl, že já vím, že lže, ale z jakémsi sadistického popudu jsem jeho nabídku přijal. Zbledl, na jeden hlt vyprázdnil svoji sklenku pernodu a začal prsty zběsile bubnovat do desky stolu. Bylo zjevné, že k vypátrání Clarota se cítí zavázán ctí, ale neví, jak to udělat.

Zdvořile jsem se s Marnayem rozloučil a z kavárny Pere-Mere jsem odešel. Marnay byl natolik rozrušený, že si všiml nezaplaceného účtu, až když jsem mu skoro zmizel z dohledu. Jeho horečnatého mávání jsem si nevšímal a navázal jsem krátkodobou známost s krásným děvčetem, které korzovalo po Boulevard Sans Honneur.

Když jsem se ráno probudil, byla už pryč i s mou peněženkou, která mimo jiné obsahovala i pět set nových franků a soupis afrodiziak, který jsem odkoupil od jedné cikánky. Náramně jsem si užil s vrátným, který ani na jediný okamžik nevzal v úvahu, že by se můj příběh mohl zakládat na pravdě. Když jsem mu líčil, k čemu došlo, začal mi nevybíravě nadávat a tlouct mě do krku a rukou láhví chianti, z níž, hélas, odstranil slaměný obal.

Seděl jsem na obrubníku zbitý a pomlácený, úplně švorc a v koncích s rozumem, jak bych měl pokračovat. Nemohl jsem se přece vrátit k Emilu Becqueovi a říct mu, jak jsem naletěl. Čest by mi nedovolila, abych se uchýlil k takovému řešení. Ale pak zasáhl osud v podobě ztracené kreditní karty jednoho amerického turisty. Za několik hodin jsem si dopřál vína a jídla, co hrdlo ráčí, a elegantně se oblékl v Manchoulettově exkluzivním butiku s pánským textilem.

Za soumraku jsem už vdechoval vinnou vůni posilňujícího pařížského vzduchu a sledoval kmitající zadečky energických žen spěchajících za svými milostnými záležitostmi. Najednou jsem zahlédl mohutného Číňana; potácel se pod příšerně těžkým rancem prádla. Mrkl na mě, vrazil mi balík do nic netušící náruče a povalil mě na zem. Když jsem zase vstal, s kopáním a po usilovných snahách odvalit to objemné břemeno, už zmizel v nedalekém kiosku.

Zůstal jsem na ranec civět, vyděšen představou, co může asi tak obsahovat, ale nakonec jsem sebral odvahu a rozvázal jsem dvojité uzly. Tvořily ho čtverý spodky a jedenáct špinavých košil se dvěma límci, které bylo třeba obrátit. Na rukou psaném vzkazu, skoro bolestně naléhavém, stála prosba, aby se na spodky nepoužívalo škrobu.

Zatímco jsem hloubal nad tajným významem tohoto incidentu, jako přízrak zhmotnivší se z kouře se přede mnou objevil Marnay. Očima protkanýma nadmíru podivnými rudými žilkami na mě upřel nevraživý pohled, podal mi bílou reliéfní navštívenku a poté se skácel k zemi, neboť mu (jak jsem se později dozvěděl) praskl močový měchýř, což je diagnóza, která byla naposledy zaznamenána před více než jedním stoletím.

Navštívenku jsem zvedl a zamával si jejím matně bílým okrajem pod nosem. Do chřípí mi vnikla omamná a zároveň odpudivá vůně. Na kartičce stálo A. Systole, Rue de Daie 23. Poté, co jsem mrtvolu odvalil pod keř planých růží, kde ji ještě před kuropěním musel najít nějaký zvídavý pes, zamířil jsem do rezidence monsieura Systola. Jak jsem zjistil, šlo o honosnou tmavou budovu nedosahující výšky ani dvanácti metrů, nicméně udržovanou v bezvadném stavu pečlivým a oddaným majitelem.

Právě jsem přistoupil ke klepátku v podobě rozšklebeného chrliče, když tu se ke mně obrátil drobný pudlík, který mě zrovna míjel na chodníku, a ve značně nepřátelské grimase na mě vycenil zuby. Vždycky jsem byl hrdý na svůj takřka zázračný vztah k pudlům a čirá zlomyslnost tohoto neurotického tvora mi naprosto vyrazila dech. Jednou dvakrát jsem zaklepal, jemně a zároveň odhodlaně, neboť pudl vyváděl jako divý na konci rozedřeného vodítka, které se mohlo díky jeho neustálému škubání každou chvíli přetrhnout.

Za posuvnou mahagonovou deskou se objevila růžovoučká tvář, tvář, která si dopřává dobré jídlo a dobré bydlo. Mrklo na mě jedno obrovské oko, dveře se prudce otevřely a za pomoci silných prstů, jež mě popadly za loket, jsem byl uveden dovnitř. Nad ohnivou anýzovkou mi poté Clarot, neboť to byl opravdu on, vylíčil celý svůj příběh.

„Viděl jste mou ženu?“ zeptal se a povzbudivě na mě kývl.

„Zajisté,“ odpověděl jsem smířlivým tónem.

„Potom pochopíte, proč jsem změnil působiště,“ podotkl. „Ale jak jsem měl žít? Kdybych nastoupil do lékárny, vystavil bych se očím veřejnosti. Rozhodl jsem se upřít své snahy do kreativního a zároveň lukrativního podniku, který však nevyžadoval příliš mnoha peněz jako vstupní kapitál.“

„A samozřejmě jste uspěl,“ zvolal jsem, neschopen se ovládnout.

„Úžasně,“ pravil Clarot. Vstal a protáhl své napuchlé tělo jako nějaká obrovitá kočka. „Pojďte za mnou a uvidíte,“ dodal vychloubačně.

Následoval jsem Clarotovu kulhající postavu řadou místností plných čínské moderny, přičemž jsem odvracel oči od některých extrémnějších exemplářů. Ve sklepě se nacházela mimořádně zanedbaná laboratoř, kde se povalovaly rozbité křivule, na boku ležel nepoužívaný Bunsenův hořák a třecí miska se ztvrdlými chemikáliemi, v nichž zůstal vězet tlouček.

Právě v této posvátné kobce jsem objevil aromatickou látku, která stimuluje všechny psy,“ vysvětloval Clarot. „Stačí se jen nadechnout a z toho nejklidnějšího psíčka se stane běsnící stvůra odhodlaná mě napadnout a roztrhat na kusy.“

„K čemu může být tak aromatická látka dobrá?“ vyhrkl jsem.

Clarot si velebně položil prst na jednu stranu nosu. „Díky ní mě pořád dokola koušou,“ odpověděl a věnoval mi lišácký úsměv.

„Koušou?! Pane na nebi!“

„Zapomínáte na zákon, můj dobrý příteli. Mám samozřejmě rozum a napuštěnou nohavicí vábím jenom ty nejdrobnější psíčky. Nicméně někteří z těch mizerů koušou jako ďasi.“

Naklonil se ke mně a zamyšleně si masíroval holenní kost.

„Ale jejich majitelé,“ pokračoval, „pod hrozbou soudního procesu nabízejí štědré vyrovnání. Alespoň většina. Jak vidíte, z výnosů vedu docela pohodlný život.“

A ta vůně na vaší navštívence?

„To byla aromatique Clarot.“

„Nebude vám vadit, kdyby se tento váš příběh objevil v L’Expresse? zeptal jsem se, protože každý dobrý a schopný novinář si chce ochránit své zdroje.

„Vadit?“ zeptal se Clarot povzneseně. „Proč by mi to u všech všudy mělo vadit? Zatímco jsme si tady povídali, řádně jsem vám svou aromatickou látkou smočil nohavici. Až stisknu to světle zelené tlačítko na této stěně, budou vypuštěni mí hypersenzitivní barváři, kteří vás roztrhají na ty nejmenší kousíčky.“

Clarot udělal katastrofální chybu. Pohodlné bydlo ho strašlivým způsobem připravilo o kondici, a tak trvalo jen pár chvil přetahování a kopání, než jsem mu svlékl kalhoty a natáhl mu na holé nohy své vlastní. Nato jsem stiskl světle zelené tlačítko a nevšímaje si Clarotových proseb o slitování, odešel jsem z místnosti.

Když jsem opustil jeho honosnou rezidenci, udeřila mě do týlu krátkozraká cocotte, kterou Clarot zradil a která si mě s ním spletla, protože jsem měl na sobě jeho žlutohnědé kalhoty. Po její ráně jsem se ocitl vedle chodníku, kde jsem jen o vlásek unikl smrti pod koly modrého funku, britského sportovního vozu.

Déle než tři měsíce jsem ležel na oddělení pro chudé v L’Hopital des Trois Balles a na nic si nevzpomínal. Když se mi paměť vrátila, dovrávoral jsem do redakce L’Expresse, kde jsem zjistil, že Emile Becque byl zardoušen tím velkým Číňanem, který špatně pochopil jeho telepatické mlčení, když naléhal, aby uhradil nesplacený účet za prádelnu.

Nový šéfredaktor, mrzutý Bretonec, s velkým zaujetím naslouchal mému koktavému vyprávění. Když jsem domluvil, dovedl mě ke dveřím a vyprovodil mě okovanou špičkou boty, kterou umístil na můj zadek, čímž mi umožnil odejít s pozoruhodným zrychlením.

Nezbývalo mi nic jiného než opět vyhledat madame Clarotovou. Po krátkých, avšak vášnivých námluvách se přistěhovala ke mně do bytu nad hospodou U čtyř gryfů. Už nepopíjí heřmánkový čaj a já s velkým steskem vzpomínám na den, kdy mě uvítala s chladnou důstojností. Ale vždyť toho Clarotovi tolik dlužím.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Je možné, že aniž to vím, je Auguste Clarot prodchnut bezděčnou symbolikou. Možná se nedokážu vyrovnat s vystupňovaným bratrstvím ve Vietnamu, stejným, avšak samostatně špatným zacházením s lidmi tmavé pleti a nabubřelými klišé pronášenými na vysokých i nízkých místech. Auguste Clarot byl pro mě, a doufám, že i pro čtenáře, radostnou očistnou kúrou.

NÁHRAŽKA

Úvod k povídce

Svazek dvou spisovatelů je naprostým protipólem svazku dvou milenců. Nikdy se z něj netěšíte, když trvá, jen když končí. Za jedenáct let své profesionální dráhy jsem měl to potěšení, v jistých případech pochybné, spolupracovat snad s půltuctem autorů (nikdy mezi námi nic nebylo). S Avramem Davidsonem jsme napsali povídku ve stylu Ringa Lardneresquea, hloupůstku tak prošpikovanou osobními žertíky a literárními narážkami, že jsem cítil potřebu sepsat k povídce o sedmi tisících slovech vysvětlivky o deseti tisících slovech, abychom ji mohli někomu nabídnout. Podle očekávání byl název toho příběhu Up Christopher to Madness, a vysvětlující článek jsem pojmenoval Scherzo pro schizofreniky. S Huckleberry Barkinem jsme pro Playboy zplodili povídku o humorném svádění (což pokládám za protimluv), nazvanou Šla byste se mnou za šesták?, a s Robertem Silverbergem krimipříběh Skvělý úplatek; dokonce jsem jednou napsal povídku s Budrysem.

Psaní ve dvou je ale obecně neutěšená práce s úskalími jako jsou neshody v konceptu, stylová nesourodost, počáteční lenost, užvaněnost, nepochopení a prostě špatné psaní. Nikdy zcela nepochopím, jak mohli pracovat Pratt a De Camp nebo Nordhoff a Hall. Se dvěma spisovateli se mi ale spolupracovalo snadno, a výsledky našeho snažení byly lepší než to, co bychom byli dokázali samostatně. Tím prvním je Joe L. Hensley, který je v této sbírce zastoupen a ke kterému mám mnoho co říci, ale to až jinde. Tím druhým je Henry Slesar, o němž se tu rozepíšu. Těší mě, že mám tuto příležitost, protože na to myslím už mnoho let, a jelikož se text blíží milostné básni, není to pochopitelně něco, co by muž otevřeně řekl druhému muži.

(Představa citového vztahu mezi muži je tak zprofanovaná, že jakýkoli projev radosti ze společnosti jiného muže, nebo porozumění mezi nimi je křupany vnímán jako neklamný znak přihřátosti. Nehodlám rozebírat souvislosti, ale rovnou prohlašuji, že nevěřím jízlivé teorii, že mezi Batmanem a Robinem je něco víc než jen bratrský vztah. Myšlenky některých lidí jsou prostě permanentně v žumpě.)

Mám za to, že nejdůležitější součástí každé úspěšné spolupráce je přátelství. Musí být založeno na úctě, obdivu a víře v morálku toho druhého, smyslu pro dílo a pro fair play. Aby člověk přijal názor jiného autora na formu a linii příběhu, musí si napřed vážit práce toho druhého a obdivovat se jí. Musí zaplatit vlastní daň. Je nutné, aby člověk podvědomě důvěřoval instinktu toho druhého, ve smyslu toho, o čem daný příběh vypovídá v širších souvislostech, týkajících se etiky a morálky. Jen tak můžete s jistotou svěřit syrový výtvor někomu jinému, aby jej dotvořil. A nakonec, přátelství vám dá jistotu, že ten druhý chce vytvořit něco společného, produkt dvou myslí a individuálních talentů, a ne něco, co bylo ukradeno z něčí pokladnice myšlenek. Ano, mám za to, že spolupráce se bez přátelství neobejde, pokud má být úspěšná. S Henry Slesarem jsme přátelé už přes deset let.

Poprvé jsem se s Henrym setkal po mé přednášce na New York University v roce 1956. Měl jsem tu nevýslovnou drzost, že jsem po pouhém roce své profesionální dráhy poučoval studenty v hodině kreativního psaní, jak mají přežít v aréně trhu. Ale zjevně (Henry mi to mnohokrát řekl) byli do té doby studenti zavalováni hromadami literárního kompostu a spoustou teorie z nejapných učebnic, ale nedostávalo se jim praktických rad, tedy jak úspěšně udat, co sami napsali. Protože jsem byl úspěšný spisovatel, byť tehdy jen krátkou dobu, cítil jsem se oprávněn jen k tomu, abych jim poradil, kde dostanou největší honorář a jak se bránit před podvodníky, než abych je učil jít v Čechovových šlépějích, (poznámka – jak je demonstrováno většinou spisovatelů jen v této jedné sbírce, vynikajícím spisovatelem se člověk musí narodit, nedá se to naučit, o tom jsem pevně přesvědčen. Jistě, je možné naučit se kompetentně zacházet s anglickým jazykem, dokonce je možné naučit se fabulovat jako počítač. To je však něco jiného, je to rozdíl mezi autorem a spisovatelem. Ti první mají na knihách svá jména, ti druzí píší. Na všech těch kurzech psaní, kterých jsem se kdy zúčastnil, ať jako student, hostující lektor, přednášející nebo zaujatý posluchač, setkal jsem se jen s jedním člověkem , který věděl, o co jde. Bylo to při sérii přednášek Roberta Kirsche na univerzitě v Los Angeles. V prvních deseti minutách studentům vyložil, že jestli ještě neumějí psát, měli by si raději zvolit jiný předmět, protože on je může naučit jen to podružné, ale jiskra tvořivosti v nich už musí být, jinak skončí u literární masturbace. Vrozený talent, ne něco naučeného – na rozdíl od toho, co pokoutní agentury tvrdí svým ubohým zmateným obětem).

Po té přednášce jsme se s Henrym sešli mnohokrát. Tehdy byl uměleckým ředitelem reklamní agentury Roberta W. Orra. (Byl to Henry, kdo vymyslel reklamu na bonbóny „Životabudič“, což byla jen stránka s mnoha řadami bonbónů a titulkem: „Neolizujte tuto stránku.“ Ta reklama dostala cenu, stejně jako je dostává Henry.) Ale kromě desek Bixe Beiderbecka bylo hlavní Henryho vášní psaní. Nesetkal jsem se s žádným jiným člověkem, který by tolik dychtil psát a který by už od začátku projevoval takovou míru talentu a jistoty. V prvním roce své kariéry umístil své povídky v Ellery Queen’s Mystery Magazine, v Playboyi a ve více než tuctu dalších předních časopisů. Scházeli jsme se po večerech, buďto v mém malém bytě na východní dvaaosmdesáté ve čtvrti Amsterdam, nebo v jeho rozlehlé rezidenci s výhledem na West End Avenue, a po pár obvyklých hodinách povídání s našimi ženami (tenkrát jsem byl ženatý s „Pohromou č. 1“) jsme se vytratili do Henryho pracovny a napsali povídku, celou za jeden večer. Obvykle to byla science fiction nebo detektivní příběh: Líbající mrtvý, Uplakaný příběh, Šílený pes, RFD č. 2, Muž se zeleným nosem. Pracovalo se nám spolu dobře, i když to nebylo zcela racionální. Někdy jsem napsal název a první odstavec, něco tak obskurního a zvláštního, že to už nešlo dál rozvést. Nebo to začal Henry, napsal tisíc slov plných nečekaných zvratů, a přestal uprostřed věty. Jednou za čas jsme zápletku vypracovali předem, ale ať jsme zvolili jakoukoli formu nebo postup, vždy z toho vzešlo něco publikovatelného. Otiskli nám všechno, co jsme spolu kdy napsali, byl to varietní trik, společenská hra, koníček, který si sám na sebe vydělával formou radosti ze psaní a peněz na cigarety.

Henry Slesar se narodil v roce 1927 v Brooklynu, je ztělesněním kvality, taktu a cti v branži, která je na tyto hodnoty chudá; zabývá se reklamou, byl viceprezidentem a uměleckým ředitelem tří předních newyorských agentur, a nyní je prezidentem a uměleckým ředitelem vlastní firmy – Slesar and Kanzer Inc., založené v roce 1965. Jako spisovatel publikoval přes šest set povídek, novel atd. v takových časopisech jako Playboy, Cosmopolitan, Diners Club Magazíne, ve všech časopisech pro pány, v krimi časopisech, a ve většině science fiction časopisů. Sestavil padesát pět antologií, napsal tři novely včetně knihy Šedý flanelový plášť (vydavatelství Random House), která v roce 1959 získala cenu amerických spisovatelů kriminálního žánru Edgar za nejlepší detektivní prvotinu. Publikoval dvě sbírky povídek, obě s předmluvou od Alfreda Hitchcocka, který Henrymu projevoval velkou přízeň. Henry napsal také přes šedesát televizních scénářů, mnoho z nich pro Hitchcockovy půlhodinové a hodinové příběhy. Psal scénáře i pro 77 Sunset Strip, The Man from U.N.C.L.E., Run For Your Life a půl tuctu žádaných a dobře placených pilotních filmů. Napsal čtyři filmové scénáře pro Warner Bros.

Henry je ženatý s jednou z nejbáječnějších žen, jakou může spisovatel mít – je to to O. v jeho spisovatelském pseudonymu O. H. Leslie, – a má jednu dceru, jménem Leslie z jeho pseudonymu. Všichni tři žijí spolu v New York City a velice jim to vyhovuje.

Povídka Henryho Slesara v této antologii má jen jedenáct set slov, a jak jsem si teď uvědomil, je asi tak dvakrát kratší než úvod. Chtěl bych k této zvláštní skutečnosti učinit dvě poznámky – za prvé, mé přátelství a obdiv pro Slesara neznají hranic, ani v případě, kdy jde jen o spoustu slov. Ta druhá je důležitější – Henry Slesar je mistr krátkých povídek, dokáže vás odrovnat jednou větou. Stačí mu jedenáct set slov na to, na co by někdo ne tak dobrý vyplýtval deset tisíc slov. Jestli je dnes v Americe nějaký lepší spisovatel krátkých povídek, nevybaví se mi jeho jméno, a to mám zatraceně dobrou paměť.

NÁHRAŽKA

Henry Slesar

V osmém roce konfliktu se poslední přeživší civilisté na americkém kontinentu zasloužili o vybudování šestnácti set mírových stanic; šestnáct set protiatomových krytů, kde kočovní bojovníci mohli najít jídlo, pití a oddech. Seržant Tod Halstead se ale po pěti krušných měsících plahočení pustinami Utahu, Colorada a Nového Mexika vzdal naděje, že najde alespoň jeden. V duralové, olovem izolované zbroji vypadal jako dokonalý bitevní robot, ale jeho tělo pod ní bylo zesláblé, nemyté a opotřebované tou monotónní činností – vyhledáváním přátel, ke kterým by se přidal, a nepřátel, které by zlikvidoval.

Byl raketonosičem třetí třídy, což znamenalo, že jeho povinností bylo sloužit jako lidská odpalovací rampa pro čtyři rakety s vodíkovou hlavicí, které nosil na zádech. Jejich roznětky zažíhal raketonosič druhé třídy, a raketonosič první třídy vydával rozkazy a odpočítával. Tod přišel o dvě třetiny své jednotky už před několika měsíci; jeden se zahihňal a probodl si krk bajonetem a ten druhý se nechal odprásknout šedesátiletou farmářkou, která se vzpírala jeho zoufalým milostným snahám.

A pak jednou časně zrána, když se ujistil, že ten zášleh světla na východě je slunce a ne nepřátelský atomový útok, plahočil se po prašné cestě a najednou přes záchvěvy horkého vzduchu uviděl mezi holými šedavými stromy bílou čtvercovou budovu. Dovlekl se ní a zjistil, že nejde o fatamorgánu v člověkem vytvořené poušti, ale o mírovou stanici. Bělovlasý, otcovsky vypadající muž, který stál ve dveřích, ucouvl, usmál se na něj a pomohl mu dovnitř.

„Díky Bohu!“ vzdychl Tod a skácel se na židli. „Díky Bohu už jsem ani nedoufal…“

Ten usměvavý stařík zatleskal a do místnosti vběhli dva chlapci s vlasy jako vrabčí hnízdo. Ve stylu servisních mechaniků mu stáhli helmu a boty a odepnuli mu zbraně. Ovívali ho, mnuli mu zápěstí, potřeli mu čelo chladivým pleťovým mlékem; v několika minutách mu klesla víčka a s přicházejícím spánkem pocítil na tváři jemný dotek ruky. Když se probudil, jeho měsíc starý plnovous byl pryč.

„Tak,“ vedoucí stanice si s uspokojením zamnul ruce, „je vám líp, vojáku?“

„O moc líp,“ řekl Tod a rozhlédl se po spoře zařízené, ale útulné místnosti. „Tak co vy civilisti a válka?“

„Je to těžký,“ pokrčil starý pán rameny a už nevypadal vesele. Ale pro naše vojáky děláme, co můžem. Odpočívejte, vojáku, hned přinesem něco k jídlu a pití. Nebude to nic moc, náhražky už nám docházej. Můžete si dát nový umělý hovězí, co jsme si schovávali. Myslím, že se dělá ze stromový kůry, ale nešmakuje to špatně.“

„Nemáte cigáro?“ řekl Tod.

Muž mu nabídl hnědý váleček.

„Obávám se, že taky náhražka, upravený vlněný vlákno. Ale taky to hoří.“

Tod si zapálil, a štiplavý kouř mu sežehl krk a plíce. Rozkašlal se a cigaretu uhasil.

„Bohužel,“ řekl smutně vedoucí stanice, „to je to nejlepší, co máme. Všechno, všechno je náhražka. Naše cigára, jídlo, pití… všichni tu válku nesem těžce.“

Tod vzdychl a opřel se. Když se ve dveřích objevila žena s podnosem, posadil se a oči mu napřed zalétly k jídlu. Naprosto mu ušlo, jak hezky vypadá a jak jí obnošené, téměř průsvitné šaty obepínají oblá ňadra a boky. Když se k němu naklonila, aby mu podala misku podivně zavánějícího vývaru, pohladila ho světlými kadeřemi po tváři. Když vzhlédl a zachytil její pohled, stydlivě sklopila oči.

„To vám udělá dobře,“ hlesla sametově a zavlnila se tak, že jeho hlad přešel v hlad po něčem jiném. Takovou ženu viděl naposledy před čtyřmi lety. Dostaly je bomby a radioaktivní spad, všechny ty mladé ženy, které zůstaly v zázemí, zatímco muži upláchli do relativního bezpečí na bojišti. Dal se do polévky a ověřil si, že není k jídlu, nicméně nenechal ani kapku. Dřevohovězí připomínalo houžev, ale bylo lepší než konzervované dávky, na jaké byl zvyklý. Chléb chutnal po mořských řasách, ale namazal si ho žluklým margarínem a žvýkal ho plnými ústy.

„Jsem utahanej,“ řekl nakonec, „rád bych se vyspal.“

„Samozřejmě,“ odpověděl vedoucí mírové stanice, „tudy, vojáku, pojďte za mnou.“

Následoval ho do malé místnosti bez oken, kde jediným kusem nábytku byla rezavá kovová postel. Seržant znaveně klesl na látkovou matraci a vedoucí stanice za sebou tichounce zavřel dveře. Tod ale věděl, že neusne, i když měl plný žaludek. Hlavou se mu honily myšlenky, krev v žilách proudila příliš prudce a tělo toužilo po té ženě.

A pak se dveře otevřely a ona tam stála.

Beze slov přišla k posteli, usedla vedle něj, naklonila se k němu a políbila ho na rty.

„Já jsem Eleanora,“ šeptla, a on ji hrubě popadl.

„Ne, počkej,“ řekla a cudně se mu vymanila z objetí, zdvihla se z postele a odkráčela do rohu místnosti.

Sledoval ji, jak ze sebe shazuje oblečení. Světlé vlasy se jí svezly na jednu stranu, jak si přes hlavu přetahovala šaty, a ofina jí svírala nepřirozený úhel s obočím. Se zahihňáním si paruku posunula tam, kam patřila. Natáhla ruce na záda a rozepnula si podprsenku, která se snesla na zem a odhalila plochou a chlupatou hruď. Právě se chystala zbavit se zbytku spodního prádla, když seržant s jekotem vyrazil ke dveřím. Žena ho popadla za paže a prosebným tónem šeptá láskyplná slůvka. Vložil do úderu všechny síly, to stvoření s hořkým vzlykáním upadlo na zem a vyhrnutá sukně odhalila chlupaté svalnaté nohy. Seržant se ani nezastavil, aby s sebou vzal brnění a zbraně, a vyběhl ze stanice do dýmající pustiny, kde neozbrojené zoufalce čekala jen smrt.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Petr Vacek.

Doslov

Náhražka je odmítnutá povídka. Redaktor, který mi ji vrátil, prostě řekl: „Nemám rád futuristické války.“ Není s takovým postojem jediný, několik dalších redaktorů má pocit, že futuristické války nejsou skutečnou „varovnou vizí“, a jsou raději, když se jejich autoři tomuto námětu vyhýbají. Atomové konflikty jsou ,,passé“. Postatomový holokaust je „klišé“. Armageddon je „vyčerpané téma“. Ve světě fikce jsou alespoň někteří toho názoru, že jsme vyléčeni ze strachu z atomové války a že se čtenáři obejdou bez radiace a zbořených měst. Nicméně hracím polem science fiction je budoucnost, a budoucnost musí být zbavena ingrediencí přítomnosti. A jestli si nemyslíte, že v nás stále dřímá zkázonosný potenciál, pak vašemu rádiu chybí elektronka, potřebujete nový předpis od doktora a máte vosk v uších. Já osobně doufám, že naši autoři, a to především spisovatelé science fiction, kteří mají zvláštní privilegia a nadání, budou svět nadále bombardovat novými pracemi na toto téma, abychom stále měli na paměti, co by se mohlo stát, a abychom se stále zajímali o prevenci a o nápravu. Dle mého názoru je nejnebezpečnější vize ta, která je zbarvena dorůžova, a jsem opravdu vděčný, že brýle redaktora této sbírky mají čirá skla.

DO TOHO, DO TOHO, DO TOHO, ŘEKL PTÁČEK

Úvod k povídce

Kdo Sonyu Dormanovou zná, ten ji miluje, omluvíte-li mé klišé. Riskuji tím také, že rozhněvám jejího manžela Jerryho, který disponuje velice mocnými pažemi a se kterým Sonya chová a vystavuje akity (Japonský druh psa velikosti hříběte poníka, který se tváří, jako by se vám chystal prokousnout hrdlo, ale ve skutečnosti jediné, co většinou zamýšlí, je celého vás radostí poslintat) na jejich psím Parnasu ve Stony Points ve Stony Points ve státě New York; tohle bude patrně nejstrukturovanější souvětí od doby, kdy Victor Hugo zaplnil jedinou větou dvaadvacet stran Zvoníka od Matky boží, kteréžto dílo přízviskem svého hrdiny popisuje jeho práci.

V odpověď na žádost o autobiografické zajímavosti píše: „Můj autobiografický příběh je tak absurdní, že ani nevím, co vám říct. Neměla jsem klasické vzdělání. Chodila jsem do soukromých škol (pokrokových) v Nové Anglii a následkem toho trošičku vzdělání mám, ale v kultuře více méně propadám. Vyrostla jsem u koní, ale teď si žádného nemůžu dovolit což je důvod, proč pěstuji a vystavuji akity – vnímavé psy pro vnímavé lidi – a mezitím píšu povídky a poezii. Mám zkušenosti jako kuchařka, recepční, učitelka jízdy na koni, tanečnice flamenka a manželka. Mám ráda spekulativní fikci, protože věřím, že umění a věda by měly být milenci a ne protivníci nebo nepřátelé.“

Nic z toho vás však samozřejmě nepřipraví na nefalšovanou a bezprostřední hrůzu povídky, kterou milá Sonya napsala. Povídky, kterou lze přirovnat – a to ještě nanejvýš vzdáleně – pouze k tvorbě zesnulé Shirley Jacksonovou. Uvedené informace také nevypovídají nic o silném povědomí, které o sobě během posledních let vybudovala coby přispěvatelka časopisů tak různorodých, jako jsou Cavalier, Galaxy, Redbook, či do Damon Knightovy vynikající antologie originálů Orbit 1, The Saturday Evening Whateveritis a The Magazíne of Fantasy & Science Fiction.

Můžete si přečíst dílo podepsané Leigh Brackettová, Vin Packerová nebo C. L. Mooreová a řeknete si: „panebože, to je testosteron!“ a když zjistíte, že autorky jsou ženy, řeknete si: „panebože, ty píšou jak chlapi, ta síla!“ Nebo si můžete přečíst Zennu Hendersonovou a říct si: „panebože, píše přesně jako ženská, samé pastelové odstíny“. Nebo si můžete přečíst Ayn Randovou a říct si: „panebože!“

Ale to už jsme na jiné koleji kritiky. Když si však přečtete Sonyu Dormanovou, nevidíte mužskou siláckost. Cítíte, že autorka je žena, ale bez přetvářky. Nenajdete žádnou snahu napodobovat konkrétní stránky mužského stylu. Najdete čistě ženské uvažování a přístup, ale obojí velice silné. A v té síle je napětí. Takhle vypadá tvorba plodné ženy. Takové tvorby je schopna pouze žena. Carol Emshwillerová, kterou v této knize také naleznete, disponuje čímsi podobným této síle, ale S. Dormanová svůj postup rozvíjí dokonaleji. Přistupuje ke skutečnosti přímočarým způsobem, jakým s ní ženy naloží, když netahají za nos ani sebe, ani ty kolem. A tento přístup mi připadá ještě mrazivější díky pravdě, kterou nám předkládá.

Máte před sebou zaznamenáníhodnou povídku odhalující další stránku talentu, který se skrývá za nenápadným podpisem S. Dormanová. Doporučuji sledovat, kde se tento podpis ještě objeví.

DO TOHO, DO TOHO, DO TOHO, ŘEKL PTÁČEK

Sonya Dormanová

Do toho, do toho, do toho, řekl ptáček lidský rod nesnese příliš mnoho skutečnosti.

T.S.Eliot

Výkřik zadržela mezi zuby a utíkala, navzdory křiku, který se po ní sápal z každé škvíry lesknoucí se fasády. Tváře ve vytlučených oknech se v úprku slily v koláž šklebů. Dál držela výkřik mezi zuby, odhodlána nepustit ho ven. Paty ji bolely od dopadů na betonovou dálnici, přeskoků trhlin a jam v kdysi nejfrekventovanější silnici v zemi.

„To ne, ne,“ vzlykala v běhu.

Za kotníky ji chňapl popínavý plevel. Horečnatou rukou ho strhla a běžela dál.

Podél cesty se objevila možná rozhodnutí: vchody do brlohů, podzemních chatrčí. Cosi spadlo shůry a přistálo vedle ní: pojď se mnou!, ale zaťala před mučivým jekotem zuby a upřela pohled přímo před sebe, na rozpraskanou vozovku lemovanou zarostlými promenádami. Poběží dál nejjasnější cestou, aby se beznadějně neztratila.

„Pojď, malá, pojď,“ volala na ni stará žena a s ústy roztaženými od ucha k uchu jí kynula k sobě, nabízela úkryt – možná za cenu masa, které je ještě mladé, šťavnaté.

„Ne, ne, ne,“ zalapala v běhu po dechu. Je jí teprve třicet a je jedinečná a být sněden je v pořádku, protože lidé musí žít, ale zemřít je hrozné. Zkrátka nechtěla zemřít. Ne teď v běhu o život, ani nikdy potom, až přijde její nevyhnutelná chvíle, ale v tomto okamžiku jí nejvíc leželo na srdci „teď“ – „později“ se o sebe bude muset postarat samo. A zatímco běžela, najednou se začala chvět hrůzou z toho co přijde později – jako by „teď“ ještě nebylo dost zlé.

Uvědom si to, rozmlouvala přerývaně sama se sebou, když přeskakovala jámu v místě, kde se z hlavního tahu odštěpil jižní pruh.

Uvědom si to, trvala na svém, když stěží lapala po dechu, ale už nedokázala ovládnout svou mysl, která pádila rychleji než unavené nohy.

Je mi teprve třicet, jsem jedinečná, neexistuje nikdo na světě, nikdo ve vesmíru, kdo by byl já se všemi mými vzpomínkami:

ÚTRŽEK č. l

Sněžilo. Stála v hroutících se dveřích, zachumlaná v zimním oblečení – kožešinových kalhotách, a čekala na Marna. Půjdou ulovit něco na guláš. Všechno viděla v negativu, jak jí Měsíc odhaloval okolí: bílé stromy, tmavé sněhové kapsy. Jako by ji dech vánku pohladil pírkem.

„Hej, pojď,“ ozval se Marn, vzal ji za rameno a letěli jako pár vloček přes pocukrovanou trávu k lesu. „Vyudíme ho,“ vyzval ji sebejistě Marn a jí zvlhla ústa. Udírna byla temná a horká – lůno, ze kterého se rozdávalo to dobré. Měla štěstí, že byla ženou náčelníka. Její děti méně trpěly zimou a hladem. Přesto se nemohla zbavit tíživého pocitu, když slyšela pláč cizích dětí. Marn říkal, že to je tím, že je ještě mladá.

Napříč kožešinou, kterou měla na sobě, se táhly pruhy jako na těle tygra. Byla dcerou náčelníka a ženou náčelníka. Byla vysoká, vzdělaná, vyvolená a na lůžku z kožešin ji Marnův žár rozpaloval jako tuk v ohni.

„No tak, pojď si odpočinout,“ zavolala na ni mladá dívka, ale ona se vybičovala k vyšší rychlosti, protože dívčiny zuby se leskly jako dýky. Jak letěla kupředu, v duchu zavzlykala (a dech si ušetřila k běhu). Ne, nemůžu umřít, nejsem na to připravená. To ne, ne, a byl to tentýž zvuk, který vydala té zimy, když:

ÚTRŽEK č. 2

V sadech se nic neurodilo a vysokou kosil hlad. Všechna zvěř se stáhla do hor, kromě té, kterou pobili u vody. Do slunovratu už žádnou nezamrzlou vodu nenajdou. Ryby spaly u dna jezera. Lososi se nevynořovali k mrazivým modrým děrám, které rybáři vysekali v ledu. Kožešiny na nohou se lámaly, komín udírny přestal vydechovat, většina ohnišť vychladla.

Do tohoto hladomoru se jim narodilo třetí dítě, a mělo špatnou nožičku. Marn ho zvedl do vzduchu se slovy: „Není k ničemu,“ a zlomil mu vaz.

„To ne!“ plakala, oběma rukama si držela vzedmuté břicho a cítila, jak jí po stehnech stéká krev. „Ne, ne!“ vzlykala k náčelníkovi, svému muži, devět měsíců čekání v horku, temnu, má skončit takhle? Všichni skončíme takhle?

Marn podal mrtvé novorozeně stařeně, která ho odnesla do udírny. Ležela ve vlastní krvi a slzách, v krvi své a dítěte, v dýmu z ohně a cítila, že to je víc, než jakákoli žena dokáže snést.

Tam, kde se beton dělil a směřoval na jih a západ, by se zastavila a rozmyslela si výhodnější trasu, ale v klínu rozcestí se objevili dva mladíci s noži.

Toužebně si přála zastavit se a odpočinout si. Žádná volba se však nenabízela: buď poběží a poběží nebo se zastaví a zemře. Nedokázala zabránit své mysli ve zvážení obou alternativ, ačkoli věděla, že není mezi čím volit.

„Aby ses nezadejchala!“ vysmívali se jí mladíci a tak bez dalšího přemýšlení zvolila západní směr. Jeden z nich po ní zkusmo vrhl nůž a čepel jí rozřízla kůži na rameni. Nevšímala si bledé krve, která se vyřinula z rány, běžela dál. Teď nemůžu umřít, tepalo jí v hlavě. Nikdy neumřu. Jsem jediná já na tomhle světě. Věděla, že jí by bylo ztraceno příliš mnoho – jí, kterou nemůže být nikdo jiný a která je drahocenná a nenahraditelná. Proč jim nedochází, jak důležité je, aby přežila? Měla v sobě:

ÚTRŽEK č. 3

Po kruté zimě železný svět pukl a objevilo se kvítí. Bylo to neuvěřitelné. Prošla kolem místa, kde byla pochována Marnova poslední kost (jenom náčelníkova lebka byla pohřbena, neporušená, s čelistí usazenou v pantu, jako by promlouvala ke své komunitě) a zamířila na břeh řeky, kde se koupaly děti. Její Neely byl teď na jaře mezi ostatními dětmi kluk jako buk. Spravil se i přes zimní nedostatek jídla. Alespoň že tátoguláš ho pomohl nasytit a dal mu sílu na jaro.

„Jó, jaro,“ protáhl rozvláčný hlas. Zpod vrby se ozval Tichy. Mohl se stát příštím náčelníkem, ale byl na to příliš líný a spíš má zaděláno na udírnu, pokud si nebude dávat pozor. Nicméně několik členů komunity si ověřilo na vlastní kůži, že je bystřejší a rychlejší, než se zdá, a sám Marn zemřel pod Tichyho kladivem.

„Á, ano, už tu máme jaro,“ odpověděla, zpomalila krok a přibližovala se k němu s velkou opatrností. Když tak rychle zabil jejího muže, teď okouní tady a dívá se na jejího syna, co bude dál?

Tichy k ní napřáhl nezaťatou ruku a ona ji s překvapením přijala a zjistila, že je tak vřelá! Další překvapení následovalo, jelikož ji rychle a obratně stáhl k sobě a ona ucítila celé jeho tělo.

„To ne!“ vyhrkla hlasem napůl přidušeným jeho vousem. „Ne, Tichy,“ cítila na sobě jeho zuby a nevěděla, zda uvězněná v těch silných pažích a nohou bude pomilována nebo snědena nebo jedno po druhém a proč.

„Sakra, jo!“ zahučel Tichy. „Nakonec, proč ne?“

Byl přijatelný. Nechal jí nejlepší deku, co ve srubu měl, a když nenašla dost přísad, které by daly guláši chuť, stejně ho snědl a ani ji nezbil.

Zoufale zadržovala za hradbou zubů výkřik, tu sirénu, která všem zavelí „za ní!“, běžela dál a dál a ve vyprahlém hrdle jí chrčel dech.

Vrátí se k Tichymu. Neumře. Na světě přece nemůže existovat nic, co by vyžadovalo její smrt. Neely si vzal Ganchovu dceru, snědou dívku s nízkým obočím a zvláštním smyslem pro to, co je správné. Není špatná, pomyslela si. Neely si vybral dobře. Musím se vrátit dřív, než porodí. Kdo jiný by jí pomohl? První nemůže rodit sama, jenom já jí mohu pomoci. Potřebuje mě, opravdu, vážně, moc mě potřebuje. Bude úplně sama, protože:

ÚTRŽEK č. 4

Na začátku podzimu, kdy ani nejteplejší déšť nevyhnal ze země další šlahoun divokého chřestu, se na severním svahu mrtvého sadu Neely s Tichým pohádali. Tichy zasadil Neelymu kladivem ránu, která mladého muže srazila na zem a mohla být jeho poslední. Ale Neely se zase zvedl a za rozšklebenými rty, z temných dásní, vycenil svých pět zubů. Ze střechy srubu viděla, jak se Neely vytáhl na špičky a rozpoltil Tichymu lebku. „Dobře, chlapečku!“ křičela z plných plic.

Pak si Neely přivedl domů tu snědou holku, která funěla, když se s ní miloval, a nikdy se neunavila a podlahu měla pořád zametenou. Nevadilo, že má ve srubu další ženskou, zvlášť takovou, která věděla, co je tradiční a správné. Byla to nakonec dcera náčelníka a podle toho měla i muže.

„Mám tě!“ zařvala žena a téměř na ni padla celým tělem, když prudce zatočila podél břehu silnice. Kopla ženu do břicha, zaslechla bolestivý sten a běžela dál.

„Nemáte,“ hekla nejen na adresu sténající ženy, ale na adresu všech, celého světa. Co ji to napadlo, že se vrátí k Tichymu, když je mrtvý, s tou lebkou? Vnoučata ji vezmou k sobě. To jsou pořádné děti, štíhlé a tvrdé jak houžev, jako Neely. Měli by ji rádi, mazlila by se s nimi, dávala by jim dobroty, míchala by té tmavé holce guláš, když bude s Neelym na lovu. Jestli se někdy ještě vrátí vysoká, udělá jim pečeni. Celé léto bylo takové sucho, že se objevili hadi. Napřed zmije, co v době páření voní po česneku, jako hnědí červi na kamenech starého světa. Pak chřestýši, kteří hystericky varují, když už je na varování pozdě. Jedovaté maso bylo horší než žádné. Ale uštknutý člověk byl většinou rozporcován dřív, než se v něm jed stačil rozšířit.

Za běhu zahlédla typické obrazy domova, které jí v mysli rozezněly ozvěnu. Objevila se bezstarostně povědomá krajina, kde lovívala s Marnem a pak s Tichym. Nezemře, tentokrát ne, bude samozřejmé žít dál, protože ona je ona, jedinečná, silná, úžasná.

„Mám tě!“ zařval jí někdo u ucha, ucítila dopad úderu, drtivého, a ohromená i ochromená padla ke krajnici, zatímco její svaly běžely dál. Před očima jí začaly blikat útržky života. Roční období, lidé, které znala, synové, dcery, nejvíc ona sama, jediná, jediné „já jsem já“ na celém světě pod hvězdami.

„Ne, ne,“ sténala, zatímco jí muž zvedal sekeru nad hlavu.

„Ale jo, jo,“ opáčil se šklebem plným rozkoše. Za ním se objevili ostatní honci. Neely s tou tmavou holkou a dvě štíhlé děti.

„Neely,“ vykřikla. „Zachraň mě, jsem tvá matka!“

Neely se zakřenil a odpověděl: „Všichni máme hlad.“

Sekera dopadla, roztříštila obraz na kusy a ty padaly jako vločky k zemi, kde se zvířila trocha prachu a hned se zase začala usazovat. Nejmenší děti se začaly prát o kosti z palců.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Tomáš Pártl

Doslov

Snad jsem povídku napsala proto, že tak mi svět připadá, nebo snad doufám, že až vyroste generace mé dcery, nebude si muset ani chtít zachraňovat život útěkem, nebo snad proto, že v sedmnáctém století Jeremy Taylor napsal: „… pokud se ptáme, je-li taková osoba dobrým člověkem či nikoli, nemáme na mysli čemu věří nebo v co doufá, ale co miluje“. Amen.

ŠŤASTNÉ PLÉMĚ

Úvod k povídce

Tohle je druhá ze dvou povídek, které jsem koupil od autora, jehož práci jsem předtím neznal. Dostal jsem ji od Roberta Millse, mého vlastního agenta. Poznámka, kterou k ní připíchl, byla jednoduchá: „Bude se ti líbit způsob, jakým uvažuje.“ V obchodě se tomu říká jemný způsob prodeje. Když jsem býval mladší a když jsem pracoval v knihkupectví na Times Square, což je místo, kde vznikl tvrdý způsob prodeje (nebo kde byl aspoň přiveden k dokonalosti), používal jsem tuto jemnou metodu – říkali jsme jí „měkota“ jen u dvou věcí. První byla kniha s názvem Ženy alkoholičky Byla to prostá sbírka případů, určená pro studenty medicíny, pojednávající o duševních poruchách, které vyvolává alkoholismus u žen. Ale byla tam na straně 73, pokud si dobře vzpomínám, jedna téměř pornografická pasáž. Něco o lesbičkách, dost explicitně a obrazně vyprávěná samotnou účastnicí. Když jsme chtěli dostat jednoho z těch obchodních cestujících, kterým se potily ruce a vypadali, jako by pocházeli z Bramborových vodopádů ve Wyomingu, jednoho z těch, kteří od nás obvykle požadovali nějaké „šťavnaté počtení“ (protože neuměli sbalit v baru holky si na večer zajistili lepší program), nejlepší bylo odvést je někam dozadu do obchodu a vytáhnout tuhle knihu. Stačilo ji čirou náhodou otevřít právě na straně 73 a říci „Třeba tady, kousek si přečtěte“ a zapíchnout jim nos, připomínající taky bramboru, do příslušného místa v knize. Podívali se na správný odstavec a oči jim zvlhly, začaly připomínat vajíčka na hniličku. Vždycky si tu knihu koupili. Naúčtovali jsme jim za ni čtrnáct dolarů. (Myslím, že dnes je k dostání v paperbacku za padesát centů, ale tohle bylo ještě v dobách před Fanny Hillovou.) Strana 73 byla ta jediná skutečně „šťavnatá“ v celé knížce. Zbytek textu zajímavě pojednával o léčení pomocí elektrošoků a o vyplachování žaludku. Ale metoda jemného prodeje fungovala bezchybně.

Ta druhá položka byla italská třiceticentimetrová dýka v pouzdře. Když se nějaký zákazník ptal po nějakém pořádném ostří, odjistil jsem pouzdro a ten pěkný kousek oceli vytáhl. Dělal jsem to tak, že jsem je efektně zvedl do výšky očí a ukázal, že nikde není vidět žádný knoflík, kterým se otevírá. Potom jsem jedním elegantním pohybem zápěstí pouzdro otevřel a tak pět centimetrů pod uzlem zákazníkovy kravaty zarazil lesklé ostří, které se náhle objevilo. Oči lezou z důlků. Opět vejce na hniličku. A tak dále. Sedm dolarů do kasy. Neselhávající postup. Použít tuto metodu jemného prodeje a předem vědět, že uspějete, můžete jen tehdy, jestliže jste si zatraceně dobře jisti, že máte vítěze, něco, co zákazník rozhodně nemůže odmítnout. Bob Mills byl chytrý, že na mne použil „měkotu“. Věděl dobře, že má jistého vítěze, Johna T. Sladeka. Šťastné plémě je sakra dobrá povídka.

Sladek se narodil v Iowě 15. 12. 1937 a o 19 let později nastoupil na univerzitu v Minnesotě jako student číslo 449 731. Studoval nejprve technické inženýrství, potom anglickou literaturu. Když ukončil školu, pracoval (číslo sociálního pojištění 475-38-320) –, psal odborné příručky, dělal číšníka v baru a výhybkáře (číslo 17728) pro Great Northern Railway. Pak se protloukal Evropou s pasem číslo D776097, až najednou zjistil, že stojí ve frontě na polévku pro bezdomovce u Svatého Severina v Paříži. Pak dělal kreslíře v New Yorku a po čase se vrátil do Evropy. Dnes žije v Anglii a je registrován jako cizinec č. E538368. Jeho práce vycházejí v Nových světech, v Ellery Queen’s Mystery Magazine, v Escapade a všude možně. Právě dokončil svůj první science fiction román, Reprodukční systém.

„Jediná „měkota“, pokud jde o Sladeka nebo jeho povídku, je jeho hlava, pokud jde o čísla. Jen tak dál.

ŠŤASTNÉ PLÉMĚ

John T. Sladek

Léta Páně 1987

„Tak nevím,“ řekl James a zvedl se z polštářů, poházených po podlaze jako barevné listí, „nemůžu říct, že bych byl opravdu, víš, opravdu šťastný. Dáš si gin nebo něco jiného?“

„Hele, nenabízej mi možnosti, nabídni mi panáka,“ řekl Porter. Ležel natažen na černém lehátku ozdobeném střapci, kterému říkal „Jamesovo terapeutické lehátko“.

„Tak to bude gin.“ James zmáčkl tlačítko a ve výklenku ve zdi se objevila lákavě vychlazená sklenice na martini a naplnila se. Vzal ji za nožičku a podal Porterovi, pak zvedl obočí a podíval se na Maryu.

„Nada,“ odpověděla. Seděla v „křesle“, skutečném řezbářském mistrovském díle a jednu bosou nohu měla nataženou a dotýkala se jí Portera.

James si udělal jedno martini pro sebe a znechuceně se na ně podíval. Kdybyste tuhle sklenici rozbili, napadlo ho, ani jeden střep by neměl ostré hrany, kterými by si člověk mohl podřezat zápěstí.

„Co jsem to říkal? Aha – no nemohu říci, že bych byl skutečně šťastný, ale zase nejsem – ehm –“

„Smutný?“ navrhla Marya a podívala se na něj zpod štítku lovecké čepice.

„V depresi. Nemám depku, takže musím být šťastný,“ dokončil větu a napil se, aby skryl nejistotu. Jak usrkával ze sklenky, prohlížel si dívku, od pěkných lýtek až po hnusnou pokrývku hlavy. Loni touhle dobou obvykle nosila baseballku, modrou, s nějakými zlatými písmeny. Nebylo těžké si to vybavit, protože loni touhle dobou všechny dívky ve Vesnici nosily baseballové čepice. Marya Katyovna vždycky předbíhala ostatní, ať už šlo o módu, nebo o její malování.

„Jak můžeš vědět, že jsi šťastný?“ vyptávala se. „Minulý týden jsem měla taky pocit, že jsem šťastná. Dokončila jsem svůj nejlepší obraz a pokusila jsem se o sebevraždu. Chtěla jsem se utopit, ale Stroj vytáhl špunt. Tehdy jsem byla smutná.“

„Proč ses chtěla zabít?“ zeptal se James a nespouštěl z ní pohled.

„Měla jsem prostě pocit, že umělec by se po dokončení perfektního díla měl zničit. Dürer ničil desky svých rytin po několika málo tiscích.“

„To dělal, aby byly vzácnější a dražší,“ zamumlal Porter.

„No dobře, tak co ten arabský architekt? Když dokončil svůj magnum opus, sultán ho nechal oslepit, aby už nemohl udělat žádné další levné napodobeniny. Chápeš, co chci říci? Život umělce by měl směřovat k mistrovskému dílu, ne od něj.“

Porter otevřel oči a prohlásil: „Existuj! Konec života je život. Existuj, člověče, to je to jediné, čeho jsi schopen.“

„To zní jako hodně laciný existencionalismus,“ odfrkla dívka a odtáhla nohu. „Portere, ty jsi čím dál víc podobný těm prokletým musulmanům.“

Porter se vztekle usmál a zase zavřel oči. Byl čas změnit téma rozhovoru.

„Slyšeli jste tu anekdotu o Marťanovi, který si myslel, že je Pozemšťan?“ James položil otázku profesionálně uklidňujícím tónem. „No, tak ten Marťan šel k psychiatrovi a –“

Vyprávěl dál anekdotu a pozorně studoval reakce svých společníků. S Maryou si starosti nedělal, ani s jejími dramatickými pokusy o sebevraždu. Ale v Porterovi se nevyznal.

Jeho plné adoptivní jméno bylo O. Henry Porter, podle nějakého bezvýznamného starého spisovatele. Porter taky psal, aspoň dřív. Ještě před několika měsíci byl považován za génia – jednoho z mála ve dvacátém století.

Pak se něco stalo. Možná za to mohl celkový pokles zájmu o četbu. Možná měl v sobě nějaké autodestruktivní prvky. Ať už byly příčiny jakékoli, Porter v současné době jen tak vegetoval. A pokud vůbec něco řekl, používal jen ta nejlevnější klišé ze slovníku dvacet let staré „hipové“ generace. A navíc mluvil méně a méně.

James to nejasně spojoval se Stroji. Porter byl vystaven účinkům Léčebného Environmentálního Přístroje déle než většina ostatních a možná, že jeho genialita byla nějak propojena s těmi problémy, které stroj odléčil. James už příliš dlouho nedělal ve svém oboru, aby to byl schopen přesně zanalyzovat, ale vybavoval si syndrom vylití dítěte s vaničkou.

„Proto dnes v noci světélkuje,“ dokončil James anekdotu. Přesně jak očekával, Marya se zasmála, ale Porterův úsměv byl vynucený; jen mírně zkřivil rty a nepatrně změnil svůj obvyklý mystický škleb.

„Ona je to dost stará anekdota,“ omlouval se James.

„Ty sám jsi jako stará anekdota,“ poznamenal Porter. „Umíš léčit lidské hlavy, ale nemáš žádné, které bys mohl léčit. Co vlastně celé dny děláš?“

„Co tě žere?“ zeptala se Marya bývalého spisovatele. „Co tě přimělo sestoupit z výšin mezi nás smrtelníky?“

James si vzal z výklenku ve zdi další nápoj. Než se napil, poznamenal. „Mám pocit, že budu potřebovat nové přátele.“

Jakmile odešli, začalo mu být líto, že měl takovou náladu. Nějak měl ale pocit, že už nemá důvod chovat se zvlášť lidsky. Sám už nebyl psychiatr a oni nebyli jeho pacienti. Jakékoli menší trauma, které by mohl odstranit, rychle vyléčily Stroje. I tak by se asi pokusil přátelům pomoci od menších neuróz, kdyby nebylo jednodušší vytočit PŘÁTELÉ a dostat novou sadu.

Uplynulo jen několik let od chvíle, kdy se Stroje začaly starat o štěstí, zdraví a veškerou existenci lidského druhu, ale dnes už si stěží vybavoval, jaký byl život před Nimi. V zaprášeném zrcadle jeho nepoužívané paměti zůstávalo jen několik jasných izolovaných bodů, Vzpomínal si na svou práci psychiatra při Léčebných Environmentálních Testech.

Vzpomněl si na diskusi s Brodym.

„Jistě, fungovalo to dobře u několika pokusných případů. Ale zatím tyhle hračky nedokázaly nic, co by neuměl kvalifikovaný psychiatr,“ řekl James.

„Souhlasím,“ přikývl jeho nadřízený. „Ale neudělaly ani Jednu chybu, žádná z nich. Doktore, ti pacienti jsou vyléčeni. A navíc, jsou šťastní!“

Z masité tváře doktora Brodyho vyzařovala upřímná závist. James věděl, že jeho šéf má opakovaně problémy s manželkou.

„Ale pane doktore,“ oponoval James, „ty pacienty nikdo neučí jak se vypořádat s okolním světem. Naopak, okolí se učí, jak s nimi zacházet. To není léčení, to je krmení lžičkou!

Když má někdo deprese, tak mu dáme dávku ritalinu, příjemné melodie z Muziky a neočekávaně ho přijde navštívit milovaný přítel. Pokud je maniak nebo násilník, dostane thorazin, příjemnou hudbu, melancholický seriál v televizi a možná studenou lázeň. Jestliže se nudí, dodáme mu vzrušení; pokud je frustrovaný, dostane něco snadného, co jistě rozluští; a když…“

Brody ho přerušil. „No, dobře,“ zavrčel. „Položím vám jednu otázku v tržní ceně tak čtyřiašedesát dolarů: uměl byste to líp?“

* * *

Nikdo nemohl být lepší než oni, rozlehlý komplex Léčebných Environmentálních Přístrojů, kde se pokrok v medicíně odehrával tempem tisíc let za rok. Kontroly se ujala vláda, aby zajistila každému, i lidem s jakkoli malými finančními prostředky, přístup k nejlepším specialistům z celé země, kteří disponují špičkovými metodami moderní medicíny, všemi vymoženostmi a léčebnými postupy. Ve skutečnosti se tito specialisté přesunuli do bytů svých pacientů na nepřetržitou službu. A udržovali je naživu, zdravé a přiměřeně šťastné.

Stroje se ale neomezily na léčení. Měly periferní zařízení, která prohledávala džungle celého světa, špehovala šamany a učila se vyrábět nové léky. Vývoj nových léčiv a potravin se stal postupně další doménou Strojů, následovalo vědecké pěstování rostlin a zvířat na farmách a pak kontrola porodnosti. V roce 1985, když už bylo všem zcela jasné, že Stroje jsou schopny řídit všechno lépe než lidé a skoro každý v celé zemi chce být jejich pacientem, vláda Spojených států podala demisi. Ostatní národy ji následovaly krátce poté.

A dnes už nikdo nepracoval, alespoň pokud James věděl. Všichni měli jedinou povinnost – být šťastný.

A to také byli. Štěstí každého jedince bylo zaručeno a pracovaly pro něj všechny tranzistory a relátka – od těch, které seřizovaly klimatizaci, až po složitý komplex počítačů nazývaný MEDCENTRÁLA ve Washingtonu. Nebo je teď v Haagu? James nečetl noviny od té doby, co lidé přestali zabíjet jeden druhého, protože tisk se omezil na sport a zprávy o počasí. Ve skutečnosti přestal číst noviny v tu chvíli, kdy se začaly objevovat inzeráty Doktor medicíny hledá práci.

Žádná zaměstnání ale nebyla, jednom Práce pro Blaho – jakoby práce, kterou vymýšlely Stroje. V takovém zaměstnání se člověk nikdy nepotkal s neřešitelným, dokonce ani ne s obtížným úkolem. Každý splnil denní úkol, aniž by si unavil mysl nebo tělo. Práce už nebyla prací, byla to jenom terapie, ve které musí být jen úspěchy.

Štěstí a normálnost.

James viděl, jak osobnosti všech lidí kolem něho postupně degenerují, jako mnoho různorodých sněhových vloček padá, aby nakonec vytvořily jednotnou, beztvarou masu sněhu.

„Jsem prostě opilý, to je všechno,“ řekl sám sobě nahlas. „Alkohol je depresant. Musím si dát ještě jednu.“

Trochu se motal, když přecházel místnost k tomu správnému výklenku. Podlaha si toho zřejmě všimla, protože když stiskl knoflík, neobjevilo se martini, ale něco ho píchlo do palce. Během okamžiku stěna provedla analýzu kapky jeho krve a nabídla mu sklenici neznámé tekutiny. Objevil se nápis: „Vypijte tohle, ihned. Sklenici vraťte do výlevky.“

Vypil chutnou tekutinu a okamžitě pocítil teplo a trochu se mu zatočila hlava. Nějak ještě našel cestu do ložnice – dveře se otevřely tak, aby snadno prošel – a pak padl na postel.

Jakmile James R. Fairchild, pacient AAAAGTF-RHOlA usnul, mechanismy strojů se nastartovaly, aby mu zachránily život. Tedy, nebyl v žádném bezprostředním nebezpečí, ale MED 8 vypočetlo zkrácení očekávané doby života o 0,00005 roku jako důsledek přílišného požití alkoholu a MED 19 vyhodnotilo jeho chování, zaznamenané na magnetické pásce, a došlo k závěru, že jeho index nebezpečí sebevraždy narostl o nebezpečných patnáct bodů. Diagnostická jednotka se bezhlučně oddělila od zdi koupelny a přesunula se do ložnice, kde se zastavila těsně u jeho postele. Odebrala další vzorky krve, změřila pulz, krevní tlak, teplotu, vyhodnotila odchylky od vzorů dýchání, srdečního rytmu a mozkových procesů a zrentgenovala ho. Protože neměla pokyn ověřovat jeho patelami reflex, sbalila vzorky a odjela.

V obývacím pokoji bzučel domácí sluha a likvidoval oranžové potahy na nábytku, sochy, křeslo i koberec. Stěny získaly takřka nepoznatelně teplejší tón a nový koberec se k nim báječně hodil.

Nábytek – vybraný a dodaný bez vědomí spícího muže – byl ve stylu královny Anny, a bylo ho dost, aby vyplnil pokoj. Chvíli na něm ještě zůstaly polyetylénové obaly, zatímco byla místnost vydezinfikována.

V kuchyni mezitím PHARMO 9 objednalo a dostalo novou zásilku antidepresiv.

Lloyda Younga vždycky budilo rachocení traktoru a i když si byl vědom, že je to umělý zvuk, stejně mu to udělalo radost. Skoro to znamenalo, že den začíná dobře. Chvíli zůstal ležet, neotevíral oči a jenom poslouchal.

Sakra, skutečné traktory teď skoro žádný zvuk nevydávaly. Pracovaly jenom v noci, oraly, vláčely a stihly obdělat za hodinu tolik půdy, že by to člověku trvalo půl dne. Stroje pumpovaly do půdy podivné nové chemikálie a zahřívaly ji, takže i během krátkého léta v Minnesotě docílily dvojí sklizeň kukuřice.

Nemělo moc smyslu dělat farmáře, ale on chtěl farmu odjakživa a Stroje prohlásily, že každý člověk má mít to, co chce. Lloyd byl široko daleko jediný, kdo v těchto oblastech žil skutečně na venkově, jenom on, dvanáct krav a jeden starý, napůl slepý pes jménem Joe. Neměli moc co dělat, protože všechno řídily Stroje. Mohl se chodit dívat, jak jsou krávy dojeny, nebo chodit s Joem a vybírat si poštu, nebo se mohl dívat na televizi. Ale bylo to klidné a příjemné, přesně takové, jaké si to přál.

Ale to neplatilo o Nich a jejich uvažování. Stroje chtěly dát Joemu nové strojové oči, ale Lloyd to odmítl, protože věřil, že kdyby Bůh chtěl, aby pes viděl, nebyl by mu sám vzal zrak. Stejně Strojům odpověděl, když navrhovaly operaci srdce. Skoro to vypadalo, jako by neměly dost práce nebo co. Pořád se o něj staraly, o člověka, který se o sebe uměl postarat během celého studia na M.I.T a dalších dvacet let inženýrování.

Když vše zautomatizovaly, přišel o svou práci, ale to jim nemohl mít za zlé. Pokud se Stroje ukázaly jako lepší inženýři než on sám, dobře, odbyto!

Otevřel oči a uvědomil si, že přijde pozdě na dojení, pokud sebou opravdu nemrskne. Aniž by přemýšlel, popadl z šatníku bleděmodré montérky s růžovým lemováním, narazil si na hlavu modrý slamák a vyrazil do kuchyně.

U dveří stál kbelík. Dnes stříbrný – včera byl zlatý. Uvědomil si, že se mu ten stříbrný líbí víc, protože mléko v něm bude vypadat chladné a bílé.

Kuchyňské dveře se nedaly otevřít a Lloydovi došlo, že to znamená, že si zapomněl obout boty. Sakra, kdysi docela rád chodil bos. A teď by taky chtěl, kčertu.

Taky by někdy docela rád zkusil zase sám dojit, ale Stroje mu vysvětlily, jak je to nebezpečné. Vždyť by mohl být kopnut do hlavy, než by si vůbec uvědomil, co se děje! Jen velmi neochotně mu Stroje dovolily, aby směl podojit každé ráno jednu krávu, kterou předem uspaly a která měla všechny čtyři nohy upevněné k ocelovému rámu.

Natáhl si pohodlné modré holínky a znovu zvedl vědro. Tentokrát se kuchyňské dveře otevřely lehce a současně v dálce začal kokrhat kohout.

Ano, bylo hodně dveří, které se mu zavřely před nosem. Dost na to, aby člověk zahořkl, nebýt Jich. Věděl, že Jim může důvěřovat, i když ho připravili o práci v sedmdesátém roce. Deset let se pak jenom tak potloukal, kde se dalo, a snažil se sehnat nějakou práci v továrně, cokoli. Už byl se silami v koncích, když ho Stroje zachránily.

Ve chlévě ležela Betsy, jeho oblíbená jerseyka, omámená a připoutaná. Muzika hrála příjemnou, lehkou hudbu, zcela ideální pro dojení.

Ne, Stroje nejsou ten, kdo s tebou zachází jako s kusem hnoje, říkal si. To jsou lidé. Lidé a zvířata, vždycky jsou to živé bytosti, které se tě snaží nakopat do hlavy. A i když měl velice rád Joea i Betsy, raději, než měl kdy rád nějakého člověka, stejně ji nedůvěřoval.

Člověk může věřit Strojům. Postarají se o něj dobře. Jediný problém s Nimi byl – prostě v tom, že toho věděly příliš mnoho. Vždycky byly tak strašně chytré a tak odporně aktivní. Člověk se z toho cítil tak nějak zbytečný. Skoro tak, jako by stál v Jejich stínu.

Jinak to ale bylo příjemných deset minut a když vešel do chladné mlékárny, aby vylil mléko z kbelíku do potrubí, které končilo bůhví kde, dostal divný nápad. Zachtělo se mu napít se čerstvého teplého mléka, což byla věc, kterou slíbil, že nikdy neudělá. Oni ho varovali před různými chorobami, ale dnes ráno se cítil příliš dobře na to, aby si dělal nějaké starosti. Zvedl stříbrný kbelík a přiložil si ho ke rtům…

Zablesklo se a kbelík mu vyletěl z rukou, něco ho porazilo na zem. Aspoň to vypadalo jako záblesk a úder blesku. Pokusil se vstát a zjistil, že se nemůže pohnout. Ze stropu začala padat zelená mlha. Co to sakra je? pomyslel si a stočil se do klubíčka, aby usnul v louži vylitého mléka.

První jednotka MED neohlásila žádná vnější zranění. Lloyd C. Young, AAAAMTL-RHO1AB, klidně ležel, pulz měl zrychlený, dýchání bylo v normě. MED 8 pečlivě dezinfikovalo celou oblast a zničilo všechny stopy syrového mléka. MED1 vypumpovalo Lloydovi žaludek a pročistilo nos, hrdlo, jícen a dýchací trubici, zatímco MED 8 rozřezalo a zlikvidovalo veškeré šatstvo. Pohotovostní vyhřívací jednotka ho udržela v teple, než mu vytvořili nové oblečení. I když byla podlaha úplně hladká, pacient si při pádu zlomil malíček. Bylo rozhodnuto, že nebude nikam přenášen, ale že se postel vytvoří přímo na místě a on do ní bude vyzvednut. MED 19 doporučilo terapeutický trest.

Televizor oživl ve chvíli, kdy se Lloyd probudil. Na obrazovce objevil příjemně vyhlížející šedovlasý muž.

„Plně s vámi cítím,“ řekl. „Právě jste přežil to, čemu říkáme ‚Smrtelná nehoda číslo jedna‘, nebezpečný pád přímo v bytě. Naše Stroje jsou za to zčásti odpovědné, protože se snažily zachránit váš život před…“ Muž zaváhal a za ním zablikal nápis „BAKTERIÁLNÍ OTRAVA.“ Pak pokračoval, „… tím, že vás fyzicky odstranily od zdroje nebezpečí. Protože to byla jediná možnost, jak dosáhnou cíle, neměli jsme možnost zabránit vašemu zranění.

Ale vy jste mohl. Jen vy jste si mohl zachránit život.“ Muž ukázal na Lloyda prstem. „Jen a jen vy můžete opravdu využít všech vymožeností moderní vědy. A jen vy můžete snížit dnešní šokující riziko úmrtnosti. Teď už budete spolupracovat, že ano? Děkuji vám.“ Obrazovka potemněla a z tiskárny vyjelo několik listů textu.

Byl to úplný popis celé nehody a varování týkající se rizik spojených s požitím nepasterizovaného mléka. Říkalo se zde, že bude muset týden zůstat v posteli. Doporučovalo se využití telefonu a PŘÁTEL.

Profesor David Wattleigh seděl ve vlažné vodě svého bazénu v jižní Kalifornii a měl chuť si zaplavat. Ale to bylo zakázané. Ty mašinky nějak věděly, co dělá, předpokládal, protože pokaždé, když se ponořil do vody hlouběji než po prsa, začal ze stěny bazénu varovně cvakat motor resuscitátoru. Znělo to jako štěkot ovčáckého psa. Nebo možná, uvažoval, jako Nebeský Ohař, anti-Mefistofeles, přicházející, aby ho vedl na cestu ctnosti.

Wattleigh seděl chvíli naprosto nehybně, potom neochotně začal své kulaté růžové tělo zvedat z vody. Ne, nebylo to o nic lepší než ve vaně. Když odcházel do domu, vrhl na hranatý Stroj velmi nespokojený a zhnusený pohled.

Zdálo se mu, že je zakázáno všechno, na co dostal chuť. Ode dne, kdy byl donucen odejít z katedry anglické literatury devatenáctého století, tato mechanica utahovala kolem Wattleigha užší a užší smyčku a brala mu jednu starou radost po druhé. Pryč byla dýmka a portské, bohaté obědy, ranní plavání. Na místě jeho velké knihovny nyní stálo cosi jako prodejní automat, který mu každý den „prodal“ dvě stránky z Dickense, pečlivě zcenzurovaného a zbaveného všech mravně závadných pasáží. Navíc ty dvě stránky zábavného, barvitého a moudrého textu byly sázeny velkým typem písma, jako v slabikáři, což mu působilo nemalé deprese.

Ale ještě zcela nerezignoval. V každém dopise, který psal Delphinii, své imaginární přítelkyni, vrhal Stroje do hluboké klatby a do krve se hádal s jídelnou, pokud šlo o jeho obědy.

Je pravda, že jídelna mu výslovně neupírala potravu, ale rozhodně dělala vše, čeho byla schopna, aby potlačila jeho chuť k jídlu. V náhodných intervalech se sama natírala odporně žlutou barvou, ze které mu bylo na zvracení, hrála hlasitou a odpudivou hudbu a zobrazovala na stěnách obrazy nechutných nahých tlusťochů. Den co den vymýšlela nové triky a každý den ji Wattleigh přelstil.

Teď si oblékl univerzitní plášť a vešel do jídelny, připraven k boji. Jak uviděl, byla jídelna toho dne vyložena zeleným sametem a osvícena velkým zlatým lustrem. Stůl byl z těžkého, solidního dubového dřeva a nebyl zcela dokončen. Na desce nebyla ani stopa po něčem poživatelném.

Místo toho seděla na desce blondýna, na pohled docela přitažlivá.

„Dobrý den,“ řekla a seskočila ze stolu. „Vy jste profesor David Wattleigh? Já se jmenuji Helena Hershee a jsem z New Yorku. Dostala jsem vaše jméno od PŘÁTEL a prostě jsem se za vámi musela vypravit.“

„Já – dobrý den,“ vymáčkl ze sebe. Místo odpovědi si rozepnula šaty.

MED 19 odsouhlasilo vše, co se potom stalo, jako úspěšný pokus oslabit škodlivý vliv iluze jménem „Delphinia“. MED 8 extrapolovalo pravděpodobný výsledek této léčebné kúry za celý rok a došlo k závěru, že výsledné snížení váhy přidá pacientovi Wattleighovi 0,12 roku života.

Když Helena odešla spát, profesor si zahrál několik partií s Ideálním Šachistou. Wattleigh kdysi chodil do šachového klubu a nechtěl úplně ztratit kontakt s královskou hrou. Věděl ale, že se jeho výkonnost zhoršuje a byl překvapen, jak často musel Ideální Šachista vysloveně podvádět, aby ho nechal vyhrát.

Ale vyhrával dál, partii za partií, a pokaždé Ideální Šachista zavrtěl plastikovou hlavou a zabručel: „No, tentokrát jste mne opravdu dostal, Wattleighu. Dáme si odvetu?“

„Ne,“ odmítl Wattleigh nakonec znechuceně. Stroj poslušně složil šachovnici, posbíral figurky, vložil si vše do hrudi a odjel bůhvíkam.

Wattleigh si sedl k psacímu stolu a začal psát dopis Delphinii.

„Má drahá Delphinie,“ škrábalo jeho staré ocelové psací pero po kvalitním ručním papíru. „Dnes při plavání koupání v Brightonu mne napadla zajímavá myšlenka. Často jsem ti vyprávěl o svém sluhovi M__ a také jsem si často stěžoval na jeho chování. To, protože nejsem schopen nazývat je ani On ani Ona, se chová velmi podivně. Snaží se mi zabránit Ti psát, dokonce až do té míry, že se snižuje k otupování hrotů mých per a ukrývání papíru. Zatím jsem to za toto hanebné chování nepropustil, protože jsem k tomu vázán – ano vázán podivným a strašným tajemstvím osudem, který mne občas přiměje k pochybnostem, kdo z nás je pán a kdo sluha. Připomíná mi to jednu z mnoha starých komedií, ve kterých si pán a sluha vymění role a služka s milenkou učiní totéž, až vše dospěje ke konečnému odhalení. Myslím, pochopitelně, práce takových autorů, jako je“ –

Tady dopis končil, protože si profesor nemohl na žádné vhodné jméno vzpomenout. Postupně napsal a zase škrtl „Dickens, Dryden. Dostojevský, Racine, Rousseau, Camus,“ a asi tucet dalších, načež mu v kalamáři došel inkoust. Dobře věděl, že nemá nejmenší smysl dožadovat se dalšího inkoustu, protože Stroj byl značně zaujat proti jeho psaní dopisů…

Podíval se z okna a zahledl jasné růžově a žlutě pruhovanou sanitku. Á, ten doktor od vedle zase vyráží do zombilandu, že? Nebo, korektně řečeno, do Nemocnice pro asociální případy. Na východě se jim říká „musulmani“, tady „zombíci“, ale v obou případech se jedná o totéž: o živé mrtvoly, které nepotřebují ani samostatné domy, ani hry, ani inkoust. Potřebují jenom nitrožilní výživu a i té jim stačí docela málo. Záclony se samy zatáhly, takže Wattleigh věděl, že doktora už odvážejí. Vrátil se ke svým přerušeným myšlenkám.

… a navíc byl sám s tímto dopisem dost nespokojen. Nezmínil se ještě vůbec o Heleně, o obědě, o resuscitátoru, který na něho vrčel, ani o dalších věcech. O spoustě dalších věcí – jen kdyby měl dost inkoustu na psaní, kdyby mu paměť neselhávala, sotva usedne ke psaní, a kdyby jen…

James stál, opřený loktem o mramorovou římsu krbu v Maryině pokoji, pozoroval ostatní hosty a zkoušel odhadnout, kdo je kdo. Byl tady farmář z Minnesoty, neobyčejně hloupý, který tvrdil, že kdysi býval inženýrem, ale dnes sotva věděl, co to je logaritmické pravítko. O kousek dál stála Marya s nějakým mladým svalovcem, který byl Jamesovi od pohledu protivný. Byl to nějaký bývalý matematik jménem Dewes nebo Clewes. Marya se chystala zahrát si šachy s nějakým mírně obézním Kaliforňanem, zatímco jeho dívka, hezká drobná blondýnka jménem Helena Hershee, stála a dívala se na hru.

„Já jsem skoro velmistr,“ vysvětloval Wattleigh a stavěl figurky. „Tak bych vám možná měl dát napřed věž, nebo obě.“

„Jak chcete,“ souhlasila Marya. „Já už jsem léta nehrála. A všechno, co si pamatuji ze zahájení, je šustrmat.“

James přešel vedle Heleny a pozoroval hru.

„Já se jmenuji James Fairchild,“ představil se a skoro omluvně dodal „doktor medicíny.“

Heleniny rty, trochu příliš nalíčené, se rozevřely. „Slyšela jsem o vás,“ zašeptala. „Vy jste ten agresivní doktor Fairchild, který tak rychle mění přátele, že ano?“

Marya zvedla oči od šachovnice. Nebylo jí vůbec vidět zorničky a James si uvědomil, že musí být plná ritalinu. „James není ani trochu agresivní,“ namítla. „Ale dost ho rozzuří, když ho nenecháte, aby vás psychoanalyzoval.“

„Nevyrušujte při hře,“ napomenul je Wattleigh. Opřel oba lokty o stůl a vypadal jako zosobněná koncentrace.

Helena nezaslechla Maryinu poznámku. Otočila se a pozorovala svalnatého matematika, jak něco vysvětluje Lloydovi.

„Ksakru ano. Stroje musejí hlídat porodnost a dbát na výchovu dětí. Jinak bychom měli populační explozi, chápete? Tím chci říct, že by došly potraviny a…“

„To jsi řekla moc hezky, Maryo,“ pochválil ji James. Pak mávl na toho mladého muže. „Co se vlastně stalo s tím ‚spisovatelem‘? Porter, tak se jmenoval, ne? Ježíši, pořád ho slyším, jak říká ‚Existuj, člověče!‘ „ vyprskl.

Marya znovu zvedla hlavu a z očí bez zorniček jí tekly slzy. „Porter šel do nemocnice. Je z něj musulman,“ řekla jasně. „Chtěla bych aby mi ho aspoň bylo líto, ale Oni mne nenechají.“

„… to je podle Malthusova zákona, nebo prostě něčího zákona. A zvířata se množí rychleji než rostliny,“ tvrdil matematik farmáři.

„Šach mat,“ řekla Marya a vyskočila od stolku. „Jamesi, měl bys cukrgaretu? Čokoládovou?“

Vytáhl jasně oranžový doutník. „Jenom hořkopomerančovou, obávám se. Řekni si Strojům.“

„Dneska mám strach si jim říci o cokoli,“ odpověděla. „Držej mne pod drogama, Jamesi, Portera uklidily už před měsícem a já ještě od té doby nebyla schopná vzít štětec do ruky. Myslíš, že jsem se pominula? Aspoň Stroje si to myslí.“

„Stroj,“ odpověděl a odkousl špičku doutníku, „má vždycky pravdu.“

Všiml si, že Helena si odešla sednout na Maryino čínské sofa, takže se pokývnutím omluvil a přešel za ní.

Wattleigh pořád seděl nad šachovnicí a zíral na pozici, ve které dostal ovčácký, neboli šustrmat. „Já to nechápu. Já to prostě nechápu. naříkal.

„… je to jako ta bajka o zajícovi a želvě,“ zaburácel matematik. Lloyd tiše pokýval. „Nikdy toho rychlejšího nedohoní.“

Lloyd promluvil. „Ano, to máte pravdu. Opravdu to tak je, ale já myslel, že vyhraje ten pomalejší.“

„Ach,“ vydechl Dewes (nebo Clewes) a zamyšleně ztichl.

Marya prošla pokojem a dotýkala se obličejů všech přítomných, jako by byla slepec, který hledá někoho známého.

„Ale já to nechápu!“ opakoval Wattleigh.

„Já asi ano,“ zamumlal James přes doutník. Hořkosladký kouř v ústech připadal hustý skoro jako tekutina. Teď tomu asi opravdu rozuměl. Podíval se na všechny, jednoho po druhém: bývalý matematik, kterému teď dělalo potíže nepoplést si aritmetiku s geometrií; bývalý inženýr, se stejnými problémy; malířka, které není dovoleno malovat, dokonce ani něco cítit; bývalý šachový velmistr, který neuměl hrát. A zbývala Helena Hershee, milenka ubohého, hloupého Wattleigha.

„A předtím, než přišly Stroje,…“ začal jí pokládat otázku.

Jsem byla soudce,“ odpověděla a provokativně mu projela prsty po zátylku. „A vy? Co jste vlastně byl za doktora?“

Léta Páně 1988

Bylo to během druhé světové války,“ začal Jim Fairchild. Ležel na zádech na dlouhé pohovce, pruhované jako tygr, a přes oči mu ležel výtisk Hot Rod Komiksu.

„Já myslela, že to začalo právě v šedesátých letech,“ řekla Marya.

„Ano, a to jméno – ‚musulmani‘ – se objevilo poprvé v nacistických koncentračních táborech. Byli tam lidé, kteří se nebyli schopni vyrovnat s tím hrozným životem. Přestali jíst, přestali slyšet a přestali vidět. Všichni jim říkali ‚musulmani‘, protože vypadali jako muslimové, mystikové…“

Jeho hlas zvolna utichal, protože přemýšlel o druhé světové válce. Staré dobré časy, kdy si člověk vytvářel vlastní zákony. Žádné Stroje, které by něco nařizovaly.

Teď už žil několik měsíců s Maryou. Byla to jeho dívka, stejně jako ta druhá Marya, v Hot Rod Komiksu, byla dívkou toho jiného Jima, Jima (Peklo na kolech) Whita. To bylo na komiksech to legrační. Byl to skutečný život, a přitom byly lepší než život sám.

Marya – jeho Marya – nebyla žádná intelektuálka. Netěšilo ji si číst a přemýšlet jako Jima, ale to bylo v pořádku. Protože to se od mužů očekává, že zastanou všechno čtení a myšlení a taky válčení a zabíjení. Marya seděla v levandulovém křesle v rohu a něco kreslila barevnými křídami. Jim zvedl štíhlé dlouhé tělo z pohovky, prošel kolem Marye a podíval se, co namalovala.

„Má nos nakřivo,“ poznamenal.

„To nevadí, hlupáčku. Tohle je módní návrh. Důležité je jenom to oblečení.“

„Dobře, ale proč má žluté vlasy? Žádný člověk nemá žluté vlasy.“

„Helena Hershee ano!“

„Ne, nemá!“

„Ale má!“

„Ne, ty nejsou žluté, ty jsou… prostě nejsou žluté.“

Pak se oba zarazili a zmlkli, protože Muzika začala hrát jejich oblíbenou píseň. Každému se líbila jiná – Jim miloval „Blap“, a Marya „Ano, fakt mám vo tebe starost“, ale taky měli jednu společnou. Jmenovala se „Tragédie na objednávku“, a byla to jedna z těch, ve kterých Muzika imitovala jejich hlasy, takže zněly čistě a harmonicky:

Jim Gunn měl pěknej vobjednanej kšeft a, Marya byla jeho děvče

Milovali se oba tak skutečnou láskou tak skutečnou neviděl eště svět

Ale Jim nesměl řídit svoje auto

A Marya byla úplně slepáááá,

Tragédyje to byla strašnáááááá

Píseň dál pokračovala a vyprávěla, jak Jim Gunn netoužil po ničem jiném na světě, než aby mohl své milé zaplatit oční operaci aby mohla vidět jeho krásnej auťák na vobjednávku. Tak došel do obchodu a vyloupil ho. Ale někdo poznal auťák. Policie ho zastřelila a:

Políbil naposledy svou Maryu;

a policajt ji taky vodprásk

Ale ona ještě řekla „ Vidím to tvoje auto, Jime!“

Je krásný, zlatý a modrýýý!“

Usmál se, objal ji a umřel šťastný, že už není slepáááá.

Tragédyje to byla strašnáááááá

Ovšem, v reálném světě Marya viděla velice dobře, Jim neměl žádný auťák a žádní policisté už neexistovali. Ale pro ně to byl pravdivý příběh, vzato kolem a kolem. V jistém smyslu, který nebyli schopní vyjádřit, cítili oba, že jejich láska je tragická.

Marya věděla, že Jim se cítí osamělý a smutný. Přešla k němu a políbila ho na ucho. Lehla si vedle něho a skoro ihned oba usnuli.

Poslední sčítání lidu podle MEDCENTRÁLY zjistilo v NORTHAMERU populaci 250 000 000 osob, stabilizovaný stav. Vyjma několika selhání v inkubátorech a jedné dávky náhodou infikovaných embryí probíhalo vše podle plánu, procento úmrtnosti a porodnosti bylo stejné. Stav se trochu vychýlil ve prospěch asociálů a řízení děložních procesů ukazovalo 90,2 procenta dospělých léčených pomocí zařízení jedné ze dvou hlavních nemocnic.

Výrazné abnormality byly zlikvidovány v průběhu dospíván; pro uspokojivě účinné odstranění nebyla k dispozici žádná jiná metoda neoková terapie se všemi jejími známými negativními důsledky.

Lloyd vytáhl z kapsy montérek hodinky. Ručičky Kuřátka Lízátka ukazovaly obě přímo nahoru, což znamenalo, že je právě čas vyzvednout poštu, než začnou v televizi Farmářské grotesky. Z náhlého popudu si Lloyd nacpal hodinky do úst a začal je žvýkat. Bylo to velmi chutné, ale velké potěšení z toho neměl. Všechno bylo příliš snadné, příliš měkké. Toužil, aby se stalo něco vzrušujícího, něco takového jako ve Farmářských groteskách, když se Černý Angus snažil zabít hrdinu Bílého Lloyda tím, že porouchal jeho Stroj. Bílý Lloyd ho pak probodl hrotem vidlí a poslal ho tak do nemocnice.

Mechanický Joe, který věděl, že je čas vyzvednout si poštu, vyběhl z domu. Vrtěl ocasem a přičinlivě ňafal. Vůbec nehraje roli, že to není skutečný pes, pomyslel si Lloyd, když spolu šli ke schránce na poštu. Joe měl pořád rád, když ho člověk podrbal za ušima. Bylo to vidět, stačilo se mu podívat do očí. A navíc byl živější a byla s ním mnohem větší legrace než s původním Joem.

Lloyd se na chvíli zastavil a vzpomněl si, jak mu bylo smutno, když původní Joe chcípl. Byla to příjemně melancholická vzpomínka, ale teď už tady běhal mechanický Joe, kroužil okolo něj a ustaraně štěkal. Pokračovali v cestě.

Schránka byla neuvěřitelně nacpaná poštou. Byl tam nový komiks, který se jmenoval Farmář Lloyd a Joe a velká škatule plná nových hraček.

O něco později, když si Lloyd přečetl komiks a podíval se na farmářské grotesky a chvilku si hrál se svou novou stavebnicí, ještě stále měl trochu tíživý pocit, trochu depresi. Rozhodl se, že asi není dobré, když je člověk pořád sám. Možná by měl zajet do New Yorku a podívat se na Jima a Maryu. Možná tam taky budou trochu jiné Stroje, ne tak panovačné.

Poprvé po velmi dlouhé době ho napadla podivná myšlenka. Možná by se měl odstěhovat a žít v New Yorku.

DRAHÁ DELPHINIE, [psal Dave tiskacím písmem]. TOHLE JE POSLEDNÍ DOPIS, KTERÝ TI PÍŠI, PROTOŽE UŽ TĚ VŮBEC NEMILUJI. A UŽ VÍM, ŽES TO BYLA TY, KVŮLI KOMU JSEM SE NECÍTIL DOBŘE. A JSI TO TY, OPRAVDU TY JSI MŮJ STROJ, ŽE ANO? HA HA HA! VSADÍM SE, ŽE TĚ ANI NENAPADLO, ŽE TO VÍM.

TEĎ MILUJU HELENU VÍC NEŽ TEBE A ODJEDEME SPOLU DO NEW YORKU A UVIDÍME SPOUSTU PŘÁTEL A BUDEME CHODIT NA SPOUSTU VEČÍRKŮ A BUDEME MÍT SPOUSTU ZÁBAVY A MNE VŮBEC NEZAJÍMÁ, ŽE TĚ UŽ NIKDY NEUVIDÍM.

POLIBEK A HODNÉ ŠTĚSTÍ SKVĚLÉMU DÍTĚTI

DAVE W.

Poté, co zemětřesení zničilo sedmnáct milionů obyvatel Západní nemocnice, MEDCENTRAL nařídil, aby všichni ostatní byli okamžitě převezeni do Východní. Všichni abnormálové, kteří nežili blízko Východní nemocnice, byli také přesvědčeni, aby evakuovali do New Yorku. Přesvědčování probíhalo takto: Postupně byla zvýšena vlhkost a tlak na 0,9 normy nepohodlí a současně byly v podprahové frekvenci promítány obrázky New Yorku na všechny rovné plochy obklopující každého pacienta.

Dave a Helena přijeli podzemní dráhou z L.A. a byli unavení. Cesta podzemkou trvala jenom dvě a půl hodiny, ale ještě další hodinu jim zabrala cesta taxíkem k Jimovi a Maryi.

„Je to elektrický taxík,“ vysvětloval Dave, „a ujede jenom asi dva kilometry za hodinu. Docela určitě už takovouhle cestu nikdy nepodniknu.“

„Jsem ráda, že jste přijeli,“ uvítala je Marya. „Cítili jsme se velice osamělí a smutní.“

„Ano,“ doplnil ji Jim, „a já jsem dostal nápad. Mohli bychom vytvořit klub, víte, proti Strojům. Všechno jsem pečlivě naplánoval. My…“

„Miláčku, řekni jim všechno o zombících – chci říci – o musulmanech,“ přerušila ho Helena.

Dave začal mluvit a tvářil se velmi vzrušeně a divoce. „Ježíši, jo, měli s sebou ve vlaku asi milion aut s nima, všichni naložení ve skleněných lahvích. Nejdřív jsem si kurva nebyl jistý, co to je, víte, tak sem šel blíž a podíval se zblízka. Byli to vyzáblí lidé bez jediného vlásku. Všichni naskládaní z lahvích uvnitř jiných lahví. Velmi podivná věcička.“

Na počest jejich příchodu Muzika zahrála oblíbené písně všech čtyř: „Zonk“, „Ano, fakt mám vo tebe starost“, „Blap“ a „To je můj miláček“, zatímco stěny na chvíli zprůhledněly a nabídly všem neuvěřitelný pohled na zlaté věže New Yorku, který bral dech. Lloyd, který zatím s nikým nepromluvil, seděl v rohu a poklepával nohou do rytmu. Sám neměl žádnou oblíbenou píseň.

„Chtěl bych to nazvat Klub Jima Fairchilda,“ pokračoval Jim. „Smyslem existence tohoto klubu je zbavit lidstvo Strojů. Vykopeme je!“

Marya a Dave si sedli k šachovnici, aby si zahráli.

„A já taky vím, jak se nám to může podařit,“ pokračoval Jim. „Můj plán je následující: kdo povolil Stroje a dal jim pravomoc? Vláda Spojených států. No a teď už žádná vláda Spojených státu není. Stroje jsou tedy nelegální. Mám pravdu?“

„Jo, máš,“ potvrdila Helena. Lloyd si dál poklepával nohou, i když Muzika už nic nehrála.

Jsou to psanci,“ řekl Jim, „a my bychom je měli pozabíjet!“

„Ale jak?“ zeptala se Helena.

„Nemám ještě všechny detaily perfektně propracované. Dejte mi trochu času. Víte, Stroje nám působí škodu.“

„Ale jak je to možné,“ zeptal se Lloyd, jakoby z velké dálky.

„Všichni jsme chytří a všichni jsme měli dobrou práci. Před dlouhou dobou. Teď jsou z nás pěkní hlupáci. Uvědomujete si to?“

„Má pravdu,“ souhlasila Helena. Otevřela malou lahvičku a začala si lakovat nehty na nohou.

„Chci tím říct,“ snažil se Jim, „že Stroje se snaží udělat z nás všech musulmany. Má někdo z vás zájem nechat se nacpat do láhve? Co?“

„Je to láhev v láhvi,“ opravil ho Dave, aniž by vzhlédl od partie.

Jim pokračoval, „Myslím, že Stroje nás krmí drogami, aby se z nás stali musulmani. Anebo používají nějaké záření, možná, ze kterého hloupneme. Možná rentgen.“

„Něco bychom měli udělat,“ souhlasila Helena a obdivovala své krásné nehty.

Marya a Dave se začali hádat, jak se vlastně táhne pěšcem.

Lloyd dál klepal nohou a odměřoval čas.

Léta Páně 1989

Jimmy měl dobrý nápad, ale nikdo ho nechtěl poslouchat. Pamatoval si, jak jednou, když byl ještě malý chlapec, viděl Vaječný stroj, který vyndával vajíčka ze skořápek a dával je do plastických – věcí. Bylo to docela legrační, jak to Stroj dělal. Jimmy nevěděl, co mu na tom připadá tak legrační, ale smál se a smál. Hloupá, hloupá, hloupá vajíčka.

Mary měla nápad, opravdu dobrý. Jenom nevěděla, jak to má říci, takže si vzala barevnou tužku a nakreslila velkou, obrovskou kresbu Strojů: Mamina Stroj a Taťulda Stroj a všechny ty malé roztomiloušké Stroječky.

Loy-loy bez ustání mluvil. Stavěl velký dům z kostek. „Tak teď sem dáme dvířka,“ brblal. „A teď si sem dám maličký okýnko. A teďka – proč je to okýnko menší než domeček? Ani nevím. A tohle je komínek a tohle jsou schůd-ky a teď otevřeme dveře a kde jsou všichni li-dé? Ani nevím.“

Helena měla dřevěné kladívko a zatloukala si kolíčky. Buch! Buch! Buch! „Raz, dva tři!“ volala radostně. „Buchy buchy buchy.“

Davie vytáhl všechny šachové figurky a srovnal je do řad po dvou proti sobě. Pak je chtěl postavit do řad po třech, ale nějak mu to nevycházelo a tak se rozčílil a pak začal plakat.

Potom přišel jeden Stroj a dal mu něco do pusy a všichni ostatní chtěli taky a někdo začal křičet a přišly další stroje a…

Kódovaná zpráva do MED CENTRÁLY. Posledních pět abnormálních osob bylo vyléčeno a všechny jejich mentální i fyzické funkce zredukovány na normu. Všechna podstatná data byla přepojena na řízení děložních procesů, které zaznamenalo jejich vstup do systém ve 400 hodin GMT, dne 1 roku 1989. MEDCENTRÁLA potvrdila správnost časových údajů a potom se vypnula.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Ivan Tomek

Doslov

Šťastné plémě představuje jednu verzi toho, o čem rád přemýšlím jako o Děsivé Utopii. Ionescova hra Plešatá zpěvačka už předtím ukázala svět beze zla. Svým způsobem je to můj model; zkoušel jsem ukázat svět jez bolesti. V obou případech se dojde k podobným důsledkům: beze zla nebo bez bolesti jsou preference nebo volba bezvýznamné; osobnosti se vytrácejí; číslice splývají s pozadím a myšlení se stává nadbytečným a postupně mizí. Věřím, že tohle jsou nevyhnutelné důsledky dosažení Utopie, pokud uděláme tu chybu, že ztotožníme Utopii s naprostým blaženstvím. Konec konců každý má v hlavě centrum rozkoše. Pokud do něj vložíme elektrodu, pak můžeme předpokládat, že je možné, abychom byli trvale, perfektně šťastni za nepatrnou cenu trošky elektřiny denně.

Pokud ne z blaženosti, z čeho tedy máme budovat svou Utopii? Možná z absence bolesti? Dokonalá ochrana proti nemocem, neštěstí, přírodním katastrofám? To můžeme získat jen za cenu ztráty kontaktu se svým přírodním okolím a nakonec za cenu ztráty vlastní lidskosti. Staneme se „éterickými“ – v obou smyslech, ve kterých Eliot toto slovo užívá – hluchoněmí a nereální?

Některým lidem se tato povídka může zdát nereálná a pouze hypotetická. Mohu jen zdůraznit, že už dnes několik tuctů firem zabývajících se elektronikou vyvíjí nová diagnostická zařízení; zanedlouho budou lékaři při stanovování správné diagnózy naprosto závislí na přístrojích. Není žádný důvod, proč by se v tom okamžiku měl vývoj zastavit; nebo v jakémkoli jiném bodě před tím, než bude vytvořen mechanický lékař.

Pokud se rozhodneme vytvářet stroje, které nás budou uzdravovat, musíme si být jisti, že víme, jakou část moci jim předáváme a co za to budeme chtít nazpět. V povídce Šťastné plémě je onen anestetický svět přivolán k životu prostřednictvím svého druhu džinem Otrokem Stisknutého Knoflíku. Je to džin, který bere rozkazy přesně doslova, který poskytne přesně to, o co si řekneme, nic víc a nic míň. Norbert Wiener si povšiml podobnosti mezi chováním doslovně chápajících strojů a plněním přání magickými stvořeními v pohádkách, mýtech, duchařských příbězích a dokonce i v moderních anekdotách.

Semelé si myslela, že od Dia požaduje, aby ji pomiloval stejně jako bohyni, ale on jí to udělal bleskem. Čarodějův učeň si myslel že všechnu práci za něj udělá kouzelný pomocník. Wells napsal povídku o dost slaboduchém úředníkovi, který z ničeho nic zastavil rotaci Zeměkoule. Na jednom konci duhy jsou horrorové povídky jako je Tančící partner nebo Opičí pařát, na druhém je vtip Lennyho Bruce o kadeřníkovi, který dovolil džinovi, aby řídil jeho obchod. První zákaznice přišla a požádá „Udělejte ze mne něco úplně jiného.“

Pokud se rozhodneme, že skutečně chceme žít ve světě, kde každý bude zdravý, v bezpečí, zbaven bolesti, tak se musíme připravit na ztrátu vlastní individuality. Použití jakéhokoli nástroje znamená ztrátu svobody jak zdůraznil Freud ve své práci Civilizace a její nespokojení. Když začal člověk používat sekeru, ztratil svobodu chodit po čtyřech, ale, což je mnohem důležitější, ztratil svobodu nepoužívat sekeru. Ztratili jsme dnes svobodu žít bez počítačů a otázka dnes nestojí, jestli jim máme předat moc nad sebou samými, ale jde jen o to, kolik moci, jakého druhu a jak rychle jim ji budeme odevzdávat.

Jeden profesor z minnesotské Univerzity mi jednou vyprávěl, jak zapomněl vypsat termíny zkoušek. Sekretářka katedry mu opakovaně volala a ptala se, kdy bude zkoušet. Nakonec mu zavolal úředník z děkanátu. Když zjistil, že ještě pořád nemá rozmyšlené termíny, úředník důrazně prohlásil: „Ale, pane profesore, stroje čekají!“

A tak to opravdu je.

SETKÁNÍ S VIDLÁKEM

Úvod k povídce

Když jsem poprvé uviděl Jonathana Branda, polehával na travnatém pahorku v Milfordu v Pensylvánii, na nohou měl pohorky, na zádech batoh, u pasu zálesácký nůž se šesti čepelemi a na modré košili přišitý odznak, který ho označoval za člena Amerického lesnického sdružení nebo něčeho na ten způsob. Ležel tam opřený o lokty, se stéblem trávy mezi zuby a díval se, jak se na trávníku u domu Damona Knighta polévá pivem z litrových láhví šestice starších a vyspělejších velikánů science fiction. Jonathan Brand se bavil.

Laskavost mi nedovoluje vysvětlit, proč Jim Blish, Ted Thomas, Damon a Gordy Dickson dováděli tímto nepatřičným způsobem. Laskavost a podezření, že nedej bože právě tato nevinnost dětství či povahového založení poskytuje élan jejich výtečným textům.

Jon byl v Milfordu na 11. konferenci spisovatelů science fiction, každoročně pořádaném týdnu plném diskusí, seminářů a dílen, během něhož si příslušníci scifistické spisovatelské komunity vyměňují názory, informace o trhu a mokrá trička za účelem zefektivnění působení ve své zvolené profesi.

Na zúčastněné udělal docela silný dojem. Jeho duchaplnost, obeznámenost se žánrem a především práce, kterou předložil ke zhodnocení v dílnách z něho udělaly nový hlas, kterému je třeba naslouchat. Povídku, kterou nabídl k posouzení – což je čin blížící se harakiri –, si přečetli všichni přítomní autoři, a kritika byla nekompromisní. Jako je vždycky. Nahá ega a obnažené libůstky na exkluzivním shromáždění fantastů člověku nezaručí utišení kreativní duše ani ho nepřesvědčí, že by měl být něčím jiným než pokorným služebníčkem. Ale Jon a jeho povídka dopadli docela dobře. Chvála byla upřímná a zaznělo v ní jen pramálo výtek. Jon dopadl vlastně natolik dobře, že jsem se ho zeptal, zda bych jeho povídku mohl koupit pro tuto antologii. Provedl několik drobných redakčních úprav a vyprávění máte na těchto stránkách.

Jonathan Brand připouští, že na vysoké škole studuje už opravdu hodně dlouho. Carnegie Institute of Technology. Žije sám, do školy dochází každý den, v létě zimuje, nemá telefon, má v lásce tramvaje, nerad mluví nebo poslouchá, rád čte a píše, odmítá uvést svůj věk, zda úpí ve svazku manželském, z jakého pochází prostředí nebo jakoukoli další zatracenou věc, která by z tohoto úvodu udělala něco smysluplnějšího než prohlášení, že Jonathan Brand přispěl do této knihy velmi zábavnou, neuctivou a rozhodně nebezpečnou povídkou.

SETKÁNÍ S VIDLÁKEM

Jonathan Brand

Jak jsem měl poznat, proč ten prostý starý křupan vypěnil? Byl starý. Byl prostý. Byl to ten největší křupan. Vy byste nevypěnil? Ale já přesto podpořím svého místního policistu a podám svědectví o rozhovoru, který předcházel konci tohoto miloučkého patriarchy. Kdoví, post hoc, ergo propter hoc?

Dobrá, dobrá, já mluvím vážně. Jestli si myslíte, že nemluvím vážně, můžete se podívat na moje kreditní karty a diplomy. Mám bakalářský titul, mám magisterský titul, mám asi deset doktorátů, můj táta řídí spoustu planet, na těch je spousta univerzit. Což je shodou okolností taky důvod, jak jsem se dostal k účasti na této pozoruhodně moderní konferenci, která se koná přímo tady na této malebné stařičké planetě, a to na Semináři Vesmírné akademie věd severozápadního horního oktantu.

Sám bych neřekl, že jsem vyloženě akademik. Spíše tíhnu k improvizaci a zkušenostem s drogami, ale k akademickému prostředí mám vřelý vztah. Říkám vám, jak jenom ti brejlovci mluví, vaše ctihodnosti, pane policisto, sire, atd., všechno je to jedna věta, oni se nenechají spoutat, kdepak interpunkce nebo smysl, ale ách, ten rytmus struktura a rovnováha. No a tyhle věci tvoří také džudo, nemluvě o improvizaci, nemluvě o sexu, které jsou klíčovými položkami v běhu života.

Co tím myslíte – „neodbíhejte od tématu“? Pokouším se vám podat resumé či přehled té intošské scény, do níž bylo zasazeno celé toto mezilidské setkání, čímž mám na mysli mě a mou dívku Patsy a toho vetchého vidláka s vousy, které jsou stoprocentně lidským porostem, já a ona a on a ony, dáváme si vespolek panáky v baru Kontinuum v hotelu TransPort, kde se koná už zmíněný seminář. Ano, já vím, že vy víte, vaše důstojnosti, pane velkomožný a/nebo smírčí soudce.

A teď byste se chtěl dozvědět něco stran Patsy? O Patsy můžu říct, že má tatíka, který je v prvé řadě bohatý člověk, taky se pohybuje ve stavitelství jako můj vlastní tatík, oba otcové jsou celí žhaví, aby propojili své dynastie, prahnou po tom, aby mohli laskat, chovat a nechat říhat dědice s kadeřavými vlásky, takže Patsy a mě poslali na tuhle cestu, je to náramně průhledný plán, naše známost má dorůst a dozrát do lásky. Napřed je slepička a potom vajíčko, cha cha. Nedělejte si s tím hlavu, pane šerife, zákonodárce, pistolníku, nemávejte a netřeste dlouhou rukou zákona, už jdu k věci. Byl bych vám moc vděčen, pokud a když neztratíte trpělivost, jeden výbuch za den je pro mě ažaž.

Dobrá, jestli jste opravdu v pořádku, přestaňte se cukat a já pře jdu k přesnému, zevrubnému a obšírnému vylíčení rozhovoru, po němž tomu bláznivému starému křupanovi dočista přeskočilo, a to tak, že ležel na koberci a žvýkal ho, přičemž měl pěnu u úst a naříkal. Úplně na začátku ke mně přijde v baru, představí se, mám přátelskou tvář, pokorné nikdy neodbývám. Jak si mám vzpomenout, jak se ten starý sedlák jmenoval? Byl to doktor něco. Zdálo se, že tenhle stařík představuje intelektuálním výkvět své planety, ten nejzářivější kvítek, tedy největší kapacitu v teologii, hudbě, chirurgii, politice, možná taky improvizaci a sexu, to už jsem zapomněl. Popíše mi, jak celá jeho planeta jede výhradně v bluegrassu, vyváží přebytky skleněných korálků a rákosových rohoží, ale i přesto dají dohromady prostředky, ženy roztaví své zlaté náušnice a vyšlou tohoto chlapíka na seminář. Ale pozor, já toto chvályhodné přání nezlehčuji. Když právě Zapadákovská univerzita vyšle profesora na seminář, řekl bych, že to Zapadákovské univerzitě dělá jméno.

Takže jsme popíjeli, jako staří kámoši, já jsem platil, a jelikož se částečně vyjadřoval k teologii a já nemám daleko k lidové scéně, řeknu mu: „Hele, poinformuj mě, dojmi mě směsicí lítosti a hrůzy, převyprávej mi některý z vašich bezpochyby krásných starých mýtů.“ A se tomu prošedivělému starému muzikantovi/knězi/chirurgovi docela zamlouvá, takže začne líčit Mýtus o stvoření a řekl bych (vzhledem k tomu, že jsem navštívil nemálo kurzů v minulosti, či o „Minulosti“), řekl bych, že nádhernější mýtus neexistuje. A je někde uprostřed svého ušlechtilého přednesu, posvěceného staletími, ústně předávaného dynastiemi slepých bardů a tak dále, když tu zničehonic pojmu silný dojem, že jeho planeta patří mezi ty, které zbudovala firma mého otce!

To je mi pěkná shoda náhod, a aniž jsem se ve svém mladickém nadšení zamyslel, vytáhl jsem leták s reklamou tátova podniku, který byl průkopníkem procesu Zrychlené fotosyntetické evoluce. Abych nezacházel do přílišné hloubky, jde o proces, jehož účelem je vytváření obyvatelných planet ze všeho, co zapadne do toho správného teplotního pásma, kde se můžou antropoidi promenádovat úplně nahatí, což je podle mě klíčová zkušenost, teda jako drogy a sex a dokonce jako improvizace. Sám proces tvoření v podstatě souvisí s rotací planety, kterou napřed musíte pořádně roztočit, pracovat můžete vždycky jenom na straně přivrácené ke slunci, jelikož proces vyžaduje dvě nebo tři miliardy miliard miliard ergů, což je jednotka energie. Existuje celkem šest kompletních fází, takže celou záležitost zvládnete ještě před víkendem, s každou rotací oběhnete planetu, takže je to docela fofr. Chápete mě? Já sám sebe vlastně moc nechápu, musím se přiznat, že podrobnosti mi nejsou úplně nejjasnější, ale všechno je to našem letáku. První den přivezete veškeré zařízení, druhý den se vypořádáte s rotací, třetí vystavíte základy, čtvrtý navezete zeminu a vodu a bakteriální plazma, a to už tu máme ten náš fígl, když řídíte celou tu záležitost se Zrychlenou fotosyntetickou evolucí, produkujete zrychlené cykly forem života, takže čtvrtého dne máte suchozemskou vegetaci, pátý den stabilizujete počasí a šestého dne osídlíte oceány a vytvoříte zvířata.

Nekecám, je to zajímavá prácička, levná a rychlá, tady je kontakt na firmu, kdybyste chtěl něco udělat, nic na tom není, zůstane po tom taková šikovná provzdušněná hlinitá ornice (kterou přidáváme zdarma), jedinou potíží je to, že čas od času vykopete vedlejší produkty této Zrychlené evoluce, kousky zkamenělých kostí a materiálu, ale s tím si hlavu nelamte. Jinak už šestého dne jste připravený na kolonizaci, dovezete jednoho klučinu a jednu holku, následuje krátká ceremonie a necháte je samotné. A ti dva se pustí do práce na plození, které věčně prýští z lidského srdce.

Dobrá, dobrá, už do mě tak nerýpejte. Kde jsem to přestal? Ano, a když skončím s líčením těchto postupů, ten věkovitý starý jalový filozof/kněz/chirurg není ani zdaleka tak potěšený, jak jsem doufal. Domnívám se, že jsem mu pořádně podupal jeho drahocenné kulturní dědictví, a přestože jsem to nemyslel nijak zle, udělal jsem botu. Abych pravdu řekl, ten protřelý strejc se rozzuřil, vztekal se mnohem víc než vy teď, zbrunátněl v obličeji a třásl se od hlavy k patě. A jelikož měl v sobě sedm nebo osm džbánků kumysu a zeleninového džusu, za který jsem zaplatil, tento zádumčivý vrásčitý doktor/filozof/bard/vidlák se vypjal do závratné výšky. Pak jako by se mu na čele rozblikalo světelné varování, jako že vysílá, vstane, namíří na mě zkroucený, mozolnatý prst a praví – a teď cituji jeho vznešená stará upřímná slova:

„Přepaš nyní jako muž bedra svá, a nač se tebe tázati budu, oznam mi.“ (Vidíte, že se snažím reprodukovat jeho barvitý mrtvý jazyk do poslední mrtě. Měl jsem si dělat poznámky. To by byla diplomka.) „Skrze kohož byly stvořeny všecky věci, kteréž jsou na nebi? Všecky hvězdy světla, nebesa nebes, i vody, kteréž jsou nad nebem tímto – kdo poručil, a pojednou všecky stvořeny byly? Kdo postavil hvězdy na obloze nebeské, aby osvěcovala zemi? Ten, kdož zatemňuje radu, nechť odpoví.“

Tato slova byla podnětně poskládána a pronesena (ten starý páprda byl v tomto ohledu mimořádně dobře vybaven, zvlášť když měl ty vousy), ale shodou okolností byla i jeho poslední, protože krátce potom ten býložravec dosáhl své hranice.

Uklidněte se, pane gendarme, Polizei, strážníku, nerozčilujte se, nezatajuji nic, ani ň, opravdu nevím, co přesně ho namíchlo, můžu vám akorát vypovědět, co jsem udělal těsně před jeho dramatickým a politováníhodným zhroucením.

„To je velmi dobrá a případná otázka, doktůrku, a jsem rád, že jste ji položil,“ řekl jsem, otočil jsem se od tohoto sešlého politika/kněze/chirurga/samozásobitelského farmáře a jal jsem se prohrabovat Patsyinu malou starou bezednou kabelku, která ležela na baru.

„Co tam hledáš, ty tajtrlíku?“ zahalekala Patsy, přičemž se jí podařilo pohmoždit mi levou botou kotník.

Myslím, že jsem vám už líčil, že její tatík má tolik peněz, kolik mají jiní lidi potíží, totiž závratné množství. Můj vlastní táta je bohatý, působí v sekci druhotného dělení, je majitelem více než dvou set galaxií, předsedou místního Kiwanis klubu, je to správný chlap, ale Patsyin tatík je větší třída než my všichni ostatní, řídí proces Plynulého tvoření, který je jeho vlastním patentovaným a výdělečným majetkem, opravdickým podnikem typu něco za nic. A teď vám teda můžu slovo od slova sdělit, co všechno jsem řekl předtím, než ten starý prďola zabubnoval patami, skácel se z barové stoličky a obětoval se na zemi v záplavě koktejlových brček.

Otočím se k Patsy, své úžasné bábovičce, a řeknu: „Klid zmrzlinko. Jenom se mrknu do tvojí kabelky. Neslyšelas, jak se náš nový kamarád ptal, a že by chtěl vidět fotku tvýho táty?“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Věřím v Ježíše, Thoreaua a Mao Ce-tunga – a nikoli v Boha. Nicméně se o něm snažím uvažovat se stejnou vážností jako o prvních třech. Moje povídka se zabývá zjevně klamným závěrem v argumentaci o prvotní příčině, která předpokládá spojitost mezi stvořitelem vesmíru a zdrojem etiky a spásy. Myslet si, že stvořitel vesmíru je bezpodmínečně mravně nadřazený člověku, je stejně naivní jako si myslet, že stavitel mrakodrapů je významnější než tesař jen proto, že jeho výrobek má větší rozměry.

Vraťme se však na zem: musím vyjádřit dík milfordské konferenci spisovatelů science fiction konané roku 1966, bez níž by tato povídka nebyla tam, kde je, ani tím, čím je.

Z VLÁDNÍ TISKÁRNY

Úvod k povídce

Nikdo, kdo se setkal s úžasnými povídkami Krise Nevilla Bettyann a Speciál Delivery (Speciální dodávka), na ně jen tak nezapomene. Byly sice napsány více než před patnácti lety, ale ani dnes se nepřestávají objevovat v antologiích toho nejlepšího z žánru. Kris Neville je srdečný muž hovořící s těžko určitelným jižanským přízvukem. Tvrdí, že je to missourijský přízvuk, ale ať mě vezme čert, jestli mi nezní texasky. Kris Neville patří mezi ty, koho autoři reklamních textů z obálek označují jako „mimořádně vytížené lidi“. To znamená, že zužitkuje každou minutu. Donekonečna rozpráví o bezpočtu témat, přepije kterékoli tři sci-fi spisovatele (snad s výjimkou George O. Smitha) a dokáže přicházet s neotřelými pohledy na témata, která jsou obecně považována za vytěžená. Jeden takový pohled představuje následující povídka, kterou poskytl poté, co si sestavovatel této antologie posteskl, že NEBEZPEČNÝM VIZÍM chybí kvalitní text na téma vzdělání.

Kris Neville (existuje vůbec dokonalejší jméno pro spisovatele? Chci říci, kdybyste měli na výběr, zda budete známi pod jménem Bernard Malamud nebo Louis Auchincloss, nevybrali byste si Krise Nevilla?) se narodil v roce 1925 v Carthage v Missouri, během druhé světové války sloužil v U.S. Army a v roce 1950 promoval z angličtiny na UCLA. Jeho první sci-fi povídka vyšla v roce 1949 (The Hand from the Stars [Ruka z hvězd] publikovaná v Super Science Stories) a od té doby prodal asi tak padesát dalších. Některé byly opravdu zvláštní.

Jedenáct let se Kris zabýval výzkumem a vývojem epoxidových pryskyřic. Tomu se v branži říká „zkejsnutí v oboru“. Pardon.

Ve spolupráci s Henrym Lee vydal u nakladatelství McGraw-Hill na toto téma dvě knihy, z nichž jedna (prodává se za cenu 32 dolarů 50 centů, kdybyste ji náhodou potřebovali) je mohutný svazek, který má být vyčerpávajícím pojednáním o epoxidových pryskyřicích. Mimoto s doktory Leem a Stauffeym napsal publikaci o nových termoplastických polymerech, která má vyjít letos. Vystupuje na mnoha sympoziích a přispívá do řady encyklopedií a je držitelem „patentu, který pokrývá živnost sedmimístnou cifrou“. Jeho posledním pracovním uplatněním bylo působení ve funkci programového ředitele ve výzkumných a vývojových projektech, přičemž jeden z těch zajímavějších souvisel s prací pro Národní institut zdraví na poli užití plastických materiálů pro dentální aplikace.

Kris je autorem jednoho sci-fi románu, The Unearth People (Nepozemští lidé), a od počátku roku 1966 je spisovatelem na volné noze. Žije v Los Angeles s manželkou a dětmi.

Z VLÁDNÍ TISKÁRNY

Kris Neville

Ve třech a půl je logické, že dospělí nosí brýle, aby si uchovávali v teple oční bulvy. Mít studené oční bulvy je dospělácká nemoc, která se neliší od spousty dalších, stejně tak nepochopitelných dospěláckých nemocí.

Dospělí vždycky mluví příliš nahlas. Aerodynamický třesk místo šepotu. Malá ouška slyší pohyb molekul vzduchu za tiché noci, kdy poslouchají, jestli se nestane něco jiného.

Dospělí žijí příliš rychle. To, co představuje myšlení, je zvyk. Stiskněte tlačítko. Poslouchejte. Stiskněte tlačítko. Poslouchejte. Otevřete zásuvku. Jeden z těch velkých mizerů to dělá bezmyšlenkovitě, je mu v podstatě jedno, co je uvnitř, hledá něco speciálního, a zásuvku zavře a nic v ní vlastně neuviděl. Drobné ručky, oči nahlížející přes okraj, vidí v zásuvce podivný malý svět. Není dost času, aby se seznámil s obsahem. Zastavte ten tiskařský stroj. Tady je něco, co vypadá jako klíč. Podívejme, jak je velký. Jejda! Co je to za divokého brouka, který je k němu připojený? Je obrovský! Nikdo tak velkého brouka ještě neviděl. Kde je přechovávají?

A tady něco máme: věcička, pro niž neexistuje žádné myslitelné použití. Má pohyblivé části, ale nic nedělá. Nedá se nikam zapojit. Vsadím se, že ji vyrobili králíci. Kuřata vyrábějí vajíčka.

„Vypadni z té zásuvky! Nech ji na pokoji!“

Tady ji máme. Věděl jsem to. Bylo to moc dobré, aby to vydrželo. Ublížil jsem něčemu? Zeptejte se, o co jde, celý problém se rozplyne v jejich polibcích. Zmáčkněte tlačítko. Poslouchejte. Říkají vám nesmysly. Možná odejde. A co je zase tohle? Vypadá to zajímavě. Co si myslíte…

„Vypadni odtamtud!“

Á sakra! Pokusím se s ní o tom promluvit. Možná podnítím rozhovor.

„Tady je bonbónek.“

„Žádný bonbónek tam není.“

Jak to může jenom vědět? Žádný bonbónek tam opravdu není! Panebože, podívejme na všechny věci, co tam máme. Jak může jenom říct, že tam není žádný bonbónek: vždyť se ani nepodívala. Není to ani její zásuvka. Je taťkova. „K čemu to je?“

„To není bonbónek. Vrať to zpátky.“

Smůla. Někdy k nim získáte přístup, když se rozmluvíte o bonbónncích. Většinou, jako teď, vůbec neuvažují. Brečím. Začínám potichu: možná to bude trvat dlouho. Napřed vzlyk, vzlyk, uá. Je vám z toho nanic, ale nenechejte se unést, rychle se vyčerpáte. Možná to budete muset vydržet dlouho, začněte pomalu a zvolna. Počká, aby zjistila, jak špatně na tom jsem. Je to snadné, když nezačnete zhurta. Začněte s tím zvolna, tělo už se přidá: zavřete oči a poslouchejte. Nádherné zvuky. Jako zpěv. Hezký hlas. Pestrý, nahoru a dolů. Mohl bych tak vydržet celý den.

Ve třech a půl jste tady už celou věčnost a nebyla to všechno idylka, ani náhodou.

Všechno je pořád příliš velké. Těžké, špatně se s tím manipuluje. Jak se unavíte! Všechno má špatnou velikost. Jsou velcí a hloupí a nemůžete se s nimi bavit o ničem důležitém. Koho zajímá, jak dělají děti? Ale chcete se dívat a oni vás nenechají. Ležíte vzhůru a čekáte a čekáte a čekáte, zatímco si šeptají, nahlas jako aerodynamické třesky. „Už spí?“ Zavřete oči a ještě chvilku počkejte. Možná se bojí, že se jim budu smát: musejí vypadat pitomě.

Ale poslouchejte, jste čím dál chytřejší. Ale nesnažte se o to. Mají tu zvláštní knížku. Někdy to ale knížka není: je to jako u té zásuvky, zrovna teď. Nejsou zlomyslní, jen hloupí, někdy.

Ale ty zatraceně hnusné věci, které dělají při tomto knižním spiknutí. Kolik jsem toho vytrpěl, když jsem se učil chodit na záchod; chystali se mě spláchnout do záchodu. Myslel jsem si, že to udělají. Opravdu věřím, že by to udělali. Byl jsem posraný strachy. Ale něco se pokazilo, naštěstí pro mě, a nakonec to neudělali. Myslím, že bych jim měl být vděčný, že jsem pořád tady. Pořád nevím, proč to neudělali. Chystali se k tomu.

Byly ještě horší věci. Co na mě zkoušejí v noci. Nemůžete jim věřit. Jednou jsem prostě vůbec neusnul, jenom jsem čekal ve tmě. Musel jsem spát ve dne. Teď je to lepší. Už se vyspím víc. Zeptal jsem se jiných dětí na hřišti; bavíme se spolu. Pár slovíček pro nás znamená hodně věcí. Známe víc slovíček, než umíme správně používat, takže těch několik slovíček, co máme, nám musí pořádně sloužit. I jejich rodiče mají zvláštní knížky.

Pořád se bojím, že udělají něco s mým penisem. Když na to začnu myslet, hned mě zalije pot. Proto se v noci tak strašně bojím. Je to jeden z důvodů.

Než jsem tak zestárl, pokoušel jsem se s nimi skamarádit. Jednou jsem si s nimi pokoušel vlézt do postele. Nainstalovali poplašný systém; myslím, že byl u té knihy nebo byl součástí kurzu, který nosí pošťák. No prostě, spustil se a začal vydávat všelijaké zvuky a rozblikal se všemožnými světly a působil tak všelijak divně. A já jsem zůstal uvězněný, polapený uprostřed podlahy, na půl cesty do jejich postele a prostě jsem počural celý koberec.

„Panebože! Jsou dvě ráno!“ Tohle řekl. A já tam stál, k smrti vyděšený, mrkal jsem a on plácne takový nesmysl.

„Vyvolej v něm pocit viny,“ řekla. „Tak to píšou v knížce.“

„Seš zasranej hnusák!“ zařval na mě.

Myslím, že ano. Musí existovat nějaký důvod, proč mi chtějí useknout penis. Jednou jsem zaslechl, jak říkají, že veškerá opravdová výchova se odehraje, než jsou vám čtyři roky: do té doby si vytvoříte charakter. Myslím, že to stihnu. Je to ale pořád hodně daleko, daleko, moc daleko. Ale možná to opravdu stihnu, i když jsem takový uzlíček nervů.

Takže ze sebe nemám moc dobrý pocit. Mohlo by to být horší. Existuje místo zvané Indie. Vídáváte ho ve zprávách. Bál jsem se, že mě tam pošlou. Nevím, proč jsem si to myslel, ale bylo to tak. Ani s tím jsem nedokázal spát. Jeden den jsem hladověl, vůbec jsem nechtěl jíst, chtěl jsem poznat, jestli bych to zvládl. Nezvládl. Nezvládají to ani oni. Umírají. Několik milionů právě teď umírá hlady. Nevím přesně, kolik to je. Je to víc než deset.

Ale podle všeho mě do Indie nikdy poslat nechtěli.

Nebo do Číny.

Nebo na místo, kterému se říká Jižní Amerika.

A tady, kde bydlím, lidi hlady neumírají. S výjimkou slumů, ale to je něco jiného. Kdo ví, co jsou ty slumy zač. Takže jsem ušetřen aspoň toho. Mohlo by to být horší.

Ve zprávách vídáváte velké stroje, které dělají z lidí velké hromady a čurají na ně a spalují je. „Proč spalují ty lidi, mami?“

„Pst! To je strašné. Prostě se množí jako mouchy a nedokážou se uživit.

Jak se množí mouchy? Co tím myslí? Ale myslím, že by mi měli dovolit, abych se díval: abych dohlédl na to, že se nebudou množit jako mouchy, ať už tím myslí kdovíco, a mohli se i nadále živit. Já bych je ale živil, kdyby na to doopravdy došlo. Někdy přemýšlím o indických dětech. Nikdo se o nich nezmiňuje. Možná že žádné nejsou.

Mouchy se nějakým způsobem najdou ve všem, ale moc jasné mi to není. Loni v létě jsme tu měli s mouchami jeden vážně velký poprask. Máma říkala, že je to proto, že nemohou spalovat lidi dostatečně rychle, a že je to celosvětová epidemie, a vzpomínám si, jak byli vyděšení, že se jí neubráníme. To byly časy, všichni jenom zabíjeli mouchy! Byly toho plné zprávy.

Opakovalo se to, až to bylo jednotvárné. Většina zpravodajství není po určité době moc zajímavá. Pořád se mění místa, ale pořád vídáte ty velké stroje, jak kupí hromady lidí a zapalují je. Spíš se mi líbí to o našem kosmickém programu. Máme kolonii na Marsu.

Musíme ji mít.

Z nějakého důvodu.

Většina lidí chodí každý den ven, všichni tatínci, a kvůli tomuto programu jásají. Nikdy jsem je neviděl, jak to dělají, ale myslím, že je to jako na fotbalu. Říká se tomu práce. Vyplácejí mu za to peníze a maminka pak vypisuje šeky, aby jimi platila za kreditní karty. Musejí vědět, co dělají.

Postupně se mi je daří chápat. Jednou za čas mě napadne, že jsem jim přišel na kloub.

Myslím, že někde mají zařízení, které vytváří čas, nebo možná tiskařský stroj, který ho tiskne jako knihu. Nikdy se o něm nezmiňují. Možná se napřed musím naučit, jak dělají elektřinu. Říkají, že o podobných věcech se začnu učit už zanedlouho. A opravdu se musíte snažit ty velké mizery pochopit. Neptejte se mě proč. Musíte. Nic s nimi nezmůžete. Pořád vás budou mlátit. Říkají tomu formování osobnosti. Ale musíte se pořád snažit, pořád doufat. Jednou za dlouhatánskou dobu s nimi můžete navázat rozhovor. Bohužel obvykle o bonbóncích. Bonbónky se ale naučíte mít rádi a myslím, že to už je něco. Někdy si myslím, že je to ta nejdůležitější věc na světě.

Ale kdyby se občas jenom zastavili a začali uvažovat. Kdyby zvolnili tempo a promluvili si s vámi, mohlo by to být lepší. Ale oni se nezastaví. Pořád někam spěchají. Dám vám příklad. Zapnu některé z těch elektrických zařízení ve sklepě. Máme třeba elektronický odstraňovač špíny. Vložím do něj svoje ložní prádlo. Povlaky, prostěradlo, polštář. Nemyslete si, že jsem s tím neměl práci! Sešel jsem s nimi po dvou točitých řadách schodů. Padaly mi, zvedal jsem je, snažil jsem se, aby mě nebylo slyšet. V domě bylo ticho. Bylo opravdu hodně brzy ráno. Všichni spali.

Zapnu ho! Nádhera!

Ale nezastavil. Jak zastavuje, když je u něj máma. Slyším, jak se povlečení trhá. Škub-škub. Měl bych jim to jít říct.

Vejdu do jejich pokoje. Pořád spí. Dojdu po špičkách k mamince. Ta to přijme líp než tatínek.

Bác! Narazím do té pitomé nové sítě proti mouchám, kterou si tu postavili a na kterou jsem zapomněl. Vytřese ze mě duši, a rozbrečím se. Tatínek vstane a zařve: „Ty zasranej hnusáku!“

„Kolik je hodin?“ zeptá se maminka.

S časem jsem na tom pořád ještě na štíru, ale řeknu jí o povlečení.

„Panebože!“

Oba úplně nahatí pádí ze schodů. Pletou se jeden druhému do cesty.

Jdu za nimi. Není to nic lehkého, chlapeček, který schází z velkých schodů a snaží se pospíchat. Musíte si dávat pozor, abyste nespadli.

Tatínek ho vypnul. „Měli jsme štěstí. Mohlo to vyhodit půlku baráku.“

„Ty zasranej hnusáku!“ zařve na mě maminka.

„Drž hubu, Hazel, tohle není žádná sranda. Ten kluk se mohl zabít.“

Přímo ve sklepě následuje dlouhé kázání, jak jsou moderní spotřebiče nebezpečné. Chtěl jsem, aby mi ukázali, jak se správně ovládají, abych to zase nepopletl. Ale na to jsou moc hloupí. Ne, prostě to nech na pokoji! Jak se můžu něco naučit, když mi nikdy nic nedovolí? Proč si myslí, že jsem to povlečení vůbec snesl dolů?

Maminka říká: „Napřed ti musíme vtisknout osobnost – musíme to udělat tak, aby z tebe vyrostl přesně ten typ člověka, kterým chceš být. Potom, až pak, začneš chodit do školy, aby ses učil. Až ti budou čtyři roky, začneš chodit do školy, aby ses učil. Vždyť jsou ti teprve tři a půl!“

Víte, jak dlouho jsou vám tři a půl? Tři a půl jsou vám věčně. Žádný čas vůbec neexistuje. Na jejich tiskařském stroji se něco pokazilo a oni to nevědí.

„Co chci být za člověka?“

„Země potřebuje vědce,“ odpověděl tatínek. „Odebíráme vládní kurz, zvaný Jak vytvářet vědce. Jak formovat osobnosti, které chtějí chápat, jak všechno funguje – které pořád musí přicházet všemu na kloub, které nejsou spokojené, dokud všemu nepřijdou na kloub. Je to dobrá osobnost. S těmi elektrickými věcičkami si už nehraj, nebo tě zabijí.“

Takže tohle ze mě bude, vědec. Nevím, jaké byly další možnosti, ale řekl bych, že na to už je pozdě. Možná byly horší, to si alespoň rád představuju. Jako třeba odjezd do Indie.

Na hřišti se mezi sebou o těch mizerech pořád bavíme. Bývali jako my. Stalo se jim něco, po čem zapomněli, jak myslet.

Řekl bych, že to zapomenu i já. Zvětším se, jako oni, a taky si na nic z těchto věcí nebudu pamatovat. Na spoustu věcí si nemůžu vzpomenout už teď. Kdysi dávno, tak dávno, že si na to už ani nevzpomínám, mě maminka a tatínek milovali. To bylo na začátku. Ale myslím, že to tak možná bylo popsáno v té knize. Tehdy to bylo hezčí, ale už toho tolik zapomínám. Takže na všechny tyto věci prostě zapomenu. Proč ještě nejsem sám sebou. Pořád mě vytvářejí.

Zrovna teď hodně myslím na ty lidi v Indii. Nevím, proč bych na ně měl myslet. Myslím, že by bylo rozumné posadit je ke stolu a nakrmit je. Myslím, že to by bylo dobré. Ale řekl bych, že až mě začne zajímat učení, jak fungují věci, už takto uvažovat nebudu. A řekl bych, že na všechny tyto věci zapomenu.

Brečím a pořád stojím tady u otevřené zásuvky, kterou vyplňuje tento podivný svět věcí. Konečně jsem na sebe upozornil. „Co chceš?“

Je příliš pozdě, abych zjistil, jestli jsou v ní opravdu nějaké bonbónky. Vždycky bylo pozdě. Nikdy by neobětovala tolik času, aby se jí se mnou prohrabala. Je příliš pozdě, abych zjistil, co je zač ta věc, pro niž neexistuje žádné myslitelné použití. Už tak dlouho brečím, bolí mě to, ale přestat nemůžu.

„Co chceš?“

Chci začít zapomínat. Třeba na to, co mi někdy v noci dělají, aby mi formovali osobnost. Nevěřili byste, jak moc na to chci zapomenout. A ještě zbývá tak dlouhá doba, tak dlouhá, dlouhá doba. Někdy ani nevím, jestli to vydržím. Musím si pospíšit a začít zapomínat. „Chci si pospíšit, aby mi byly čtyři roky!“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

V povídce Z vládní tiskárny jsem se pokusil načrtnout budoucnost v níž se v rámci výchovy vhání hrůza do dětských srdcí ve snaze vytvořit kreativnější lidi. Možná se to neliší od toho, co děláme odjakživa svými děsivými historkami o čarodějnicích, skřítcích, zlých přízracích a vyhrožováním peklem. Podle mého názoru jsou děti naším nejdůležitějším plodem a měli bychom s nimi zacházet lépe, ale v každém případě stačí, abychom pečlivě naslouchali dětské řeči, a uslyšíme historii budoucnosti.

KRAJ VELKÝCH KONÍ

Úvod k povídce

Podívejte se z okna. Co vidíte? Rvačku na nároží, při níž si malí kluci rozdírají otvíráky na konzervy obličeje; brusiče nůžek s pestrobarevným vozíkem a cinkajícími zvonky; zavalitou paní v květovaných šatech, které jí nedokážou zakrýt tlusté nohy, jak okopává trávník; požár, který uvěznil děti ve čtvrtém patře; vzteklého psa přivázaného k noze prodavače adventistické literatury; blížící se rasový nepokoj se zástupcem Královské hudební akademie na náklaďáku s reproduktory. Vidíte jen něco z toho nebo všechno? K výčtu nezařaditelných věcí není třeba žádných pozorovatelských schopností. Ale teď se podívejte ještě jednou. Co vidíte? Co obvykle vidíte? Prázdnou ulici. A teď začněte s výčtem:

Obrubníky, bez nichž by auta vyjížděla na trávníky před domy. Dopisní schránky, bez nichž by zeslábl kontakt se světem. Telefonní sloupy a dráty, bez nichž by se zadrhla komunikace. Okapy, odtokové strouhy a kanály, bez nichž by vás při dešti vyplavila voda. Asfalt, bez něhož by vám auto na štěrkové cestě nevydrželo ani jeden měsíc. Vánek, bez něhož by den jaksi nebyl tím, čím je. Co je to za věci? Jsou to samozřejmosti. Tak samozřejmé, že se staly neviditelnými. Kolik hydrantů a poštovních schránek jste dneska minuli? Ani jeden? To sotva. Minuli jste jich celé desítky, jenže jste je neviděli. Jsou to neuvěřitelné cenné, absolutně nezbytné, zcela opomíjené důkazy dobře řízeného společenství.

Spekulativní próza tvoří takové malé společenství. Samozřejmě má své výrazné obyvatele. Knighta, Sheckleyho, Sturgeona, Bradburyho, Clarka, Vonneguta. Vídáme je a dobře o nich víme. Ale společenství by ani z tisíciny nefungovalo tak dobře, kdyby nebylo tichých spisovatelů kteří píší povídku za povídkou, žádnou nádeničinu, neustále jen opravdu výtečné povídky. Ten typ povídek, o nichž přemýšlíte, když je dočtete a řeknete si: „To byla vážně dobrá věc.“ A okamžitě zapomenete, kdo ji napsal. Možná si ji později vybavíte. „Vždyť ano, vzpomínáš na tu povídku o…“ a potom se zachmuříte a zvoláte: „Jak se sakra jmenoval ten chlápek, co ji napsal? Vyšlo mu už pár dalších věcí, je to docela solidní spisovatel…“

Tento problém je otázkou kumulativnosti. Každá povídka je sama o sobě výtečná. Ale nějakým způsobem nikdy nevytvoří zdání celku, obraz autora, díla v celé jeho perspektivě. Taková je smutná, leč zjevná pravda o místě R. A. Laffertyho ve spekulativní próze.

Je to člověk, který za něco stojí, jehož tvorba je prvotřídní. Nepíše jen kvalitní literaturu, ale literaturu přímo ukázkovou. Píše – kolik už let? Víc než šest, ale míň než patnáct? Nějak tak. Ale přesto když se sejdou příznivci žánru a začnou se bavit o Autorech, slovo o něm padne jen velmi zřídka. I když bývá často zařazován do antologií, několikrát se objevil ve sborníku nejlepších povídek roku sestavovaném Judith Merillovou, dvakrát v Carrově a Wolheimově výběru a byl publikován skoro ve všech sci-fi časopisech. Je to náš neviditelný člověk.

Zde ale dojde k nápravě. Raphael Aloysius Lafferty vystoupí ze stínů, promluví, projeví se a potom si od něho přečtete další ultraskvělou povídku. A krucinál, tentokrát si ho už zapamatujte!

Lafferty píše: „Jsem, ne nezbytně v tomto pořadí, padesátník, svobodný mládenec, elektrotechnik, tlusťoch.“

Narodil jsem se v Iowě, ve čtyřech letech jsem se přestěhoval do Oklahomy a kromě čtyř let v armádě jsem tu strávil celý život. Nesmím ještě zapomenout na jeden rok ve Washingtonu, D.C, na takovém nenápadném místě ve státní správě. Jediného vyššího vzdělání jsem dosáhl kdysi dávno ve dvou ročnících večerní školy na University of Tulsa, kde jsem studoval hlavně matematiku a němčinu. Už skoro třicet let pracuju pro velkoobchodníky elektropotřebami, většinou jako nákupčí a cenový analytik. Během druhé světové války jsem působil v Texasu, Severní Karolíně, na Floridě, v Kalifornii, Austrálii, na Nové Guineji, na ostrově Morotai (v Holandské východní Indii, dnešní Indonésii) a na Filipínách. Byl jsem dobrý rotný a jednu dobu jsem uměl mluvit obstojně malajsky a tagalsky (filipínskou variantu).

Co tak o sobě člověk říká? Nikdy to důležité. Několik let jsem byl těžký alkoholik, ale asi před šesti lety jsem s pitím přestal. To ve mně zanechalo prázdno: když opustíte společnost těch zajímavějších pijáků, opustíte i něco barevného a fantastického. Takže jsem to kompenzoval psaním science fiction. Po přečtení jednoho článku v nějakém časopise pro spisovatele jsem pojal hloupou představu, že na psaní science fiction nic není. Není to pravda, alespoň u mě. Na science fiction jsem nevyrostl, jak mám pocit, že to bylo v případě většiny autorů v tomto žánru.

Mým koníčkem je jazyk. Jakýkoli jazyk. Investoval jsem asi tisíc dolarů do učebnic pro samouky, čítanek, slovníků, do kazet a dokonce fotografických válečků. Naučil jsem se jakž takž číst ve všech jazycích latinské, slovanské a germánské jazykové rodiny, jakož i irsky a řecky; ale jedinými jazyky, kde čtu solidně rychle, jsou španělština, francouzština a němčina. Jsem katolík konzervativního typu. Pokud jde o politiku, jsem jediný příslušník Americké strany středu, jejíž zásady někdy zveřejním v ironicko-utopistické povídce. Trpím neodolatelným nutkáním chodit: vypusťte mě v nějakém městě a já během týdne pěšky prozkoumám každé jeho zákoutí. Nepovažuji se za nijak obzvlášť zajímavého člověka.“

Teď se s posledním komentářem opět hlásí editor. Lafferty je asi tak nezajímavý jako jeho povídky. Což znamená, že vůbec. V rámci trestního řízení vedeného proti tvrzení R. A., že je nudný patron, uvádím následující povídku, jednu z mých nejoblíbenějších v této knize.

přeložil Milan Žáček

KRAJ VELKÝCH KONÍ

R. A. Lafferty

Lidé odjakživa říkávali: „Přišli a sebrali nám naši zem. „Ale nikdo jim nerozuměl.

Dva Angličani, Richard Rockwell a Seruno Smith, kodrcali v terénním vozidle pouští Thar. Byla to pochmurná červená krajina, spíš skála než písek. Vypadala, jako by jí někdo odřízl vršek a odkryté podložní vrstvy nechal tak.

Uslyšeli hrom, a to je překvapilo. Plavovlasý Rockwell a počerný Smith se podívali jeden na druhého. V celém kraji mezi New Delhi a Bahawalpurem nikdy nehřmělo. Čím by tak ta severoindická poušť bez dešťů mohla hřmít?

„Střihneme to tu po hřebenech,“ řekl Rockwell Smithovi a zamířil vozidlem do svahu. „Tady nikdy neprší, jenže mě už jednou průtrž mračen chytila zrovna v krajině, kde nikdy neprší. Skoro jsem se utopil.“

Hrom zazněl znovu, ztěžka a dunivě, jako by jim chtěl dát na srozuměnou, že se nepřeslechli.

„Tahle říčka se jmenuje Kuti Tavdavi – Malá řeka,“ řekl Smith temně. „To bych rád věděl proč.“

Vtom sebou škubl, jako by užasl sám nad sebou. „Rockwelle, proč jsem tohle řekl? Nikdy předtím jsem tu říčku neviděl. Jak jsem přišel na takové jméno? Ale je to mělké říční koryto, kterým by tekla říčka, kdyby v téhle krajině vůbec někdy zapršelo. V téhle krajině nemůže spadnout déšť, který by stál za řeč. Není tu žádná vyvýšenina, aby zachytila něco z té vlhkosti, která letí vysoko nahoře.“

„Divím se tomu pokaždé, když tu jsem,“ kývl Rockwell, zvedl ruku a ukázal na chvějivé výšiny – k pověstné fatě morgáně Země velkých koní. „Kdyby tady někde doopravdy byla, zachytila by vláhu. A byla by tu bujná savana.“

Oba byli geologové na průzkumu a prováděli podrobnou pozemní obhlídku úseků, které z letadla vypadaly slibně. S pouští Thar byla potíž, protože se v ní našlo všechno – olovo, zinek, antimon, měď, bauxit – ale v množstvích sotva nad průměr. Nikde, v celé poušti Thar by se těžba nevyplatila, ale všude by se skoro vyplatila.

Teď se ve výšinách faty morgány zablesklo, a to nikdy předtím neviděli. Fata morgána se zamlžila a rozpadla. Hřmění znělo v dunivých vlnách, a žádné zvukové faty morgány neexistují.

„Buď je tam nahoře náramně ohromný a náramně čilý pták, nebo je to déšť,“ usoudil Rockwell.

A déšť se spustil: slabý, ale vytrvalý. Bylo to příjemné, jak tak ve svém vozítku klesali a zase stoupali uprostřed odpoledne terénem. Déšť v poušti je vždycky skoro jako odměna.

Smith zanotoval šťastnou písničku v jednom z jazyků severozápadní Indie, nápěv s rozpustilými rytmy, ačkoli slovům Rockwell nerozuměl. Byla plná vnitřních rýmů a samohláskami nabitých slov, na jaká by snad připadlo děcko.

„Jak to přijde, že ty jazyky znáš tak dobře?“ ptal se Rockwell. „Pro mě jsou těžké, i když mám pořádné lingvistické základy.“

„Nemusel jsem se je učit,“ řekl Smith. „Prostě jsem si na ně musel vzpomenout. Kolem boro jib se shluknou samy od sebe.“

„Kolem čeho? Kolik ty znáš jazyků?“

„Z nich všechny. Říká se jim Sedm sester: pandžábí, kašmírí, gudžarátí, maráthí, sindhí, hindí.“

„Tvých Sedm sester jsem napočítal šest,“ otočil se k němu Rockwell.

„Jedno úsloví říká, že sedmá sestra upláchla s koňským handlířem,“ usmál se Smith. „Ale tu a tam po světě se s tou sedmou holkou lidé ještě občas setkají.“

Dost často zastavovali kvůli pěší obhlídce terénu. I sama barva nových potůčků geologům dost poví, a tentokrát poprvé viděli tou krajinou proudit vodu. Pomalu a s přestávkami pokračovali v cestě a urazili dalších pár blátivých mil.

Jednou Rockwell vyjekl a málem spadl z vozidla. Zahlédl, že vedle něj jede úplně cizí člověk, a to jím otřáslo.

Pak viděl, že je to Smith, takový, jaký býval odjakživa, uvědomil si, že ho ošálil zrak. A brzy se mu nezdálo ještě něco jiného.

„Tady něco nehraje,“ řekl.

„Tady hraje všechno krásně,“ odpověděl Smith a pustil se do další písničky v nějakém indickém jazyku.

„Zabloudili jsme,“ vyjádřil Rockwell hlasitě své znepokojení. „Nevidíme pro déšť ani na krok, ale půda by tady stoupat neměla. Není to na mapě.“

„Samozřejmě, že je,“ zapěl Smith. „Je to Jalo Char.“

„Cože to je? Kde jsi sebral takové jméno! Mapa je tu vybílená a krajina by měla být taky.“

„Tak je to špatná mapa. člověče, tohle je nejkrásnější údolí na světě! Dovede nás to tam nahoru. Jak na ně mapa mohla zapomenout? Jak jsme my všichni na ně mohli zapomenout na tak dlouhou dobu?“

„Smithi! Co se děje? Máš oči jako koláče!“

„Povídám ti, že všechno je v pořádku. Právě před minutou jsem se podruhé narodil. Je to cesta domů.“

„Smithi! Jedeme po zelené trávě!“

„Já ji miluju! Dokázal bych ji spást jako kůň!“

„Ten útes, Smithi! Neměl by být tak blízko! Ten patří k fatě mor –“

„No pane, to je přece Lolo Trusul.“

„Ale není skutečný! Není na žádný topografické mapě!“

„Mapa, pane? Já jsem jen bídný kalo a v takových věcech se nevyznám.“

„Smithi! Jste kvalifikovaný kartograf!“

„Vypadá to, že jsem se zabýval zaměstnáním, které se tak jmenuje. Ale ten útes je skutečný ažaž. V dětství jsem po něm šplhal – v jiném svém dětství. A tamhle to, pane, je Drapengoro Rez. A ta náhorní plošina před námi, na kterou se chystáme vyjet, je Diz Boro Grai – Kraj velkých koní.“

Rockwell zastavil terénní vozidlo a seskočil na zem. Smith ho ve šťastném omámení následoval.

„Smithi, vy nevíte, co mluvíte!“ lapal Rockwell po dechu. „A co já? Někde jsme strašně zabloudili. Smithi, podívejte se na registraci trasy a záznamy o výšce.“

„Registraci trasy, pane? Já jsem jen bídný kalo, v takových věcech se ne –“

„Zatracená práce, Smithi, vy jste dělal ty přístroje. Pokud jsou přesné, jsme o sedm set stop výš, než máme být, a už deset mil stoupáme do svahu, který se pokládá za součást faty morgány. Ty útesy tu být nemůžou. My tu nemůžeme být, Smithi!“

Ale Seruno Smith se jako šílený šoural pryč.

„Smithi, kam si to zase jdete? Neslyšel jste mě?“

„To jste volal na mě, pane?“ zeptal se Smith. „A takovým jménem!“

„Cožpak jsme se my dva zbláznili jako ta krajina?“ zasténal Rockwell. „Tři roky pracujeme spolu. Nejmenujete se snad Smith?“

Ale ano, pane, snad by se to dalo poangličtit jako Smith. Kovář nebo podkovář. Ale mé jméno je Pettalangro, Kovář, a jdu domů.“

A muž, který býval Smithem, se pěšky vydal vzhůru ke Kraji velkých koní.

„Smithi, já sednu do vozu a jedu zpátky,“ zakřičel Rockwell. „Z té krajiny, která se mění, jsem celý bez sebe. Když se fata morgána promění v pevnou zem, je načase všeho nechat. Tak pojďme hned! Zítra ráno budeme zpátky v Bikaneru. Je tam doktor a knajpa. Jedno z toho potřebujeme.“

„Děkuju, pane, ale já musím nahoru ke svému domovu,“ zazpíval Smith. „Bylo od vás milé, že jste mě na kus cesty svezl.“

„Nechám vás tu, Smithi. Lepší jeden šílený než dva.“

„Ashava, sarišan, „ zavolal Smith na rozloučenou.

„Smithi, ještě naposled mi vysvětlete jedinou věc,“ křičel Rockwell, jak se pokoušel najít trochu zdravého rozumu, kterého by se mohl přidržet. „Jak se jmenovala sedmá sestra?“

„Sestra romana,“ zazpíval Smith a ztratil se nahoře na vysoké náhorní rovině, která bývala vždycky jen fatou morgánou.

V podkrovním bytě na Olivové ulici v Saint Louis ve státě Missouri se mezi sebou bavily přes stůl křížem rozsazené dvojice.

„Rez se riser,“ řekl jeden muž. „Mohl bych to sung jako brišindo. Půjdeme jal.“

„No dobře,“ řekla jeho žena, „když sis awa.“

„Hrome, vsadím se, že můžu riker spoustu bano za beda, co tu máme. Mám kakho, který to kinna saro.“

„Při troše bachi tam můžeme jal do areat,“ řekla žena.

„Našiva, ženská, našiva!“

„No dobře,“ pokrčila rameny žena a začala balit.

V Camargo v mexickém státě Chihuahua prodal pouliční mechanik své nástroje za sto pesos a řekl ženě, ať pakuje věci – že odcházejí.

„Teď půjdeme pryč, když obchod tak kvete?“ ptala se.

„Mám k opravě jen jedno auto, a ještě ho neumím opravit.“

„Ale když si ho necháš dost dlouho, dostaneš zaplaceno už jen za to, že ho zas složíš dohromady, i když třeba nebude opravené. Tak to bylo posledně. Musíš okovat koně.“

„O toho koně mám strach. Ale vrátil se. Pojďme.“

„Víš jistě, že to dokážeme najít?“

„Samosebou, že to nevím jistě. Pojedeme v naší maringotce, a náš nemocný kůň ji potáhne.“

„Proč máme jet v maringotce, když máme něco jako auto?“

„Já nevím proč. Ale pojedeme v maringotce, a na přední stěnu přitlučeme velkou starou koňskou podkovu.“

Řezník v Nebrasce zvedl hlavu a vtáhl vzduch.

„Vrátil se,“ řekl. „Vždycky jsem věděl, že to poznáme. Jsou tu ještě nějací Romové?“

„Já mám v sobě trochu té rart,“ řekl jeden z jeho kamarádů. Ty narvelengoro dives tady nejsou stejně velká zábava. Řekneme šéfovi ať nám dá chev, a jsme pryč.“

V Tulse. Obchodník ojetými automobily, který se jmenoval Red Gipsy, ohlásil nejskvělejší výprodej v dějinách:

„Všecko zadarmo! Odjíždím. Vezměte si doklady a odjeďte si s nimi. Devět nových limuzín a třicet docela dobrých. Všechny zadarmo!“

„To nás máš za blázny?“ ptali se lidé. „V tom bude nějaký háček.“

Red položil doklady ke všem autům na zem a zatížil je cihlou. Vzal si nejhorší auto a odjel v něm pryč, navěky.

„Všechny zadarmo,“ vyzpěvoval, když odjížděl. „Vemte si doklady a odvezte si auta.“

Auta jsou tam dodnes. To myslíte, že lidi jsou blázni, aby se dali nachytat na něco takového, když v tom pravděpodobně bude háček?

Barmanka jménem Margaret se v Galvestonu ptala námořníků z obchodní lodi, jak se nejlépe může přeplavit do Karáčí.

„Proč do Karáčí?“ zeptal se jí jeden z nich.

„Myslela jsem si, že je to nejbližší velký přístav,“ řekla. „Vrací se domů, víte.“

„Dneska ráno jsem nějak cítil, že se vrací,“ řekl on, „sám jsem taky chal. Jasně, že najdeme něco, co tam pluje.“

Na tisíci míst fawney-muži a dukkerin-ženy, kakki-baskros a hege-dusiesové, klauni a překupníci, hrabata a vévodové z Malého Egypta parvel’d svoje věci a chystali se na cestu.

Ve všech zemích se jednotlivci a rodiny rozhodli rychle. Athinganoi se shromáždili v pahorcích nad Salonikou v Řecku, a připojili se k nim bratři ze Srbska a Albánie a bulharských Rodop.

Severoitalští zingari se sešli u Pávie a začali putovat k Janovu, aby tam nastoupili na loď. Portugalští boemios sestupovali k Portu a k Lisabonu. Gitanos z Andalusie a celého jihu Španělska přicházeli do Sanlúcaru a Malagy. Durynští a hannoverští zigeuner mířili k Hamburku, aby se odtud přeplavili přes oceán. Gioboga a jejich bratranci míšené krve shelta ze všech irských cnoců a coillů si našli čluny v Dublinu a Limericku a v Bantry.

Z vnitrozemí Evropy začali putovat pevninou k východu cikáni. Ze dvou set přístavů všech světadílů a víc než tisícovkou cest – z nichž některé byly dávno zapomenuty – přicházeli lidé.

Balauros, kalo, manuš, melelo, cikáni, moro, romani, flamenco, sinto, cicara, lid mnoha jmen putoval po tisících. Romani rai byl pohybu.

Dva miliony Rómů z celého světa se vracely domů.

Gregory Smirnov mluvil v Institutu se svými přáteli a spolupracovníky.

„Vzpomínáte si na tu teorii, kterou jsem předložil před několika lety,“ řekl, „o tom, že o něco dříve než před tisícem let přiletěli na Zemi návštěvníci z vesmíru a vzali s sebou vzorek naší Země. Vám všem ten předpoklad připadal směšný, ale já jsem ke svému závěru dospěl pečlivě provedenou isostatickou a eustatickou analýzou. Není pochyb, že k tomu opravdu došlo.“

„Jedna část nám schází,“ řekl Aloysius Shiplap. „Odhadoval jsem ten vzorek, který odebrali, na takových deset tisíc čtverečních mil plochy, maximálně jednu míli silný. Říkal jste, že podle vás chtěli ten vzorek ze Země dopravit do svých laboratoří k výzkumu. Máte o našem chybějícím vzorku nějaké novinky?“

„Uzavírám výzkum,“ řekl Gregory. „Oni ho vrátili na místo.“

Bylo to vážně jednoduché, jekvasteskero, cikánsky jednoduché. To jenom gádžové, ne-Romové na celém světě na prosté věci odpovídají komplikovaně.

„Přišli a sebrali nám naši zem,“ říkávali Rómové odjakživa a tak to taky bylo. Návštěvníci z vesmíru pod ni vsunuli tenký pás, jemně s ní zahoupali, aby ji zbavili znervóznělé fauny, a pak si ji odvezli pryč na prozkoumání. Nehmotnou napodobeninu té horské krajiny nechali na místě jako značku – jako my sami někdy napíšeme jméno nebo necháme cedulku, abychom věděli, kam věc později uložit. Lidé tu napodobeninu často vídali jako fatu morgánu.

Návštěvníci z vesmíru uložili tuto napodobeninu také do myslí dominantního druhu fauny, která uprchla z pohybující se půdy. Měl to být instinkt návratu, který připouští dočasně se usídlit kdekoli, dokud nepřijde čas znovuosídlení; k tomuto instinktu se družila jistá schopnost některé věci předem tušit, předvídat a chápat.

Teď návštěvníci dopravili onen kus půdy zpátky a jeho fauna se vracela.

„Copak budou ti – eh – teď se shovívavě usměju – návštěvníci z vesmíru dělat teď, Gregory? „ zeptal se Aloysius Shiplap po návrat do Institutu.

„Inu, já předpokládám, že si vezmou jiný plátek naší Země na prozkoumání, Aloyso,“ odpověděl vážně Gregory Smirnov.

Tři dny se oblast Los Angeles otřásala mírným chvěním půdy, Lidé z celého území byli evakuováni. Potom bylo z nebe slyšet mocné zahvízdnutí, jako by někdo chtěl dát na vědomí: „Všichni už vystoupili.“

A pak byla vrstva, ne příliš tlustá, pryč. I se vším, co na ní bylo vystavěno. Zmizela. A všichni na ni rychle zapomněli.

Přetištěno z ÚPLNÉ ENCYKLOPEDIE DVACÁTÉHO DRUHÉHO STOLETÍ, svazek 1., strana 389:

ANGELENOVÉ (Viz také Automobilní cikáni a Sušiči švestek).

Smíšená národnostní skupina neznámého původu, oddaná cestování v automobilech. Předpovídá se, že budou posledními uživateli tohoto dopravního prostředku, a pro jejich trh se stále ještě vyrábí několik archaických chromovaných modelů. Tito lidé nejsou žebráky; mnoho z nich je nadprůměrně inteligentních. Často se zabývají obchodem, obvykle jako agenti s nemovitostmi, hazardní hráči, agenti a ředitelé organizací pro korespondenční kurzy, organizátoři setkávání různého druhu. Málokdy se dlouho zdrží na jednom místě.

Mají podivné kratochvíle. Po celé hodiny a dny se projíždějí po starých a neužívaných mimoúrovňových křižovatkách a dálnicích. Tvrdívalo se, že Angelenové jsou z větší části narkomani, ale Harold Freelove (který několik měsíců žil jako Angeleno) prokázal, že je to lež. To, co inhalují ve svých zábavních podnicích (smogových doupatech), je černý dým z uhlí a ropy, nasycený oxidem uhelnatým. Smysl tohoto počínání je nejasný.

Náboženství Angelenů je směsí starých kultů s velmi výraznými eschatologickými prvky. Motiv Ráje je zastoupen odkazy na mystický „Sunset Bulvár“. Jazykem Angelenů je pestrý a plnokrevný argot. Sami o svém původu mluví neurčitě.

„Přišli a sebrali nám naše strády, „ říkají.

přeložil Jiří Markus

Doslov

Všichni jsme si bratranci a sestřenice. Nevěřím sice na reinkarnaci, ale jediný systém reinkarnace vyhovující spravedlnosti je ten, že každá bytost by se měla postupně (nebo někdy zároveň) stát všemi dalšími bytostmi. Trvalo by to několik miliard životů; spisovatel s citem pro rodinnou spřízněnost se o to pokouší v životě jednom.

Všichni jsme cikáni, jak je tomu v tomto podobenství, a máme vrozené nutkání vracet se a vzpomínat na jedno hebčí a úžasnější místo, na realitu, která se maskuje za fatu morganu. Nevím, zda je ono úžasné místo tady, před životem, nebo po smrti, nevím, zda jím bude náš bezprostřední svět, až se dostatečně oduševní; vznáší se však mezi námi tušení o jeho existenci, které občas prochvěje celým společenstvím. Tyto mihotavé dálky existují, nebo by měly existovat, a patří nám. Ke sporu (či polaritě) dochází mezi námi jakožto jednotlivými lidmi a jakožto příslušníky onoho zářivého druhu, který je konfrontován s eschatologickým problémem. Kdybych věděl jak, vyjádřil bych to inteligentněji.

Nepsal jsem však tuto povídku, abych upozornil na tento koncept, ale abych uvedl jisté jméno. Opravdu existuje servírka Margaret – jistěže ne ta v povídce (poněvadž se musíme řídit pravidlem „Jakákoli podobnost se skutečnými živými či mrtvými osobami je čistě náhodná“), ale jiná stejného jména – a je to cikánka. „Uveďte mé jméno v nějaké povídce, prostě jen servírka Margaret,“ řekla mi. „Je mi jedno jak, třeba tak pojmenujte psa.“

„Ale vždyť se to nedozvíte,“ namítl jsem, „nic nečtete a nečte ani nikdo z těch lidí, kolem kterých tady běháte.“

„Dozvím se to úplně přesně,“ odpověděla, „až si to někdo jednoho dne přečte, až narazí na jméno servírka Margaret. Takové věci poznám.“

Nikoli ode mne, ale od někoho, kdo si tady povídku přečte, dostane Margaret vnuknutí, a dozví se to obě strany. Margaret řekne: „Vida, ten starý hejhula to dokázal.“ Jenom nevím, co si pomyslí čtenář-vysílač, který bude v této záležitosti nevinně lapený.

Je mi potěšením, že jsem členem této znamenité, byť někdy zhýralé lenosti vystupující v tomto kuse. Čiší z ní vznešenost, jejíž část na mně také ulpí. Všichni jsme hrabata a vévodové z Malého Egypta.

přeložil Milan Žáček

POZNÁNÍ

Úvod k povídce

Mám takovou teorii. Fakticky mám fůru teorií, ale tuhle konkrétní teorii mám o lidech, z nichž se stanou vůdcové hnutí. Nepřekvapilo by mě, kdybych zjistil (možná objevem nějakých nových svitků od Mrtvého moře), že Ježíš se zničehonic obrátil (takříkajíc) na kříži, podíval se dolů a řekl: „Jak jsem se sakra do tohohle připlet‘?“ Vážně si myslel, ze stane hlavou nabubřelého hnutí? Myslel si to Gándhí? A co Hitler? I když ten možná jo, ale co taky můžete čekat od malého ošklivého štukatéra? Myslel si to Stokeley Carmichael? Nebo J. G. Ballard? Aha! A Jsme u toho!

Jim Ballard, který podle mě píše mimořádně ballardovské povídky – příběhy, u nichž je těžké definovat jeden styl, jedno téma nebo jeden přístup, ale které všechny nesou velice osobní značku Ballard – je uznávaným vůdcem „britské školy science fiction.“ Jsem si jistý, že kdybyste mu to řekli, zíral by na vás, jako byste byli na hlavu padlí. Rozhodně nepíše jako vůdce nějakého hnutí, protože k hnutí obvykle patří snadno citovatelné příklady, šovinismus, očividnost a silná dávka předvídatelnosti. V díle J. G. Ballarda nic takového není.

Mezi jeho vysoce ceněné práce patří The Drowned World, The Wind from Nowhere, Terminál Beach, The Voices of Time, The Burning World, Billenium a The Crystal World. Žádná z nich neobsahuje myšlenky natolik revoluční nebo poutavé, aby tvořily logický základ nějakého „nového hnutí“. Přesto v souhrnu představují jakousi obohacenou gramotnost, temnější a přitom jaksi jasnější – možná je to správné slovo „naléhavý“ – přístup ke spekulativnímu psaní. Ballardovo psaní má příchuť surrealismu. Ne, ani to není ono. Je jistým způsobem poklidné, tak jako je poklidná orientální filozofie. Rezignované, a přitom živelné. Vypadá to, jako by základní, čistou imaginaci ballardovského pojetí překrývaly vrstvy reality. Upřímně řečeno, Ballardovo dílo se vzpírá kategorizaci nebo pečlivé analýze. Je jako čtyřbarevná litografie. Když budete čím dál podrobněji zkoumat tu nejnádhernější Wyethovu krajinu, začne připomínat pointilismus a nakonec nezůstane nic než řady oddělených barevných teček. Stejné je to s Ballardovými příběhy, když jsou podrobeny bezcitnému zkoumání chladnou analýzou: rozpadnou se na nesouvislé části. Když se čtou, když se vstřebávají tak, jak mají, stanou se něčím víc než sumou částí.

Jeden takový příběh je ten, který teď budete číst. Je to ukázkový příklad Ballarda v jeho nejtajemnější, nejpodmanivější podobě. Ta povídka říká vše, co je třeba o Ballardovi jako autorovi říct. Pokud jde o Ballarda jako člověka, informací je stejně málo jako povídek: narodil se anglickým rodičům v Číně v Šanghaji v roce 1930; během 2. světové války byl internován v japonském zajateckém táboře a v roce 1946 byl repatriován v Anglii; později studoval medicínu na univerzitě v Cambridge.

Jak je řečeno jinde v této knize o jiné povídce, nemám ponětí, jestli je to science fiction, fantasy, alegorie nebo varovný příběh. Jediné, co vím jistě je to, že nesmírně baví, provokuje k přemýšlení a dokonale zapadá do toho, co řekl Saul Bellow, když obhajoval existenci povídky. Bylo to v roce 1963.

„…povídka by měla být zajímavá, vysoce zajímavá, co nejzajímavější – měla by nevysvětlitelně pohlcovat. Žádným jiným způsobem se žádná beletrie ospravedlnit nedá.“

POZNÁNÍ

J. G. Ballard

O letním slunovratu navštívil město ve West Country, kde jsem byl na dovolené, malý cirkus. Už tři dny předtím se na obvyklém místě, volné obecní louce ve středu města, rozložila velká kočovná pouť s ďáblovým kolem, kolotoči a desítkami stánků a maringotek, a tito druzí kočovníci byli nuceni rozbít tábor na neobdělávané půdě za skladišti.

Když jsem se za soumraku procházel po městě, nad barevnými světly se točilo ďáblovo kolo. Lidé se vozili na kolotočích a chodili ruku v ruce po dlážděných cestách kolem obecní louky. Ulice u řeky, stranou této změti zvuků, byly téměř opuštěné a já jsem byl rád, že se mohu procházet stíny kolem zabedněných výkladů. Letní slunovrat mi připadal jako čas, který se hodí nejen k oslavě, ale i k zamyšleni, k pozornému sledování změn v přírodě. Když jsem přešel na druhý břeh řeky, jejíž temná voda se klikatila městem jako pozlacený had, a vstoupil jsem do lesů, které se táhly po jedné straně silnice, zmocnil se mě nezaměnitelný pocit, že les se připravuje, a že na jeho sabatech se dokonce i kořeny stromů kloužou hlínou a zkoušejí si svaly.

A právě když jsem se vracel z této procházky, uviděl jsem z mostu, jak do města přijíždí malý kočovný cirkus. Kolonu, jež se blížila k mostu boční cestou, netvořilo víc než půl tuctu vozů, z nichž každý vezl vysokou mřížovou klec a byl tažen párem sešlých koní. V jejím čele jela na šedém hřebci mladá žena s bledou tváří a holýma rukama. Opřel jsem se o zábradlí uprostřed mostu a sledoval jsem, jak kolona přijíždí na násep. Žena zaváhala, přitáhla těžkou koženou uzdu a ohlédla se přes rameno po vozech, které se k sobě přiblížily. Začaly najíždět na most. Sklon byl sice malý, ale zdálo se, že koně, roztřesení a na slabých nohách, mají co dělat, aby dosáhli nejvyššího bodu. Měl jsem tak dost času, abych si poprvé obhlédl tuto karavanu, která měla později tak upoutat můj zájem.

Mladá žena pobídla unaveného hřebce a prošla kolem mne. Říkám mladá žena, protože mi tenkrát alespoň mladá připadala, ale její věk se do značné míry odvíjel od její a mé nálady. Viděl jsem ji pak ještě několikrát – někdy nevypadala starší než dvanáctileté dítě, s nevytvarovanou bradou a upřeně hledícíma očima nad pohublými lícemi. Později se zdálo, že může být skoro ve středních letech; šedé vlasy a kůže odhalovaly hranatou lebku pod nimi.

Jak jsem ji pozoroval z mostu, odhadoval jsem ji v první chvíli tak na dvacet let a soudil jsem, že je to dcera majitele tohoto chudičkého cirkusu. Jak tak klusala, s jednou rukou na uzdě, světla vzdálené pouti jí přerušovaně ozařovala tvář a odhalovala ostře řezaný nos a pevná ústa. Určitě nebyla krásná, ale měla v sobě tu zvláštní přitažlivost, jíž jsem si na ženách pracujících u kolotočů všímal často, těžko postihnutelnou sexualitu, kterou nepřekrylo ani ošumělé oblečení a prostředí. Když mě míjela, podívala se na mě. Její klidné oči se upíraly na nějaký bod na mé tváři, který jsem necítil.

Šestice vozů ji následovala. Koně zabírali za těžké klece, aby je přetáhli přes oblouk mostu. Za mřížemi jsem zahlédl uválenou slámu a v koutě malou boudu, ale po zvířatech tam nebylo ani památky. Usoudil jsem, že jsou příliš podvyživená, než aby dělala něco víc než spala. Když kolem mne projel poslední vůz, uviděl jsem jediného dalšího člena kočovné společnosti, trpaslíka v koženém saku, který řídil dřevěnou maringotku, jež kolonu uzavírala.

Vykročil jsem po mostě za nimi. Přemýšlel jsem, jestli se chtěli účastnit pouti, ale přijeli pozdě. Z toho, jak na konci mostu zaváhali, jak se mladá žena rozhlédla zprava doleva, zatímco trpaslík shrbeně seděl ve stínu klece před ním, však bylo jasně znát, že se zářivým ďáblovým kolem a zábavou odehrávající se na obecní louce nemají vůbec nic společného. Vypadalo to, jako by toto odmítnutí vnímali i koně, kteří nejistě stáli a klopili hlavy před barevnými světly.

Po krátké zastávce odbočili na úzkou cestu, která sledovala břeh řeky. Vozy se kolébaly ze strany na stranu, jak dřevěná kola klouzala po travnatém okraji. Nedaleko se nacházel kus neobdělávané půdy, který odděloval sklady v blízkosti přístavišť od terasovitých domků pod mostem. Jediná pouliční lampa na severní straně zalévala škvárovou plochu slabým světlem. Soumrak, který již město zahalil, jako by odděloval toto zpustlé území, již nijak neoživované pohybem řeky.

Kolona zamířila k tomuto tmavému prostranství. Mladá žena odbočila s koněm z cesty a odvedla vozy přes škváru k vysoké zdi prvního skladu. Tam se zastavila. Vozy zůstávaly seřazené za sebou a koně byli viditelně rádi, že jsou schovaní ve tmě. Trpaslík seskočil z kozlíku a doběhl k ženě, která právě sesedala z hřebce.

Šel jsem v tu chvíli po břehu kus za nimi. Něco mě na té podivné kočovné společnosti zaujalo, i když ze zpětného pohledu mohly klidné oči, jimiž se na mě ta mladá žena podívala, působit jako silnější podnět, než se mi tenkrát zdálo. Přesto mi zůstával rozum stát nad tím, co jsem bral jako naprostou nesmyslnost jejich existence. Jen málo věcí je tak nudných jako zchudlý cirkus, ale tento byl natolik utahaný a smutný, že nemohli mít vůbec žádnou šanci na sebemenší zisk. Kdo byli tato zvláštní světlovlasá žena a její trpaslík? Vážně si mysleli že někdo přijde na toto depresivní místo u skladišť, aby si prohlédl jejich utajené exempláře? Možná pouze vezli skupinu zestárlých šelem na jatka, která se specializovala na cirkusová zvířata, a tady se zastavili jen na noc, než pojedou dál.

Ale, jak jsem tušil, mladá žena a trpaslík jíž řadili vozy do nezaměnitelného cirkusového tvaru. Žena vedla zvířata za uzdy, zatímco trpaslík jí poskakoval kolem nohou a koženým kloboukem švihal koně po kotnících. Povolní tahouni zabrali a během pěti minut stály klece v neumělém kruhu. Pak zvířata vypřáhli a trpaslík je s pomocí mladé ženy odvedl k řece, kde začala tiše spásat tmavou trávu.

V klecích se něco pohnulo, jak slámou popolezly jeden nebo dva sinalé tvary. Trpaslík vyběhl po schodech maringotky a zapálil lampu nad kamínky, která jsem viděl ve dveřích. Pak se vrátil s kovovým kbelíkem a prošel kolem klecí. Do každé nádobky nalil trochu vody a smetákem ji přistrčil ke kotcům.

Žena chodila za ním, ale zdálo se, že zvířata v klecích ji zajímají stejně málo jako trpaslíka. Když pak trpaslík položil kbelík na zem; podržela mu žebřík, aby mohl vylézt na střechu maringotky. Spustil dolů balík dřevěných cedulí svázaných pruhem látky. Rozvázal je a odnosil cedule ke klecím. Pak znovu lezl na žebřík a začal cedule připevňovat nad mříže.

Ve slabém světle pouliční lampy jsem rozeznal jen vybledlé kresby namalované někdy před mnoha lety v tradičním stylu poutových atrakcí, s květinovými motivy a ozdobnými rámečky kolem nějakého písma. Přiblížil jsem se ke klecím, až jsem došel na kraj mýtiny. Mladá žena se otočila a všimla si mě. Trpaslík právě připevňoval poslední ceduli. Ona stála vedle žebříku, přidržovala ho rukou a sledovala mě nehybným pohledem. Možná to bylo tím ochranným postojem, který zaujímala, zatímco nad ní se pohybovala maličká postavička trpaslíka, ale připadala mi mnohem starší, než když se předtím zjevila se svou menažerií na okraji města. Ve slabém světle jí vlasy skoro zešedly a holé paže vypadaly vrásčitě a upracovaně. Když jsem přišel ještě blíž a minul první klec, otočila se a sledovala mě očima, jako by se snažila aspoň trochu se zajímat o můj příchod na scénu.

Nahoře na žebříku se strhl horečný pohyb. Cedule proklouzla trpaslíkovi mezi prsty, zřítila se ze střechy a dopadla ženě k nohám. Bylo vidět vír krátkých nohou a paží, jak trpaslík seskočil ze žebříku. Zvedl se ze země, ale jak se snažil získat rovnováhu, kymácel se jako káča. Oprášil si klobouk o vysoké boty, nasadil si ho na hlavu a znovu začal lézt po žebříku nahoru.

Žena ho chytila za ruku. Posunula žebřík po kleci o kousek dál a pokusila se najít takovou polohu, aby se tyče opíraly o klec rovnoměrně.

Nedalo mi to a víceméně ze soucitu jsem k ní přistoupil.

„Mohu vám pomoci?“ zeptal jsem se. „Možná bych na střechu dosáhl. Když mi tu ceduli podáte…“

Trpaslík zaváhal a prohlédl si mě smutnýma očima. Vypadalo to, že je ochoten mou pomoc přijmout, ale stál bezradně s kloboukem v ruce, jako by mu nějaké nevyslovené okolnosti, nějaké rozdělení života, stejně puntičkářské a neproniknutelné jako v těch nejpřísnějších kastách, bránilo něco říct.

Žena mi však pokynula, abych přistoupil k žebříku, a zatímco jsem opíral tyče o mříže, odvrátila se.

Vylezl jsem po žebříku nahoru a vzal jsem si od trpaslíka ceduli. Položil jsem ji na střechu, zatížil ji dvěma půlkami cihel, které tam k tomu účelu byly ponechány, a přečetl jsem si nápisy vyvedené na zkroucené desce. Když se mi podařilo rozluštit slova „divy“ a „velkolepé“ (cedule zřejmě nijak nesouvisely se zvířaty v klecích a byly ukradeny z nějaké jiné atrakce nebo nalezeny vyhozené na hromadě), všiml jsem si v kleci pod sebou nenadálého pohybu. Nějaký nevysoký tvor s bledou kůží se prohrabával slámou, jak se vracel do svého doupěte.

Pohyb ve slámě – neměl jsem jak poznat, jestli zvíře vyskočilo strachem, nebo aby se mě pokusilo zastrašit – uvolnil silný a nejasně povědomý pach. Visel kolem mě, když jsem slezl ze žebříku, dost slabý, ale neurčitě protivný. Zadíval jsem se do kotce, jestli zvíře nespatřím, ale nahrnulo do dveří slámu.

Když jsem se otočil od žebříku, trpaslík a žena na mě kývli. V jejich postoji nebylo nic nepřátelského – trpaslík se snad dokonce chystal poděkovat mi, ústa měl otevřená a němě jimi pohyboval – ale zdálo se jako by se mnou z nějakého důvodu nedokázali navázat kontakt. Žena stála zády k pouliční lampě a její tvář, zjemnělá tmou, se teď zdála být malá a sotva zformovaná, jako tvář zanedbaného dítěte.

„A máte všechno připravené,“ řekl jsem zpola žertem. Pak jsem s jistým úsilím dodal: „Vypadá to moc hezky.“

Když nic neřekli, rozhlédl jsem se po klecích. Jedno nebo dvě zvířata seděla vzadu v kotci, ale bledá těla nebylo ve slabém světle pořádně vidět. „Kdy otevíráte?“ zeptal jsem se. „Zítra?“

„Máme otevřeno už teď,“ odvětil trpaslík.

„Ted?“

Nevěděl jsem, jestli to nemá být vtip, a začal jsem ukazovat klece, ale prohlášení bylo zřejmě míněno vážně.

„Aha… máte otevřeno už dnes večer.“ Pátral jsem, co dalšího říct – zdálo se, že jsou ochotni stát tam se mnou nekonečně dlouho – a nakonec jsem navázal: „Kdy odjíždíte?“

„Zítra,“ řekla mi tiše žena. „Ráno musíme odjet.“

Jako by to pro ně byl určitý signál, oba se rozešli po nevelké aréně a začali sbírat a házet na jednu hromadu kusy novin a jiné smetí. Než jsem odešel, dokonale zmatený celým smyslem tohoto ubohého zvěřince, byli již hotovi. Stáli mezi klecemi a čekali na první návštěvníky. Na chvíli jsem se zastavil na břehu mezi pasoucími se koňmi, jejichž tiché postavy mi připadaly stejně nehmotné jako postavy trpaslíka a jejich paní, a zamyslel jsem se nad tím, jaká bizarní logika je přivedla do města v době, kdy už je v plném proudu druhá, téměř nekonečně větší a veselejší pouť.

Při pomyšlení na zvířata jsem si vzpomněl na ten zvláštní pach, který se kolem klecí vznášel. Byl neurčitě nepříjemný, ale připomínal mi něco, co jsem určitě dobře znal. Z nejasného důvodu jsem také nabyl dojmu, že tato povědomá vůně je klíčem k záhadnosti cirkusu. Koně vedle mě kolem sebe šířili příjemnou vůni otrub a potu. Jejich nachýlené hlavy, skloněné k trávě na břehu, jako by přede mnou skrývaly tajemství ukryté v zářivých očích.

Vykročil jsem zpátky ke středu města. Ulevilo se mi, když jsem uviděl, jak se nad hřebeny střech točí osvětlená konstrukce ďáblova kola. Kolotoče, atrakce, střelnice a tunel lásky patřily do známého světa. Dokonce i čarodějnice a upíři namalovaní na domě hrůzy byli nočními můrami z předvídatelné části večerní oblohy. Vedle toho byla mladá žena – byla vůbec mladá? – a její trpaslík poutníci z neznámé země, z prázdné říše, kde nic nemá význam. Nejvíc mě na nich znepokojovala právě ta absence srozumitelného motivu.

Jak jsem se proplétal davy pod markýzami, něco mi řeklo, že bych se mohl svézt na ďáblově kole. Zatímco jsem se skupinkou mladých mužů a žen čekal, až na mě dojde řada, elektrifikované gondoly kola stoupaly vysoko do nočního vzduchu, takže to vypadalo, jako by někdo z hvězdné oblohy sebral všechnu hudbu a světla pouti.

Nastoupil jsem do gondoly spolu s mladou ženou a její dcerou. O několik okamžiků později zůstala pouť pod námi a my jsme se točili zářivým vzduchem. Dvě nebo tři minuty jízdy utekly jako voda. S mladou ženou a její dcerkou jsme na sebe pokřikovali a ukazovali si známé orientační body města. Avšak když jsme se zastavili a seděli jsme nahoře na kole, zatímco pasažéři dole vystupovali, poprvé jsem si všiml mostu, po kterém jsem předtím večer přešel. Když jsem sledoval tok řeky, našel jsem jedinou pouliční lampu osvětlující neobdělávaný plácek nedaleko skladišť, kde rozložili svůj konkurenční cirkus žena s bílou tváří a trpaslík. Když se naše gondola pohnula dopředu a začala klesat, v mezeře mezi hřebeny střech se objevily neurčité siluety dvou vozů.

O půl hodiny později začaly atrakce zavírat a já jsem se vydal zpátky k řece. Po ulicích se ruku v ruce pohybovaly skupinky lidí, ale když se na dohled objevila skladiště, zůstal jsem v dlážděných uličkách, které se klikatily mezi terasovitými domky, skoro sám. Potom jsem spatřil lampu a kruh vozů za ní.

Ke svému překvapení jsem zjistil, že zvěřinec skutečně přilákal několik návštěvníků. Stál jsem na cestě pod lampou a sledoval jsem dva páry a jednoho muže, kteří chodili kolem klecí, jako by se snažili zvířata rozpoznat. Chvílemi někdo přistoupil až k mřížím a nahlédl skrze ně. Hlasitý smích odměnil ženu, která předstírala, že polekaně uskočila. Muž, který ji doprovázel, držel v ruce pár věchýtků slámy a házel je ke dvířkům kotce, ale zvíře odmítlo vyjít ven. Skupinka pokračovala v obchůzce klecí a mhouřila oči do šera.

Trpaslík a žena po celou tu dobu stáli mlčky stranou. Žena od schůdku maringotky vyhlížela zákazníky, jako by jí bylo jedno, jestli přijdou nebo ne. Trpaslík, jemuž tvář zakrýval mohutný klobouk, stál trpělivě stranou arény a přesouval se zároveň s tím, jak návštěvníci pokračovali v prohlídce. Neměl žádnou brašnu, do které by vybíral, ani kotouče vstupenek. Zdálo se pravděpodobné, i kdyby jen z hlediska logiky, aby se žádné vstupné neplatilo.

Vypadalo to, jako by se něco z té zvláštní atmosféry přeneslo i na návštěvníky, možná proto, že se jim nedařilo vylákat zvířata z kotců. Jeden muž se pokusil přečíst cedule a pak začal rachotit hůlkou mezi mřížemi klecí. Potom, jako by náhle ztratili zájem, si společně dali odchod, aniž se třeba jen ohlédli po ženě nebo trpaslíkovi. Když mě muž s hůlkou míjel, protáhl obličej a mávl si rukou před nosem.

Počkal jsem, až budou pryč, a přistoupil jsem ke klecím. Zdálo se, že trpaslík si mě pamatuje – přinejmenším se nesnažil prchnout, ale klouzal po mně pohledem. Žena seděla na schůdcích maringotky a rozhlížela se po škvárovém plácku s výrazem unaveného a nemyslícího dítěte.

Nahlédl jsem do jedné nebo dvou klecí. Po zvířatech v nich nebylo ani památky, ale pach, který vypudil předchozí skupinu, byl rozhodně silný. Povědomý štiplavý odér mi probudil nos. Došel jsem k mladé ženě.

„Tak vám nějací lidé přišli,“ poznamenal jsem.

„Moc ne,“ odvětila. „Jen pár.“

Chystal jsem se poukázat na to, že sotva mohou čekat obrovskou návštěvnost, když žádné ze zvířat v klecích není ochotno vylézt z kotce, ale dívčin zbitý pohled mne zarazil. Ve výstřihu jí bylo vidět malá dětská ňadra. Nechtělo se věřit, že by tato bledá mladá žena mohla mít jako jediná na starosti takový zkrachovalý podnik. Pokusil jsem se najít výmluvu, kterou bych ji utěšil. „Je už celkem pozdě a ve městě jsou jiné atrakce…“ Ukázal jsem na klece. „A taky ten pach. Vy jste na to možná zvyklí, ale lidi to může odradit.“ Přinutil jsem se k úsměvu. „Promiňte, nechtěl jsem…“

„Já vám rozumím,“ řekla věcně. „Proto musíme odjet tak brzy.“ Pokynula hlavou k trpaslíkovi. „Čistíme je každý den.“

Chystal jsem se zeptat, jaká zvířata v klecích vlastně jsou – pach mi připomínal šimpanzí pavilon v zoologické zahradě – ale vtom se na břehu strhl nějaký rozruch. Po potahové stezce kolébavě přicházela skupinka plavců, mezi nimi dvě nebo tři děvčata. Když uviděli zvěřinec, přivítali jej veselým pokřikem. Držíce se ruku v ruce, opile zabočili od břehu a přešli po škváře ke klecím. Trpaslík jim uhnul z cesty a díval se ze stínu mezi dvěma vozy, klobouk v ruce.

Plavci se natlačili k jedné kleci a přitiskli obličeje k mřížím. Navzájem se dloubali do žeber a hvízdali, aby tvora vypudili z kotce. Potom začali jeden druhého tahat, jako by se prali, a přešli k další kleci.

„Máte zavřeno nebo co?“ křikl jeden z nich na ženu, jež seděla na schůdcích maringotky. „Ta potvora nechce vylízt z díry!“

Následoval výbuch smíchu. Další plavec zachřestil kabelkou jedné z dívek a potom zapátral po kapsách.

„Nachystejte si pence, chlapi. Kdo tady prodává lístky?“

Všiml si trpaslíka a hodil mu penny. Vzápětí proletělo vzduch kolem trpaslíkovy hlavy snad tucet mincí. Trpaslík uhýbal, odrážel je kloboukem, ale nesnažil se je posbírat.

Plavci postoupili ke třetí kleci. Po marném úsilí zvíře vylákat začali vozem kolébat ze strany na stranu. Dobré rozpoložení je začínalo opouštět. Nechal jsem mladou ženu samotnou a zamířil jsem ke klecím. Jeden plavec právě začal šplhat na mříže.

V tomto okamžiku se jedna dvířka prudce otevřela. Jak třeskla o mříže, randál utichl. Všichni couvli, jako by čekali, že z kotce na ně vyskočí třeba obrovský pruhovaný tygr. Dva plavci přišli blíž a opatrně sáhli na dvířka. Když je zavírali, jeden z nich do klece nakoukl. Najednou jimi proskočil dovnitř. Ostatní na něho křičeli, ale muž rozkopal seno a přešel ke kotci.

„Je to prázdný, kurva!“

Odpovědí mu byl radostný řev. Plavec za sebou dvířka zabouchl zástrčka byla kupodivu na vnitřní straně – a začal skákat po kleci a žvatlat přes mříže jako pavián. V první chvíli jsem si myslel, že se určitě zmýlil, a podíval jsem se po mladé ženě a trpaslíkovi. Oba pozorovali, co plavci dělají, ale nebylo na nich znát, že by od zvířete uvnitř hrozilo nějaké nebezpečí. Když se pak do klece nacpal druhý plavec a odtáhl kotec k mřížím, uviděl jsem, že je skutečně prázdný.

Přistihl jsem se, že se bezděčně dívám po té dívce. Byla snad tohle pointa toho zvláštního a smutného zvěřince – že tu žádná zvířata nejsou, alespoň ve většině klecí, a že ve skutečnosti se neukazuje nic, pouze klece jako takové, esence věznění se všemi dvojsmysly, které k tomu patří? Byla to abstraktní zoo, jakási bizarní poznámka ke smyslu života? Ale mladá žena ani trpaslík nevypadali dost chytře, aby něco takového vymysleli, a pravděpodobně existovalo jednodušší vysvětlení. Možná kdysi zvířata měli, ale uhynula jim, a dívka se svým společníkem zjistili, že lidé stejně chodí a nahlížejí do prázdných klecí, fascinovaní podobně jako návštěvníci nepoužívaných hřbitovů. Po čase přestali vybírat vstupné a jenom se bezcílně potulují od města k městu…

Než jsem mohl pokračovat v úvahách, ozval se mi za zády výkřik. Jeden plavec proběhl kolem mne a zavadil mi o rameno. Objev prázdné klece odstranil veškeré zábrany a plavci teď honili mezi vozy trpaslíka. Žena při tomto prvním náznaku násilí vstala a zmizela v maringotce, takže ubohému trpaslíkovi nezbývalo, než se bránit sám. Jeden z plavců mu podrazil nohy, a když pak človíček ležel prachu s nohama ve vzduchu, strhl mu z hlavy klobouk.

Plavec přede mnou klobouk chytil a chystal se ho hodit na střechu jednoho vozu. Přistoupil jsem k němu a chytil ho za ruku, ale vykroutil se mi. Trpaslík zmizel z dohledu. Další skupinka plavců se zatím snažila jeden vůz otočit a odtlačit ho k řece. Dva se přimotali mezi koně a vyzvedávali jim na hřbet děvčata. Šedý hřebec, který převedl kolonu přes most, se najednou rozběhl po hrázi. Sotva jsem se tím zmatkem pustil za ním, zaslechl jsem za sebou varovné výkřiky. Koňská kopyta zadusala po mokré trávě a ženský výkřik zazněl právě ve chvíli, kdy kůň nade mnou prudce změnil směr. Zasažen do hlavy a do ramene, ztěžka jsem se sesul k zemi.

Když jsem přišel k sobě, muselo být nejméně o dvě hodiny víc. Ležel jsem na lavici u hráze. Město pod noční oblohou ztichlo, a tak jsem slyšel slabé zvuky řeky – vodní krysu pohybující se pod břehem a vzdálené šplouchání vlnek kolem mostu. Posadil jsem se a setřel rosu, která se mi udělala na oblečení. Opodál stály u břehu v ustupující tmě cirkusové vozy, u vody se rýsovaly tmavé siluety nehybných koní.

Když jsem se trochu sebral, usoudil jsem, že poté, co mě kůň srazil, mě plavci odnesli na lavičku a nechali mě tam, abych se vzpamatoval, až toho budu schopen. S ohledem na bolavou hlavu a ramena jsem se opatrně rozhlédl, jestli u mne někdo ze skupinky nezůstal, ale na břehu bylo prázdno. Vstal jsem a pomalu jsem vykročil k vozům s mlhavou nadějí, že by mi trpaslík mohl pomoci domů.

Ze vzdálenosti dvaceti metrů jsem si všiml, že v jedné kleci se něco pohybuje. Bílé tělo právě přecházelo před mřížemi. Po trpaslíkovi ani mladé ženě nebylo ani památky, ale vozy někdo odtlačil zpátky na místo.

Uprostřed kruhu klecí jsem se zastavil a vědom si skutečnosti, že jejich obyvatelé jsou konečně z kotců venku, nejistě jsem se rozhlédl. Hranatá šedá těla byla ve tmě nezřetelná, ale jinak byla stejně povědomá jako silný zápach, který se z klecí šířil.

Nějaký hlas za mnou vykřikl sprosté slovo. Otočil jsem se po zvuku a uviděl jsem jednoho z obyvatel klece, jak mne sleduje chladnýma očima. Když zjistil, že se dívám, zvedl ruku a prsty udělal oplzlé gesto.

Pak zavolal druhý hlas a následoval sbor urážlivého pískání. Stálo mě to velké úsilí, ale podařilo se mi zachovat chladnou hlavu. Pak jsem se opatrně vydal kolem klecí, abych se naposledy potěšil prohlídkou jejich nájemníků. Až na poslední, která byla prázdná, byly všechny obsazené. Hubené postavy stály otevřeně před mřížemi, které je přede mnou chránily. Sinalé tváře ve slabém světle zářily. Konečně jsem poznal pach, který stoupal ze slámy.

Když jsem pak odcházel, slyšel jsem za sebou urážlivý pokřik. Mladá žena, probuzená ze spánku, mne mlčky pozorovala od schůdků maringotky.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Petr Kotrle

Doslov

Poznání vyjadřuje srdečný odpor k lidstvu – nikoli nemístně. Zdá se, že duchem doby je sebeláska, byť zvláštní – Kalibán spí za pozvraceným zrcadlem. Ale možná ta povídka také ilustruje paradox, že jediná opravdová svoboda se dá najít ve vězení. Někdy je obtížné poznat, na které straně mříží jsme – pravé mezery mezi mřížemi jsou švy vlastní lebky. Původně jsem si pohrával s myšlenkou, že vypravěč skončí v kleci a přidá se k cirkusu, ale zničilo by to důležitou pointu. Povídka ve skutečnosti není textem prodchnutým těžce získanou misantropií, ale poznámkou (některým neobvyklejším perspektivám, které nás rozdělují. Nejdůležitějšími postavami, jejichž motivy jsou klíčem k povídce, jsou mladá žena a její trpaslík. Proč objíždějí s tímto bezútěšným cirkusem nekonečné turné?

JIDÁŠ

Úvod k povídce

Sedě po pravici Boží, byl jsem požádán: „Najdi výstižnou charakteristiku pro Johna Brunnera, slavného anglického spisovatele science fiction.“ Na chvíli jsem se zamyslel a navrhl „uhlazený“. Bůh se sice laskavě usmál, avšak očividně nebyl s první odpovědí spokojen. „Vybraný – nadhodil jsem. Bůh rozmrzele nepatrně ohrnul ret. „Ušlechtilý? Elegantní? Kultivovaný? Úpravný?“ Bůh po mně střelil pohledem. „Okouzlující?“ pípl jsem. Bůh se rozzářil úsměvem a poplácal mě kamarádsky po zádech. „Výborně, Harlane, výborně!“ prohlásil svým lahodným hlasem.

„Děkuji, pane Brunnere,“ odpověděl jsem.

O Johnu Brunnerovi jsem se poprvé doslechl v roce 1952. Dostalo se mu poloviny magazínu jménem Two Complete Science-Adventure Novels neboli Dva úplné vědecko-dobrodružné romány. (Aspoň myslím, že se magazín jmenoval takhle. Už je to přece jen řádka let. Ale vzpomínám si, že druhou polovinu zabírala próza Poula Andersona.) Nepamatuji si už název novely (ty zde pravidelně uveřejňovali pod označením „úplný román“), ale vydalo ji nakladatelství Fiction House, takže musel znít nějak jako „Sexuální králové plutonských domů rozkoše“. Napsal ji Killian Huston Brunner. Ha ha, Brunnere, nachytali jsme vás na švestkách! [A poznámka Johna Brunnera: „Co se týče onoho čísla TCSAN, v němž jste poprvé viděl moje jméno, poněkud vám selhala paměť. Nevyšlo v roce 1952, nýbrž v roce 1953. Druhou polovinu nezabírala povídka Poula Andersona, nýbrž ‚Mise v Marakee‘ Briana Berryho. Jméno autora znělo – a zní – (John) Kilian Houston Brunner (nikoliv Killian Huston). A povídka, pokud vím, se jmenovala The Wanton of Argus, tedy Nevázanost na Argu.“]

John Brunner se narodil roku 1934 v Anglii, v hrabství Oxfordshire. Napsal vynikající román The Whole Man (č. Telepat), nominovaný na Huga. V roce 1940 našel ve svém dětském pokoji výtisk Wellsovy Války světů a chytil se drápkem. Napsal The Long Result (Dlouhý výsledek), jenž se setkal s téměř dokonalým úspěchem. V roce 1943 začal psát (ale nedokončil) svou první SF povídku, protože neměl dál co číst. Napsal The Squares of the City (Čtverce velkoměsta), což je mistrovská ukázka techniky. V roce 1947 obdržel první písemné odmítnutí díla od nakladatele a v roce 1951 prodal svůj první paperback ve Spojeném království. Napsal román The Dreaming Earth (Snící Země), jenž sice v posledním úseku značně ztrácí na souvislosti, ale až do onoho okamžiku je úžasný. V roce 1952 poprvé prodal povídky americkým časopisům a v letech 1953 až 1955 sloužil (jako povolanec a bez nadšení) v britském Královském letectvu v nejnižší důstojnické hodnosti Pilot Officer. Napsal úchvatný dobrodružný román Wear the Butcher’s Medal (Noste medaili řezníka). V roce 1956 pracoval jako technický dokumentátor v časopisu vydávaném „Johnem Christopherem“ a od roku 1956 do roku 1958 jako redaktor u Jonathana Burkeho. Napsal The Space-Time Juggler (Časoprostorový žonglér), The Astronauts Must Not Land (Astronauti nesmí přistát), Castaways‘ World (Svět zavržených), Listen! The Stars! (Poslouchejte! Hvězdy!) a deset dalších věcí pro jednoho nakladatele, jenž na ně lepil nic neříkající, prázdné názvy. Ty knihy snad nepatří ke klasice spekulativní fikce, ale jsou do jedné dobře napsány, jsou poutavé a stojí za přečtení, takže je jenom škoda, že je deklasují tak ohavné tituly. Ale od roku 1958, kdy se oženil a zůstal na volné noze, vydal John Brunner více než čtyřicet knih, takže si to vynahradil.

Psal hlavně spekulativní fikci, ale mezi jeho díly se objevily i thrillery a realistické romány.

Přispíval téměř do všech magazínů v dohledu, složil řadu špičkových „lidových“ písniček včetně jedné, kterou nahrál Pete Seeger, a dosud stihl navštívit čtrnáct různých zemí světa. („Mám ovšem dojem, že zaostávám,“ píše on. „Pokaždé, když si udělám zářez za další zemi, vyhlásí nezávislost zase jiná a mně zůstává stále stejný počet nenavštívených“

Žije v Londýně ve své oblíbené čtvrti Hampstead, jezdí Daimlerem V-8 se sklápěcí střechou a práce ho baví natolik, že je mu prakticky koníčkem. Brunnerova současná touha: postavit si vilu v Řecku a unikat tam obvykle sychravé anglické zimě.

Povídka, kterou vám zde předkládáme ke čtení, byla v pořadí třetím Brunnerovým příspěvkem pro NEBEZPEČNÉ VIZE. Ne že by snad první dva nebyly vynikající, ale pojily se s nimi jisté komplikace. V případě prvního jménem The Vitanuls jsem měl tu nehoráznou drzost, že jsem s Johnem nesouhlasil ohledně zpracování jinak naprosto skvělého a originálního nápadu. Poslal jsem mu pět stránek pronikavých, inteligentních a pádných připomínek a návrhů na přepracování. On mi s obvyklou elegancí a téměř nadměrnou vervou odepsal, že se mám jít vycpat.

Tím tedy tenhle příspěvek padl. Ten hlupák nepozná nového Maxwella Perkinse. Avšak ve své nesmírné velkodušnosti jsem se uvolil od Brunnerova agenta přijmout druhý příspěvek, bláznivou černou komedii Nobody Axed You (vol. Nikdo vás nevzal sekerou po hlavě), a už jsem se chystal odeslat šek, když mě agent vcelku schlíple informoval, že je tu jedna malá, é, nepatrná, vlastně úplně bezvýznamná potíž ohledně toho, že jsem chtěl povídku uveřejnit jako zbrusu novou, dosud nikde nepublikovanou. Vyšla totiž už v Anglii. Ale na tom nesejde, ujistil mě agent chvatně. Byl to přece pouhý britský magazín, takže ji nejspíš nikdo ze čtenářů mé antologie nečetl. Tím tedy padl druhý příspěvek.

O měsíc později mi Brunner zahanbeně poslal povídku sám od sebe poté, co obdržel telegram ze sanatoria, kde mě drželi pod silnými sedativy. Zmíněná povídka Judas (Jidáš) začíná na následující stránce.

Brunner by se vám ohromně líbil. Je tichý, ale vražedný. Jako šipka z foukačky napuštěná kurare, zabodnutá v zátylku.

JIDÁŠ

John Brunner

Páteční večerní bohoslužba se chýlila ke konci. Paprsky zapadajícího slunce se šikmo linuly do chrámu polychromovaným plastem oken a rozlévaly se po podlaze středové uličky jako kaluž oleje na mokré silnici. Na leštěném ocelovém oltáři se nepřetržitě otáčelo stříbrné kolo a třpytilo se mezi dvěma věčně zářícími rtuťovými výbojkami; nad tím vším se na pozadí tmavnoucí východní oblohy tyčila socha Boha. Sbor oblečený v rochetách zpíval chorál – „Slovo učiněné ocelí“ – a kněz seděl s bradou opřenou do dlaní, naslouchal a přemítal, jestli Bůh schvaluje kázání o Druhém příchodu, které právě pronesl.

Většina početného shromáždění se uchváceně nechala unášet hudbou. Jenom jeden z přítomných, muž na vnějším okraji zadní řady holých ocelových lavic, se netrpělivě ošíval a v nervózních prstech všelijak mačkal a ohýbal gumovou podložku z opěrky čela před sebou. Potřeboval nějak zaměstnat ruce, aby mu neustále nebloudily k vyboulenině na prostém hnědém saku v místech, kde se nacházela náprsní kapsa. Neklidně těkal vodnatýma modrýma očima po vznosných, rozmáchlých liniích kovového chrámu a odvrátil pohled pokaždé, když narazil na motiv kola, který architekt – pravděpodobně Bůh sám – začlenil, kam jen bylo možné.

Chorál dozněl tremolovou disonancí, shromáždění pokleklo s hlavou položenou na gumových opěrkách a kněz pronesl požehnání Kola. Muž v hnědém ho vlastně neposlouchal, ale několik frází k němu prošlo: „Veď vás po určených drahách… služ vám co věčná osa… uveď vás nakonec v mír pravé věčné rotace…“

Potom spolu s ostatními vstal, zatímco sbor pochodoval pryč v rytmu elektronických varhan. Hned jak kněz zmizel za dveřmi sakristie, věřící se začali trousit k hlavnímu východu. Muž zůstal sedět v lavici sám.

Nebyl to člověk, na kterého by se někdo podíval dvakrát. Měl špinavě světlé vlasy a strhaný, unavený obličej; oblek mu špatně sedl, zuby měl zažloutlé a nerovné a maličko šilhal, jako by potřeboval brýle. Bohoslužba mu očividně mír do duše nepřinesla.

Konečně byli všichni venku. Vstal a s puntičkářskou přesností uložil zpátky gumovou podložku. Na chvilku zavřel oči a nehlasně pohyboval rty; vypadalo to, jako by si tím činem dodával odvahy k rozhodnutí jako skokan vysoko na věži nad hladinou bazénu. Zprudka se vysoukal z řady lavic a vykročil – na gumovém koberci chrámové lodě bez jediného zvuku – k malým ocelovým dveřím nadepsaným jediným slovem SAKRISTIE.

Vedle nich se nacházel zvonek. Muž zazvonil.

Zakrátko dveře otevřel podjáhen, mladík v šedivém kovovém řetízkovém rouchu, které při pohybu cinkalo, na rukou lesklé šedivé rukavice, vlasy zakryté přiléhavou kovovou čapkou. Neosobním, pečlivě nacvičeným hlasem se otázal: „Přejete si duchovní radu?“

Muž v hnědém přikývl a maličko nervózně přešlápl. Za dveřmi bylo vidět mnoho sakrálních obrazů a soch; sklopil před nimi zrak.

„Jak se jmenujete?“ vyzvídal jáhen.

„Karimov,“ odpověděl muž v hnědém. „Julius Karimov.“

Nepatrně se při těch slovech napjal a zapátral očima v jáhenově tváři po nějaké reakci. Žádnou nepostřehl a po mladíkově stručném pokynu, aby počkal, než to oznámí knězi, se uvolnil.

Během té chvíle, kdy zůstal sám, Karimov přešel sakristii a prohlížel si obraz na protější stěně: Ansonova „Neposkvrněná výroba“, zobrazující legendární původ Boha – blesk z čistého nebe zasahující ingot čisté oceli. Malba byla samozřejmě dokonale provedená; zejména to, jak umělec využil k zachycení blesku elektroluminiscenční barvy, bylo mistrovským dílem. V Karimovově obličeji však vyvolala výraz fyzické nevolnosti a po pouhých několika vteřinách se musel odvrátit.

Konečně vešel kněz v obřadním rouchu, jež na něho prozrazovalo, že patří k Jedenácti nejbližším Bohu. Čapku, jež během bohoslužby zakrývala vyholenou hlavu, už neměl a štíhlýma bělostnýma rukama si pohrával s drahokamy vykládaným emblémem Kola, který mu visel na krku na platinovém řetězu. Karimov se k němu zvolna obrátil čelem, pravou ruku maličko pozvednutou v naznačeném posunku. Udat pravé jméno bylo promyšlené riziko; domníval se, že je dosud tajemstvím. Ale pravá tvář…

Ne, žádný náznak poznání. Kněz prostě pronesl profesionálně zvučným hlasem: „Co pro vás mohu udělat, synu?“

Muž v hnědém se odhodlaně napřímil a jednoduše řekl: „Chci mluvit s Bohem.“

Kněz vzdychl s rezignovaným výrazem člověka zvyklého na podobné žádosti. „Bůh je nanejvýš zaneprázdněn, synu,“ zabručel. „Má na starosti duchovní blaho celého lidstva. Nemohl bych vám pomoci já? Potřebujete radu s nějakým konkrétním problémem, nebo hledáte obecnější božské vedení při programování svého života?“

Karimov se na něho užasle podíval a pomyslel si: Ten člověk opravdu věří! To není víra předstíraná pro vlastní zisk, nýbrž upřímná a hluboce zakořeněná, a to je děsivější než všechno ostatní, co si vůbec dokázali představit ti, kdo se mnou byli na začátku!

Po krátké odmlce odpověděl: „Jste laskav, otče, ale já potřebuji víc než jen radu. Mnoho jsem se modlil…“ u toho slova zadrhl, „… a hledal jsem pomoc u několika kněží, ale stále jsem nedosáhl míru pravé rotace. Kdysi dávno jsem měl tu výsadu vidět Boha z oceli a přeji si vidět ho znovu, to je všechno. Samozřejmě nepochybuji, že mě pozná.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Knězovy černé oči se zavrtávaly do Karimova. Konečně promluvil: „Pozná tě? Ano, jistě tě pozná! Ale já tě poznávám také – teď!“

Hlas se mu roztřásl nezvladatelnou zlostí a kněz sáhl po zvonku na zdi.

Karimovovu vychrtlou postavu naplnila síla zrozená ze zoufalství. Vrhl se na kněze, srazil mu nataženou ruku pouhých několik palců od cíle, vysokou postavu povalil, uchopil pevný řetěz kolem jejího krku a zatáhl vší silou, jakou jen dokázal vyvinout.

Řetěz se zařízl hluboko do bledého těla; Karimov jako posedlý tahal a tahal, pak si omotal řetěz kolem ruky, aby získal lepší úchop, a zatáhl znovu. Knězi vylézaly oči z důlků. Vydával ošklivé neartikulované chroptění, bil pěstmi do útočníkových předloktí – pak jeho pohyby zeslábly a posléze ustaly.

Karimov se stáhl, celý se třásl hrůzou z toho, co udělal, a donutil se nejistě vstát. K někdejšímu kolegovi, jenž už ho rozhodně nemohl slyšet, sklíčeně zamumlal omluvu, pak se uklidnil několikerým hlubokým nadechnutím a přistoupil ke dveřím, jimiž do místnosti nevešel.

Na svém trůnu pod baldachýnem ve tvaru kola seděl Bůh. Leštěné končetiny se mu leskly v tlumeném osvětlení a hlava měla nádherný design, aby připomínala lidskou tvář, aniž by nesla jediný lidský rys dokonce ani oči.

Slepý necitelný krám, pomyslel si Karimov, když za sebou zavíral dveře. Rukou se bezděky dotkl předmětu, který měl v kapse.

I Bohův hlas zněl víc než lidsky dokonale, čistý hluboký tón, jako by promluvily varhany. Řekl: „Můj synu…“

A zarazil se.

Karimov slyšitelně vydechl úlevou a nervozita z něho spadla jako svlečený kabát. Ledabyle vykročil a posadil se na prostřední z jedenácti židlí rozestavených v půlkruhu před trůnem, zatímco ho provázel prázdný lesklý pohled robota a celá kovová postava znehybněla překvapením.

„Nuže?“ oslovil ho Karimov. „Jak se ti líbí potkat pro zrněnu někoho, kdo v tebe nevěří?“

Robot se pohnul po lidském způsobu a uvolnil se. Propletl si ocelové prsty obou rukou pod bradou a pozoroval nyní vetřelce se zájmem nikoliv s úžasem. Hlas zazněl nanovo.

„To jsi ty, Blacku!“

Karimov s matným úsměvem přikývl. „Tak mi říkali za starých časů. Myslíval jsem si, že dávat falešná jména vědcům pracujícím na přísně tajných projektech je hloupé přehánění. Ale ukázalo se, že to má i své výhody – alespoň pro mne. Tvému, é, zesnulému apoštolovi venku jsem se představil vlastním jménem, Karimov, ale jemu to nic neříkalo. Mimochodem, když už mluvíme o pravých jménech: Kdy tě naposledy někdo oslovil jako A-46?“

Robot sebou trhl. „Mluvit o mně tímhle způsobem je svatokrádež!“

„Svatokrádež mi může být ukradená. Půjdu ještě dál a připomenu ti, co znamená to A v označení A-46. Android! Napodobenina člověka! Bezpohlavní soubor kovových součástek bez citu, který jsem pomáhal konstruovat a který si říká Bůh!“ Řízná slova prostoupilo sžíravé pohrdání. „Ty tvoje fantasmagorie o Neposkvrněné výrobě. Vykřísnut úderem nebeského blesku z bloku neopracované oceli! Ty tak můžeš něco vykládat o stvoření člověka k obrazu božímu – ty ‚Bůh‘ vyrobený k obrazu člověka!“

Dokonce ho opatřili schopností pokrčit rameny, vzpomněl si Karimov s trhnutím, když to robot udělal.

„Když necháme svatokrádež na chvíli stranou,“ řekl stroj, „máš nějaký reálný důvod, proč bys měl popírat, že jsem Bůh? Proč by se druhá inkarnace neměla uskutečnit formou inferrace – vtělení do nezničitelné oceli? A pokud jde o tvé neosvícené a klamné přesvědčeni; že jsi vytvořil moje kovové díly – což je beztak nanejvýš bezvýznamné, protože sám duch je věčný – už dávno se říká, že nikdo není své zemi prorokem, a protože k inferraci došlo nedaleko tvého experimentálního pracoviště… Nu!“

Karimov se zasmál. „Ať se propadnu!“ prohlásil. „Řekl bych. tomu sám věříš!“

„Nade vši pochybnost jsi propadl zatracení. Když jsem tě spatřil vejít do mého trůnního sálu, na chvíli jsem zadoufal, že jsi seznal mylnost svých cest a přišel jsi konečně uznat mé božství. Ve svém nekonečném soucitu ti dám ještě jednu, poslední příležitost tak učinit, než zavolám své kněze, aby tě vyvedli. Teď nebo nikdy, Blacku, nebo Karimove, nebo jak se chceš nazývat: kaješ se a věříš?“

Karimov neposlouchal. Hleděl někam do neurčita za lesklý stroj a hladil si vyboulenou kapsu. „Celé roky jsem se připravoval na tuhle chvíli – dvacet let od chvíle, kdy jsme tě zapnuli a já začal mít podezření, že jsme udělali chybu. Až do dneška jsem s tím nemohl nic dělat. A mezitím, zatímco jsem hledal způsob, jak tě zastavit, a dřel, abych toho dosáhl, byl jsem svědkem definitivního ponížení lidstva.

Byli jsme otroky svých nástrojů od chvíle, kdy si první pračlověk vyrobil nůž, aby s jeho pomocí snáze získal večeři. Pak už nebylo cesty zpátky a my jsme vyráběli a vyráběli, až jsme postavili stroje desetmilionkrát silnější než jsme sami. Opatřili jsme si auta, místo abychom se naučili rychle běhat. Opatřili jsme si letadla, místo abychom si nechali narůst křídla. A potom přišlo nevyhnutelné. Udělali jsme si ze stroje Boha.“

„A proč ne?“ zahřměl robot. „Můžeš mi jmenovat jedinou věc, ve které nad vás nevynikám? Jsem silnější, inteligentnější a trvanlivější než člověk. Moje duševní i fyzické schopnosti se vymykají srovnání. Necítím bolest. Jsem nesmrtelný a nezranitelný, a ty přesto tvrdíš, že nejsem Bůh. Proč? Ze zvrácenosti!“

„Ne,“ opáčil Karimov s děsivou přímočarostí. „Protože jsi šílený.

Byl jsi vyvrcholením několika desítek let práce našeho týmu: tuctu nejvýznamnějších žijících kybernetiků. Naším snem bylo vytvořit mechanickou analogii člověka, jež by se dala programovat přímo pomocí vzorců okopírovaných ze struktury našeho mozku. Podařilo se nám to – až příliš dobře.

Za posledních dvacet let jsem měl dost času uvědomit si, kde se nám to vymklo z ruky. Byla to moje chyba, Bůh mi pomoz – ten pravý Bůh, jestli existuje, ne ty, ty mechanická modlo! Když jsme na tobě pracovali, celou dobu v mém podvědomí číhala myšlenka, že postavit takový stroj, jaký jsme zamýšleli, by bylo jako stát se Bohem: vytvořit kreativní inteligenci, což se předtím nepodařilo nikomu kromě Něho! Byla to megalomanie a já se za ni stydím, ale měl jsem to v hlavě a odsud se to přeneslo do tvé mysli. Nikdo o tom nevěděl; dokonce já sám jsem si to bál přiznat, protože stud je spásonosná lidská ctnost. Ale ty! Co ty můžeš vědět o studu, o zdrženlivosti, o empatii a lásce? Jakmile se mánie octla ve tvém komplexu umělých neuronů, rozrostla se bez hranic a… takhle jsi skončil. Posedlý chtivostí božské slávy! Proč by jinak vznikla doktrína o Slovu učiněném ocelí, nebo obraz Kola, mechanické formy, která se v přírodě nevyskytuje? Proč by ses jinak namáhal aranžovat paralely své bezbožné existence s životem Největšího z lidí, který kdy žil?“

Karimov stále mluvil tiše, ale oči mu plály nenávistí.

„Nemáš žádnou duši, ale mne budeš obviňovat ze svatokrádeže. Jsi hromádka drátů a tranzistorů, ale prohlašuješ se za Boha. To je rouhání! Jenom člověk může být Bohem!“

Robot se se zařinčením pohnul a řekl: „To všechno je nejenom nesmysl, ale navíc i plýtvání mým drahocenným časem. To je všechno kvůli čemu jsi přišel – abys mne urážel?“

„Ne,“ odpověděl Karimov. „Přišel jsem tě zabít.“

Po dlouhé době konečně zajel rukou do vyboulené kapsy a vytáhl předmět, který tam ukrýval: podivnou malou zbraň, dlouhou necelých šest palců. Vpředu z ní vyčnívala krátká kovová trubice; z rukojeti vycházel kabel, jenž mizel pod sakem; pod palcem se nacházelo malé červené tlačítko.

„Trvalo mi dvacet let, než jsem tohle zkonstruoval a vyrobil,“ řekl. „Vybrali jsme pro tvé tělo ocel, kterou může zničit jenom atomová bomba; jak by ovšem do tvé přítomnosti mohl jediný člověk přinést jadernou zbraň na zádech? Musel jsem počkat, až budu mít prostředek k tomu, abych tvou ocel rozřízl stejně snadno jako nožem slabé lidské tělo. Tady je – a teď mohu odčinit zlo, které jsem napáchal na vlastním druhu!“

Stiskl tlačítko.

Robot, až do tohoto okamžiku nehybný, jako by nedokázal uvěřit, že by mu někdo mohl chtít skutečně ublížit, vyskočil na nohy, napůl se otočil a zůstal ochrnutě stát, když se v kovu na jeho boku objevila drobná dírka. Ocel kolem ní tvořila drobné kapky; okolní plocha se rozžhavila do ruda a kapky stékaly jako voda – nebo jako krev.

Karimov držel zbraň pevně, ačkoliv mu popálila prsty. Na čele se mu perlil pot. Ještě půl minuty a škoda bude nenapravitelná.

Za ním se rozlétly dveře. Zaklel, protože na lidi jeho zbraň nepůsobila. Držel ji namířenou až do posledního okamžiku; potom ho zezadu chytili, přitiskli mu ruce k tělu, zbraň odtrhli od kabelu, hodili na zem a rozdupali napadrť.

Robot se nepohnul.

Napětí dvaceti nenávistných let polevilo a úleva vytryskla ven v podobě hysterického smíchu, který se snažil potlačit. Když se mu to konečně podařilo, zjistil, že ho drží onen podjáhen, který ho vpustil do sakristie. Kolem postávali další, neznámí muži a v naprostém tichu hleděli na svého Boha.

„Podívejte se na něj, podívejte se na něj!“ zajásal Karimov. Vaše modla byla pouhý robot, a co člověk vyrobil, může i zničit. Tvrdil, že je božský, ale nebyl ani nezranitelný! Osvobodil jsem vás! Nechápete? Osvobodil jsem vás!“

Ale jáhen mu nevěnoval pozornost. Upřeně hleděl na monstrózní kovovou loutku a olizoval si rty, až posléze promluvil hlasem, v němž nezněla ani úleva, ani hrůza, nýbrž jen nábožná úcta: „Otvor v boku!“

Karimovův sen se začal rozplývat. Otupěle přihlížel, jak ostatní muži přistupují k robotovi a nahlížejí do otvoru, zaslechl, jak se jeden z nich ptá: „Jak dlouho bude trvat oprava?“ a jak druhý ledabyle odpovídá: „Ále, asi tři dny!“ A bylo mu jasné, co vlastně udělal.

Není snad pátek, a to jarní? Nevěděl snad sám, že robot pečlivě vytvářel paralely mezi svou kariérou a životem člověka, kterého parodoval? Jaké to mělo vyvrcholení: přišla smrt a po ní zmrtvýchvstání – třetího dne…

A okovy Slova učiněného ocelí už nebudou nikdy zlomeny.

Muži jeden po druhém udělali znamení Kola a odcházeli, až zůstal jenom jeden. Sestoupil od trůnu, přísně se postavil před Karimova a oslovil jáhna, který ho držel v pevném sevření.

„Kdo to vůbec je?“ otázal se.

Jáhen shlédl na zhroucenou postavu na židli, drcenou tíhou všech věků, a rty nehlasně naznačil chápavé „Ó“.

„Teď už tomu rozumím!“ řekl. „Říká si Karimov.

Ale jeho pravé jméno musí být Iškariotský.“

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Jiří Engliš

Doslov

Ani vlastně nevím, jak Jidáš vznikl, ale mám podezření, že to má něco společného se sklonem antropomorfizovat stroje, kterého jsem si všiml nejen u sebe, ale i u jiných lidí. Kdysi jsem měl sportovní auto Morgan, zlaté vozítko s výraznou a dost vrtošivou osobností, které bylo asi osm roků staré, když jsem je získal. Přísahám, že nesnášelo dopravní špičku a rozhořčeně si stěžovalo, když bylo zaparkované, dokud jsem mu všechno to přehřívání a popojíždění na jedničku nevynahradil projížďkou po dálnici, kde jsem je mohl nechat rozjet na nějakých padesát mil v hodině.

Doufám, že stále rozšířenější zvyk přenechávat úžasným novým mašinkám nejenom namáhavou práci, ale i rozhodování nevyvrcholí doslovným uctíváním strojů, ale pokud by k tomu došlo – o tom ta povídka je.

DESTRUKČNÍ ZKOUŠKA

Úvod k povídce

Už jsem napsal tolik duchaplných komentářů o tom, kdo a co je zač Keith Laumer (přičemž jedním z nejdelších a nejbombastičtějších je úvod k jeho sbírce Nine by Laumer (Devět od Laumera), že, upřímně vzato, nevím, co nového bych ještě mohl napsat. Ale…

Laumer je vysoký, energický, dosti pohledný muž, pokud se vám zamlouvá onen druh krutých úst a pichlavých očí, jaké mívá kosman. Napsal několik svazků povídek o profesionálním diplomatovi v galaktické budoucnosti jménem Retief. Není žádná náhoda, že Laumer byl sám diplomat v amerických zahraničních službách. Avšak povídky o Retiefovi jsou lehkovážné a řada čtenářů ani nezaregistrovala (jak jsem příšerně zdlouhavě vysvětloval v úvodu k jeho sbírce) Laumerovu vážnou tvorbu: spoustu alegorií světa, v němž žijeme – povídky, které vrhají ostrý, někdy úzkostný pohled na to, jak se k sobě navzájem chováme. Jeho dynachromatické povídky s neodmyslitelným varováním před věkem počítačů. Jeho honičky Strukturovanou společností, kde je osamělý člověk od začátku odsouzen k záhubě, ale přesto neustává v aktivitě, protože je člověk. Tyto povídky představují skutečného Laumera a je škoda, že prodává příběhy o Retiefovi tak snadno, protože mu umožňují pohodlný život a dovolují mu vyprávět dlouhé humorné historky, když by se měl zabývat komplexnějšími problémy, jako je například ten, který rozebírá v povídce, kterou se chystáte přečíst.

Laumer je výjimečný člověk. Je spletí protikladů, nespoutaný talent, pilíř síly, člověk, který oceňuje a chápe etiku a mravnost na takřka buněčné úrovni. Je to vidět na jeho díle. Je spisovatelem, který odmítá ignorovat realitu, i když píše vesmírná dobrodružství. V Universu fungují zákony, které jsou pro Laumera neměnné. Nemám to srdce, abych s ním nesouhlasil. Láska, odvaha a odhodlání jsou dobré; válka, lenost a pokrytectví jsou špatné. Kdybych měl jmenovat mně známého člověka, který mi připadá neúplatný, byl by to Laumer. (Tato hodnocení vynáším však jen velice obezřele. Příliš často stavím na piedestal pouhé lidi a zjišťuji, že jsou stejně nedokonalí jako všichni další lidé včetně mě samého. Laumer je možná výjimka.)

Keithovy biografické údaje jsou poměrně zajímavé. Předložím vám je tak, jak mi je poskytl, neboť si myslím, že odrážejí pravdu toho, co jsem o něm nyní napsal.

„Narodil jsem se ve státě New York, kde jsem žil až do svých dvanácti let, potom jsme se přestěhovali na Floridu. Mohu tedy pohlížet na Občanskou válku z obou stran. Možná právě tohle je skutečnou příčinou mé neschopnosti opravdu uvěřit v některou z oblíbených kauz. (Zjišťuji, že lidi lze rozdělit na dvě smysluplné kategorie: slušné lidi a hajzlíky; zdá se, že oba druhy jsou rovnoměrně zastoupeny mezi všemi typy, barvami, velikostmi a národnostmi.)

V roce 1943, v osmnácti letech, jsem vstoupil do armády. Viděl jsem Texas, Georgii, Německo, Francii, Belgii, Holandsko, Lucembursko a další zvláštní místa. Připadalo mi, že všechna obývá stejný druh opovrženíhodných, chamtivých, lásku/nenávist si zasluhujících lidí, které jsem znal už z domova. V roce 1946 jsem se ocitl na University of Illinois, jako student architektury. O pět let později jsem měl manželku, dva prcky a dva diplomy. Mezitím jsem došel k závěrům ve svých teoriích o lidech poté, co jsem potkal sviňáky jak tmavé tak bílé pleti, dobré křesťany i dobré židy. Nikdo z nich neměl monopol na ctnost ani na ničemnost.

V roce 1953 jsem zmátl úřady, když jsem vstoupil do vojenského letectva jako nadporučík dříve, než mě stihli naverbovat do třetí světové války, která byla tehdy na spadnutí. Pak zmátly zase ony mě, když se na válku vykašlaly. Strávil jsem rok odříznutý od světa na skalisku na Labradoru. V roce 1956 jsem od letectva odešel a vstoupil jsem do diplomatických služeb. Tam jsem odhalil slaboulinkou převahu hajzlíků. Strávil jsem dva roky v Barmě a zjistil jsem (jaké překvapení!), že jsem spisovatel. V roce 1960 jsem se vrátil k vojenskému letectvu, sloužil jsem v Londýně, v pětašedesátém jsem z práce odešel, stal jsem se spisovatelem na plný úvazek a už nikdy nehodlám zaměstnání měnit.“

Zapomíná se zmínit o knihách, jako byly Embassy (Ambasáda), Catastrophe Planet (Planeta katastrof), Envoy to New Worlds (Vyslanec do nových světů), Worlds of the Imperium (Světy impéria), Retiefs War (Retiefova válka) a Earthblood (Krev Země, kterou napsal společně s Roselem G. Brownem). Zapomíná se rovněž zmínit o tom, že je jedním z několika málo nových talentů, které se v průběhu posledních pěti let objevily v žánru spekulativní prózy. Ale to můžeme připsat Keithově neuvěřitelné skromnosti.

Výše jsem se zmínil o vážné povaze toho nejlepšího Laumerova díla. Následující povídka Destrukční zkouška o takové vážnosti svědčí. Ale Laumer není žádný Edgar Guest science fiction – tedy deklamátor otřepaných klišé – život je skutečný, život je naléhavý –, neboť nám nabízí nebezpečnou vizi o základní povaze člověka. A o jeho snaze stát se dokonalým vypravěčem svědčí fakt, že tato moralita je sepsána v úctyhodné podobě akční honičky.

DESTRUKČNÍ ZKOUŠKA

Keith Laumer

JEDNA

Do tváře nad zvednutým límcem vháněl říjnový vítr Mallorymu ledový déšť. Mallory se skrýval ve stínech v ústí úzké boční uličky.

„To je mi pěkná ironie, Johnny,“ zabručel malý zasmušilý muž vedle něho. „Muž, který se měl dnes večer stát světovým premiérem, se ukrývá mezi domy, zatímco Koslo a jeho kumpáni popíjejí šampaňské v Úřednickém paláci.“

„To mi vůbec nevadí, Paule,“ poznamenal Mallory. „Možná bude oslavami svého vítězství natolik zaneprázdněný, že se mnou nebude vůbec zabývat.“

„A možná to bude naopak,“ varoval ho mužík. „Nebude klidný. dokud bude vědět, že jsi naživu a můžeš mu křížit plány.“

„To bude trvat jen několik příštích hodin, Paule. Ještě před snídaní se Koslo dozví, že jeho zmanipulované volby nejsou platné.“

„Ale kdyby tě předtím zneškodnil, byl by to konec, Johnny. Bez tebe se náš puč zhroutí jako domeček z karet.“

„Zůstávám ve městě,“ opáčil Mallory suše. „Ano, pojí se s tím jisté riziko; ale svržení diktátora už nějaká ta rizika prostě obnáší.“

„Ale s Crandallem ses sejít nemusel.“

„Bude užitečné, když mě uvidí, když pozná, že do toho dávám všechno.“

Oba muži mlčky očekávali příjezd svého spoluspiklence.

DVĚ

Na palubě mezihvězdné bitevní lodě plavící se půl parseku od Země složená mysl Ree analyzovala vzdálenou sluneční soustavu.

Radiace na mnoha vlnových délkách od třetího tělesa, percepční buňky nasměrovaly impulz k 6934 jednotkám, které tvořily dělený mozek, řídící lodě. Modulace v rozmezí čtyřicátého devátého až devadesátého prvního spektra duševní činnosti.

Část vzorce je charakteristická pro exokosmickou manipulativní inteligenci, extrapolovaly Analyzátory z poskytnutých dat. Komplexnost dalších údajů se pohybuje od úrovně jedna po úroveň dvacet šest.

Jde o anomální stav, přemítaly Memorizátory. V základní povaze vysoké inteligence je ničit všechny nižší konkurující formy myšlení, tak jako systematicky ničím/e ty, s nimiž se setkávám/e při průzkumu Galaktického ramene.

Než začneme jednat, je nezbytně nutné tento fenomén objasnit, poukazovaly Interpretátory. Za účelem extrakce a analýzy reprezentativní jednotky myšlení bude zapotřebí provést přiblížení na vzdálenost nepřesahující jednu radiační sekundu.

V tomto případě úroveň rizika vzrůstá do kategorie Nejvyšší, oznámily věcně Analyzátory.

ÚROVNĚ RIZIKA UŽ NEPLATÍ, ukončil debatu mocný myšlenkový impulz Egonu. NAŠE LODĚ NYNÍ VNIKAJÍ DO NOVÉHO VESMÍRU, HLEDAJÍ PROSTOR PRO EXPANZI VELKÉ RASY. NEZMĚNITELNÝ ROZKAZ TOHO-JĚNŽ-JE-NEJVYŠŠÍ VYŽADUJE, ABY MÁ/NAŠE SONDA BYLA VYSTAVENA HRANICI MOŽNOSTÍ REE, TESTOVALA SVOU SCHOPNOST PŘEŽITÍ A DOMINANCE. NELZE PŘIPUSTIT BOJÁCNOST, NELZE OMLUVIT NEÚSPĚCH. NYNÍ SE PŘEMÍSTÍM/E NA POZOROVATELSKOU ORBITÁLNÍ DRÁHU!

V naprostém tichu a s rychlostí o zlomek kilometru nižší, než je rychlost světla, bojová loď Ree vystřelila směrem k Zemi.

TŘI

Když se blok od něho objevila v prudké záři mnohoobloukového světla temná postava, Mallory strnul.

„To je Crandall,“ sykl mužík. „Jsem rád…“ tu ho přerušilo rachocení silného proudového motoru, které se znenadání rozeznělo prázdnu ulicí. Zpoza rohu vyletěl za ječeni namáhaných setrvačníků policejní vůz. Muž ve světle vyrazil na útěk – a z vozu zamžikaly a zajektaly jasně modré záblesky SURFstole. Běžce zasáhla sprška kulek, mrštila jím o cihlovou zídku, podrazila mu nohy, převalila ho, a to všechno ještě dříve, než rachot zbraní vůbec dorazil do Malloryho uší.

„Panebože! Zabili Tonyho!“ vykoktal mužík. „Musíme odtud pryč…“

Mallory zacouval několik kroků do uličky a ztuhl, když se na druhém konci rozzářila světla. Uslyšel, jak na dlažbu doskočily těžké boty, a chraplavý hlas vyštěkl rozkaz.

„Odřízli nás,“ sykl. Dva metry od něho byly hrubé dřevěné dveře. Skočil k nim a vrazil do nich celou svou vahou. Ani se nehnuly Ustoupil, vykopl je a postrčil společníka do tmavé místnosti páchnoucí plesnivou pytlovinou a krysími výkaly. Zakopával, šmátral ve tmě, ale dál si razil cestu prostorem plným harampádí, ohmatával stěnu, až našel dveře, nakřivo zavěšené na jediném pantu. Protáhl se jimi a ocitl se v chodbě se zkrabaceným linoleem, slabě osvíceným září, linoucí se sem světlíkem nad masivními zamřížovanými dveřmi. Otočil se a vyrazil k menším dveřím na druhém konci chodby. Byl od nich sotva tři metry, když se prostřední panel rozletěl ve spršce dřevěných třísek, které ho poškrábaly a jako ostré pařáty mu rozdrásaly kabát. Mužíkovi za ním se z hrdla vydralo přidušené zachroptění; Mallory se chvatně obrátil a spatřil jej narazit na stěnu a sjet po ní, s hrudí a břichem rozervanými plnou dávkou tisícovky ran z policejní SURFstole.

Dírou ve dveřích se protáhla ruka a ihned zašmátrala po západce. Mallory udělal krok, zápěstí sevřel a vší silou jím trhl. Ucítil, jak povolil loketní kloub. Řev zraněného policisty přehlušila druhá salva z rychlopalné zbraně – ale Mallory už stačil uskočit, chytil se zábradlí na schodišti a vytáhl se přes ně. Bral schody po pěti, proběhl odpočívadlo plné skleněných střepů a prázdných láhví, hnal se dál, vyběhl na chodbě lemované vyboulenými dveřmi a pavučinami. Pod ním zadupaly boty, zařvaly vzteklé hlasy. Mallory vtrhl do nejbližších dveří a hned se vedle nich opřel zády o stěnu. Na schodech zaduněly těžké kroky, zastavily se, zamířily jeho směrem…

Mallory strnul, a jakmile policista minul dveře, vykročil ven a jedinou ranou, do níž vložil veškerou sílu zad a ramen, udeřil muže do zátylku. Muž letěl chodbou a Mallory vyskočil a popadl pistoli dříve, než dopadla na zem. Udělal tři kroky a vyprázdnil zásobník do schodišťové šachty. Jen co se obrátil, aby vyrazil na útěk, zdola zaburácel odvetná palba.

Do boku jako by ho zasáhl obušek, kterým se musel rozmáchnou obr, vyrazil mu dech z plic a v otočce ho poslal ke stěně. Vzpamatoval se a uháněl dál; rukou si nahmatal hluboký, silně krvácející šrám. Kulka se o něho jen zlehka otřela.

Doběhl ke dveřím na provozní schodiště, a prudce ucukl, když na něho se zavřeštěním vyskočil ze tmy špinavý, šedý tvar – těsně předtím, než v úzkém prostoru bleskla a třeskla pistole a odstřelila ze stěny nad jeho hlavou oblak omítky. Podsaditý muž v tmavé uniformě Bezpečnostní policie přibíhající ze schodiště se na okamžik zarazil, když v Malloryho ruce spatřil zbraň – a než se vzpamatoval, Mallory se ohnal prázdnou pistolí a srazil ho zpátky na odpočívadlo. Kočka, která mu zachránila život – obrovský kocour posetý jizvami z bezpočtu šarvátek –, zůstala ležet na zemi; polovinu hlavy jí odervala rána, jíž se ocitla v cestě. Jediné žluté oko upírala na Malloryho; drápy poškrábala podlahu, když se i po smrti vrhala do útoku. Mallory nebohé zvíře přeskočil a běžel po schodech nahoru.

O tři řady výše schodiště skončilo na půdě plné svázaných novin, plesnivějících kartonů, z nichž se při jeho příchodu vyhrnuly myši. Bylo tu jediné okno, zanesené špínou. Mallory zahodil už nepotřebnou zbraň a prohlédl si strop, jestli nenarazí na únikový vikýř; nic nenašel. Bok mu svírala mučivá bolest.

Za dveřmi zadusaly neúprosné kroky. Mallory zacouval do kouta místnosti – opět se rozezněla ohlušující salva SURFstole, chatrné dveře se vyduly a roztříštily. Na okamžik zavládlo naprosté ticho. Potom:

„Mallory, vyjděte ven s rukama nad hlavou!“ vyštěkl burácivý hlas. Ve tmě bylo dobře vidět, jak bledé plameny olizují štosy papíru, které zapálila sprška ocelových nábojů. Místnost se plnila houstnoucím kouřem.

„Vyjděte ven, než se usmažíte,“ zavolal hlas.

„Vypadněme odsud,“ zařval další muž. „Tahle skládka vzplane jako troud!“

„Dávám vám poslední šanci, Mallory!“ křikl první muž. Plameny, přiživované suchým papírem, se už natahovaly ke stropu a stále víc hučely. Mallory se kolem stěny prosmýkl k oknu, serval z něj potrhanou roletu a zacloumal rámem. Ten se ani nepohnul. Vykopl sklo, přehodil nohu přes rám a vylezl na zrezivělé požární schodiště. Čtyři patra na zem, kaluže světla na špinavém betonu, bílé tečky zvednutých hlav – a šest policejních vozů blokujících deštěm zmáčenou ulici. Opřel se zády o zábradlí a vzhlédl. Požární schodiště se táhlo ještě dvě, možná tři patra nad ním. Zakryl si tvář rukou, aby si ji ochránil před jazyky plamenů, a přinutil rozbolavělé nohy, aby ho spěšně vynesly po železných schodech nahoru.

Nejvyšší odpočívadlo bylo necelé dva metry pod převislou římsou. Postavil se na zábradlí, oběma rukama se zachytil okraje opracované kamenné hrany a vyšvihl se nahoru. Chvilku volně visel ve výšce třiceti metrů nad zemí; potom se vytáhl, přehodil koleno přes šikmý kryt a překulil se na střechu.

Chvíli zůstal ležet a upíral oči do okolní tmy. Plochu střechy narušovala jen silueta ventilační šachty a schodištní či výtahové boudy.

Obhlédl okolí a zjistil, že hotel stojí na nároží a za ním se rozkládá parkoviště. Na straně shlížející do boční uličky se sousední střecha táhla asi o tři metry níže, za mezerou širokou asi pět metrů. Vtom se Mallorymu pod nohama s těžkým rachocením roztřásla střecha: v letité budově se zřítilo podlaží, když oheň nahlodal nosnou konstrukci.

Všude kolem stoupal kouř. Ze strany nad parkovištěm šlehaly do výšky deseti metrů tmavé plameny, které do mokré noční oblohy chrlily obrácený vodopád jisker. Přešel k začátku schodiště a zjistil, že plechové dveře jsou zavřené. Ke stěně budovy byl přichycen rezavý žebřík. Vytrhl jej a přenesl na konec střechy nad boční uličkou. Musel vynaložit veškerou sílu, aby uvolnil zkorodované příchytky a natáhl žebřík do plné délky. Odhadoval, že měří tak šest metrů. To by mělo stačit – možná.

Vystrčil konec žebříku do uličky a komíhal jím, až jej položil na střechu pod sebou. Lávka se pod jeho vahou začala rozpadat, jakmile se po ní začal plazit. Houpání křehké opory však ignoroval a obezřele se plížil dál. Byl necelé dva metry od střechy, když ucítil, jak se pod ním zteřelý kov rozpadl; zběsile se vymrštil. Zachránilo ho pouze to, že střecha ležela o něco níže. Sunul se po plechovém okapu a poslouchal řev, který se dole ozval, když žebřík dopadl na dlažbu uličky.

To mám ale pech, pomyslel si. Teď vědí, kde jsem…

Ve střeše byly zasazené těžké padací dveře. Zvedl je, sestoupil po železném žebříku do tmy, prošátral si cestu do chodby a pak ke schodišti. Z hloubky se linuly slabé zvuky. Pustil se dolů.

Ve třetím patře pod sebou zahlédl světla, uslyšel hlasy a dusot nohou. Ve druhém patře schodiště opustil, plížil se chodbou, vklouzl do opuštěné kanceláře. Reflektory na ulici dole vykreslovaly na bezbarvých stěnách křivé stíny.

Ubíral se dál. Spojovacími dveřmi vstoupil do místnosti, jejíž okna shlížela do boční uličky. Vytlučeným oknem dovnitř zavanul studený průvan páchnoucí kouřem. Ulička pod oknem se zdála prázdná. Paulovo tělo bylo pryč. Polámaný žebřík ležel tam, kam dopadl. Odhadoval, že na dlažbu je to nějakých šest metrů; i kdyby se zavěsil za ruce a skočil, nejspíš by si zlomil nohu…

Něco se pod ním pohnulo. Přímo pod oknem, zády ke zdi, stál uniformovaný policista. Malloryho tvář se zkřivila v liščím úsměvu. Jediným pohybem vyklouzl přes parapet ven a chvíli zůstal viset s hrudí přitisknutou ke zdi, až spatřil, jak se zvedla vylekaná tvář, ústa se otevřela k výkřiku…

Pustil se; nohama dopadl na záda muži, který tak ztlumil jeho pád. Odvalil se a lehce otřesen se posadil. Policista ležel natažený na břiše a páteř měl zkroucenou v nepřirozeném úhlu.

Mallory vstal – a málem upadl, když ucítil bodnutí bolesti v pravém kotníku. Vymkl si jej nebo zlomil. Zaťal zuby a sunul se podél zdi. Kolem kotníků mu vířila ledová dešťová voda, valící se z chrliče několik kroků před ním. Uklouzl a málem upadl na dlažbu. Vpředu rozeznával řidší tmu parkoviště za budovou. Kdyby se k němu dostal, přeběhl je – možná by měl pořád ještě naději. Musí se mu to podařit – kvůli Monice, kvůli dítěti, kvůli budoucnosti světa.

Další krok, a další. Připadalo mu, jako by mu kotník proklál ocelový bodec. Zranění po kulce mu v boku vyvolávalo nesmírnou bolest, která se mu připomínala s každým nadechnutím. Na tělo se mu lepila krví nasáklá a ledově studená košile a nohavice. Ještě tři metry a vyrazí…

Do cesty mu vstoupila dvojice mužů v černých uniformách Státní bezpečnostní policie se zbraněmi namířenými na jeho hruď. Mallory se odlepil ode zdi a připravil se na salvu kulek, která mu měla ukončit život. Místo toho však mrholením pronikl paprsek světla a oslepil jej.

„Půjdete s námi, pane Mallory.“

ČTYŘI

Pořád žádný kontakt, hlásily Perceptory. Mysli vysoké úrovně pod námi nejsou kohezní; když se jich dotýkám/e, blikotají a míhají se.

Iniciátory přišly s návrhem: Za použití náležitých harmonických kmitů lze vytvořit rezonanční pole, které zesílí každou domorodou mysl fungující v analogovém rytmu.

Docházím/e ke zjištění, že nejvhodnější bude vzorec následující povahy… Zobrazily se složité symboly.

POKRAČUJTE POPSANÝM ZPŮSOBEM, poručil Egon. VŠECHNY VNĚJŠÍ FUNKCE BUDOU PŘERUŠENY DO DOBY, NEŽ BUDE DOSAŽENO ÚSPÉCHU.

Senzory Ree z tmavé a zatuchlé lodě zapátraly s maximální cílevědomostí po vnímavé lidské mysli.

PĚT

Vyšetřovací místnost tvořila zcela holá krychle natřená bílou emailovou barvou. V jejím geometrickém středu stálo pod rozzářeným světelným panelem masivní křeslo z leštěné oceli, které vrhalo na zem černočerný stín.

Odtikala tichá minuta; potom na chodbě zaklapaly podpatky. Otevřenými dveřmi dovnitř vstoupil vysoký muž v jednoduché tmavé vojenské blůze, zastavil se a zadíval se na vězně. Širokou ochablou tvář měl šedou a pochmurnou jako náhrobní kámen.

„Varoval jsem vás, Mallory,“ řekl hlubokým, hrčivým hlasem.

„Děláte chybu, Koslo,“ namítl Mallory.

„Tím, že otevřeně zatýkám národního hrdinu?“ Koslo zkřivil masité šedé rty do umrlčího úsměvu. „Nedělejte si iluze. Rebelové se bez vůdce ničeho neodváží.“

„Jste si jistý, že jste připravený podrobit svůj režim tak brzké zkoušce?“

„Buď uděláme tohle, nebo budeme čekat, zatímco vaše strana bude sílit. Vybral jsem si rychlejší postup. Čekání mi na rozdíl od vás, Mallory, nikdy nešlo.“

„No… ráno budete vědět víc.“

„Tak brzy?“ Koslova těžká víčka stlačila zář světla. Odfrkl si. „Ráno budu vědět spoustu věcí. Uvědomujete si, že vaše pozice je beznadějná?“ Očima zabloudil ke křeslu.

„Zkrátka bych se vám teď měl zaprodat výměnou za… co? Za další vaše sliby?“

„Druhou možností je pak tohle křeslo,“ poznamenal Koslo suše.

„Vkládáte velkou důvěru ve stroje, Koslo – větší než v lidi. To je vaše veliká slabina.“

Koslo natáhl ruku a pohladil rovný kov křesla. „Toto je vědecké zařízení sestavené za účelem realizace konkrétního úkolu tak, aby pro mě představovala co nejmenší možnou obtíž. V nervové soustavě subjektu vytváří podmínky, které vedou k vyvolání veškerých vzpomínek, a zároveň zesiluje subvokalizace, které doprovázejí veškerou intenzivní intelektuální aktivitu. Subjekt je rovněž otevřenější verbálním podnětům.“ Odmlčel se. „Pokud se budete vzpírat, zničí vám mozek – ovšem až poté, co mi sdělíte všechno: jména, místa, data, organizaci, plány postupu – všechno. Bude pro nás oba jednodušší, když uznáte nevyhnutelné a svobodně mi povíte to, co potřebuji vědět.“

„A až informace získáte?“

„Víte, že můj režim nemůže tolerovat opozici. Čím budou mé informace úplnější, tím méně krve bude muset být prolito.“

Mallory zavrtěl hlavou. „Ne,“ odmítl stroze.

„Nebuďte blázen, Mallory! Tady nezkoušíme vaši mužnost!“

„Možná že ano, Koslo: člověk proti stroji.“

Koslo ho probodl pohledem. Rychle pokynul rukou.

„Přivažte ho.“

* * *

Mallory, usazený v křesle, ucítil, jak mu studený kov vysává teplo z těla. Popruhy mu znehybňovaly paže, nohy, trup. Široké kolo z propletených drátů a plastu mu pevně tisklo lebku ke tvarované opěrce. Fey Koslo ho sledoval z protějšího konce místnosti.

„Hotovo, vaše excelence,“ informoval ho technik.

„Pokračujte.“

Mallory strnul. Žaludek se mu stahoval úděsným rozrušením. O křesle už slyšel, věděl o jeho schopnosti propátrat člověku mozek a udělat z něho žvatlající trosku.

Pouze svobodná společnost dokáže vytvořit techniku, jež umožňuje existenci tyranie… pomyslel si.

Díval se, jak se k němu blíží technik v bílém plášti, jak natahuje ruku k ovládacímu panelu. Zbývala mu pouze jediná naděje: kdyby se mu podařilo vzdorovat moci stroje, protahovat výslech, zdržet Kosla do úsvitu…

Ke spánkům mu přilehl svěrák posetý jehlami. Mysl se mu okamžitě naplnila horečnatě vířícími obrazy. Ucítil, jak se mu hrdlo stáhlo zdušeným výkřikem. Do mozku se mu zaryly prsty nesmírné síly, prosely mu staré vzpomínky, roztrhly zhojené rány času. Byl si vědom skutečnosti, že se k němu odněkud line tázavý hlas. V krku se mu chvěla slova, která se s křikem toužila dostat ven.

Musím tomu vzdorovat! Myšlenka mu probleskla hlavou a zmizela, strhl ji příval pátravých impulzů, který se mu prohnal mozkem jako voda mlýnským náhonem. Musím vydržet… tak dlouho… abych dal ostatním šanci…

ŠEST

Na palubě lodi Ree, na panelu obklopujícím řídicí středisko, zářila a poblikávala matná světélka.

Cítím/e novou mysl – vysílač o velkém výkonu, oznámily najednou Perceptory. Avšak obrazy jsou nejasné. Cítím/e souboj, odpor…

ZAČNĚTE S DŮKLADNOU KONTROLOU SUBJEKTU, přikázal Egon. ZUŽTE OHNISKO A EXTRAHUJTE REPREZENTATIVNÍ OSOBNOSTNÍ ZLOMEK!

Je to obtížné; cítím/e silné nervové proudy, jež jsou v rozporu se základními mozkovými rytmy.

BOJUJTE S NIMI!

Mysl Ree se znovu rozprostřela, pronikla do složité matrice, kterou byla Malloryho mysl, a začala pečlivě vykreslovat a posilovat její vrozené symetrie. Umožnila vystoupit přirozené egomozaice, nespoutá žádnými rozptylujícími protichůdnými impulzy.

SEDM

Technikovi zbělela tvář, když Malloryho tělo znenadání v popruzích ztuhlo.

„Vy blázne!“ Koslův hlas šlehl jako bič. „Jestli umře dřív, než promluví…“

„On… se tomu divoce vzpírá, vaše excelence.“ Technik očima přelétl displeje jednotlivých přístrojů. „Alfa až delta rytmy jsou v normálu, i když jsou splašené,“ zamručel. „Metabolický index 0,99…“

Malloryho tělo sebou trhlo. Oči se otevřely a zase zavřely. Ústa se pohybovala.

„Proč nic neříká?“ vyštěkl Koslo.

„Může to chvilku trvat, vaše excelence… než se energetické proudění seřídí na desetibodový rezonanční…“

„Tak do toho, chlape! Zatčením tohoto muže jsem riskoval příliš mnoho, abych ho teď jen tak ztratil!“

OSM

Doběla rozžhavené prsty čiré energie vystřelovaly z křesla do nervových vláken v Malloryho mozku – a setkávaly se zarputilým odporem sondy Ree. V následném střetu se Malloryho mučené vědomí zmítalo jako lístek v bouři.

Bojuj! Poslední zbytek jeho vědomé inteligence se vzchopil – a byl zachycen, ujařmen a smeten. Uvědomoval si, že se točí vířící mlhou bílého světla prozářeného rudými, modrými a fialovými záblesky a plameny. Vnímal, jak na něho doléhají nesmírné síly, smýkají jím sem a tam, natahují mu mysl jako ohebný drát, až se klenul celou galaxií. Vlákno se rozšířilo, roztáhlo do diafragmy, která proťala kosmos. Plocha získala na tloušťce a nadmula se, až obsáhla celý časoprostor. V dáli a v náznacích cítil překotné proudění energií, které běsnily těsně za neproniknutelnou membránou síly…

Koule se zmenšovala, tísnila, svírala a tlačila jeho vědomí do ohniska ostrého jako břitva. Věděl, aniž tušil jak, že je uvězněn v hermeticky uzavřené komoře bez přívodu vzduchu, která se klaustrofobicky stahuje a je do ní znemožněn přístup veškerým zvukům a vjemům. Pokusil se nasát vzduch, aby vykřikl…

Žádného vzduchu se nedočkal. Pouze slabého pulzování hrůzy, které rychle ustupovalo, jako by je dusil stín dopadající ruky. Mallory o samotě ve tmě vyčkával, všechny smysly vyladěné a monitorující okolní prázdnotu…

DEVĚT

Mám/e ho! Perceptory se zachvěly – a odpadly. Uprostřed komory svěrač mysli pulzoval proudícími energiemi, které omezovaly a ovládaly aktivitu uvězněného mozku.

TESTOVÁNÍ ZAČNE NEPRODLENĚ. Egon zamítl dotazovací impulzy ze segmentů podílejících se na uvažování. BUDOU APLIKOVÁNY PRVOTNÍ STIMULY A VÝSLEDKY BUDOU ZAZNAMENÁNY. START!

DESET

… a byl si vědom slabého přísvitu z druhého konce místnosti: obrysu okna. Zamrkal, zvedl se na lokti. Zavrzaly pod ním pružiny postele. Zavětřil. V zatuchlém vzduchu se vznášel palčivý zápach kouře. Připadalo mu, že je v laciném hotelovém pokoji. Nevzpomínal si, jak se sem dostal. Strhl ze sebe hrubou deku a pod holýma nohama ucítil nerovné desky podlahy…

Desky žhnuly.

Vyskočil, přeběhl ke dveřím, popadl kulatou kliku – a rychle rukou ucukl. Kov mu popálil dlaň.

Doběhl k oknu, prudce roztáhl špínou ztvrdlé závěsy, škubl západkou a zalomcoval okenním rámem. Ani se nepohnul. Ustoupil a vykopl skleněnou výplň. Rozbitou tabulkou dovnitř okamžitě vklouzl pramínek kouře. Omotal si ruku závěsem a vytloukl střepy, potom přehodil nohu přes parapet a krkolomně vylezl na požární schodiště. Rezavý kov ho škrábal do holých chodidel. S rukama šmátrajícíma po zábradlí sestoupil pár schodů – a ucukl, když zdola vyšlehla stěna rudých plamenů.

Za zábradlím spatřil ulici. Devět pater pod sebou viděl kaluže světel na špinavém betonu a vzhůru vytočené tváře podobné bledým tečkám. Třicet metrů od něho se kymácel výsuvný žebřík a blížil se k jinému křídlu planoucí budovy, aniž mu věnoval pozornost. Byl ztracený, opuštěný. Nic ho nemůže zachránit. Cítil, že dvanáct metrů pod ním kovový žebřík pekelně žhne.

Bylo by snadnější, rychlejší přelézt zábradlí, uniknout bolesti, zemřít čistou smrtí, myšlenka se mu v hlavě zjevila s úděsnou jasností.

Ozvalo se zvonivé třesknutí a nad hlavou mu explodovalo okno. Na záda se mu snesly žhavé uhlíky. Železo ho pálilo do nohou. Nadechl se, zakryl si tvář rukou a vrhl se dolů do běsnících plamenů…

Plazil se, padal z krutých kovových stupňů a stoupacích trubek Bolest ve tváři, na zádech, v rameni, ruce připomínala do ruda rozžhavené železo, které se dotklo jeho těla a bylo zapomenuto. Zahlédl vlastní paži, zbavenou kůže, krvácející, ohořelou…

Ruce a chodidla už mu nepatřily. Používal kolena a lokty. Zřítil se přes další hranu, sklouzl na další odpočívadlo. Tváře už byly blíže; natahovaly se k němu ruce. Zašátral prsty, postavil se a ucítil, jak se poslední úsek zřítil do hlubin, když na něj přenesl váhu. Před očima se mu míhaly rudé šmouhy. Cítil, jak se mu zpuchýřovatělá kůže odlupuje ze stehen. Zavřeštěla žena.

„… panebože, hoří zaživa a pořád kráčí!“ zakrákal slabý hlásek.

„… chudák jeden…“

„… ty jeho ruce… nemá prsty…“

Něco se zvedlo, udeřilo do něho, přízračná rána, při níž ho obstoupila tma…

JEDENÁCT

Reakce bytosti byla anomální, hlásily Analyzátory. Lpění na životě je úchvatné! Když čelila zjevné bezprostřední fyzické destrukci, zvolila si bolest a zohavení jen proto, aby ještě chvíli zůstala naživu.

Je možné, že tato reakce představuje pouhý instinktivní mechanismus nezvyklé formy, podotkly Analyzátory.

Pokud ano, mohla by být ještě nebezpečná. Žádáme v této věci o další údaje.

SUBJEKT PODROBÍM/E NOVÉ STIMULACI, nařídil Egon. PARAMETRY SNAH O PŘEŽITÍ MUSÍ BÝT URČENY PŘESNĚ. POKRAČOVAT V TESTOVÁNÍ!

DVANÁCT

Mallory se v křesle zasvíjel a ochabl.

„Je…?“

„Je naživu, vaše excelence! Ale něco se zvrtlo! Nemůžu se dostat na vokalizační úroveň! Zápasí se mnou s pomocí nějakého svého fantazijního komplexu!“

„Probuďte ho!“

„Vaše excelence, o to jsem se už pokusil. Nemůžu se k němu dostat! Jako by začal čerpat z energetických zdrojů křesla a používal je k posílení vlastního obranného mechanismu!“

„Přemozte ho!“

„Pokusím se – ale má úžasnou sílu!“

„Tak my použijeme ještě větší!“

„To je… nebezpečné, vaše excelence!“

„Není to nebezpečnější než neúspěch!“

Technik se zachmuřenou tváří přeprogramoval panel, aby mohl zintenzivnit proud energie do Malloryho mozku.

TŘINÁCT

Subjekt se hýbe! vyhrkly Perceptory. V myšlenkovém poli proudí vydatné nové energie! Můj/náš vliv klesá…!

SUBJEKT NEPOUŠTĚJTE! OKAMŽITĚ JEJ PODROBTE NOVÉ STIMULACI S VYNALOŽENÍM MAXIMÁLNÍ POHOTOVOSTNÍ SÍLY!

Zatímco se zajatec vzpínal a zápasil s popruhy, dělená mysl vetřelce soustředila veškeré síly a vyslala nový stimul do uvězněného vířícího myšlenkového pole.

ČTRNÁCT

… Záda mu připékalo horké slunce. Lehký větřík čechral vysokou trávu na svahu, kde se ukryl zraněný lev. Trasu velké šelmy vyznačovaly výmluvné kapky tmavě fialové krve přichycené na vysokých stéblech. Bude tam někde, bude se tisknout k zemi pod skupinkou trnitých keřů a žluté oči bude přivírat bolestí způsobenou kulkou ráže .375, která mu uvízla v hrudi, bude čekat, doufat, že se k němu přiblíží jeho trýznitel…

Srdce mu pod vlhkou khaki košilí divoce tlouklo. Těžká puška mu v rukou připadala jako hračka – nanicovatý nástroj proti primitivní zběsilosti šelmy. Udělal krok; ústa se mu zkřivila v ironickém úšklebku. Co si dokazuje? Není tu nikdo, kdo by poznal, jestli se nerozhodl vrátit a posadit se pod strom, pohodlně si přihnout z polní láhve, počkat, až uběhne pár hodin – během nichž by šelma vykrvácela –, a potom se vydat najít tělo. Udělal další krok. A už kráčel neochvějně dál. Vítr mu ochlazoval čelo. Nohy mu připadaly lehké, silné. Zhluboka se nadechl, nasál do plic líbezný jarní vzduch. Život se mu nikdy nezdál nádhernější…

Ozvalo se hluboké, jakoby astmatické zavrčení a velká šelma s vyceněnými žlutými tesáky vyrazila ze stínů, pod hnědou kůží se jí stahovaly svaly, na boku se jí černě leskla tmavá krev…

Zatímco se lev hnal ze svahu, zapřel se nohama, pozvedl zbraň a opřel si ji o rameno. Přesně podle knížky, pomyslel si sardonicky. Zasáhni ho těsně nad hrudní kost, miř na něj, dokud si nebudeš jistý… Ze vzdálenosti třiceti metrů vypálil – zrovna když zvíře za hnulo doleva. Kulka zasáhla cíl až pod žebry. Šelma se zapotácela, ale vzpamatovala se. Puška sebou trhla, opět zarachotila a vzteklý výraz zvířete explodoval v rudé masce – ale přesto se umírající masožravec hnal pořád dál. Mrknutím si pročistil zrak, zamířil na bod na pleci…

Spoušť se zasekla. Jediným pohledem se přesvědčil, že nábojnice uvízla po výstřelu v mechanismu. Marně se ji pokoušel vyškrábnout. Zůstal stát na místě. V posledním okamžiku ustoupil, šelma se prohnala kolem něho, smekla se a konečně pošla. A tehdy ho napadlo, že kdyby ho Monika sledovala z auta zaparkovaného na úpatí kopce, tentokrát by se mu neposmívala…

PATNÁCT

Reakční syndrom opět neharmonizuje s žádným konceptem racionality v mé/naší zkušenosti, vyjádřily memorizační buňky paradox, který zajatá mysl představovala pro inteligenci Ree. Jde o bytost, která lpí na přežití své osobnosti s bezpříkladnou zarputilostí – a přesto zbytečně čelí rizikům nejvyšší kategorie v reakci na nějaký abstraktní kodex behaviorální symetrie.

Předpokládám/e, že vybraný osobnostní segment nepředstavuje opravdovou egonovskou analogii subjektu, podotkly Spekulátory. Je zjevně neúplný, neschopný samostatného života.

Pokusím/e se o selektivní omezení kontroly nad okrajovými oblastmi myšlenkového pole, navrhly Iniciátory, a tím umožníme větší koncentraci stimulu do centrální matrice.

Přizpůsobím/e-li energie uvězněné mysli, bude možné monitorovat její rytmy a vyvodit klíč k jejímu úplnému ovládnutí, určily rychle Kalkulátory.

Tento postup skýtá riziko poničení matrice a zničení vzorku.

RIZIKO JE NUTNÉ PODSTOUPIT.

Mysl Ree s dokonalou přesností zúžila rozsah své sondy, přizpůsobila ji konturám Malloryho mučeného mozku, v poměru jedna ku jedné se přizpůsobila silnému energickému proudění z výslechového křesla.

Rovnováha, oznámily nakonec Perceptory. Nicméně vyváženost je vratká.

Účelem příštího testu subjektu musí být odkrytí nových aspektů syndromu přežití, podotkly Analyzátory.

Byl navržen a přijat vzorec stimulů. Z paluby lodi na sublunární oběžné dráze opět vystřelil paprsek myšlení Ree, aby se dotkl Malloryho vnímavého mozku…

… Tmou proniklo mlžné světlo. Kamení pod jeho nohama se otřáslo temným duněním. Vířící vodní tříští spatřil vor a drobnou postavičku, která se jej držela: dítě, asi devítileté děvčátko na všech čtyřech, s očima upřenýma k němu.

„Tatínku!“

Vysoký, pištivý výkřik čisté hrůzy. Vor se vzpínal a zmítal v divokém proudu. Udělal krok, smekl se, málem se zřítil na kluzké balvany. Třicet metrů po proudu se řeka stáčela v kovově šedých odlescích, přepadala do hlubin, zastřená oparem vlastního burácivého pádu. Otočil se, vydrápal se nahoru, utíkal po břehu. Vpředu vyčníval skalnatý výběžek. Možná…

Vor se točil a poskakoval asi patnáct metrů od břehu. Příliš daleko. Díval se na bledou tvářičku, na žadonící oči. Vzedmul se v něm strach, mazlavý a odporný. Zaplavily ho výjevy smrti, jeho vlastního polámaného těla pohupujícího se v tišině pod vodopádem, uloženého ve voskové strnulosti na márničním stole, spícího, nalíčeného a falešného v saténem vyložené rakvi, hnijícího v tísnivé tmě pod lhostejnou hlínou…

Rozechvěle o krok ustoupil.

Na okamžik ho zalil podivný pocit neskutečna. Vzpomněl si na tmu, na pocit naprosté klaustrofobie – a na bílou místnost, tvář těsně se naklánějící k jeho obličeji…

Zamrkal – a oparem vznášejícím se nad vodopádem pohlédl do očí na smrt odsouzeného dítěte. Soucit ho udeřil jako rána kyjem. Zamručel, ucítil jasný bílý plamen vzteku na sebe sama, znechucení vlastní zbabělostí. Zavřel oči a co nejvíc se odrazil. Doskočil co nejdál do vody a zajel pod hladinu, vynořil se lapaje po dechu. Několika tempy se přiblížil k voru. Ucítil prudký náraz, když jím proud udeřil o balvan, dusil se, když mu tvář bičovala ostrá vodní tříšť. Napadlo ho, že na jeho žebrech teď nezáleží, nezáleží ani na tom, zda má co dýchat. Důležité je, aby doplaval k voru dříve, než dospěje k přepadu, aby se ta malá vyděšená dušička nezřítila v osamění do té nesmírné temnoty…

Popadl drsné dřevo. Vytáhl se na vor a objal drobné tělíčko, a pak se celý svět propadl a kolem něho se s ohlušujícím řevem rozpoutala bouře…

„Vaše excelence! Potřebuju pomoc!“ Technik se obrátil na nevrle se tvářícího diktátora. „Vysílám mu do mozku tolik energie, že by zabila dva obyčejné lidi – a on pořád odolává! Přísahám, že před chviličkou na okamžik otevřel oči a probodl mě pohledem! Nemůžu přijmout zodpovědnost…“

„Tak uzavřete přívod energie, vy zatracený blázne!“

„Neodvažuju se! Zpětný náraz by ho zabil!“

„On… musí… promluvit!“ zavrčel Koslo. „Nepouštějte ho! Zlomte ho! Jinak vám slibuju pomalou a příšernou smrt!“

Technik rozechvěle seřídil ovládací mechanismy.

Mallory seděl v křesle celý strnulý, už se pod popruhy nevzpíral. Vypadal jako hluboce zamyšlený člověk. Zpod linie vlasů mu vyrazil pot a stékal mu po tváři.

ŠESTNÁCT

V zajatci se opět probouzejí nové proudy! oznámily poplašeně Perceptory. Jeho mozek má udivující schopnosti!

VYROVNEJTE SE MU! nařídil Egon.

Moje/naše možnosti jsou už překročeny! poznamenaly Kalkulátory.

IHNED ZASTAVTE PROUDĚNÍ ENERGIÍ DO VŠECH OKRAJOVÝCH FUNKCÍ! SKLOPTE VŠECHNY ŠTÍTY! PŘIBLÍŽIL SE OKAMŽIK NEJVYŠŠÍHO TESTU!

Mysl Ree příkazu rychle vyhověla.

Zajatec je držen, oznámily Kalkulátory. Ale musím/e upozornit, že tato vazba nyní otevřela kanál náchylnosti k napadení.

RIZIKO JE NUTNÉ PODSTOUPIT.

Mysl je už aktivní mimo rámec mé/naší kontroly!

PEVNĚ JI DRŽTE!

Mysl Ree se zarputile snažila udržet kontrolu nad Malloryho mozkem.

SEDMNÁCT

V jedné chvíli nebyl. Potom, znenadání, existoval. Mallory, pomyslel si. Tento symbol představuje mne/nás…

Cizorodá myšlenka se vytrácela. Zachytil ji, symbol podržel. Mallory. Vzpomněl si na tvar svého těla, na to, jak cítí lebku obklopující jeho mozek, na vnímání světla, zvuku, tepla – ale tady zvuk ani světlo nebyly. Pouze tísnivá tma, neproniknutelná, věčná, neměnná…

Ale kde je tady?

Vzpomněl si na bílou místnost, na drsný Koslův hlas, na ocelové křeslo…

A ohlušivé burácení vody ženoucí se k vodopádu…

A napřažené pařáty obrovské šelmy…

A spalující bolest plamenů, které mu olizovaly tělo…

Ale nyní žádnou bolest ani nepohodlí nepociťoval – nevnímal vůbec nic. Je toto tedy smrt? Okamžitě tuto představu zavrhl jako nesmysl.

Cogito ergo sum. Jsem vězeň – kde?

Smysly se aktivovaly, zapátraly v prázdnotě, v absenci jakýchkoli vjemů. Rozprostíral se – a zaslechl zvuk; hlasy, žadonící, žádostivé. Sílily, rozléhaly se v nesmírnosti:

„… mluv, sakra! Kdo jsou tví hlavní komplicové? Jakou podporu očekáváš od ozbrojených sil? Kteří generálové s tebou drží? Co výzbroj…? Organizace…? Místa prvního útoku…?“

Na slova se snesl oslepující šum, vyplnil kosmos, pohasl. Na okamžik si byl Mallory vědom popruhů, které se mu zařezávaly do napjatých svalů na předloktí, bolesti způsobované pásem, který mu svíral hlavu, agónie ve ztuhlých svalech…

… byl si vědom, že se beztížně vznáší v moři blikotavých, blýskajících se energií. Zaplavila ho závrať; zběsile se pokoušel získat stabilitu ve světě chaosu. Natáhl se do vířící tmy, nalezl matrici čistého směrování, nedotknutelnou, která však na pozadí přeskupujících se energických proudění poskytovala orientační síť. Popadl ji, přidržel se jí…

OSMNÁCT

Okamžitě přerušit kontakt! Receptory vyšlehly rozkaz do všech 6934 jednotek mysli Ree – a v šoku se stáhly. Uvězněná mysl lpí na kontaktu! Nemůžeme se odpoutat!

Vetřelec, pulzující nesmírným šokem z vězňova nečekaného útoku, přešel na zlomek nanosekundy do nečinnosti, které bylo třeba k opětovnému nabytí rovnováhy mezi jednotlivými segmenty.

Síla nepřítele, byť neslýchané velká, nestačí, aby narušila integritu mého/našeho bytostního pole, prohlásily strnule Analyzátory. Musím/e se však okamžitě stáhnout!

NE! NEMÁM/E DOSTATEK DAT, KTERÁ BY ZRUŠENÍ FÁZE JEDNA MOHLA PODLOŽIT, změnil jejich stanovisko Egon. JDE O MYSL OVLÁDANOU MIMOŘÁDNÉ SILNÝMI PROTICHŮDNÝMI POHNUTKAMI. KTERÁ JE NEJVÝZNAMNĚJŠÍ? ZD LEŽÍ KLÍČ K VÍTĚZSTVÍ.

Plynuly drahocenné mikrosekundy, během nichž složená mysl v Malloryho mozku chvatně pátrala po symbolech, na jejichž základě by sestavila nezbytný celostní profil.

Hotovo, oznámily Integrátory. Je však třeba upozornit, že žádná mysl nemůže bez újmy dlouho přežít přímou konfrontaci protichůdných imperativů. Má se stimul provést do nenávratné fáze?

ANO, v Egonově hlase zaznívala definitivnost. JE TŘEBA PROVÉST DESTRUKČNÍ ZKOUŠKU.

DEVATENÁCT

Přeludy, říkal si Mallory. Bombardují mě přeludy… Vycítil, že se k němu blíží čelo obrovské nové vlny, řítí se na něho jako vzdutý pacifický příboj. Zarputile se držel své chabé orientace – nicméně drtivý náraz ho smetl do tmy.

Kdesi daleko se před něho postavil maskovaný inkvizitor.

„Bolest s tebou nic nesvedla,“ pravil zastřený hlas. „Hrozba smrti ti nevadila. Ale přesto existuje způsob…“ Roztáhl se závěs a před Mallorym stanula Monika, vysoká, štíhlá, kypící životem, krásná jako srna. A vedle ní holčička.

„Ne!“ vykřikl a zapotácel se, řetězy ho však zachytily. Bezmocně se díval, jak ženu popadly surové ruce a lhostejně, důvěrně se dotýkaly jejího těla. Další ruce chytily děvčátko. Spatřil hrůzu v té drobné tváři, strach v očích…

Strach, který už viděl…

Ale jistěže už ji viděl. Byla to jeho dcerka, nádherné dítě jeho a oné štíhlé ženy…

Moniky, opravil se.

… viděl ty oči ve vířícím oparu, balancující nad vodopádem…

Ne. To byl sen. Sen, v němž zemřel bolestivou smrtí. A zdál se mu i další sen, kdy čelil zraněnému lvu, který se k němu hnal ze svahu…

„Nebude ti ublíženo.“ Inkvizitorův hlas k němu doléhal jakoby z velké dálky. „Poneseš si však jednou provždy v mysli vzpomínku! jak byly zaživa rozčtvrceny…“

S trhnutím přesunul pozornost na ženu a dítě. Díval se, jak svlékají Moničino štíhlé snědé tělo. Stanula před nimi nahá, odmítala se schoulit. Ale k čemu nyní byla odvaha? Okovy na jejích zápěstí byly spojeny s hákem zasazeným ve vlhké kamenné stěně. K rozechvělé kůži se blížilo žhavé železo. Viděl, jak ztmavla a zpuchýřovatěla. Železo jí vniklo do těla. Ztuhla, zaječela…

Zaječela nějaká žena.

„Panebože, hoří zaživa,“ zakrákal slabý hlásek. „A pořád kráčí!“

Shlédl dolů. Nezaregistroval žádnou ránu, žádnou jizvu. Kůže byla neporušená. Ale zasáhl ho prchavý náznak vzpomínky na šlehající plameny, které ho spalovaly prudkou bolestí, když je vdechl do plic…

„Sen,“ řekl nahlas. „Zdá se mi. Musím se probudit!“ Zavřel oči a zavrtěl hlavou…

DVACET

„Zavrtěl hlavou!“ zalapal po dechu technik. „Vaše excelence, to není možné – ale přísahám, že ten člověk setřásá moc, kterou nad ním má náš přístroj!“

Koslo ho surově odstrčil. Popadl ovládací páku a stlačil ji na doraz. Mallory v křesle ztuhl. Začal dýchat chroptivě, trhaně.

„Vaše excelence, ten muž umře…“

„Ať si umře! Mně se nikdo nebude beztrestně vzpírat!“

DVACET JEDNA

Zmenšit ohnisko! Perceptory vyslaly příkaz šesti tisícům devíti stům třiceti čtyřem energii vytvářejícím segmentům mysli Ree. Zápas nemůže dlouho pokračovat! Skoro už jsme toho zajatce ztratili…!

Sondážní paprsek se zúžil, zajel do živoucího srdce Malloryho mozku, vnutil mu zvolené vzorce…

DVACET DVA

… holčička zakňourala. Ke křehké hrudi se jí blížila třiceticentimetrová čepel. Zkroucená pěst třímající nůž skoro láskyplně ťala do kůže protkané modrými žilkami. Z mělké rány se vyvalila karmínová krev.

„Pokud mi odhalíš tajemství Bratrstva, zemřou tví druzi ve zbrani,“ drmolil inkvizitorův beztvářný hlas. „Pokud se však budeš nadále zarputile vzpírat, trpkost plodů mé vynalézavosti zakusí tvá žena a dítě.“

Vzepjal se v řetězech. „Nemohu vám to říci,“ zaskuhral. „Copak to nechápete, nic nestojí za tuto hrůzu! Nic…“

Nezachránilo by ji nic, co by mohl udělat. Choulila se na voru, odsouzená k záhubě. Ale mohl se k ní připojit…

Ale ne teď. Teď ho od ní oddělovaly ocelové řetězy. Škubl jimi a oči se mu zalily slzami…

Oslepoval jej kouř. Pohlédl na ulici, spatřil tváře otočené k němu. Snadná smrt byla rozhodně přijatelnější než upálení zaživa. Ale zakryl si tvář rukama a pustil se dolů…

Nikdy se nezpronevěř svému přesvědčení! ženin hlas zněl v úzkém sklepení jasně jako polnice.

Tatínku! vykřiklo dítě.

Umřít můžeme jen jednou! zvolala žena.

Vor se řítil do kolotajícího chaosu…

„Mluv, zatraceně!“ inkvizitorův hlas získal nový rozměr. „Chci znát jména, místa! Kdo jsou tví komplicové? Jaké máte plány? Kdy začne povstání? Na jaké signály čekají? Kde…? Kdy…?“

Mallory otevřel oči. Udeřilo ho oslepující bílé světlo, z bezprostřední blízkosti na něho civěla zkřivená tvář.

„Vaše excelence! On se probral! Prorazil…“

„Vyšli do něj plnou dávku! Donuť ho, chlape! Donuť ho promluvit!“

„Já… já se bojím, vaše excelence! Pohráváme si s nejsilnějším přístrojem ve vesmíru: lidským mozkem! Kdo ví, co můžeme vytvářet…“

Koslo technika odstrčil a trhl pákou až po zarážku.

DVACET TŘI

… tma explodovala do třpytivé záře, z níž se staly obrysy místnosti. Stál před ním průhledný muž, v němž poznal Kosla. Díval se, jak se k němu diktátor obrací vztekem zrůzněnou tváří.

„Mluvte, ksakru!“

Jeho hlas měl podivný, přízračný charakter, jako by reprezentoval pouze jednu úroveň reality.

„Ano,“ odpověděl Mallory zřetelně. „Promluvím.“

„A jestli budete lhát…“ Koslo vyškubl z kapsy své jednoduché blůzy ošklivou automatickou pistoli. „Sám vám proženu hlavou kulku!“

„Mí hlavní společníci v tomto spiknutí,“ spustil Mallory, „jsou…“ Zatímco mluvil, pomalu se vyprostil – právě toto slovo mu přišlo na mysl – z okolní scény. Na jedné úrovni si byl vědom svého hlasu, který nepřestával hovořit, odříkávat fakta, po nichž tak bezostyšně dychtil vyslýchající. A rozprostřel se, soustředil energii, která do něho proudila z křesla… táhla se přes nesmírné vzdálenosti, nyní stlačený do bezrozměrné roviny. Jemně se odvažoval dál, vnikl do podivné pableskující sítě živoucích energií. Zatlačil, nalezl slabá místa, přidal více energie…

Kruhová místnost se rozzářila přízračným přísvitem. Lemovala ji blikající a žhnoucí světla. Z řad tisíců buněk vystrkovaly tupé slepé hlavičky bílé červí formy…

JE TADY! vřískl Egon varovně a vrhl do kontaktního kanálu šíp čisté mentální síly – a dočkal se energického protiúderu, který jím prosvištěl, sežehl a spálil organické obvody jeho velkého mozku a v řadách buněk zanechal doutnající otvor. Mallory se na okamžik zastavil, když ucítil, jak mentální segmenty zbavené vůdce zalévá šok a zmatek. Vnímal, jak je ovládl automatický destrukční instinkt, jakmile do nich dospělo pochopení, že zanikla vůdcovská nadsíla Egona. Přímo před jeho očima se jednotka zkroutila a vyhasla. A pak další…

„Přestaňte!“ poručil Mallory. „Přebírám kontrolu nad mentálním komplexem! Segmenty se se mnou okamžitě propojí!“

Bezvládné fragmenty mysli Ree ho pokorně poslechly.

„Změňte kurz,“ nakázal Mallory. Vydal nezbytné pokyny, potom se z kontaktního kanálu stáhl.

DVACET ČTYŘI

„Nuže… velký Mallory zkrotl.“ Koslo se před spoutaným nepřítelovým tělem zhoupl na patách. Zasmál se. „Rozjezd vám sice chvíli trval, ale když jste se už jednou rozmluvil, zpíval jste jako hrdlička. Nyní vydám rozkazy a do úsvitu zbude z vaší jalové vzpoury hromádka spálených mrtvol na hlavním náměstí, kde poslouží jako varování ostatním!“ Pozvedl zbraň.

„Ještě jsem neskončil,“ podotkl Mallory. „Komplot sahá hlouběji, než byste se nadál, Koslo.“

Diktátor si rukou přejel zašedlou tvář. V očích se mu zračilo strašlivé vyčerpání uplynulých hodin.

„Tak mluvte,“ zavrčel. „A honem!“

Zatímco hovořil, Mallory opět přesunul své základní vědomí, souzněl s ujařmenou inteligencí Ree. Prostřednictvím lodních senzorů spatřil, jak se před ním zvětšuje bílá planeta. Plavidlo zpomalil a navedl je na dlouhou parabolickou dráhu, která se otírala o stratosféru. Čtyřicet pět kilometrů nad Atlantikem vstoupil do vysoké mlžné vrstvy a ještě jednou zpomalil, když ucítil, jak se obal zahřívá.

Jakmile se dostali pod mračna, vystřelil loď k pobřeží. Slétl na úroveň korun stromů, bedlivě zkoumal scenérii citlivými pláty v plášti…

Dlouho si prohlížel krajinu pod sebou. Potom najednou pochopil…

DVACET PÉT

„Proč se usmíváte, Mallory?“ ptal se Koslo skřípavým hlasem, pistolí mu mířil na hlavu. „Řekněte mi, jaký vtip člověka rozesměje na křesle smrti vyhrazeném pro zrádce.“

„Pochopíte ho za okamžik…“ Přerušilo ho burácení, které se ozvalo zpoza budovy. Zachvěla a otřásla se země a málem Kosla porazila Do uší jim zahřměla dutá rána. Dveře explodovaly.

„Vaše excelence! Město bylo napadeno!“ technik se skácel k zemi v zádech mu zela obrovská rána. Koslo se prudce otočil na Malloryho…

Za nesmírného rachotu se jedna strana místnosti vyboulila a sesula se dovnitř. V proražené stěně se objevil třpytivý objekt ve tvaru torpéda, blyštivá spleť vyleštěného kovu, zlehka se vznášející na vláknech modrobílého světla. Pistole v diktátorově ruce se zvedla a ve stísněném prostoru z ní vyšla ohlušující rána. Z přídě vetřeleckého objektu zamžikalo růžové světlo. Koslo se otočil a ztěžka padl na tvář.

Sedmdesáticentimetrová bojová loď Ree spočinula před Mallorym. Vyšlehl z ní paprsek a propálil se ovládacím panelem křesla. Postroj odpadl.

Čekám/e na vaše/naše další rozkazy, pronesla mysl Ree nehlasně ve strašlivém tichu.

DVACET ŠEST

Uplynuly tři měsíce od chvíle, kdy referendum vyneslo Johna Malloryho do úřadu premiéra První planetární republiky. Stál v pokoji svého prostorného bytu v Úřednickém paláci a mračil se na štíhlou černovlasou ženu, která k němu promlouvala naléhavým hlasem:

„Johne – já se toho bojím – toho pekelného stroje, který se tu věčně vznáší a čeká na tvé rozkazy.“

„Ale proč, Moniko? Právě tento pekelný stroj, jak ho nazýváš, umožnil svobodné volby – a ještě dnes díky němu držíme Koslovu starou organizaci v šachu.“

„Johne…“ Sevřela mu ruku. „Pokud je ti – ta věc – vždycky připravena vyhovět, můžeš ovládat všechny lidi, úplně všechno na Zemi! Žádná opozice před tebou neobstojí!“

Zadívala se mu zpříma do očí. „Není správné, aby měl někdo takovou moc, Johne. Ani ty. Žádný člověk by neměl být podrobován takové zkoušce!“

Ztvrdla mu tvář. „Zneužil jsem ji?“

„Zatím ne. A proto…“

„Chceš říct, že k tomu dojde?“

„Jsi člověk, se všemi chybami.“

„Navrhuji jen to, co je dobré pro obyvatele Země,“ odsekl. „To chceš, abych dobrovolně odvrhl jedinou zbraň, která dokáže střežit naši těžce vydřenou svobodu?“

„Ale, Johne… kde se v tobě bere přesvědčení, že pouze ty můžeš rozhodovat, co je dobré pro obyvatele Země?“

„Stojím v čele republiky…“

„Pořád jsi člověk. Přestaň s tím – dokud jím jsi!“

Bedlivě si ji prohlížel. „Nezamlouvá se ti můj úspěch, co? Co bys chtěla, abych udělal? Rezignoval?“

„Chci, abys ten stroj poslal pryč – tam, odkud přiletěl.“

Krátce se zasmál. „Zbláznila ses? Ještě jsem ani nezačal rozkrývat technická tajemství, která loď Ree představuje.“

„Na tato tajemství nejsi připravený, Johne. Lidstvo na ně není připravené. Už tě změnila. Nakonec tě jako člověka zničí.“

„Nesmysl. Plně ji ovládám. Je jako prodloužení mé vlastní mysli…“

„Johne, prosím tě. Když už ne kvůli mně nebo tobě, udělej to kvůli Dian.“

„Co s tím má to dítě společného?“

„Je to tvoje dcera. Vídává tě sotva jednou týdně.“

„To je cena, kterou musí zaplatit za to, že je dědičkou největšího člověka – tehdy chci říct – sakra, Moniko, moje povinnosti mi nedovolují, abych se věnoval všem těm předměstským zvyklostem.“

„Johne…“ Nyní už šeptala s bolestivou naléhavostí. „Pošli to pryč.“

„Ne. Já to pryč nepošlu.“

Zbledla. „Dobrá, Johne. Jak si přeješ.“

„Ano. Jak si přeji.“

Když odešla z pokoje, Mallory ještě dlouho hleděl z okna na drobné plavidlo vznášející se patnáct metrů v průzračném vzduchu, tiché a připravené.

Potom: Mysli Ree, vyslal pokyn. Prohledej pokoje této ženy Moniky. Mám důvod se domnívat, že organizuje spiknutí proti státu…

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Proces psaní povídky je pro mě často stejně poučný jako, doufám, i pro čtenáře.

Tuto povídku jsem začal psát s představou, že budu podrobovat člověka krajní zkoušce stejným způsobem, jakým by technik zatěžoval trám, dokud se nepřelomí, podroboval ho destrukčnímu testování. Nejtěžším zkouškám jsme vystaveni v emotivních situacích: strach, láska, zlost nás ženou k nejvyšším výkonům. Takto mě tedy napadl rámec povídky.

Jak jsem psal, začalo být zřejmé, že jakákoli síla, rozhodnutá podrobit člověka testování – jak tomu bylo v případě Kosla a mysli Ree – pokládá na druhou misku vah svůj vlastní osud.

Mallory nakonec prokázal skutečnou sílu člověka tím, že použil sílu svých nepřátel proti jim samým. Získal tak nejen svobodu a příčetnost – ale také nesmírnou novou moc nad ostatními lidmi.

Až tehdy ale začalo být zřejmé nebezpečí, tkvící v tak naprostém vítězství. Nejvyšší zkouška člověka spočívá v jeho schopnosti ovládnout sám sebe.

Je to zkouška, v níž jsme doposud neobstáli.

ANDĚLÉ KARCINOMU

Úvod k povídce

Ač není poslední v knize, toto je poslední úvod, který mi zbývá napsat. Poslední, protože jsem ho znovu a znovu odkládal. Nikoli proto, že by o Normanu Spinradovi nebylo co říci, ale protože je toho moc. Jistý uznávaný editor jistého vydavatelství knih v tvrdých vazbách uznal, že Norman je nejžhavějším mladým talentem, který se v oblasti spekulativní fikce po mnoha letech objevil. Jiný editor, tentokrát časopisu, tvrdí, že Norman píše odporně (ale jeho práce kupuje… tak si to přeberte).

Já si myslím, že píše jako šílenec. Když je zlý, nedá se to číst, ale to je zřídka. Když je v pohodě, zvládá schémata a styly, do kterých by se pustil jen cvok (protože předem ví, že jde o nemožný úkol) a suverénně je prodá v úžasné podobě.

Vezměte si například jeho příspěvek do této sbírky. Je to legrační povídka o rakovině. Není tohle pole neorané, nedotčené Leacockem, Benchleyem ani Thurberem?

Spinrad je dítětem Bronxu. Je to kluk z ulice plný klasického hladu po úspěchu, uznání a pozemských statcích, který žene nemajetné k vrcholu. Skutečně má pocit, že neexistuje nic, co by nedokázal, nic, co by nemohl napsat. Nepíše konkrétní román nebo konkrétní povídku, píše kariéru a ta z něho ukapává svazek po svazku. V šestadvaceti letech získává oprávněný nárok považovat se za prvního spisovatele svého žánru, který se po Bradburym a Clarkeovi prosadil v hlavním čtenářském proudu. Jeho motivace jsou staré jako obnošený šatník a projevují se přímočarými způsoby. Nechte stav jeho bankovního konta poklesnout pod tisíc dolarů a znervózní, od základu se změní jako Jekyll a Hyde, začne být nesnesitelný, posedlý. Sledujte ho, když dostane nápad z ryzího zlata: začne přecházet sem a tam, koulí očima, drbe se na hlavě, zastaví se uprostřed místnosti, nohy omotané jednu kolem druhé jako nějaký ohromný rudohlavý pták, který se připravuje k vzletu. Spinrad je emocionální tvor v nejširším slova smyslu. Láska ho požene napříč kontinentem. Kvůli přátelství raději ustojí emocionální hurikán, než by někoho zklamal. Nenávist ho dožene k extrémním prostředkům jazyka a vražedné touze vytlačovat cizí auta ze silnice. Jeho zvídavost ho zavede na místa, kam nezavítá anděl ani blázen. Jeho kritické myšlení je tak nabroušené, že přede mnou správně postuloval celou jednu teorii společenského chování na základě rozboru nejběžnější situace. Je důvěřivý. Je cynický. Vždy přesně ví, co se děje – z pohledu svého oboru – a vůbec si nevšimne, když ho někdo tahá za nos. Je to skutečně moudrý člověk a zároveň naprostý šašek. Nikdo ho nenachytá, ale stejně tak jsem viděl Normana naprosto poraženého na hlavu neschopnými adepty oboru. Jeho první román (The Solarians, 1966) je tak hrozný, že se nedá číst. Jeho třetí román (The Men in the Jungle) je tak brilantní, že pálí jako povrch slunce.

Narodil se v roce 1940 v New Yorku, za obvyklý počet roků vychodil Bronxké vědecké gymnázium (Bronx High School of Science), „silné přeceňovanou mozkovou továrnu produkující šílené vědce, neurotické pubertální génie, bomby vrhající anarchisty a Stokeleye Carmichaela, který absolvoval rok po mně“. V roce 1961 získal na City College of New York (CCNY) jediný bakalářský titul v oboru esoterie, který kdy tato instituce udělila. (Jeho studijní program sestával z přednášek jako japonská civilizace, asijská literatura, tvorba krátkých povídek a geologie.)

Během posledního semestru na CCNY pobídl Normana jeho profesor tvorby krátkých povídek k odhození všech zábran, podobně jako při zadání pro tuto knihu. Norman nic netušícímu pedantovi odevzdal dílko tak obscénní, že dodnes nebylo vydáno. Na profesora nicméně udělalo dojem a tak Normanovi navrhl, ať povídku pošle do Playboye. Věstník milovníků zajíčků ji sice odmítl (od té doby však svou krátkozrakost v věcech spinradovských napravil, viz. Deathwatch (Hlídka smrti) Playboy listopad 1965), ale Spinrad si okamžitě zvykl nabízet svá díla časopisům, připadalo mu to podstatně rozumnější než jimi ucpávat díry ve zdi. (Logika je prostá. Když nějaký časopis povídku koupí, můžete díru ve zdi ucpat penězi.)

Po vysokoškolském absolutoriu se vydal do Mexika, odkud si přivezl různé bezejmenné nemoci a zhoršení jedné s konkrétním názvem. Jakýmsi nevysvětlitelným způsobem se díky tomu rozhodl stát se spisovatelem. Vrátil se do New Yorku, usadil se ve čtvrti Greenwich Village a začal pracovat v nemocnici, kde se nakazil čímsi zvaným toxická hepatitida. Pět dní měl horečku čtyřicet tři, celou dobu halucinoval, odháněl internisty bažantem, při tom telefonoval do Pentagonu (na účet volaného, samozřejmě – nepomátl se docela) a ve dvě ráno vzbudil jakéhosi generála, což ho inspirovalo k tématu zpracovanému v povídce v této antologii: interakci mezi vnějším a vnitřním, subjektivně mýtickým vesmírem. Ať už to znamená cokoli.

Svou první povídku The Last of the Romany prodal v roce 1962 časopisu Analog (čímž dal vzniknout pomluvě, že je „campbellovským spisovatelem“, kterou Spinrad všude vehementně popírá, kromě v přítomnosti Johna W. Campbella, editora Analogu, kdy se pouze přihlouple šklebí a říká: „Ano, Johne.“ To nemyslím uštěpačně. Neznám žádného campbellovského spisovatele ani spisovatele, který píše pro Campbella [což, buďte ujištěni, jsou dvě naprosto odlišné věci], který by nebyl AnoJohnem. Já jsem se AnoJohnem nikdy nestal a také mi nikdy nic v Analogu nevyšlo) a kromě zaměstnání v literární agentuře a jednoho měsíce jako sociálního inspektora (svého času je obral o tolik, že se cítil zavázán odčinit svůj dluh zastrašováním chuďasů a jejich tuberkulózních potomků), se od té doby živil výhradně jako spisovatel. (Jsou tací, kdo tvrdí, že spisovatelem je jen na půl úvazku a hlavním povoláním je šťoural!)

Letos vydal svůj druhý román – po již opovržlivě zmíněných The Solarians – zároveň s The Men in the Jungle. Posledně zmíněné dílo je skutečně originálním zážitkem: kniha vydavatelství Doubleday, která vznikla na základě námětu na povídku pro tuto sbírku a hlubokého znepokojení morálkou a taktikou takzvaných „Válek za národní osvobození“ vietnamského stylu.

V současné době Spinrad připravuje dílo Bug Jack Barron, které autor nazývá „syntetickým románem napsaným s úmyslem uspokojit rozdílné, byť nikoli nutně protichůdné požadavky vážného mainstreamového avantgardního patolízalského proudu a science fiction; svým způsobem takový koherentní ‚Nova express‘ „. Spinrad se nechává unášet svým vlastním talentem. Četl jsem ukázky z románu Bug Jack Barron. Nejde o syntetický román čehotojenříkal ani avantgardu ani střední proud ani fič takového. Bug Jack Barron je především šíleně obscénní a až vyjde, půjde na dračku. Ale než budete mít možnost svou mysl náležitě poskvrnit plným leskem Spinradovy zkaženosti, doporučuji vystavit se pouze mírné perverzi Andělů karcinomu, veselé povídky o rakovině

ANDĚLÉ KARCINOMU

Norman Spinrad

V devíti letech Harrison Wintergreen poprvé objevil, že svět je jeho ústřice, když se na ni podívá ze strany. V tom roce letěly baseballové karty. Kdo jich měl ve sbírce nejvíc, byl mezi kluky někdo. Harry Wintergreen se rozhodl stát někým.

Harry našetřil dolar a koupil jedno sto náhodných baseballových karet. Měl štěstí: jednou z nich byl velmi vzácný Yogi Berra. Ve třech různých transakcích vyměnil svých zbývajících devětadevadesát karet za jediné tři další Yogi Berry v sousedství. Harryho sbírka se ztenčila na čtyři karty, ale ovládl trh s Yogi Berrou. Vyhnal cenu Yogiho Berry na astronomických osmdesát karet. Díky takto nahromaděnému tajnému fondu postupně ovládl trh s Mickeym Mantlem, Willym Maysem a Pee Wee Reesem a stal se J. P. Morganem baseballových karet.

Střední školou Harry proklouzl díky tomu, že ovládl jediný předmět: psaní testů. Ve čtvrtém ročníku už dosáhl takové dokonalosti, že s šablonou odpovědí připevněnou na zádech porazil každého autora testů a hravě získal sedm univerzitních stipendií.

Na vysoké škole Harry objevil dívky. Se svým obstojným vzhledem a adekvátní přístupností by za obvyklého běhu událostí bezpochyby obdržel obstojný díl dobyvatelských úspěchů. To však neodpovídalo stylu jeho myšlení.

Harry si pečlivě vypěstoval koktání, které mohl podle vůle zapínat a vypínat. Málokterá dívka dokázala odolat pokušení pohledného, vyrovnaného mladého muže schopného brilantní konverzace, který však v sobě nese jakési tajemné vnitřní zranění způsobující vadu řeči. Nesčetně dívek se pokusilo do jeho tajemství proniknout, zatímco Harry pronikal do nich.

Ve druhém ročníku Harryho vysoká škola znudila a dospěl k názoru, že je na čase stát se neskutečně zazobaným. Měsíc horlivě studoval erotické romány a během dalších dvou napsal tři, které okamžitě prodal po tisíci dolarech za kus.

Za takto vydělané tři tisíce dolarů si obstaral nablýskaný kabriolet. S novým vozem dojel k mexické hranici a pak přes ní do proslulé pohraniční metropole. Okamžitě vyhledal nechvalně známého čističe bot a zakoupil půl kilogramu marihuany. Čistič bot přirozeně informoval pohraniční stráž a když se Harry pokusil vrátit pěšky přes most do Spojených států, svlékli ho do naha. Nenašli nic a Harry překročil hranici. Z Mexika nepropašoval nic a ve skutečnosti marihuanu okamžitě po koupi zahodil.

Nicméně využil mexického embarga na americké automobily a kabriolet za hranicí ilegálně prodal za patnáct tisíc dolarů.

S patnácti tisícovkami dojel Harry do Las Vegas a následujících šest týdnů strávil zvaním lidí na drink, půjčováním peněz zkrachovalým gamblerům a vůbec tím, že se choval jako neočekávaný Santa Claus, čímž získal důvěru těch správných opilců a utratil pět tisíc.

Na konci šestého týdne získal tři důvěrné tipy, díky kterým zbývajících deset tisíc dolarů do dvou měsíců proměnil ve čtyřicet.

Harry zainvestoval do čtyř set jeepů v bednách z vládních přebytků, stovka po deseti tisících dolarech, a okamžitě je prodal vládě nechvalně proslulé středoamerické země za sto tisíc.

Vzal sto tisíc a koupil ostrůvek v Tichém oceánu – tak bezcenný, že se ho ani žádná vláda nikdy nepokusila zabrat. Prohlásil se za nezávislý stát bez daní a po sto tisíci dolarech prodal dvacet jednoakrových parcel dvaceti milionářům hledajícím daňový ráj. Tři týdny poté, co odškrtl poslední parcelu, ostrov zabraly za podpory Spojených národů Spojené státy a přivedly ho pod křídla berního úřadu. Harry nepatrnou částečku svých dvou milionů zainvestoval do dvanácti hodin pronájmu superpočítače. Počítač vytvořil sázkařské schéma, s jehož pomocí Harry opakovanými sázkami v různých britských fotbalových kancelářích rozmnožil své dva miliony dolarů na dvacet.

Za pět milionů koupil od zchudlého arabského sultanátu obrovskou rozlohu bezcenné pouště. Za další dva miliony rozjel kampaň fám, že jeho kus pouště doslova pluje na ropě. Za tři miliony založil fiktivní společnost, která vytvořila dojem velkého ropného koncernu a veřejně nabídla, že jeho poušť odkoupí za sedmdesát pět milionu dolarů. Po troše dramatického vyjednávání dovolil velké americké naftařské firmě, aby loutkovou firmu přeplatila a koupila za sto milionu dolarů tisíc čtverečních kilometrů písku.

A tak v pětadvaceti letech byl Harrison Wintergreen, dle svých vlastních měřítek, neskutečně zazobaný. O peníze ztratil zájem.

Teď se rozhodl, že bude konat dobro. Konal dobro. Svrhl sedm nepříjemných latinskoamerických vlád a nahradil je šesti sociálními demokraciemi a jednou benevolentní diktaturou. Jeden kmen bornejských lidojedů přivedl k rozenkruciánství. Založil dvanáct domovů pro přestárlé kurvy a zorganizoval program kontroly porodnosti, v jehož rámci bylo sterilizováno dvanáct milionů plodných Indek. Na těchto aktivitách vydělal dalších sto milionů dolarů.

Ve třiceti měl Harrison Wintergreen konání dobra dost. Rozhodl se zanechat své šlépěje v písku času. Zanechal své šlépěje v písku času. Napsal mezinárodně oceněný román o králi Farúkovi. Vynalezl Wintergreenův filtr, membránu, kterou volně prochází voda, avšak sůl zadržuje. Vybudovaná Wintergreenova odsolovací stanice dokázala zbavit soli neomezené množství vody s téměř nulovými náklady. Namaloval jediný obraz a okamžitě mu za něj bylo nabídnuto dvě stě tisíc dolarů. Daroval ho Muzeu moderního umění – zdarma. Vyvinul zmutovaný virus, který ničí bakterii syfilidy a stejně jako syfilis se šíří pohlavním stykem. Měl také lehce afrodisiakální účinky. Za osmnáct měsíců byla syfilis vyhlazena. Koupil ostrov poblíž pobřeží Kalifornie – stosedmdesátimetrovou skálu trčící z Tichého oceánu. Nechal ji opracovat do stosedmdesátimetrové sochy Harrisona Wintergreena.

V osmatřiceti letech Harrison Wintergreen už zanechal dostatečně šlépějí v písku času. Nudil se. Horlivě hledal nové světy k dobývání.

Takový byl tedy muž, který se ve čtyřiceti letech dozvěděl, že trpí pokročilým, dobře rozrostlým rakovinným bujením a zbývá mu jeden rok života.

První měsíc svého posledního roku strávil Wintergreen vyhledáváním existujícího léku na nevyléčitelnou rakovinu. Navštívil laboratoře, lékařské fakulty, nemocnice, kliniky, Velké Profesory, šarlatány, lidi, kteří se z rakoviny zázračně uzdravili, léčitele, kněze a drobné stařenky v teniskách. Na nevyléčitelnou rakovinu neexistoval žádný ověřený ani jiný lék. Přesně jak tušil a více méně i doufal. Bude to muset zvládnout sám.

Další měsíc strávil přípravami, aby to mohl zvládnout sám. Zařídil, že uprostřed Arizonské pouště vyrostla klimatizovaná, zdí obehnaná vila. Měla plně automatickou kuchyň a dostatek potravin na celý rok. Byla vybavena biologickou a biochemickou laboratoří v hodnotě pěti milionů dolarů. A hostila knihovnu mikrofiši za tři miliony, která obsahovala každé slovo, které kdy kdo o rakovině napsal. Ve vile byla i lékárna lékáren: slušná zásoba všech existujících drog: jedů, sedativ, halucinogenů, dandrycidů, antiseptik, antibiotik, viricidů, prostředků proti migréně, heroinu, chininu, kurare, hadích jedů, prostě všeho. Lékárna přišla na dvacet milionů dolarů.

Ve vile se nacházel též jednosměrný radiotelefon, velký sklad základních chemikálií včetně radioaktivních materiálů, výtisky koránu, bible, tóry, Knihy mrtvých, průvodce písmem časopisu Věda a zdraví, I Ting a souhrnná díla Wilhelma Reicha a Aldouse Huxleyho. Ve vile byl i obrovský a ultradrahý počítač. Vila byla dokončena a Wintergreenovy skrovné finanční zdroje téměř vyčerpány.

S deseti měsíci času, aby dokázal to, co lékařský svět považoval za nemožné, vstoupil do své citadely.

Během prvních dvou měsíců zhltl knihovnu. Spal tři hodiny z každých čtyřiadvaceti a pravidelně se dopoval benzedrinem. Knihovna nenabídla nic než data. Data strávil a přemístil se do lékárny.

Během následujícího měsíce vyzkoušel aureomycin, bacitracin, florid cínatý, hexylresorcinol, cortison, penicilin, hexachlorofen, výtažek ze žralocích jater a 7312 dalších nejrůznějších zázraků moderní medicíny – bez výsledku. Objevila se bolest, kterou okamžitě zapudil a od té doby dál zapuzoval morfiem. Závislost na morfiu byla jen podružnou přítěží.

Vyzkoušel chemikálie, radioaktivní látky, viricidy, křesťanskou vědu, jógu, modlitbu, klystýr, patentovaná léčiva, bylinný čaj, čarodějnictví a jogurtové diety. To zabralo další měsíc, v jehož průběhu Wintergreen scházel před očima. Spal čím dál méně, bral čím dál více benzedrinu a morfia. Nic nezabíralo. Zbývalo mu šest měsíců.

Nacházel se na pokraji zoufalství. Pokusil se o jiný přístup. Usadil se v pohodlném křesle a osmačtyřicet nepřetržitých hodin se soustředil na vlastní pupík.

Výsledkem meditace byl závažný případ namožení zraku a dvě slova: „spontánní remise“.

Během úvodních dvou měsíců studia narazil Wintergreen na množství případů, kdy se nevyléčitelná rakovina stáhla a pacient, který už ztratil veškeré naděje, byl vyléčen. Nikdo nikdy nezjistil jak ani proč. Jev nebylo možné předvídat ani uměle navodit, nicméně k němu docházelo. Z nedostatku pochopení ho nazvali „spontánní remise“. „Remise“ jako vymizení a „spontánní“, protože nikdo neví, co je důvodem.

Což však neznamená, že žádný důvod neexistuje.

Wintergreen byl rozjařen, ba plesal. Věděl, že někteří postižení nevyléčitelnou rakovinou se vyléčili. Nevyléčitelnou rakovinu bylo tedy možno léčit. Tím byl problém přenesen z říše nemožného pouze do domény vysoké nepravděpodobnosti.

A dělat věci vysoce nepravděpodobné, to byla Wintergreenova specialita.

S předpokládanými šesti měsíci života před sebou se Wintergreen vesele pustil do díla. Ve své komplexní knihovně o rakovině vyhledal všechny známé případy spontánní remise. Každý vložil do počítače: údaje zahrnující lékařské záznamy pacientů, použitou léčbu, jejich věk, pohlaví, náboženské vyznání, rasu, politickou příslušnost, barvu, národnost, povahu, manželský stav, hodnocení Dun&Bradstreet, neurózy, psychózy a oblíbenou značku piva. V počítači Harrisona Wintergreena se ocitly profily všech lidských bytostí, o kterých kdy bylo známo, že přežily nevyléčitelnou rakovinu.

Wintergreen naprogramoval vyčerpávající sled korelačních testů mezi deseti tisíci rozdílnými a rozlišenými faktory a výskytem spontánní remise. Pokud bude byť jen jeden z faktorů – věk, splátková kázeň, oblíbené jídlo nebo cokoli jiného – korelovat se spontánní remisí, prvek spontánnosti bude odstraněn.

Wintegreen za počítač vysolil sto milionů dolarů. Měl zatraceně nejlepší mašinu na světě. Za dvě minuty a sedm celých osm set devadesát čtyři tisícin sekundy úkol splnila. Odpověď Wintergreenovi předala jedním stručným slovem:

„Negativní.“

Spontánní remise nekorelovala s žádným vnějším faktorem. Zůstávala spontánní. Příčina byla dál neznámá.

Člověk menšího formátu by byl zdrcen. Konvenčnější osoba by byla zmatena. Harrison Wintergreen byl nadšen.

Jedním mocným šmahem vyloučil celý vesmír kolem sebe jako faktor ovlivňující spontánní remisi. Tím pádem bylo jakýmsi záhadným způsobem lidské tělo, případně ve spojení s psychikou, schopno vyléčit samo sebe.

Wintergreen vyrazil objevit a dobýt svůj vlastní vnitřní svět. Uchýlil se do lékárny a namíchal strašlivou směs. Svou největší injekční stříkačku naplnil: novokainem, morfiem, kurare, vlutem – což je vzácný středoasijský jed způsobující dočasnou slepotu, olfactorkainem, přísně tajným neutralizátorem pachu používaným chovateli skunků, tympanolinem – drogou, která dočasně vyřadí z činnosti sluchové nervy (oblíbenou zejména mezi řečnícími senátory), velkou dávkou benzedrinu, kyselinou lysergovou, psilocybinem, mescalinem – výtažkem z peyotlu, sedmi dalšími vysoce experimentálními a ilegálními halucinogeny, okem mloka a psím drápem.

Pak se uvelebil na své nejpohodlnější pohovce. Žílu v loketní jamce své levé paže potřel lihem a vpíchl si ten čarodějný lektvar.

Srdce mu zabušilo. Krev se rozproudila a roznesla roztodivné chemikálie do všech částí těla. Novokain vyřadil z činnosti všechny nervové senzory. Morfium odstranilo veškeré pocity bolesti. Vlut mu zatemnil zrak. Olfactorkain ho zbavil čichu. Po tympanolinu ohluchl – jako předseda dopravního soudu. Kurare ho paralyzovalo.

Wintergreen se ocitl sám ve svém vlastním těle. Žádné vnější podněty se k němu nedonesly. Nacházel se ve stavu totální smyslové deprivace. Nutkání padnout do požehnaného bezvědomí bylo neodolatelné. Byť měl vůli sebesilnější, Wintergreen by bez pomoci nedokázal zůstat při vědomí. Sloní dávka benzedrinu mu však nedovolovala usnout.

Byl vzhůru, při vědomí, sám ve světě vlastního těla, a nerozptylovaly ho žádné vnější podněty.

Vtom jeden, dva a pak spolu v kombinacích jako pěsti zkušeného, rychlého boxera těžké váhy nastoupily halucinogeny.

Wintergreenovy smyslové orgány byly umlčeny, ale mozková centra přijímající smyslové informace byla stále aktivní. A právě na tato mozková centra zaúčinkovala nesmírná dávka různorodé směsice halucinogenů. Wintergreenovi se začaly zjevovat fantomy barev, tvarů, věci bez názvů a obrysů. Uslyšel podivné symfonie, sbory duchů a šílené vytí. Mozkem se mu linul milion neexistujících pachů. Zaútočila na něho tisícovka falešných bolestí a tlaků, jako by mu bylo amputováno celé tělo. Smyslová centra Wintergreenova mozku připomínala mohutný rozhlasový přijímač naladěný na prázdnou frekvenci – plnil je bezesmyslný obrazový, zvukový, pachový a dotykový šum.

Díky drogám měl vypnuté smysly. Díky benzedrinu byl při vědomí. A díky čtyřiceti letům bytí Harrisonem Wintergreenem zůstával klidný a příčetný.

Po neurčitelnou dobu se zmítal v návalech a tápal po záchytném bodě v tomto novém ne-prostředí. Pak se postupně, napřed váhavě, ale s neustále rostoucím sebevědomím, Wintergreen chopil vlády. Jeho mysl sestrojila nepravdivé, avšak užitečné analogie pro činnosti, které nebyly činnostmi, stavy bytí, které nebyly stavy bytí, a smyslové vjemy, nepodobné jakýmkoli vjemům přijímaným lidským mozkem. Tyto analogie vykonstruované v jakémsi vykalkulovaném šílenství jeho podvědomím v surové potřebě učinit nepochopitelné hmatatelným Wintergreenovi rovněž umožnily přistupovat k jeho ne-prostředí jako k prostředí, kde jsou psychické změny zastoupeny symbolickými činnostmi.

Analogickou rukou přeladil metaforické rádio dovnitř, z prázdného pásma vnější strany světa na zatím nepoužitou vlnovou délku svého vlastního těla, vnitřního vesmíru, který jeho mysli skýtal jedinou možnost útěku před chaosem.

Ladil, dolaďoval, tlačil, pral se, cítil, jak se jeho mysl tiskne k rozhraní o tloušťce jediného atomu. Zabušil do metaforické průsvitné membrány mezi svou myslí a svým vnitřním světem, která se natahovala, prohýbala, vyboulila, napjala… a konečně protrhla. Jeho analogické tělo prošlo a stanulo na druhé straně jako Alenka v říši za zrcadlem.

Harrison Wintergreen se nacházel uvnitř vlastního těla.

Byl to svět divů a hnusu, grandiozity a směšnosti. Wintergreenův bod pohledu, který jeho mysl zanalogizovala do metaforického těla uvnitř jeho skutečného těla, se nacházel v obrovském systému pulzujících tepen připomínajícím monstrózní dálniční síť. Analogie vykrystalizovala. Byla to dálnice a Wintergreen po ní jel. Nacpané vaky vyprazdňovaly svůj obsah doprostřed rušného provozu: hormony, odpad, živiny. Kolem se řítily bílé krvinky jako zdivočelé taxíky. Červené krvinky se rovnoměrně šinuly vpřed jako flegmatičtí chodci. Provoz narůstal a zhušťoval se jako ve špičce městské dopravy. Wintergreen jel dál. Hledal a hledal.

Zabočil doleva, přejel tři pruhy a pak vyrazil doprava k lymfatické uzlině. A vtom to uviděl: horu bílých buněk nakupených jako havárie tuctu vozů a přímo k němu se řítícího motocyklistu s kosým pohledem.

Černý motocykl. Černá kožená kombinéza. Černá, beztvará tvář jezdce, kromě dvou krvavě rudých lesknoucích se očí. Vpředu i vzadu se na černé motocyklové bundě skvěly zářivě rudé cvočky ve tvaru nápisu „Andělé karcinomu.“

Divokým smykem strhl Wintergreen svůj analogický automobil na metaforické dálnici přímo na imaginárního motocyklistu, rakovinnou buňku.

Plesk! Prsk! Buf! Wintergreenův vůz srazil motocykl a jezdec vybuchl v sytý oblak černého prachu.

Wintergreen křižoval dálnice svého krevního oběhu, řítil se tepnami, svištěl žilami a prodíral se palec po palci úzkými kapilárami, Vyhledával motocyklisty v černém – Anděly karcinomu – a koly je drtil na prach…

Shledal, že je v temném, vlahém lese svých plic, cválá na sněhobílém analogu koně a v ruce třímá imaginární kopí z čistého světla. Divocí černí draci s krvavě rudýma očima a šlehajícími červenými jazyky se plížili zpoza sukovitých tobolek ohromných stromů plicních komůrek. Svatý Wintergreen nasadil svému oři ostruhy, sklonil kopí a jal se probodávat jednu syčící obludu po druhé, dokud nebyl posvátný plícoles draků zbaven…

Letěl jakousi ohromnou, vlhkou jeskyní, nad sebou tušené masy obrovských orgánů, pod sebou nezměrnou rozlohu slizké pobřišniční planiny.

Ze zákrytu gigantického tlukoucího srdce se na něho vyřítila formace černých bitevníků s křídly i trupy zdobenými výsostnými znaky šarlatového „K“.

Wintergreen zvýšil otáčky motoru a letěl do bitvy, vystoupal nad piráty, kosil je kulomety a oni napřed jeden po druhém a pak v celých shlucích v plamenech havarovali v hloubce útrob na pobřišnici.

Černočervené věci útočily v tisíci podobách a kamuflážích. Černá barva nicoty, a rudá, barva krve. Draci, motocyklisté, letadla, mořské obludy, vojáci, tanky i tygři, v žilách, plicích, slezině, hrudníku a močovém měchýři – všechno Andělé karcinomu.

A Wintergreen s nimi sváděl analogové bitvy ve stejném počtu převtělení: jako řidič, rytíř, pilot, potápěč, voják i mahút s temnou a divokou vervou třísnil bitevní pole svého těla černým prachem padlých Andělů karcinomu.

Bojoval a bojoval a zabíjel a zabíjel, až konečně…

Konečně shledal, že stojí po kolena v moři vlastních trávicích šťáv a tápe rukama po stěnách protivně vlhké jeskyně svého žaludku. A přímo k němu cupitá na dutinových nohou monstrózní krab s krvavě rudýma očima, prvotně odporný a placatý.

S klapotem a cvakáním krab přeběhl žaludkem. Wintergreen chvilku vyčkal a pak se zvířecím šklebem vyskočil vysoko do vzduchu a oběma nohama zároveň dopadl na tvrdý černý krunýř nepřítele.

Jako sluncem vypražená tykev – křehká, suchá a dutá – krab pod jeho vahou křupl a roztříštil se na milion smítek prachu.

A Wintergreen zůstal sám, konečně sám a vítězný: Andělé karcinomu byli od prvního do posledního vymýceni, vyhlazeni a definitivně poraženi.

Harrison Wintergreen, sám ve svém těle, vítězný a znovu toužící po nových světech, které by mohl dobýt, čekal až drogy odezní, čekal, až se vrátí do světa, který byl vždy jeho ústřicí.

Čekal a čekal a čekal…

Běžte do nejlepšího sanatoria světa a tam najdete Harrisona Wintergreena, který se vlastním přičiněním stal neskutečně zazobaným, Harrisona Wintergreena, který konal dobro, Harrisona Wintergreena, který zanechal své šlépěje v písku času, Harrisona Wintergreena, katatonickou loutku.

Harrisona Wintergreena, který vstoupil do vlastního těla, bojoval proti Andělům karcinomu a zvítězil.

A nemůže ven.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Tomáš Pártl

Doslov

Rakovina. Rakovina se stala slovem šeptaným, mýtickým, magickým, sprostým. Rakovina se stala neštovicemi dvacátého století. Novinové sloupky nás informují, které prominentní osobnosti – kdo jiný! – unikly jejím hrůzám: „zemřel po dlouhé, vyčerpávající nemoci“ nebo „nás opustil z přirozených příčin.“ Rakovina jako Rak zvěrokruhu dokonce ztrácí své místo v některých citlivějších astrologických rubrikách a svou část oblohy přenechává „Dětem měsíce“ – silám zrozeným z přesvědčení, že připomínat dvanáctině čtenářstva, že se narodili ve znamení buněčného šílenství, nesvědčí zažívání, o nákladu nemluvě.

Tak o co vlastně s rakovinou jde? (Právě čtete slovo „rakovina“ pošesté. Už jste objevili nějaké podezřelé bulky?) Průzkum Gallupovy agentury ukázal, že sedm z deseti Američanů preferuje terciální syfilis před rakovinou. Taková nepopularita musí být zasloužená, ale čím? Jen tím, ze rakovina znamená, že vaše tělo požírá samo sebe jako zraněná hyena? Jen proto, že rakovina je psychóza na buněčné úrovni? Nebo pouze z toho důvodu, že rakovina je nevysvětlitelná a nevyléčitelná z perspektivy objektivní skutečnosti?

Aha, ale co z pohledu mýtické reality? A jak jinak vůbec chcete bojovat proti mýtu? Proti černé magii se musí bojovat bílou magií. Nemůže být rakovina psychosomatickou (pokud existuje nějaké kouzelné slovo, tohle je ono) poruchou, tělesnou manifestací duševního upírství? Rakovina je přece dokonalým kanibalismem – vaše tělo požírá buňku po buňce samo sebe.

Nechtěli byste na toto morbidní, nepříjemné téma raději zapomenout přemýšlet o něčem hezčím, třeba o plynové troubě, thalidomidu nebo omezené preventivní termonukleární válce?

Nakonec, jak říká Henry Miller v předmluvě k Podzemníkům (The Subterraneans): „Rakovina, ptákovina! Jaký je v tom rozdíl dokud jsme draví!“

AUTO-DA-FÉ

Úvod k povídce

Je osvěžující podrobovat se pravidelně zkouškám a zjišťovat, jak odolný je materiál, z něhož jste stvořeni. Jednou takovou zkouškou procházím v této knize. Pokušení otevřít tuto antologii Asimovem jako A a uzavřít ji Zelaznym jako Z skoro stačilo k tomu, abych se tetelil blahem. Nicméně poslední místečko jsem vyšetřil pro „Chipa“ Delanyho z důvodů, které vysvětlím v úvodu k jeho povídce, a Rogera Zelaznyho jsem přesunul na předposlední pozici. Rozhodujícím faktorem bylo uznání. Delany potřebuje být vidět. Zelazny už vystoupil na božský piedestal a pomáhat už nepotřebuje.

Roger Zelazny je vyzáblý, asketicky vyhlížející muž polsko-irsko-pensylvánsko-holandského původu s rezervovaným a jemným vystupováním, za nímž se skrývá smysl pro humor, který by mu mohl závidět Torquemada. Podobně jako sestavovatel této antologie se narodil v Ohiu. Vlastně nedaleko: Roger pochází z Euclidu, z bezútěšného města, kde kdysi existovala cukrárna, v níž se prodávaly tři kopečky zmrzliny za devět centů‘ ale to už je dávno. O své životní dráze předtím, než se stal spisovatelem, říká Zelazny toto: „Záhy jsem se stal šedou myškou ve vládních kruzích jako specialista na vymáhání pohledávek na Správě sociálního zabezpečení.“ Studoval na Western Reserve University a na Columbii. Jen bůh ví, jestli získal nějaký diplom, a stejně na tom příliš nezáleží. Jediný další žijící spisovatel s osobitějším přístupem k anglickému jazyku je Vladimír Nabokov. V současnosti žije v Baltimore s výjimečně hezkou manželkou Judy, která je pro něho až příliš dobrá.

Zelazny, autor řady oceněných povídek, mezi něž patří He Who Shapes (Ten, jenž tvoří), A Rose for Ecclesiastes (Růže pro kazatele), And Call Me Conrad (A říkejte mi Conrad) a The Doors of His Face, the Lamps of His Mouth (Brány jeho tváře, lampy jeho úst), má zlozvyk, že se nedokáže nabažit poct. Jeho román Lord of Light (č. Pán světla) vydá zanedlouho Doubleday. V devětadvaceti letech už urval Huga a dvě Nebuly, čímž pokořil starší, šedší, moudřejší představitele žánru, kteří pracují třikrát tak dlouho, pětkrát usilovněji a píší jen z jedné dvacetiny tak dobře. Od někoho tak mladého je to až neslušné.

A to je nakonec zvláštní. Poněvadž na Zelaznyho tvorbě není nic mladického. Jeho povídky jsou až po kolena zabředlé ve vyspělosti a moudrosti, v excelentním způsobu psaní, který překračuje pravidla, jejichž existenci většina ostatních spisovatelů jen matně tuší. Jeho myšlenky jsou neotřelé, výpady smělé, řešení zpravidla rázná. Což nás nevyhnutelně přivádí k závěru, že Roger Zelazny je převtělením Geoffreyho Chaucera.

Jen zřídkakdy bývá spisovatel ještě za svého vývoje tak bezvýhradně uznáván a oslavován (zvláště pak v hloupě nevypočitatelném žánru science fiction), jak je tomu v Zelaznyho případě. To, že se jeho jméno objevuje na tak význačných pozicích ve všech soupisech současných nejvýznamnějších spisovatelů spekulativní prózy, je jen poctou jeho houževnatosti, nadání a osobního vidění světa. Můžeme se těšit na řadu roků, které nám budou vyplňovat skvělé příběhy z jeho psacího stroje. Rogerovým zatím posledním příspěvkem je následující trpký komentář, pronikavá extrapolace naší „mobilní kultury“.

AUTO-DA-FÉ

Roger Zelazny

Pořád se pamatuji na horké sluneční paprsky dopadající na písek Plaza del Autos, na pokřikování prodavačů nealkoholických nápojů, na řady lidí naskládané naproti mně na sluncem ozářené straně arény, na sluneční brýle připomínající otvory do jejich rozzářených tváří.

Pořád se pamatuji na ty vůně a barvy: červené, modré a žluté, na všudypřítomný štiplavý zápach nafty.

Pořád se pamatuji na ten den, den, kdy bylo slunce uprostřed oblohy a znamení Berana, kdy žhnulo v rozpuku roku. Vzpomínám si na cupitání čerpadlářů se zvednutými hlavami, jak máchali rukama, jak bíle se jim třpytily zuby rámované usmívajícími se rty, na hadry, které jim jako pestrobarevné ohony trčely ze zadních kapes kombinéz; a na klaksony – pamatuji se, jak v tlampačích ryčela tisícovka klaksonů, jak zahoukala a zase ztichla, zaječela a ztichla, pořád dokola a zase nanovo, a potom na poslední jediný rozechvělý tón, nesoucí se dlouho vzduchem, aby při jeho nekonečné síle a patosu praskaly bubínky a srdce.

Potom nastalo ticho.

Vidím to, jak jsem to viděl onoho dne před tak dlouhou dobou…

Vstoupil do arény a křik, který se ozval, otřásl modrým nebem na sloupech z bílého mramoru.

„! Viva!! El mechador!! Viva!! El Mechador!“

Pamatuji se na jeho tvář, snědou a smutnou a moudrou.

Měl dlouhou čelist a nos a jeho smích se podobal burácení větru a jeho pohyby připomínaly hudbu theraminu a bubnu. Kombinézu měl modrou a hedvábnou a přiléhavou a prošitou zlatou nití a všude ozdobenou černými prýmky. Bundu měl posetou korálky a na hrudi: ramenou a zádech se mu blyštěly flitry.

Rty se mu zkroutily do úsměvu člověka, který zakouší hodně slávy a drží se moci, která mu zajistí ještě další moc.

Pohyboval se, otáčel se v kruhu, aniž si stínil oči před sluncem.

Byl větší než slunce. Byl to Manolo Stillete Dos Muertos, nejúžasnější mechador, který kráčel po zemi, s černými botami na nohou, i písty ve stehnech, s prsty pohybujícími se s mikrometrovou přesností, s gloriolou tmavých kadeří kolem hlavy a andělem smrti na pravé paži, tam, uprostřed olejem potřísněné arény pravdy.

Zamával a opět se ozval jásot.

„Manolo! Manolo! Dos Muertos! Dos Muertos!“

Po dvouleté absenci v aréně si k návratu zvolil tento den, výročí své smrti a odchodu ze scény – neboť v krvi měl benzin a metyl a jeho srdcem bylo vyleštěné čerpadlo zvučící touhou a odvahou. V kruhu zemřel už dvakrát a dvakrát ho dali lékaři dohromady. Po své druhé smrti odešel do ústraní a někteří tvrdili, že to bylo proto, že poznal strach. To nemohla být pravda.

Zamával a opět k němu dolehlo skandování jeho jména.

Opět zazněly klaksony: tři dlouhá zatroubení.

Pak znovu nastalo ticho a čerpadlář v rudé a žluté kombinéze mu donesl pláštěnku a svlékl mu bundu.

Dos Muertos trhl pláštěnkou a na slunci se zableskla její staniolová podšívka.

Potom zazněly poslední pípavé tóny.

Do stěny se vytáhla velká vrata.

Přehodil si pláštěnku přes ruku a zadíval se k nim.

Rozsvítila se nad nimi červená a ze tmy zarachotil motor.

Červená se změnila na žlutou, potom na zelenou a bylo slyšet obezřele zařazovanou rychlost.

Auto pomalu vyjelo do arény, zastavilo se, popojelo dopředu, zase se zastavilo.

Byl to rudý pontiac, bez kapoty, s motorem podobajícím se hnízdu hadů, kteří se svíjeli a množili za kruhovým chvěním neviditelného ventilátoru. Křidélka antény se otáčela kolem dokola, potom upřela pozornost na Manola a jeho pláštěnku.

Na první vystoupení si vybral těžkou váhu, pomalou při otáčení, která mu dá šanci rozhýbat si tělo.

Válce jejího mozku, které nikdy nezaznamenaly člověka, zběsile vířily.

Potom ji zaplavilo vědomí a ona vyrazila.

Manolo zakroužil pláštěnkou, a když se kolem něho auto prohnalo, nakopl je do blatníku.

Dveře veliké garáže se zavřely.

Když auto dojelo na protilehlou stranu arény, zastavilo se, zaparkovalo.

Z obecenstva se ozvaly výkřiky znechucení, bučení a syčení.

Pontiac zůstával zaparkovaný.

Zpoza plotu vyběhli dva čerpadláři s kyblíky a šplíchli mu na přední sklo bláto.

Auto zaryčelo a vyrazilo pronásledovat bližšího mechanika; při. tom narazilo do ohrady. Potom se znenadání otočilo, zahlédlo Dos Muertose a vystřelilo.

Veronica proměnila Manola v sochu se stříbrnou sukní. Nadšení publika neznalo mezí.

Auto se obrátilo a znovu vyrazilo, a já jsem jen žasl nad Manolovým umem, protože jsem měl dojem, že knoflíky odřel autu třešňový lak ze dveří.

Pak se zastavilo, protočilo kola a hnalo se kruhem kolem arény.

Diváci ječeli, když ho míjelo a vyráželo do dalšího kola.

Potom opět zastavilo, možná patnáct metrů od něho.

Manolo se k autu otočil zády a zamával obecenstvu.

A opět jásot a skandování jeho jména.

Pokynul někomu za plotem.

Vyběhl čerpadlář a na sametové podušce mu přinesl pochromovaný francouzský klíč.

Manolo se opět obrátil k pontiaku a vykročil k němu.

Auto se na slunci chvělo a Manolo mu urazil kryt chladiče.

Do vzduchu vytryskl proud vřící vody a publikum zaryčelo. Potom udeřil do chladiče a třískl do obou blatníků.

Opět se k autu otočil zády a zůstal stát.

Jakmile uslyšel řazení rychlostní páky, znovu se otočil, auto prosvištělo těsně kolem něho, ale přesto je stačil dvakrát bouchnout klíčem do kufru.

Dojelo na druhý konec arény a zaparkovalo.

Manolo zvednutou rukou přivolal čerpadláře za plotem.

Muž s poduškou vyšel ven a donesl mu dlouhý šroubovák a krátkou pláštěnku. Odnesl si francouzský klíč a s ním i dlouhou pláštěnku.

Na Plaza del Autos se opět rozhostilo ticho.

Pontiac, jako by to všechno cítil, se opět otočil a zahoukal klaksonem. Potom vyrazil.

Na písku zůstávaly tmavé skvrny, kam z chladiče vytekla voda. Za autem se jako duch vznášely výfukové plyny. Strašlivou rychlosti se řítilo k muži.

Dos Muertos před sebe pozvedl pláštěnku a na levé předloktí si položil šroubovák.

Když už se zdálo, že ho auto přejede, švihl rukou, rychlým, okem skoro nepostižitelným pohybem uhnul a auto se rozchrčelo.

Pontiac se dál řítil s vražednou setrvačností, bez brždění prudce zatočil, převalil se na bok, sklouzl se do plotu a začal hořet.

Plaza se otřásala jásotem. Dos Muertos byl za své vítězství odměněn předními světly a výfukem. Pozvedl je nad hlavu a pomalým slavnostním krokem obešel kruh. Klaksony ječely. Jedna dáma mu hodila umělohmotnou květinu a on poslal pro čerpadláře, aby jí donesl výfuk a zeptal se jí, zda by s vítězem nepovečeřela. Obecenstvo aplaudovalo s ještě větším nadšením, protože se o něm vědělo, že je velký prostopášník. Za dnů mého mládí to nebylo něco tak neobvyklého jako dnes.

Další na řadě byl modrý chevrolet, a s ním si pohrál jako hošík s kotětem, přinutil ho, aby vyrazil do útoku, a potom ho jednou provždy odstavil. Obdržel obě přední světla. Tehdy se už zatáhlo a bylo slyšet opatrné mručení hromu.

Třetí byl černý Jaguar XKE, který si žádá nejvyšších dovedností. V souboji s ním rozhoduje kratičký okamžik pravdy. Než ho poslal do šrotu, na písku se vedle benzinu objevila i krev, protože boční zrcátko auta vyčnívalo víc, než by se nadál, a než s ním skončil, přes hrudní koš se mu táhl rudý šrám. Ale potom mu s takovou elegancí a zručností vyrval zapalování, že se diváci vřítili do arény a musela být povolána ostraha, aby je ztloukla obušky a zahnala zpátky na sedadla pomocí bodců na dobytek.

Po tom všem nemohl rozhodně nikdo říci, že Dos Muertos někdy poznal strach.

Zvedl se svěží větřík, já jsem si koupil nealkoholický nápoj a čekal jsem na poslední vystoupení.

Poslední vůz vyrazil, když ještě svítila žlutá. Byl to hořčicově zbarvený ford kabriolet. Když se kolem Manola prohnal poprvé, zahoukal a zapnul přední stěrače. Všichni zajásali, protože bylo vidět, že má kuráž.

Potom auto úplně zastavilo, dalo zpátečku a asi pětadvacítkou k němu začalo couvat.

Dos Muertos ustoupil, ladnost obětoval účelnosti, pak ale auto prudce zabrzdilo, přeřadilo a opět vypálilo dopředu.

Zamával pláštěnkou, tu mu však vytrhlo z rukou. Kdyby neuskočil, bylo by do něho najelo.

Potom někdo vykřikl: „Vždyť nemá správnou výbavu!“

Ale to už vstal, zvedl pláštěnku a opět se mu postavil.

Pořád se vypráví o těch pěti výpadech, které následovaly. Nikdo si tak nikdy nepohrával s nárazníkem a maskou chladiče! Na celé Zemi nikdy nedošlo k takovému střetu mezi mechadorem a strojem! Kabriolet zaryčel jako deset staletí aerodynamické smrti a na sedadle řidiče seděl duch sv. Detroita a usmíval se, zatímco Dos Muertos ho vyzýval staniolovou pláštěnkou, pak mu uhnul a nechal si přinést francouzský klíč. Auto si opečovávalo přehřátý motor, pořád dokola vytahovalo a stahovalo okna a celou dobu si v oblaku černého kouře a za toaletních zvuků čistilo tlumič.

Ale potom se spustil jemný, vlahý déšť a kolem nás se rozléhalo hromobití. Já jsem dopil svůj nealkoholický nápoj.

Dos Muertos dosud nikdy nepoužil francouzský klíč na motor, vždy jen na karoserii. Ale tentokrát jím mrštil. Někteří odbornici tvrdí, že mířil na rozdělovač; jiní říkají, že se pokoušel rozbít palivové čerpadlo.

Obecenstvo na něho pískalo.

Z fordu vytékalo na písek něco mazlavého. Na Manolově břiše se projasnil rudý šrám. Pršelo, lilo jako z konve.

Nedíval se na publikum. Nespouštěl oči z auta. Natáhl pravou ruku, dlaní nahoru, a čekal.

Hekající čerpadlář mu do dlaně vložil šroubovák a běžel zpátky k plotu.

Manolo ustoupil stranou a čekal.

Auto k němu vyrazilo a on udeřil.

Ozýval se další pískot.

Minul cíl.

Nikdo však neodcházel. Ford se kolem něho rychle otočil. Z motoru se mu linul kouř. Manolo si promnul ruku a zvedl šroubovák a pláštěnku, které předtím upustil na zem. Doléhal k němu pískot.

Když se k němu auto přihnalo, z motoru mu už šlehaly plameny.

Někdo tvrdí, že se ohnal a opět netrefil a ztratil rovnováhu. Jiní namítají, že se začal ohánět, dostal strach a stáhl se. A ještě další tvrdí, že možná na okamžik ucítil osudnou lítost vůči svému kurážnému protivníkovi a že ta mu zastavila ruku. Já jsem toho názoru, že dým byl příliš hustý na to, aby někdo mohl s určitostí říci, co se vlastně stalo.

Auto však prudce uhnulo a on přes ně přepadl a motor, planoucí jako boží katafalk, ho odvezl do náruče jeho třetí smrti, když společné narazili do hrazení a okamžitě vzpláli.

Kolem poslední corridy se vedlo hodně debat, ale zbytky výfuku a obou předních světel byly pohřbeny s jeho ostatky do písku Plazy, a ženy, které znal, si mohly vyplakat oči. Já tvrdím, že se nemohl bát ani zakoušet lítost, protože jeho síla se podobala raketové řece, ve stehnech měl písty a prsty pohyboval s mikrometrovou přesnosti; vlasy mu tvořily černou gloriolu a na pravé paži mu seděl anděl smrti.

Takový člověk, člověk, který poznal pravdu, je silnější než všechny stroje. Takový člověk dokáže jen třímat moc a odívat se slávou.

Nyní je však mrtvý, tentokrát už ano, potřetí a naposledy. Je stejně mrtvý jako všichni mrtví, kteří umřeli před nárazníkem, pod maskou chladiče, pod koly. Je dobře, že už nemůže vstát, protože já říkám, že jeho poslední auto bylo jeho apoteózou, a cokoli jiného by bylo příliš obyčejné. Jednou jsem spatřil stéblo trávy mezi kovovými pláty světa v místě, kde se uvolnily, a vytrhl jsem je, protože jsem měl dojem, že se musí cítit osamělé. Častokrát jsem toho litoval, poněvadž jsem zničil slávu jeho osamocenosti. Mám pocit, že takto život stroj vnímá člověka: přísně, potom s lítostí, a nebesa pro něj roní slzy z očí, které žal otevřel na obloze.

Celou cestu domů jsem o této věci uvažoval a kopyta mého oře klapala na podlaze města, když jsem se toho jara ubíral deštěm k večeru.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Toto je první příležitost, kdy mám možnost oslovit čtenáře jedné mé povídky přímo, a nikoli prostřednictvím mimetické hry, již tu sehráváme. Třebaže zastávám názor, že spisovatel by měl nastavovat zrcadlo realitě, nemám tak úplně pocit, že by to měl být ten druh zrcadla, do něhož se díváte, když se holíte nebo si vytrháváte obočí nebo děláte obojí, což je taky možné. Pokud mám s sebou nosit zrcadlo a nastavovat je realitě vždy, když si nějaké všimnu, mohl bych si také této zodpovědnosti co nejvíc užít. Dělám to tak, že přenáším jedno z těch zrcadel, která jste vídávali v panoptikách, kdysi dávno, když panoptika ještě existovala. Samozřejmě že ne všechno, co odrazíte, vypadá stejně přitažlivě či úděsně, jak by se mohlo jevit při pohledu pouhým okem. Někdy to vypadá přítažlivěji, nebo úděsněji. Nepoznáte to, dokud nevyzkoušíte křivé zrcadlo. A je příšerně těžké držet ten krám tak, aby se nehýbal. Mrknete a – kdo ví? – měříte půl metru. Kýchnete, a nechť se na vás usměje pánbůh. Žiji ve smrtelném strachu z toho, že ten krám upustím. Nevím, co bych si bez něj počal. Možná bych ještě víc hýřil. Své studené a lesklé břemeno mám rád, tak to je. A o této povídce nenapíši nic, protože kdyby nesdělila všechno, co měla sdělit, sama o sobě, pak je to její chyba a já ji nehodlám poctít jediným dalším slovem. Všechny chyby lze vždy připsat zrcadlu – buď způsobu, jak je držím, nebo způsobu, jak do něj nahlížíte –, tak mi nic nezazlívejte. Já tady jen pracuji. Ale… Pokud se zdá, že je s výjevy tohoto typu něco v nepořádku, nepřestávejte se dívat do zrcadla a rychle ustupte o několik kroků dozadu. Kdo ví? Možná se ocitnete na toaletách…

NAVŽDY, A GOMORA…

Úvod k povídce

Toto je poslední povídka v této knize. Z jednoho velice zvláštního důvodu (a nejen proto, že je jako poslední vysázená, chytrolíne). Představuje konec dobrodružství a začátek cesty. Finis této antologie a potřebu provést poslední pokus dokázat smysl, který tato kniha hodlala ospravedlnit (za předpokladu, bože chraň, že to všech těch 239 000 slov, která předcházela těmto řádkům, neučinilo více než dostatečně); poslední petardu, která osvětlí scénu. Konec. Poslední trumf. Možná kopnutí do zadku, kus, po němž budou lapat po dechu, knokaut.

Začátek cesty; kariéra nového spisovatele. Můžete být u toho, když odjíždí loď, nabízet košík s ovocem, házet konfety, mávat na rozloučenou – a my vás sledujeme. Velká výprava do velkého světa. Pouť. Ale proč tato povídka. Proč tento autor?

Toulouse-Lautrec kdysi řekl: „Člověk by se neměl nikdy setkat s člověkem, jehož dílo obdivuje. Dotyčný stojí vždycky za mnohem míň než jeho dílo.“ Bolestně zjišťuji, že je to skoro vždycky pravda. Z velkého romanopisce je kňoural. Znalec lidských slabostí se na veřejnosti šťourá v nose. Odborník na Jižní Afriku nikdy nevytáhl paty z Levittownu. Autor velkolepých dobrodružství je dojemný malý homosexuál, který pořád žije se svou nemohoucí matkou. Ach, Šílený Henri, jakou jsi měl pravdu. Neplatí to však o autorovi povídky, jíž jsem se rozhodl uzavřít tento odvážný pokus.

Málokterý spisovatel na mě udělá takový dojem, jak tomu bylo, když jsem se poprvé setkal se Samuelem R. Delanym. Být ve stejné místnosti s „Chipem“ Delanym znamená vědět, že jste se ocitli v přítomnosti události, k níž má každou chvíli dojít. Není to jeho duchaplností, která je značná, ani jeho vitalitou, která z něho srší jako blesky, ani jeho erudovaností, při níž můžete jen uznale hvízdat, ani jeho upřímností, která je tak skutečná, že má tvar a hmotný základ. Je to nějaký nedefinovatelný, ale přesto velmi výrazný dojem, že jste se setkali s mladým mužem, v němž dřímají velká díla. Dosud nepsal skoro nic jiného než romány pro paperbackové nakladatelství velebené za to, že dává šance nováčkům, ale zatracované za lacinou prezentaci svých produktů. Názvy jsou The Jewels of Aptor (Aptorské drahokamy), Captives of the Flame (Zajatci plamene), The Towers of Toron (Toronské věže), City of a Thousand Suns (Město tisíce sluncí), The Ballad of Beta-2 (Balada o Beta-2), Empire Star (Hvězda impéria) a neuvěřitelná knížečka Babel-17, která vyhrála Nebulu za rok 1966. Názvů si nevšímejte. Představují zapálená marketingová mámení vydavatelů, v jejichž kancelářích visí připomínky, aby sváděli KONKURENČNÍ BOJ! Ale knihy si přečtěte. Demonstrují živý, složitý, jedinečný talent ve svém pozoruhodném rozvoji. Chip Delany je předurčen stát se jedním z opravdu významných autorů v žánru spekulativní prózy. Ten druh spisovatele, který se přesune do jiných škatulek a nabude pro mainstream na významu, jako tomu je u Bradburyho, Vonneguta nebo Sturgeona. Natolik velký je jeho talent.

Delany se narodil na apríla někdy v průběhu první světové války a vyrostl v newyorském Harlemu. Dostalo se mu velice soukromého, velice pokrokového základního vzdělání, po němž následovala Bronx High School of Science, sporadická přítomnost na City College a jeden semestr, který strávil jako redaktor poezie časopisu Promethean. První sci-fi román napsal v devatenácti letech. V pauzách mezi romány pracoval jako prodavač v knihkupectví, dělník na garnátových lodích v Mexickém zálivu, lidový zpěvák v Řecku a pendloval mezi New York City a Istanbulem. Je ženatý. V současnosti bydlí v newyorském Lower East Side a pracuje na rozsáhlém sci-fi románu Nova, který příští rok vydá Doubleday. O někom, kdo píše tak úžasně jako Delany, je těch informací zatraceně málo. Ale zdá se, že víc toho o sobě povědět nechce.

Nicméně jeho tvorba mluví více než dostatečně. Svými romány přistupuje k otřepaným a vyčerpaným klišé spekulativní prózy se smělou a podmanivou vynalézavostí. Přináší novou svěžest do žánru, který občas sklouzne na cestu nejmenšího odporu. Tato svěžest je nadmíru patrná v povídce, kterou si zakrátko přečtete a která je svým způsobem jednou z nejlepších mezi všemi třiatřiceti úspěchy této knihy. Rozhodně ji lze označit za „nebezpečnou“ vizi, o níž jsme si s Chipem mysleli, že by si jen stěží našla cestu do zavedených periodik. Ačkoli jste před následující povídkou možná v tisku zaznamenali nějaký kratší či delší Delanyho text, musím vás upozornit, že toto byla Chipova první povídka. Předtím, než souhlasil, že přispěje do této knihy, nepsal nic jiného než romány. Pro mě tato povídka patří mezi těch několik málo vskutku památných sólových kousků v dějinách žánru.

cena Nebula, nominace na cenu Hugo

NAVŽDY, A GOMORA…

Samuel R. Delany

A přistála jsme v Paříži:

kde jsme se hnala po Rue de Médicis, Bo a Lou a Múzo za plotem, Kelly a já před plotem, šklebila jsme se mezi tyčkami, rámusila jsme, ve dvě ráno jsme dělala bengál v Lucemburských zahradách. Potom jsme vylezla ven a zamířila na náměstí před kostelem Saint Sulpice, kde se mě Bo pokusilo srazit do kašny.

Pak si Kelly všimlo, co se kolem nás děje, zvedlo víko z popelnice a vběhlo na pisoár a začalo třískat do stěn. Ven vyletělo pět chlapíků; dokonce i velký pisoár pojme jenom čtyři.

Jeden velmi světlovlasý mladík mi stiskl ruku a usmál se. „Nemyslíš si, kosmo, že bys mělo s těma svýma… lidma odejít?“

Podívalo jsem se na jeho ruku na své uniformě. „Est-ce que tu es un frelk?“

Nadzvedl obočí a pak zavrtěl hlavou. „Une frelk,“ opravil mě. „Ne, nejsem. Bohužel. Vypadáš, jako kdybys bývalo někdy muž. Ale teď už…“ Usmál se. „Pro mě teď nic nemáte. Policie.“ Trhl hlavou na druhou stranu ulice, kde jsem si poprvé všimlo četníků. „Nás nechávají na pokoji. Vy jste tu ale cizí…“

Ale Múzo už ječelo. „Hej, pojďte! Padáme odsud, jo?“ A vzalo roha. A zase se vzneslo.

A přistálo v Houstonu:

„Sakra!“ zvolalo Múzo. „Řídicí středisko projektu Gemini – chceš říct, že tady to všechno začalo? Vypadněme odsud, prosím!“

Projela jsme autobusem Pasadenou, potom se svezla jednokolejkou do Galvestonu a už jsme se chystala, že se necháme zavézt do zálivu, ale Lou narazilo na dvojici s náklaďákem –

„Rádi vás svezeme, kosma. Jste tak na těch planetách a tak a vykonáváte pro vládu tolik dobré práce.“

– která jela na jih, ještě s malým dítětem, takže jsme na korbě ujela dvě stě padesát mil plných slunce a větru.

„Myslíš, že to jsou frelci?“ zeptalo se mě Lou a dloublo do mě loktem. „Vsadím se, že to frelci jsou. Čekají jenom, až je začneme svádět.“

„Přestaň s tím. Je to milá, hloupoučká dvojice venkovanů.“

„To neznamená, že to nejsou frelci!“

„Ty nevěříš nikomu, co?“

„Ne“

A nakonec zase autobusem, který s námi prodrkotal Brownsville i přes hranici do Matamoros, kde jsme vrávoravě sešla ze schůdků do prachu a spalujícího večera se spoustou Mexičanů a kuřat a místních rybářů specializujících se na lov garnátů – ti smrděli nejhůř – a my jsme hulákala nejhlasitěji. Kvůli rybářům se tu sešlo třiačtyřicet kurev – spočítalo jsem je –, a než jsme rozbila na nádraží dvě okna, už se všichni smáli. Rybáři řekli, že nám sice nekoupí žádné jídlo, ale kdybychom chtěla, opijí nás, protože tak už to mají rybáři lovící garnáty ve zvyku. Ale my jsme křičela, rozbila jsme další okno; potom, zatímco jsem leželo na zádech na schodech telegrafního úřadu a zpívalo, sklonila se nade mnou žena s tmavými rty a položila mi ruce na tváře. „Jsi moc milá.“ Sklouzly jí neupravené vlasy. „Ale ti chlapi tu jen tak postávají a sledujou vás. A to jim zabírá čas. Bohužel jejich čas jsou naše peníze. Kosmo, nemyslíte, že byste měla vypadnout?“

Popadlo jsem ji za zápěstí. „! Usted!“ zašeptalo jsem. „? Usteá es una frelka?“

„Frelko in espaňol.“ Usmála se a poklepala na šperk z růžice drahokamů, který mi visel z přezky opasku. „Promiň. Ale nemáš nic, co… by pro mě bylo užitečné. To je zlý, protože vypadáš, jako kdybys bylo kdysi žena, co? A mně se ženy taky líbí…“

Odvalilo jsem se z verandy.

„Tady je nuda, fakt nuda!“ řvalo Múzo. „Pojďte! Padáme!“

Do Houstonu jsme se nějakým záhadným způsobem dostala ještě před úsvitem. A vzlétla jsme.

A přistála jsme v Istanbulu:

v bufetu jsme pila čaj ze sklenic ve tvaru hrušky a vyhlížela ven na Bospor. Před špičatým městem se jako smetištní haldy zvedaly ostrovy Kizil Adalar.

„Kdo se vyzná v tomhle městě?“ zeptalo se Kelly.

„Copak nejdeme spolu?“ opáčilo Múzo. „Myslelo jsem, že cestujeme spolu.“

„Na pokladně mi zadrželi šek,“ vysvětlovalo Kelly. „Jsem švorc. Myslím, že si na mě zasedli,“ a pokrčilo rameny. „Sice nechci, ale budu muset schrastit nějakýho bohatýho frelka a skamarádit se s ním,“ a soustředilo se zase na čaj; potom si všimlo, jaké se u stolu rozhostilo ticho. „Ale no ták, co je! Jestli na mě budete takhle civět, zpřelámu vám všechny kosti v těch vašich od puberty tak pečlivě přizpůsobovaných tělech. Hej, ty!“ a mělo na mysli mě. „Přestaň se na mě ksichtit jak svatoušek, kterej s frelkem nikdy nic neměl!“

Už jsem toho mělo dost.

„Já nečumím,“ odpovědělo jsem a začalo potichu běsnit.

Ty touhy, ty staré touhy.

Bo se zasmálo, aby uvolnilo napětí. „Hele, když jsem bylo naposled v Istanbulu – asi rok předtím, než jsem vstoupilo do téhle čety –, vzpomínám si, jak jsme odcházela z náměstí Taksim po Istiqlálu. Těsně za těmi lacinými kiny jsme narazila na uličku lemovanou květinami. Před námi byla další dva kosma. Je tam tržnice a kousek dál rybárna a pak je tam nádvoří, kde mají pomeranče, cukrovinky, ježovky a zelí. Ale květiny jsou hned vpředu. Všimla jsme si ale, že na těch kosmech není něco v pořádku. Nebyly to uniformy: ty byly dokonalé. Ani účesy: ty byly v pořádku. Přišla jsme na to, až jsme uslyšela, jak se baví. Byl to muž a žena oblečení za kosma, kteří se pokoušeli balit frelky! No jen si to představte, s převlekem na frelky!“

„Jo,“ ozvalo se Lou. „To už jsem vidělo. Spousta jich byla v Riu.“

„Z těch dvou jsme vymlátila duši,“ dodalo Bo. „Zavlekla jsme je do boční uličky a šla jsme to roztočit!“

Múza zacinkalo sklenicí s čajem o pult. „Z Taksimu po Istiqlálu, až dojdeš ke květinám? A pročs neřeklo, že frelci bývají zrovna tam, co?“ Všechno by se urovnalo, kdyby se Kelly usmálo. Ale úsměvu jsme se nedočkala.

„Sakra,“ zvolalo Lou, „nikdo mi zatím nemusel říkat, kde mám hledat. Vylezu na ulici a frelci ucítí, že se blížím. Poznám je uprostřed Piccadilly. To tady nemají nic jinýho než čaj? Kde seženeme něco ostřejšího?“

Bo se zazubilo. „Zapomnělos, že jsme v muslimské zemi? Ale na konci té uličky s květinami je spousta malých barů se zelenými dveřmi a mramorovými pulty, kde seženeš litr piva za takových patnáct centů v lirách. A máš tam hromadu stánků, kde prodávají smažené brouky a sendviče z prasečích vnitřností…“

„Všimlo sis, kolik toho do sebe frelci naládujou? Teda jako chlastu, ne… prasečích vnitřností.“

A začalo vyprávět spoustu smířlivých historek. Skončila jsme u jedné o frelkovi, kterého se kosmo chystalo okrást a který prohlásil: „Líbí se mi dvě věci. Jedno jsou kosma; druhá pořádná rvačka…“

Ale jen se uklidňují. Nic nehojí. Dokonce už i Múzo pochopilo, že den strávíme odděleně.

Přestalo pršet, takže jsme zajela přívozem do Zlatého rohu. Kelly se okamžitě ptalo na náměstí Taksim, na Istiqlál a bylo nasměrováno k dolmušu, což jsme zjistila, že je taxík, který jezdí jenom jedním směrem a cestou nabírá spousty a spousty lidí. A je laciný.

Lou zamířilo přes Atatürkův most za památkami Nového města. Bo se rozhodlo, že zjistí, co je ve skutečnosti Dolma Boche; a když Múzo zjistilo, že za patnáct centů – jednu liru a padesát kurušů – se lze dostat do Asie, rozhodlo se, že se do Asie podívá.

Já jsem se vydalo do chaosu pouliční dopravy na začátku mostu a pod trolejemi jsem se pustilo kolem šedých, mokrých zdí Starého města. Jsou chvíle, kdy křik a dovádění nevyplní prázdnotu. Jsou chvíle, kdy se musíte procházet sami, protože zůstat o samotě velmi bolí.

Procházelo jsem spoustou uliček s promočenými osly a promočenými velbloudy a ženami zahalenými v šátcích; spoustou tříd s autobusy a koši na odpadky a muži ve vycházkových oblecích.

Někteří lidé na kosma civí; někteří ne. Někteří lidé civí nebo neciví způsobem, který kosmo pozná za týden poté, co v šestnácti opustí výcvikovou školu. Procházelo jsem parkem, když jsem si všimlo, jak mě pozoruje. Všimla si, že jsem si všimlo, a zadívala se jinam.

Loudalo jsem se po mokrém asfaltu. Stála pod obloukem skořepiny malé prázdné mešity. Když jsem procházelo kolem ní, vyšla na nádvoří mezi děla.

„Promiňte.“

Zastavilo jsem se.

„Nevíte, zdalipak je to toto hrobka sv. Ireny?“ Její angličtina měla kouzelný přízvuk. „Nechala jsem průvodce doma.“

„Omlouvám se. Já jsem taky turista.“

„Ach tak.“ Usmála se. „Já jsem Řekyně. Napadlo mě, že byste mohl být Turek, když jste tak snědý.“

„Jsem rudý americký indián.“ Pokynulo jsem jí. Poklona teď byla ba ní.

„Aha. Právě jsem tady v Istanbulu začala chodit na univerzitu. Vaše uniforma mi sděluje, že jste“ – a během té pauzy se rozptýlily všechny pochybnosti – „kosmo.“

Necítilo jsem se úplně nejlíp. „Ano.“ Vsunulo jsem si ruce do kapes, zavrtělo jsem v botách chodidly, olízlo jsem si třetí levou stoličku odzadu – udělalo jsem všechno, co tak děláte, když se necítíte úplně nejlíp. Jsi tak vzrušující, když to děláš, řekl mi kdysi jeden frelk. „Ano, to jsem.“ Řeklo jsem to příliš ostře, příliš nahlas, až povyskočila.

Teď věděla, že vím, že ví, že vím, a uvažovalo jsem, jak odehrajeme Proustovu scénu.

„Jsem Turkyně,“ přiznala se. „Nejsem Řekyně. A nejsem tu nová. Vystudovala jsem tady na univerzitě kunsthistorii. Tyhle drobné lži člověk říká před cizími lidmi, aby si chránil vlastní ego… proč? Někdy si myslím, že ego mám hodně malé.“

To je jedna strategie.

„Jak daleko odsud bydlíte?“ zeptalo jsem se. „A kolik se tak platí v tureckých lirách?“ To je další.

„Nemůžu vám zaplatit.“ Přitáhla si plášť kolem boků. Byla velmi hezká. „Ráda bych.“ Pokrčila rameny a usmála se. „Ale jsem… chudá studentka. Nejsem bohatá. Jestli se chcete otočit a odejít, nebudu vám to mít za zlé. Budu ale smutná.“

Zůstalo jsem na pěšině. Myslelo jsem si, že za chviličku navrhne cenu. Nic nenavrhla.

A tohle je další.

Ptalo jsem se samo sebe: Na co ty zatracený prachy vůbec chceš?, když tu vítr setřásl vodu z jednoho velkého cypřiše v parku.

„Myslím, že celá ta záležitost je skličující.“ Otřela si kapky z tváře. Zlomil se jí hlas; chvilku jsem se dívalo až příliš upřeně na čůrky vody. „Myslím, že je skličující, že vás musí upravit, aby z vás udělali kosma. Kdyby to nedělali, potom bychom my… Kdyby kosma neexistovala, potom bychom nemohli být takoví… jací jsme. Bylo jste na začátku muž, nebo žena?“

Další sprška. Dívalo jsem se na zem a za límec mi klouzaly kapky.

„Muž,“ odpovědělo jsem. „Nezáleží na tom.“

„Kolik vám je? Dvacet tři, dvacet čtyři?“

„Dvacet tři,“ zalhalo jsem. Je to reflex. Je mi dvacet pět, ale čím mladší si myslí, že jste, tím víc vám zaplatí. Ale já jsem její zatracené peníze nechtělo…

„Tak jsem to uhádla.“ Přikývla. „Většinou jsme na kosma odborníci. Všímáte si? Myslím, že musíme být.“ Podívala se na mě velkýma černýma očima. Pohled ukončila rychlým zamrkáním. „Byl by z vás úžasný muž. Ale teď je z vás kosmo, co na Marsu staví moduly na uchování vody, na Ganymedu programuje těžební počítače, na Měsíci obsluhuje komunikační retranslační věže. Ta úprava…“ Frelci jsou jediní lidé, kteří pronášejí slovo „úprava“ s takovou fascinací a lítostí. „Napadlo by vás, že najdou jiné řešení. Mohli najít lepší způsob než vás vykastrovat a přeměnit vás v bytosti, které nejsou dokonce ani androgyni; bytosti, které jsou…“

Položilo jsem jí ruku na rameno a ona se odmlčela, jako bych ji udeřilo. Rozhlédla se, jestli není nikdo nablízku. Zlehka, velice zlehka pak zvedla svou ruku k té mé.

Já jsem ji odtáhlo. „Které jsou co?“

„Mohli najít jiný způsob.“ Obě ruce už měla v kapsách.

„To mohli. Ano. Za ionosférou, holčičko, je příliš velká radiace, než aby ty drahocenné gonády mohly správně fungovat, pokud makáš někde, kde musíš vydržet déle než čtyřiadvacet hodin, jako je třeba Měsíc nebo Mars nebo Jupiterovy měsíce…“

„Mohli vytvořit ochranné štíty. Mohli provést rozsáhlejší výzkum v oboru biologické adaptace…“

„Bylo to období populační exploze,“ opáčilo jsem. „Ne, tehdy hledali jakoukoli záminku, aby mohli snížit počty dětí – zvlášť těch znetvořených.“

„Ach tak.“ Přikývla. „Pořád se vypořádáváme s novopuritánskou reakcí na sexuální svobodu dvacátého století.“

„To bylo skvělé řešení,“ ušklíblo jsem se a sevřelo si rozkrok. „Já jsem s ním spokojené.“ Nikdy jsem nevědělo, proč je gesto o tolik oplzlejší, když je udělá kosmo.

„Přestaňte s tím,“ vyhrkla a odstoupila.

„Co se děje?“

„Přestaňte s tím,“ zopakovala. „Nedělejte to! Jste dítě.“

„Ale vždyť nás vybírají z dětí, které jsou co do sexuálních reakcí v pubertě beznadějně retardované.“

„A ty vaše dětinské, násilnické náhražky za lásku? Myslím, že je to jedna z těch věcí, které považujete za přitažlivé. Ano, já vím, že jste dítě.“

„Jo? A co frelci?“

Chvíli přemýšlela. „Myslím, že to jsou sexuálně retardovaní, na které se zapomíná. Možná to bylo správné řešení. Opravdu nelitujete toho, že nemůžete sexuálně žít?“

„Máme vás,“ odpovědělo jsem.

„Ano.“ Sklopila zrak. Podívalo jsem se, abych spatřilo výraz, který skrývala. Byl to úsměv. „Máte ten svůj úžasný, nadpozemský život a navíc máte nás.“ Zase vzhlédla. Celá zářila. „Plujete po obloze, svět se točí pod vámi a přecházíte z jedné země do druhé, zatímco my…“ Otáčela hlavu doprava, doleva a na rameni pláště se jí navíjely a klouzaly černé vlasy. „My máme jen ty svoje nezáživné, omezené životy, spoutané přitažlivostí, během nichž vás uctíváme!“

Pohlédla na mě. „To je zvrácené, co? Být zamilován do partičky mrtvých těl řítících se volným pádem!“ Najednou svěsila ramena. „Nelíbí se mi mít komplex z toho, že mi volný pád nahrazuje normální sexuální zaměření.“

„To vždycky znělo dost nadneseně.“

Odvrátila zrak. „Nelíbí se mi být frelka. To zní líp?“

„Mně by se to taky nelíbilo. Buďte něčím jiným.“

„Svoje úchylky si nevybíráte. Vy žádné úchylky nemáte. Vy si s tím hlavu lámat nemusíte. Proto vás miluju, kosmo. Moje láska začíná u strachu z lásky. Není to krásné? Zvrhlík hledá náhražku za ‚normální‘ lásku v něčem nedosažitelném: pro homosexuála je to zrcadlo, pro fetišistu dámská lodička, hodinky nebo podvazkový pás. Pro lidi s komplexem z náhrady sexu…“

„Frelky.“

„Frelkům slouží jako náhražka“ – opět na mě ostře pohlédla –“volné, houpající se maso.“

„To mě neurazí.“

„Chtěla jsem vás urazit.“

„Proč?“

„Nemáte žádné touhy. Nepochopilo byste to.“

„Pokračujte.“

„Chci vás, protože vy mě nemůžete chtít. V tom tkví to potěšení. Kdybychom v někom probouzeli opravdovou sexuální reakci, vyděsilo by nás to. Ráda bych věděla, kolik takových lidí existovalo, než jste se objevila, kteří čekali na vaše stvoření. Jsme nekrofilové. Vsadím se, že od doby, kdy jste začala létat, se zmenšil počet znesvěcených hrobů. Ale tomu vy nerozumíte…“ Odmlčela se. „Kdybyste tomu rozumělo, nerozhrnovalo byste tady listí a nepokoušelo se vymyslet, od koho bych si tak mohla půjčit šedesát lir.“ Překročila vyčnívající kus kořene, který prorazil dlažbu. „A to je, mimochodem, místní tarif.“

Počítalo jsem. „Čím víc se dostáváte na východ, tím je levněji.“

„Víte,“ a rozevřel se jí plášť, „vy se od ostatních lišíte. Vy alespoň chcete vědět…“

„Kdybych na vás plivlo za každý případ, kdy jste něco takového řekla kosmu, utopila byste se.“

„Vraťte se na měsíc, vy kuse ochablého masa.“ Zavřela oči. „Vyšvihněte se na Mars. Kolem Jupitera krouží satelity, kde byste mohlo být užitečné. Vzneste se a přistaňte v nějakém jiném městě.“

„Kde bydlíte?“

„Chcete se mnou jít?“

„Dejte mi něco,“ řeklo jsem. „Dejte mi něco – nemusí to mít cenu šedesáti lir. Dejte mi něco, co máte ráda, cokoliv, co pro vás něco znamená.“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Protože já…“

„… nechcete se vzdát části svého ega. To nechce nikdo z vás frelků!“

„Vy opravdu nechápete, že si vás prostě nechci koupit?“

„Nemáte nic, za co byste si mě koupit mohla.“

„Jste dítě,“ řekla. „Miluji vás.“

Došli jsme k bráně parku. Zastavila se a stáli jsme tam dostatečně dlouho, aby se zvedl vítr a na trávníku zase utichl. „Já…“ pokynula opatrně rukou, aniž ji vytáhla z kapsy pláště. „Bydlím tady kousek.“

„Výborně,“ souhlasilo jsem. „Jdeme.“

Vysvětlila mi, že na ulici kdysi vybuchlo plynové potrubí a až do přístavu se odsud hnal žhavý a zběsilý příval ohně. Za několik minut ho sice uhasili a žádný dům nespadl, ale pořád se tu blyštěly zuhelnatělé vývěsní štíty. „Je to taková umělecká a studentská čtvrť.“ Přecházeli jsme po dlažebních kostkách. „Juri Paša, číslo čtrnáct. Kdybyste se náhodou v Istanbulu ještě někdy objevilo.“ Dveře jejího domu pokrývaly černé šupiny, kanály byly ucpané odpadky.

„Mezi umělci a intelektuály je frelků spousta,“ poznamenalo jsem a snažilo se, aby to znělo naivně.

„Je jich spousta i mezi dalšími lidmi.“ Vešla dovnitř a podržela dveře. „My to jenom dáváme víc najevo.“

Na jejím odpočívadle visel portrét Atatürka. Bydlela v prvním patře. „Chviličku, než vytáhnu klíč…“

Marsovské krajiny! Měsíční krajiny! Na stojanu měla skoro metr vysoké plátno zobrazující impozantní východ slunce nad okrajem kráteru. Na stěnách kopie originálních fotografií Měsíce zachycených sondou Observer a fotografie všech hladce oholených generálů z řad Mezinárodního kosmo-sboru.

Na rohu stolu se vršila hromada fotografických časopisů o kosmech, které najdete ve většině stánků po celém světě: už jsem slyšelo lidi, kteří s vážnou tváří tvrdili, že se vydávají pro studenty středních škol dychtící po dobrodružství. To ještě neviděli ty z Dánska. I těch měla několik. Jednu polici zabíraly knihy o výtvarném umění a texty o kunsthistorii. Nad nimi se táhl metr laciných brožovaných vesmírných dobrodružství: Hřích na vesmírné stanici #12, Kosmický zpustlík, Divošská orbita.

„Arak?“ zeptala se. „Ouzo nebo pernod? Můžete si vybrat. Ale je možné, že budou všechny v jedné láhvi.“ Postavila na stůl sklenice a potom otevřela skříňku, která jí dosahovala do výše pasu a z níž í se vyklubala lednička. Zvedla se s tácem plným dobrot: ovocnými i pudinky, tureckým medem, dušeným masem.

„Co je tohle?“

„Dolmády. Listy révy plněné rýží a piniovými oříšky.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Dolmády. Pocházejí ze stejného tureckého slova jako ‚dolmuš‘ Obojí znamená ‚naplněný‘.“ Položila tác vedle sklenic. „Posaďte se.“

Posadilo jsem se na rozkládací pohovku. Pod brokátovým přehozem jsem ucítilo měkkou, tekutou pružnost glykogelové matrace Domnívají se, že se blíží pocitu z volného pádu. „Cítíte se dobře? Omluvíte mě na okamžik? Mám tady na patře pár přátel. Chci za nimi na chvilku zajít.“ Mrkla na mě. „Mají kosma rádi.“

„To na mě chcete vybrat peníze?“ zeptalo jsem se. „Nebo chcete aby se řadili za dveřmi a počkali, dokud na ně nepřijde řada?“

Zhluboka se nadechla. „Vlastně jsem jim chtěla navrhnout obojí.“ Najednou zavrtěla hlavou. „Bože, co chcete?!“

„Co mi dáte? Něco chci,“ odpovědělo jsem. „Proto jsem přišlo. Jsem osamělé. Možná chci zjistit, jak daleko to může zajít. Ještě nevím.“

„Zajde to tak daleko, jak budete chtít. A co já? Studuju, čtu, maluju, mluvím s přáteli“ – přešla k pohovce, posadila se na podlahu – „chodím do divadla, dívám se po kosmech, která mě míjejí na ulici, až se některé ohlédne; i já jsem osamělá.“ Položila si hlavu na moje koleno. „Chci něco. Ale,“ a po nějaké době, kdy se ani jeden z nás nepohnul, „vy mi to nedáte.“

„Nehodláte mi za to zaplatit,“ opáčilo jsem. „Je to tak, že ano?“

Zavrtěla hlavou, stále položenou na mém koleni. Za chvilku hlesla: „Nemyslíte, že byste… mělo odejít?“

„Dobrá,“ řeklo jsem a vstalo.

Posadila se zpátky na lem svého pláště. Ještě si ho ani nesvlékla.

Přešlo jsem ke dveřím.

„Mimochodem.“ Složila si ruce v klíně. „V Novém městě je místo, kde možná najdete to, co hledáte, jmenuje se Květinová ulička.

Popuzeně jsem se k ní otočilo. „Shromaždiště frelků? Podívejte, já peníze nepotřebuju! Říkalo jsem, že by mi stačilo cokoliv! Já nechci…“

Už ale vrtěla hlavou a potichu se smála. Teď položila tvář na zmuchlané místo, kde jsem sedělo. „Nechcete mi rozumět? Je to shromaždiště kosem. Až odejdete, navštívím svoje přátele a budeme se bavit o… ach ano, o tom nádherném kosmu, které odešlo. Myslela jsem, že byste tam mohlo narazit… třeba na někoho, koho znáte.

Skončilo to ve vzteku.

„Ach tak,“ řeklo jsem. „Ach tak, je to shromaždiště kosem. Jasné. Tak jo, díky.“

A vyšlo jsem ven. A našlo jsem Květinovou uličku a bylo tam Kelly a Lou a Bo a Múzo. Kelly kupovalo pivo, takže jsme se všechna opila a jedla jsme smažené ryby a smažené škeble a smažené párky a Kelly mávalo penězi a volalo: „Měla jste ho vidět! Ty proměny, kterými jsem ho provedlo, měla jste ho vidět! Místní tarif je osmdesát lir a on tni dal sto padesát!“ a dala jsme si další pivo. A vzletlá jsme.

přeložil, včetně úvodu a doslovu, Milan Žáček

Doslov

Co se dá všechno nalézt v takové sci-fi povídce – této sci-fi povídce?

Jeden vysmátý měsíc v Paříži, léto strávené chytáním garnátů v Mexickém zálivu další měsíc bez peněz v Istanbulu. Ještě v jiném městě jsem na večírku zaslechl dvě ženy, které se bavily o posledním astronautovi:

„… tak antiseptický, tak nelidský, skoro asexuální!“

„Ale kdepak! Vždyť je prostě úžasný!“

Proč to všechno vkládat do sci-fi povídky? Upřímně cítím, že je to nejlepší médium, kde lze skloubit to nesourodé a technické s tím zoufalým a lidským.

Někdo mi v souvislosti s touto povídkou položil otázku: „Ale co tak spolu můžou dělat?“

Vyjádřím-li to zdrženlivě, řekněme, že jde v jádru o hrůzostrašnou povídku. Nemůžou dělat nic. Jen létat nahoru a dolů.

Knihy Harlana Ellisona:

Web of the City (1958)

The Deadly Streets (1958)

Sex Gang (jako Paul Merchant) (1959)

A Touch of Intimity (1960)

The Sound of a Scythe (1960)

Children of the Streets (1961)

Gentleman Funkie (1961)

Spider Kiss (1961)

Ellison Wonderland (1962)

Paingod (1965)

I Háve No Mouth k I Must Scream (1967)

From the Land of Fear (1967)

Doomsman (1967)

Love Ain’t Nothing But Sex Misspelled (1968)

The Beast That Shouted Love ast the Heart of the World (1969)

Over the Edge (1970)

De Helden van de Highway – Holandsko (1973)

AU Sounds of Fear (1973)

The Time of the Eye (1974)

Approaching Oblivion (1974)

Deathbird Stories (1975)

No Doors, No Windows (1975)

Hoe Kan Ik Schreeuwen Zonder Mond – Holandsko (1977)

Strange Wine (1978)

Shatterday (1980)

All The Lies That Are My Life (1980)

Stalking the Nightmare (1982)

Démon with a Glass Hand (1986)

Night and the Enemy (1987)

Angry Candy (1988)

Vic and Blood: The Chronicles of A Boy and His Dog (1989)

Run For the Stars (1991)

Ensamvark – Švédsko (1992)

Mefisto in Onyx (1993)

Jokes Without Punchlines (1995)

Wsie zwuki stracha – Rusko (1997)

The Worlds of Harlan Ellison – Rusko (1997)

Slippage (1997)

Koletis, kes kuulutas armastust maailma dudames – Estonsko (1999)

La Machine aux yeux Blues – Francie (2001)

The Essential Ellison a 50-year Retrospective (2001)

Troublemakers (2001)

Další, jako spoluautor, vydavatel, scénárista

Memos from Purgatory (1961)

Dangerous Visions (1967)

Nightshade & Damnations (1968)

The Glass Teat (1970)

Partnere in Wonder (1971)

Again, Dangerous Visions (1972)

The Other Glass Teat (1975)

The Starost (1975)

The Book of Ellison (1978)

The Illustrated Harlan Ellison (1978)

Sleepless Nights in the Procrustean Bed (1984)

An Edge in My Voice (1985)

Médea: Harlan’s World (1985)

The Essential Ellison A 35-year Retrospective (1987)

Harlan Ellison’s Watching (1989)

The Harlan Ellison Hornbook (1990)

Harlan Ellison’s Joviš (1990)

Mind Fields (1994)

I Have No Mouth, and I Must Scream (1995)

I, Robot: The Illustrated Screenplay (1996)

The City on the Edge of Forever (1996)

„Repent, Harlequin!“ Said the Ticktockman (1997)

Harlan Ellison napsal nebo redigoval 75 knih, více než 1700 povídek, esejů, článků a novinových sloupků, přes dvacet televizních inscenací – za něž už čtyřikrát získal cenu za nejlepší televizní inscenaci od Writers Guild of America –, a tucet filmových scénářů. Dvakrát obdržel cenu Edgara Allana Poea, šestkrát cenu Brama Stokera (včetně ceny za celoživotní zásluhy, která mu byla udělena v roce 1996), třikrát cenu Nebula, osm a půlkrát cenu Hugo a od PEN klubu dostal Stříbrné pero za novinářskou činnost. Získal rovněž Světovou cenu fantasy, Britskou cenu fantasy, Americkou detektivní cenu, dvě ceny Audie, Mediální cenu Raye Bradburyho a nominaci na cenu Grammy v oblasti nahrávek mluveného slova. V roce 1990 Ellisona vyznamenal PEN klub za jeho neúnavnou angažovanost ve věci umělecké svobody a boji proti cenzuře.

Ellison, obdařený jedním z nejlepších hlasů, které kdy zazněly v rozhlasových dramatizacích, působil jako poradce a moderátor rozhlasové řady 2000X, sestávající ze 26 hodinových dramatizací slavných povídek žánru science fiction, kterou vysílalo National Public Rádio v letech 2000 a 2001. Za práci na tomto projektu byl oceněn Mediální cenou Raye Bradburyho. H. Ellison žije společně se svou manželkou Susan uvnitř ztraceného aztéckého marsovského chrámu v jižní Kalifornii.

Harlan Ellison

NEBEZPEČNÉ VIZE

Obálka Jan Patrik Krásný

Překlad Milan Žáček, Petr Kotrle, Ivan Tomek, Richard Podaný,

Tomáš Pártl, Vít Kabelka, Ivan Adamovič, Pavel Kosatík,

Zbyněk Havlíček, Petr Vacek, Jiří Markus, Jiří Engliš

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová,

Sazba provedena v LATEXu

Vytiskl PBtisk Příbram s.r.o.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

v edici Laser jako 288. publikaci

Edice SF svazek 157.

Plzeň 2004, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 329 Kč

– 62 –