Vítězslav Nezval

Z mého života

československý spisovatel Praha 1961

POD MNOHA NÁZVY, JICHŽ SE BĚŽNÉ POUŽÍVÁ při takové příležitosti, mohl jsem uvést své, řekněme, literární paměti, vzpomínky na živé i mrtvé přátele, úvahy o problémech, které řešilo pokolení, k němuž patřím, medailóny lidí, které znám, dějinných událostí, které jsem prožil, siluety intimních zážitků, pocitů a citů, které si mě zvolily za prostředníka, avšak věren starému lidovému zvyku, který se nám dochoval jistě z pohanských dob, utíkám se v titulu těchto statí do ochrany našeho nejnárodnějšího génia, který právě proto, že je největší a nejnárodnější, má pro každého, kdo pokládá za dobré ho vzývat, svou ochrannou ruku. Ostatně, když jsem se v zimních měsících 1950 vystonával ze smrtelné choroby a když jsem se rozhodl znovu, ještě jednou, jak jsem si mohl myslet, pohroužit se do ponorné řeky své fosforeskující paměti, dalo mi Smetanovo dueto pro housle a klavír, nazvané Z domoviny, zároveň se svým názvem všecko, co jsem potřeboval, abych se postavil na vlastní nohy. Jindy budu vypravovati, kterak stál Smetana při všech slavnostních a tragických okamžicích našich národních dějin, jejichž smysl odhalil víc než politikové, jindy povím, proč právě on je a zůstane naší betlémskou hvězdou, nyní však dotýkám se s pocitem pokrevního příbuzenství jeho hravých prstů a pouštím se na pěšinku, kde bych potkal svůj život a náš věk.

Nebyla to potřeba najít klíč k umělcově obrazotvornosti v obecném slova smyslu, co mě zavedlo do hospůdky U Pešků, abych se setkal naposled v životě s Jaroslavem Ježkem, který se tu po léta scházel s prof. Albínem Šímou a s dr. Holzknechtem. Okolnost, že se tu my dva setkáváme poprvé tohoto sychravého podvečera z konce nešťastného třicátého osmého roku (Ježkův lodní kufr je už připraven v jeho tmavomodrém pokoji v Kaprově ulici) a snad také okolnost, že hospůdka je prázdná a že si můžeme sdělit nejhlubší tajemství, způsobila, že mne Ježek nevýslovně překvapí tím, co mně sdělil o zvláštním způsobu, kterým jsou jeho zážitky uvedeny ve vztah s barvami. Sám jednoduchý princip, že například týdenní dny a jisté barvy si odpovídají v subjektivním vědomí člověka, by mne byl nemohl překvapiti. V svém Týdnu v barvách, ale i jinde pracuji básnicky s takovými souvztažnostmi. Byla to spíše kvantitativní stránka Ježkova systému než sám tento systém, co mne ohromilo. Ježek ví, že dnem našeho prvního setkání je středa jedenáct hodin odpoledne, ví, že po operaci jeho mrtvého oka jsme se setkali v pátek kolem páté odpoledne, ví, že pršelo, neboť pro každý den a každou hodinu, pro každou přírodní situaci má zvláštní barvu, barvu daleko individuálnější, lomenější, než jsou barevné tóny v malířských tubách. Byl jsem ohromen tím vším, co mi Ježek říká a že mi to říká až nyní, kdy je tak málo času, že mi to nesdělil za nekonečně fádních odpolední, kdy v našich očích dohořívala ještě včerejší noc, že nikdy, ani za dob surrealistické skupiny, kdy nás mimořádně zajímala psychologie uměleckého myšlení, nepokládal za potřebné či zajímavé vyložit báječný proces myšlení svého. Ostatně nepřikládá věci celkem žádnou důležitost a vysvětluje mi, že tento systém je pro něho a jeho téměř naprostou slepotu pomocným systémem, systémem, který mu má do jisté míry nahradit skoro úplnou nevidomost. Nevím, hovořil-li někdy s dr. Holzknechtem či s někým jiným o tomto významném jevu, lituji však, že jsem již neměl nikdy v životě příležitost rozšifrovat Ježkův nejosobnější klíč, který mohl jistě otevřít zajímavý pohled na samu podstatu jeho tvůrčího procesu. Po léta jsem trpěl pocitem zdánlivé osamělosti, když mí přátelé z nejrůznějších etap mého života se tvářili, jako by neměli „nevyslovitelné pocity“. Přiznám se, nejvyšší blaho na poesii mně nedávala její zachytitelná stránka, děj, idea, morální nebo naučný její dosah, nýbrž to „nevýslovné“, co dovedla zhmotnit jaksi mimo dobro a zlo, jakousi alchymií slova, zhmotnit, nachytat do slovních košíků, jejichž sláma zabránila vyprchati reálnému fluidu, jaké dovede dát za překvapujících okolností člověku jen život nebo veliké umění.

V knihovně mého otce, v této knihovničce, která má něco příbuzného se sloupkovými hodinami, v horním jejím oddělení ležel veliký vázaný svazek ročníku Zlaté Prahy z konce století. Ačkoliv jsem měl tento svazek v ruce nejednou za svého dospělého věku a příležitost vysmát se jeho mnoha naivním ilustracím, i když naproti tomu byly zde reprodukovány i některé obrazy Chitussiho, zůstává v mé obraznosti hotovým divém divů, neboť jsem na jeho velikých stranách poznával neznámý svět, krásný a směšný obraz ševcovské dílny, medvědáře, balón v klášterní zahradě, lov rybářů, důstojné muže v čamarách, obraz zemětřesení a četné dobové obrázky, které nakazily můj vkus. Nejde však o to, co jsem všecko viděl ve Zlaté Praze, nýbrž že jsem viděl tento nový svět za různých okolností, dopoledne u okna, večer pod lampou, na dvoře za jasných nebo zamračených dní, ba i ve skomíravém svitu nočního světélka, když jsem se probudil z horečky nebo z úděsného snu. Tyto okolnosti jako by dávaly obrázkům Zlaté Prahy, malovaným povšechnou machou, cosi jako individuální malířský rukopis, který povyšoval neznámé mně situace do plánu prazvláštního blaha, které pociťuji, kdykoliv mi je dává nějaké literární dílo, kdykoliv mne Obšťastňuje podobnou závratí jako skutečnost za vzácných hodin. Musím vyslovit politování, že takových děl jsem našel málo, a patří mezi ně bezprostředně dvě tři Rimbaudovy básně z jeho Alchymie slova. Tím neříkám a nechci říci, že nebylo napsáno sta ohromujících básní, které dovedou unášeti našeho ducha klasičností rytmu, slovním uměním, brokátovým bohatstvím obrazů a idejí, chybí jim však přirozená opojnost, kterou objevil toulavý Verlainův přítel nebo Rembrandtův štětec. Řekl bych, že v nejplnějších chvílích svého života nedělám nic méně užitečného, než je hledání klíče ke kráse, pro kterou stálo za to žít, stojí za to žít. Jsem si vědom, že zní velmi odvážně tato slova ve světě, který se ještě nedovedl rozžehnat s popravištěm, vězením, strachem před tím, co může nastat zítra, ve světě, kde se pár let oslňující mladosti platí rakovinou, konvulsemi údů a kde se rozléhá ještě srdcervoucí pláč, ale ať zní odvážně a třeba jako věštba, neboť lidstvo nemůže nakonec jinak než zachránit se. Nastávají totiž v životě národů stejně jako v životech jednotlivců sebeopojené stavy, mezi něž patří všeobecné hloupnutí nad úspěchem a vítězstvím. Vystřízlivění přichází neobyčejně rychle a teprve s ním vážná nota, v níž se daří vážným a plodným myšlenkám. Přichází se na to, že nikdo za nás a nám nenašel provždy universální klíč k životu, dějinám či ke kráse a přístup lidstva k nejpravdivějšímu, nejobjektivnějšímu obrazu života a světa zprostředkují vždy znovu nejodvážnější a nejčistší hrdinové myšlenky. Je známo, že vzrušující léta dějin bývají odpuzující podívanou na chameleónství všeho druhu. Již Balzac a po něm všichni velicí znatelé společenského života věděli, co je pro lidskou myšlenku, lásku a počestnost bojovat na život a smrt s náručí chameleóna.

Jsem si jist, že po těchto sporých řádcích podařilo se mi získat pro a popudit proti svému záměru mnoho lidských duší. Nač to všecko, řeknou ti druzí, zatímco posilující pohledy oněch prvních budou pro mne zárukou, že neklesnu marnou únavou. Byli byste však na omylu, kdybyste se domnívali, že píši o něčem, co mám předem přesně formulováno. Za takových okolností bych pokládal za zbytečné psát. Neboť to, co bych rád poznal a co byste vy rádi poznali, poznám před vašima očima jediné za cenu této zdlouhavé cesty. Před dvěma lety cestoval jsem s Jiřím Taufrem z Prahy do Karlových Var a krátká zastávka na trávníku, na kterém se objevily jaksi předčasně nafialovělé žilky oné krajiny, která je velikým vřesovištěm, způsobila, že jsem vypravoval svému příteli o lidech, jež měl rád a některé již osobně nepoznal, když náhle detail příběhu, který se mu zalíbil, dal mně i jemu společnou myšlenku: že by se takové věci měly sepsat. Ale nejde o paměti, nejde o to pracovat na své vlastní podobizně, nejde ani o kronikářskou mánii zaznamenávat událost za událostí, aby snad nezmizela do milosrdného nejsoucna. Jde o to rozptylovat mythy a pomáhat světu, který se chce i s člověkem obrodit na vědě, aby také duševní činnost, vedoucí k vytváření uměleckých děl, stala se méně zahalenou do mythu než dosud, aby se zaměřilo jasné zářivkové světlo také na svět obrazotvornosti. Smyslem života toho, kdo se dal cele do služeb umění, je vědomá povinnost setrvat za všech okolností tam, kde ho vyvrhla jeho touha. Uvidí se, proč životy umělců, jsou v mnohém tak zdánlivě scestné, proč jsou tyto životy zdánlivě obětované o nic víc a o nic méně než život těch, kteří se zasvětili vojenskému povolání. Je něco velmi silného v touze, která nás osudně připoutá k tomu a k nejinému poslání. Na cestě k jeho splnění potkáváme četná hořící Ninive, nebo alespoň sodomské sloupy bohémství a jiných tragikomických donkichotiád. Místo jiného obřadného viditelného znamení pokrývá čelo vášnivců, kteří nastoupili všemu navzdory svou cestu, svéhlavost. Budete-li chtít tuto svéhlavost násilím zkrotit, nebo alespoň zneškodnit, dožijete se děsných překvapení. Především neraďte a nepředpisujte nic z toho, co byste sami chtěli, nebo co by se vám hodilo. Umělec není ani panštější, ani lokajštější než vy sami. Nemůže postrádat nejvyšší stupeň inteligence, nemá-li upadnout do břídilství. A neobracejte nevíru v sebe v nevíru v ty, kteří jsou přes všecky své omyly lepším já lidstva. Kromě toho nezapomínejte, že člověk čeká na sdělení člověka a nikoliv na ryčnou fanfáru jednohlasně přijatých usnesení. Člověk čeká na sdělení člověka. Pro takové sdělení je schopen družby, obdivu, teplého zbožňování. Nemám ovšem na mysli všelijaké tvrdohlavce, kteří se tváří individualisticky, to jest tak, jako bychom nevěděli, co je příčinou vraždění a válek. Je nás milióny, kdo to víme. Kdo to víme tak dobře, jako že jedna a jedna jsou dvě. Víme také, proč jsou ještě popravní špalky a žaláře. Nenávidíme je s výkřikem: Smrt všem Bastilám světa!

Kdysi v nějakých lázních octl jsem se v situaci, že jsem byl nucen recitovati pro malý kroužek lidí jednu svou populární báseň, která se pro svou populárnost div nestala již odrhovačkou. Jeden originální myslitel, jehož originalita je v tom, že mnoho věcí nezná, chtěl mi zřejmě složit poklonu, když řekl: Obdivuji, jak ten Vítězslav umí dokonale rozházet své představy. Vsázím se, že byste to nedovedli! Nebyla to poklona ani pro mne, ani pro tohoto nositele různých poct. V jednom se nemýlil: když přiznal mému způsobu, jejž nazval uměním „rozhazovati myšlenky a představy“, že je cílevědomý. Snad se mi podaří během dalších kapitol najiti přece jenom klíč, který by otevřel skřínku, v níž by bylo rozluštěno, proč to má či tvá duše TAK CHCE!

Když jsem loni projížděl Jenou, měl mne potkat nezapomenutelný zážitek. Planetárium, které je malým divem techniky a poesie, otevřelo mi svou hvězdnou klenbu:

Zatímco venku bylo sychravé, zimní odpoledne, které je popřením půvabů, jež má pro milovníky Goethovy starou idylou a zahradami prokvetlý Výmar, zde je hvězdná noc, vyklenutá do rozlohy, která se zdá býti bezmezná. Tento neuvěřitelný průmět hvězdné noci, ve kterém pohyb planet, Slunce, Měsíce a stálic je dokonale podmíněn jejich skutečnými vzájemnými vztahy, je představen užaslému divákovi majestátní Beethovenovou hudbou. Na přístroji, který ovládá muž, kterému je svěřena péče o planetárium, jako na nějakých divotvorných varhanách je možno vykouzlit kteroukoliv konkrétní situaci hvězdného nebe v rozpětí nevímjakého počtu let. Bylo to vznešené, bylo to unášející. Litoval jsem, že se mnou není můj otec a že nemohu mistra z Jeny požádat, aby ho učinil svědkem situace, kterou prožil, na niž se pamatuje a kterou mi dosti přesně popsal.

Hle, slunce bylo ještě pod obzorem, zalitým červánky, propouštějícím už však tolik světla, že otec, který v zahradě školy na kopci pumpuje do putny vodu, viděl by již jasně vlevo nad východním cípem oblohy Měsíc a Marta, těsně nad obzorem zapadajícího Merkura a vpravo na západě Jupitera s Uranem, ale zároveň by viděl už dole pod školní zahradou starou Krontorádku, která jako četné jiné chalupnice již zahajovala svůj pracovní den. Tato dobrá žena byla první obyvatelkou Biskoupek, které sdělil otec v tomto májovém předjitřním planetáriu, že dítě, které právě přišlo na svět a které za chvíli ponoří ženy do vody, je hoch. Zvykli jsme si říkali doma (tak tomu někdy bývá), že otec byl na mne přísný. Nemohu to náhle potvrdit. Ukřivdil mně jen jednou v životě, když myslel, že lžu. Chtěl, abych se přiznal, že jsem pokřivil jakousi drátěnou hloupost na rovnání límce kabátu. Nemohl jsem se přiznat ke kousku, který jsem neprovedl, který provedla služebná, jež snesla příliš dlouho pohled na můj srdcervoucí pláč, kterým jsem odpovídal na tatínkovu rozezlenost. Nebil mne ostatně nikdy, jen občas u klavíru, když jsem hrál nepozorně, tu a tam mě klepl přes prsty. Matka se dokonce hněvávala, že mě dost netrestá a že jí přenechává nevděčnou úlohu lámati mou svéhlavost a rozmary. Mám dobře v paměti, jak jsem se jednou večer blízko vyšehradského nádraží vyznal téměř s pláčem otci, že nechci dodělat filosofickou fakultu, že se mi protiví nudné studium filologické a že bych se nejraději věnoval literatuře, a jak otec místo ostrého protestu, který se dal za takových okolností očekávat, mně řekl v hospůdce, kam jsme zašli něco pojíst, že mě nenutí, abych se věnoval věcem, které nemám rád… a jak mne ohromil nejen tímto laskavým postojem, ale také poznámkou, že má ostatně, co chtěl mít. Když jsem ho prosil, aby mně vysvětlil, co myslí těmito slovy, odložil otec, který byl po celý život a je dosud ve věcech citových nesmírně uzavřený, svůj ostych a našel několik vět, z nichž vyplývalo, že 26. srpna 1899, v den svého návratu z Drážďan, kam si vyjel o prázdninách, aby poznal drážďanskou galerii, když se mu podařilo získat od matky, která prodělala těžký porod děvčátka, svolení, že se smíří s novým mateřstvím, přál si tajně (neřekl to ani matce), aby mu dala syna, který by byl básníkem a kterého by z úcty k pěvci Večerních písní nazval jeho křestním jménem. Bylo mně bezmezné líto, že tatínek, vůči kterému jsem jako universitní posluchač nekonal své povinnosti, bere na sebe také odpovědnost za všecky neblahé činy, ke kterým mě sváděla táž část mé letory, která, těžko věděti, se zasloužila možná tak či onak o mou poesii.

Když jsem se narodil, bylo tatínkovi dvacet pět let a matka, která byla o jedenáct měsíců mladší než on, odpykávala si také svým druhým porodem trest za nespáchanou vinu. První dítě, holčička, vykrvácelo za několik hodin po narození vinou porodní báby, která ovázala špatně ránu po pupeční šňůře, otec přijel na kole již k mrtvému dítěti a pro mě vstoupila Boženka zároveň s Karlíčkem, nejmladším maminčiným bratrem, který umřel v dětství na záškrt, do kategorie nebeských andílků. Také já jsem při narození zle pocuchal maminku, takže už nechtěla mít děti a litovala ženy, které jich měly tucet, stejně jako litovala každého člověka, kterému zemřel předčasně někdo z rodičů, neboť matčin dobrotivý otec opustil rodinu, když bylo mamince sedm roků. Děti bez otce či bez matky a ženy obdařené příliš mnoha dětmi požívaly zvláštní protekci u mé maminky a maminka, která byla nesmírně zdrženlivá při projevování svých citů, u nich dělala výjimku.

Slunce zanedlouho po mém narození vyšlo, planetárium se roztříštilo a má paměť byla odsouzena zůstat na několik let zneostřena. Mám sice i na nejútlejší své dětství ojedinělé vzpomínky, které žijí plným světlem jako ojedinělé snímky na podexponovaném filmu, jsou to však vzpomínky bez vzájemné spojitosti a vrátím se k nim, až bude k tomu vhodná příležitost. Snad právě pro svou ojedinělost a nezačleněnost do běžného pásma mého života mají pro mne neobyčejný půvab a neobyčejnou naléhavost. Jsou mnohdy velmi všedního rázu, přesto však mají tak silnou skrytou lyrickou výbušnost, že se často vracejí v mém díle, jako by vždy za nových okolností chtěly přisvětlit skutečnost omamným světlem. Jednu z nich jsem půjčil svému Podivuhodnému kouzelníkovi v popěvku a týká se mého rodiště. Právě proto, že jsme se odstěhovali ze školy na kopci, když mně byla tři léta, mám vzpomínky na toto rodiště přesně odděleny od vzpomínek dalších. Když jsem ve svých dvaceti osmi letech navštívil s otcem Biskoupky, snažil jsem se vymámit na své paměti, který domek s kočkou v okně ohromil mě tolik, že jsem se k jeho obrazu často vracel. Byla to bezpochyby pastouška, ubohé nabílené staveníčko, které má pro mne dodnes rembrandtovské tajemství. Naštěstí pro lidstvo není krása svým původem carevnou ze zakletého, zlatem vykládaného zámku. Proto nejvšednější předměty, jak je tomu u Chardina, daly základ nejkrásnějším zátiším světa.

Má druhá vzpomínka na rodiště vloudila se do básně Nomádové z Menší růžové zahrady. Pocitově se opírá o předměty neobyčejně všední, o vzpomínku na chodbu, kterou drhne služka, a o přízračnou jízdu ve voze, na kterém je patrně napjata plachta proti dešti. Báseň se snaží oklikami přes fantastické vyjádřit prostý žánrový obrázek rodiny, která se stěhuje. I když mě nic tak umělecky nepronásledovalo jako potřeba vyjádřit nesmírně skutečné pocity, které si mě po celý život, někdy dokonce s nesnesitelnou silou, zavazovaly ke skutečnosti, k ničemu jinému než ke skutečnosti, brzy jsem se přesvědčil, že se mi nepodaří nic z toho, co jsem chtěl vyjádřit, prostým jejím popisem. Někdy právě představa fantastická, dokonce i mythologická, umožnila mně ve spojení s představami běžnými vyjádřit skutečnost přesně, jak jsem ji cítil. V dobách, kdy se klade tak veliká váha na to, aby se spisovatelé vyjadřovali pravdivě, vloudil se do pokusů o novou estetiku nevítaný omyl: subjektivní prvky, a ještě spíše básníkova subjektivita, kterou vkládá do svého umění, je různými škarohlídy vyháněna z ráje poesie, jako by její vinou byl podáván překroucený pohled na svět, jako by tato subjektivita vedla k idealismu, jako by jen za cenu jejího důsledného potírání se mohlo zrodit nové socialistické umění. Tento blud, šířený před válkou a po válce kanonisovaný s velikou urputností za sám princip nové estetiky, zavinil, že na lukách umělecké tvorby naší doby se rozlezl suchopár. Žel, ubližuji slovu suchopár, když je užívám v této souvislosti. Vždyť suchopár má svou krásu, právě tak jako bramborové natě a kameny na pěšinkách. Bude-li mně dopřáno pokračovati ještě nějaký čas v básnické práci, rád bych napsal na suchopár nejlepší svou báseň. Jsou malíři, kteří mu věnovali své umění. Subjektivita vyhnaná z básní se přestěhovala jakoby za trest do filosofie, kde podporuje všecka bláznovství. Poesie bez subjektivity je poesie bez básníka, je nejobludnější a nejspekulativnější zformalisování myšlenek. Vidím hřbitov manšet, ale i tato představa je příliš konkrétní, než aby vyjádřila prázdnotu rybího měchýře básní bez básníka.

Ať si nikdo nemyslí, že druh paměti, jemuž se rád svěřuji a který nazýval F. X. Šalda paměť afektivní, je méně spolehlivý než paměť, do které musíme, jak se říká, poznatky vrývat a která se pěstívá učením. Liší se od paměti spontánní a řekl bych přirozené, jak se liší kniha z oboru statistiky od knihy z říše krásného umění. Paměť založená na cviku má vlastnosti počítacího stroje, který ovládá spolehlivě úkony početní. Všecko je na svém místě, tam, kde jsme to chtěli mít, všecko je podrobeno danému zákonu. Paměť opřená o zážitek, mocně jím poraněná, přímo rozbolavělými nervy zapojená do celého systému zážitků, je podobna stroji z elektronů, složitému jak člověk a přesnému jak reakce vegetativního nervstva na různá podráždění, řekl-li jsem na počátku těchto glos, že nepíši o něčem, co mám předem přesně formulováno, ať se neobává čtenář, že se svěřuje mé libovůli. Přeskoky z času do času, od osoby k osobě, od zážitku k zážitku nejsou výsledkem náhod ani svévolného zacházení s námětem. Jako nit při zavíjení do klubka dostávají se mé zážitky ve zdánlivě bludných kruzích křížem do systému, který je přesný. Také řeka sbírá odevšud vodu z tenkých praménků, než se rozvalí v své nahé svalnatosti mezi břehy koryta, které vyhloubila sama sobě. Ostatně nechci dělat čtenáře svědkem bezbřehosti svého života, jak se rozvíjel od chvíle, kdy mě otec vzal z lože nemocné maminky k sobě na slamník na zem (postele zaujali hosté), aby mě přijal do své ochrany, až do dnešního dne. Umění je schopnost vyjádřit na malé ploše velké prostory. A budu-li právě nyní na těchto místech mluvit o Velikém Korsarovi, kterého jsem poznal teprve roku 1919, tak proto, že rozpoznal první na mých prvních básnických pokusech, že se na nich podílela přirozená paměť, a že tím mimoděk urychlil můj básnický vývoj.

Potkával jsem ho v Brně na České ulici se zdviženým límcem a v černém širáku. Přihnal se vždy a zmizel jako vítr a jenom tu a tam, když se zastavil u výkladní skříně knihkupectví, mohl jsem zpovzdáli s tlukoucím srdcem vrývat si do paměti jeho korsarský profil a zachytit, když odvrátil pohled od knížek, černý plamen jeho očí, jež se mi zdály být uhrančivé. Musím se přiznat, že jsem znal jeho básně méně než Machara, Dyka, Tomana a Šrámka nebo poesii Karla Hlaváčka a Otokara Březiny, přesto okolnost, že žije ve městě, kde jsem tehdy studoval první semestr na právnické fakultě, a že tedy mohu, dodám-li si odvahu, oslovit ho na ulici, hlavně však jeho zjev, který opravdu nemohl mít nikdo jiný než básník, uváděly mě do vytržení, kdykoliv jsem ho potkal nebo kdykoliv jsem si sliboval, že ho vyhledám. Žil jsem zprvu u svých příbuzných v královopolském zámečku a pak sám v jejich bytě na Falkensteinerově ulici a žil jsem v tom nejnádhernějším rozkladu, v jakém je možno žít. Poněvadž jsem byl rozhodnut, že přeruším právnická studia, chodíval jsem dopoledne co dopoledne do čítárny v Zemském domě a polykal jsem tam celé svazky veršů, žel, jen zřídka mě dojímajících. Odpoledne jsem proležel na rozházené posteli a psal bez předběžného plánu verše, které se už nevedly za ruku ani Machara, ani Viktora Dyka, ani Karla Tomana či Šrámka, ani Hlaváčka, ani Otokara Březiny. Ač jsem byl tenkrát platonicky zamilován do plavovlasé chovanky internátu, která bydlela nedaleko mého bytu, nepsal jsem to, co se nazývá obvykle milostnými verši. Mé básně vznikaly mimo konkrétní úmysl z nesnesitelného puzení dát průchod blaženému rozvratu, v kterém jsem žil. Nadevše mě dojímalo vzdálené brnkání klavíru odněkud ze sousedství. Neměl jsem přátel a večer si zvykly mé kroky vodit mě uličkou, za jejímiž okny se při světle svíčky nabízely dívky, kolem jejichž hlav se vznášela v mých očích svatozář Macharovy Magdaleny nebo Soni ze Zločinu a trestu.

Jednou jsem se konečně rozhodl, že navštívím Jiřího Mahena. Dověděl jsem se, že Korsar pracuje na Starém Brně v jakési redakci. Potkali jsme se na schodech, já inu se zmatenými slovy vtiskl do ruky rukopis básní a prosil jsem ho, aby si je přečetl. Myslel zprvu, že chci, aby mně pomohl uveřejnit verše, a bylo mně to nesmírné trapné, neboť nechtěl jsem od něho nic než dvě tři slova, jako nechce platonický milenec od své lásky nic, než aby ji směl doprovodit po ulici. Asi za měsíc, když jsem se odhodlal opakovat svou návštěvu v redakci, potkal jsem znovu na schodech Korsara. Tentokrát jsem já vcházel a on sestupoval. Poznal mě, upřel na mne radostně oči, a když mě byl povzbudil rčením, proč jsem k němu tak dlouho nepřišel, vzal mne za pravou paži a vyzval, abych ho doprovodil ke kavárně. Myslím, že jsem se potácel, když mne ujišťoval, že mé verše jsou docela jiné než ty, které dostává pravidelně od mladých lidí, a když řekl, že prý mám imaginaci, jaká se u nás vyskytuje dosti vzácně. Vyřkl osudné, pro mne tehdy neznámé jméno Rimbaud a upozornil mě na jeho Záblesky, které vyšly v Knihách dobrých autorů. Jeho slova a Claudelova předmluva, kterou jsem četl hodinu poté v nevýslovném vzrušení, poznamenaly mně tento den tak silně, že dodnes při vzpomínce na něj vidím plout šedivá oblaka nad brněnskými dvory, jako by nepocházela z přirozených zdrojů, nýbrž z kalného nebe Rimbaudových básní v próze. Jedině takto rozumím slovu literární vliv. Spočívá v tom, že báseň některého básníka uchvátí nás tím, že navodí a ověří nám zároveň, stojíc mimo nás, naše nejvlastnější, nejhlubší zážitky a že nás tak učí, abychom se pokoušeli zmocňovat se jich sami. Jedině básníci, kteří dovedli otřást našimi prazážitky, zůstávají na celý život našimi láskami, i kdybychom měli později tu či onu intelektuální výhradu k jejich postoji, vývoji nebo životu. Jiří Mahen se nespokojil tím, že mně poodhalil svět, který jsem měl sám v sobě a na který jsem umíral nostalgií, pokud jsem o něm nevěděl, pokud jsem se ho zmocňoval „bez strojů a bez nástrojů“, dokud jsem nenašel k němu cestu. Dal mně právo, že ho smím navštěvovat i v době, kdy jsem se přestěhoval z Brna do Prahy na filosofickou fakultu a kdy jsem projížděl Brnem na svátky nebo na prázdniny k rodičům. Mahenův magický vliv na mě spočíval především v tom, že mně nikdy nedával literární rady, že se vyjadřoval o poesii a o mých vlastních básních v narážkách, způsobem, který byl podnětný a jenž mě nezavazoval k žádným dogmatům. Když jsem musel nastoupit v roce 1926 na podzim na krátký čas vojenskou službu a když jsem si mu stěžoval na nervové stavy, které mě tehdy znepokojovaly, řekl mně větu, která ocenila nad pomyšlení vysoko mé literární dílko té doby, a že mě tak naučila nelíčené skromnosti a pokoře před osudem. Řekl, že i to, co jsem udělal v svých prvních knížkách, by stačilo, kdyby… Nikdy nezapomenu, jak nesmírně mne povýšil, když mi jednou v Brně dovolil, abych spal vedle něho. Neměl děti, ke své mladé rozšafné ženě, k níž dovedl být nesmírně pozorný, se choval tak, aby co nejméně trpěla jeho temně vášnivou povahou, a ve mně viděl jaksi svého syna, kterému temnoty, jež neklamně rozeznával, nedovedly zastínit přirozený jas ducha. Měl u mne rád mimo jiné schopnost zúčastnit se aktivně avantgardního hnutí a neutonout v něm. Stával se tak na dálku přítelem všech mých pražských přátel, s nimiž mě svedly některé společné záliby a názory. Viděl ve mně jednoho z pokolení, které dalo přednost prosté příslušnosti k boji dělnické třídy před sebemučivým anarchismem a individualismem jeho generace.

Někdy přicházely na něho záchvaty zoufalství, kdy se měl co držet, aby neplakal šakalím nářkem nad čímsi, čemu nedál nikdy jméno. V posledních letech života, kdy mu po slabším záchvatu mrtvice dočasně ochrnula ruka, často se bál, aby nedošlo po nějakém silnějším záchvatu k jeho zmrzačení. Odhodlal-li se nakonec vystoupit na půdu, nechat tam dole hrát rádio Šrámkův Stříbrný vítr a hodit si na krk oprátku, byla v tom mimo jiné také snaha utéci strašidlu, které s ním už jistě dlouho spávalo na lůžku.

Pracoval tehdy těžce a práce se mu nedařila, jak by byl chtěl. My, jeho děti, žily jsme v Praze, a jak to bývá, přinášely jsme mu méně útěchy, než jí dával on nám. Když se mně kdysi podařilo zlepšit lidský vztah mezi Jiřím Mahenem a F. X. Šaldou, který mu v kritice o Jánošíkovi nesmírné ublížil, byl jsem šťasten. Že útěchu Mahen potřeboval, mohl jsem vytušit z jedné historie: Když četl v mé Ulici Gít-le-coeur místo, kde si s politováním vyčítám, proč jsem nenavštívil den před jeho sebevraždou René Crevela, když mně přece vzkázal po Paul Eluardovi, že by si mě přál vidět, a když jsem vyslovil mínění, že maličkost, jako je návštěva, může přinést rozptýlení tomu, kdo se dostal do lidské krize, a může vyrazit z jeho ruky zbraň namířenou na vlastní srdce, ztotožnil se Mahen s tímto mým míněním tak, že prý mi lál a že se na mne snad poprvé a naposled v životě rozhněval. Abych se vyhnul rozhovoru o této věci, nechal jsem ho čekat na svou návštěvu déle, než jsem měl. Ostatně, čas letí – a viděli jsme se pak už jen jednou. Hrál jako obvykle v brněnské kavárně Bellevue kulečník. Oči mu zazářily, když mě viděl. Všecko bylo v pořádku.

Je známo, že autor Kašpara Noci, venkovský romantik z Dijonu Aloysius Bertram, k němuž vzhlíží jako k nedostižnému vzoru v předmluvě k Malým básním v próze sám Charles Baudelaire, neměl větší ctižádost než podobat se oficiálním romantikům pařížské školy. Vděčí-li za svou původnost svému nadání, není bez významu, že žil svůj život v jiném prostředí, než byl svět Victora Huga, obklopen jinými sochami a legendami, jiným životním slohem než ti, které miloval z dálky blouznivou láskou. Aniž bych se chtěl srovnávat jakkoliv a v čemkoliv s dijonským lovcem sottinambulních obrazů, chci potvrdit svou osobní zkušeností všeobecnou pravdu, že větší nebo menší původnost nerodí se jen sama ze sebe, jen z nějakých povahových disposic básníkových, nýbrž z celé složité souhry vlivů, k nimž patří mimo jiné jakási nezávislost na kulturním centru, na hlavním městě, na oficiálně uznaných myšlenkách.

Jiří Mahen, který žil dlouhá léta na Moravě a měl odstup od pražského dogmatismu a s ním od jakéhokoli dogmatismu vůbec, dovršil ve mně jistou nedobrovolnou původnost, ke které jsem byl veden dětstvím stráveným na malé vesnici o padesáti devíti číslech a osmiletým pobytem na studiích v moravském provinciálním městě. Vědomí, že žiji jen několik hodin od města, kde bych byl mohl potkat básníka Tajemných dálek, přestavělo mně toto město, které jsem dlouho neznal, v podivné Pompeje. Později krajanský patriotismus a řada náhod zprůsvitnila mně naši přírodu od chvíle, kdy jsem poznal Moje přátele a jiná malá veledíla Jakuba Demla, s kterým jsem se osobně seznámil až později v Praze.

Oficiální mladá literatura dvacátých let, hůř či lépe napojená na Neumanna, nechávala mě lhostejným. Nelíbil se mi rozevlátý verš napolo volný, napolo libovolně rýmovaný a téměř vždycky rétorický. Neměl jsem ctižádost psát jak mládí autoři z Června. Veliké básníky Tomana, Šrámka, Křičku poznal jsem ze znamenitého sborníku, vydaného a redigovaného koncem války dr. Jiřinou na podporu válečných vdov a sirotků. Objevoval a vybíral jsem si své literární lásky stejně nahodile, jako potkáváme ženy, a každý tento objev byl pro mne otřesem. Ze spisovatelů jsem neznal před Mahenem osobně žádného. Jen jednou jsem zahlédl na nádraží v Třebíči Havlasu a četl jsem pak jeho Okna do mlhy se zvláštní nábožností. Nesmírně jsem byl překvapen, když jsem v jednom čísle knižnice Přítel domoviny našel pod nějakou srbskou povídkou uvedeno, že ji přeložil tatínkův kolega pan řídící Koch z Rouchovan. Měl-li jsem dřív nezájem o něho, po tomto poznání jsem upíral na pana řídícího docela jiný pohled než dřív, stejně jako na kaplana Emanuela Masáka od chvíle, kdy jsem se dověděl, že překládá polské básníky a píše o nich studie. Přestal jsem ho zlobit v hodinách náboženství a byl jsem hrdý, že na pamětním listě, který jsem obdržel v upomínku na první přijímání, je jeho podpis.

Z předchozích mých vět se může zdát, že jsem podléhal ve veliké, ne-li v upřílišněné míře kultu umělců, mám-li použít slova kult, které v souvislosti s politickými souvztažnostmi se v našich dnech ujalo. Je a není to pravda. Umělecké dílo má podobnou vlastnost jako žena. Zbavuje nás rozumu, uchvátí, milujem a zbožňujeme nejen takové dílo, nýbrž i jeho původce. Začíná to sbíráním fotografií zpěváků a herců, jak je znají velice mladé dívky, a málokdy tato vášeň končí tragicky. Pokud se nestane předmětem kultu člověk, který má moc posílat lidi na popraviště nebo do války, je tento kult nevinný a může z něho vzejít mnoho ušlechtilého. Mé zapálil pro hudbu, pro literaturu a umění. Dokud je člověk mlád, nechápe ihned umění plné v jeho bezprostřední mluvě. Životopisná glosa o Beethovenově lásce k Giulietě Giucardi mě tak vášnivě zaujala pro jeho Sonátu měsíčního svitu, že mne přiměla, abych si objednal z Německa Beethovenovy sonáty, abych počítal dny a noci, kdy už přijdou, a když přišly, abych v svých patnácti letech jako dotekem kouzelného proutku zlepšil svou hru na klavír do té míry, že jsem mohl hrát průměrným způsobem celý první díl Beethovenových sonát. Má velmi malá znalost německého jazyka mně nevadila, abych znovu a znovu neluštil v starém německém Konversačním lexikonu dlouhou stať o Beethovenovi. Kult Beethovenův, Chopinův a Smetanův (tento až později) a blouznivá záliba v improvisacích na klavír mohly ze mne udělat, kdybych byl měl přece jenom víc soustavného školení v komposici, hudebního skladatele. Ale do doby, kdy před mýma očima chodil ve vichřici, bouři a dešti zamračený skladatel Páté a Deváté symfonie a kdy v mém snění umíral bledý Frederik, podobný labuti, dostalo se mi do ruky dílo, které udělalo předmětem mého vášnivého kultu básníka: Macharovy Konfese literáta. Četl jsem se zatajeným dechem tuto nádhernou knížku, která svou pravdivostí, ale ne, nebyla to jen pravdivost, ono kouzlo, které je v ní zakleto, a přece pravdivost ve vyšším slova smyslu, pravdivost toho, kdo se zpovídá, ale nebičuje, tu knížku, která rozhodla o celém mém dalším životě. Krok za krokem vedla mě životem svého básníka, na němž mě uchvacovalo všecko: jeho neuvěřitelné jméno, jeho básně, jeho vzhled, všecko. Kdysi jsem se dověděl, že blízko hradu Rabštýna žije starý mlynář, o jehož zjevu a knihovně se vypravovaly v mém kraji fantastické věci. Ač není mým zvykem vyhledávat lehkomyslně lidi, které neznám, vypravil jsem se k tomuto starci, podobnému Rabíndranáthu Thákurovi, a když mě přijal, bylo první mou otázkou, má-li náhodou to a to číslo, ten a ten ročník Světozora. Měl je. Zmocnila se mě nepopsatelná radost, když jsem četl Macharavu Zimní kosmickou píseň, prvou Macharovu otištěnou báseň, přesně tak, jak ji četl Machar, když vyšla, a dodnes tento zážitek má moc mě okouzlovat. Maje matka mě ráda škádlila a ráda si mě dobírala pro můj macharovský kult. Měl jsem Macharovu fotografii a často, když jsem byl beze svědků, upíral jsem na ni pohled. Pan řídící z Tavíkovic Svoboda měl kromě tří krásných dcerušek celé Macharovo dílo. Dívky mně je půjčovaly svazek po svazku. S každým novým svazkem jsem se zamiloval do některé této dívky. Tato platonická láska dělala jaksi hudební doprovod k Macharovým básním, bez nichž jsem náhle nedovedl žít. Učil jsem se milovat věci zdánlivě fádní a střízlivé. Sněhová jinovatka na větvích, která mně připomínala dřív Zeyerovy básně, přestala mě zajímat a její místo zabrali v mém snění vrabci skotačící na městské dlažbě a okenní žaluzie. Machar vtiskoval nový sloh mým citům, mému vkusu, mým láskám. Také má láska k dceruškám pana řídícího Svobody nesla pečeť mého citového přerodu, který ve mně podnítil Machar. Mimo jiné mocná živná lyrická síla, protékající Macharovými básněmi, upevnila ve mně odpor proti „římskému člověku“, který byl sloupem rakušáctví, a dala mně jaksi na pamětnou, že lyrická myšlenka, jak ukazoval příklad Havlíčkův a Nerudův, dovede v povolaných rukou házet s přesným zacílením granáty proti nepříteli. Umění má právě tu výhodu, že dovede bleskurychle přesvědčit člověka tam, kde rozumování selhává. Poněvadž můj otec, který bojoval od mládí proti zpátečnictví, rakušáctví a církvi (odmítl přání okresního hejtmana a nešel vítat biskupa při jeho oficiální návštěvě v našem kraji), byl dán za první světové války do koncentračního tábora na Hameau, v Bergu a jinde a div tam nezůstal, přijímal jsem Macharovy pokrokové myšlenky s nadšeným souhlasem. Ještě i v době, kdy se zúčastnil Machar jako generální inspektor československé armády vojenské přehlídky v Brně a kdy na něho už kydal závistivý a pomlouvačný český maloměšťák a buržoa špínu, kterou rád lije český průměr na všecky hlavy, přečnívající běžnou úroveň (o tom si ještě povíme jindy a jinde), toužil jsem ho spatřit byť i přemaskovaného a byl jsem ochoten udílet políčky těm, kteří uváděli Machara v posměch. Ještě později přišly hořké dny, kdy se dal Machar s tvrdohlavým vzdorem, který byl jistě podstatnou stránkou jeho bytosti, a jistě s přesvědčením, že spasí národ, do služeb nejkrajnější pravice, jak to udělal ostatně též Otokar Březina, ale také Alois Jirásek a Viktor Dyk, a kdy se zneuctil nejhloupějším způsobem. Má literární cesta šla už dávno jiným směrem, než byl ten, který mně předznamenal básník Konfesí literáta, Confiteoru, Sonetů, Magdaleny, Tristií, Výletu na Krym, má stará láska k Macharovi se přežila, a když jsem ho poprvé a naposled poznal osobně v osudném létě 1938 na bulharském vyslanectví při recepci, pořádané u příležitosti pražského sjezdu Penclubu, nebylo na místě budit v sobě staré city a zůstalo jen při formálním seznámení, tím truchlivějším, čím více poznamenalo stáří mou někdejší modlu. A přece, když jsem se za války dočetl, že zemřel, mé srdce vzdalo smutný hold jeho živé památce, jak v něm žila.

Ačkoliv se mohl projevit dne 13. září 1897 v Mityskově valečské hospodě, kde se konala svatba mých rodičů, víc než kdykoliv jindy rozdíl sociálního původu maminky a tatínka, těch dvanáct hostů z tatínkovy strany, pro které poslal maminčin otčím na nádraží do Studence dva vozy, nemělo důvodu podceňovati se ve srovnání se stovkou hostí maminčiných: jejich syn, bratr a švagr, který vystudoval na učitele a složil zkoušku způsobilosti, požíval jejich úctu a nepřišel se nikoho o nic doprošovat. Dědeček Nezval a strýc Engelbert byli dílovedoucími v blanenské Daňkovce a druzí strýcové tam pracovali jako slévači. Dědeček jim netrpěl, aby dělali zmetky. Dělníky, kteří je dělali a opíjeli se kořalkou, neměl rád, a byl-li několikrát zvolen jako jediný zástupce dělníků radním své obce a hájil práva dělníků proti majiteli sléváren hraběti Salmovi a jeho úředníkům, neměl proč nikdy stát v koutě a hrát si na „chudého příbuzného“. Někdejší sentimentální sociální romány zvykly si líčit dělníka buď jako plačtivou oběť pánů, nebo jako hrubiána s pěstí na stolní desce. Stačí, když řeknu, že dědeček Nezval pokládal například za samozřejmé, když jednou při návštěvě u nás padla mu do ruky knížka úspor, které jsme si já a moje sestra rádi či neradi ušetřili z dárků valečské babičky, věnovat nám bez rozmyšlení a jedním rázem právě tolik, kolik bylo na knížkách uloženo. Pro slabší povahu by svatba mých rodičů, na níž se sešlo v babiččině hospodě přes sto hostů, byla něčím nevídaným, něčím, na co se vzpomíná a v hlavách místních bohatých sedláků žárlí. Než se do této hospody přivdala má babička, hospodařil tam dobrotivý Franz, jak říkali mému dědečkovi Františku Mityskovi.

Ještě za třicet let po jeho smrti se mluvilo o jeho dobrotě. Byl vyučený v hostinském řemesle a v řezničině, nekouřil, nepil, dřel se a rád prý hrál na tahací harmoniku. Musil mít mezi lidmi úvěr, když mu dali Kuchaříkovi z Vodonce za ženu svou dceru. Když po roce manželství zemřela, chtěl vrátit Franz Kuchaříkům ženino věno. Kuchaříkovi je nepřijali a dali mu za ženu svou druhou šestnáctiletou dceru Karolinu, mou babičku. Kromě maminky měl s ní dva syny a sotva po desetiletém manželství zemřel v necelých čtyřiceti letech na druhý záchvat mozkové mrtvice. Z bílého valečského kostelíka, který je naproti hospodě, šel prý právě pohřeb. Dědečkovi, který se česal u okna, vypadl náhle z ruky hřeben. Poznal, že je konec, poprosil Karolinu, aby přivedla děti, rozloučil se s nimi a skonal. Jediná jeho fotografie, kterou mám, je fotografie dědečka v rakvi. Moje maminka mu byla nesmírně podobná a dokonce můj synáček má stopy jeho podoby. Když šel v neděli po návsi, zapálil si cigáro. Za dědinou je odhodil. Chodíval s dětmi k potůčku k cihelně a chytal jim raky. Byl ke každému hodný a na každého se usmíval. Lidé dlouho říkali: Škoda, že toho člověka hlína kryje. A venkovští lidé nejsou zvyklí odpouštět: ani za živa, ani po smrti.

Měla-li udržet několikadvacetiletá vdova hospodu, řeznictví a veliké hospodářství, které dostala od osudu na starost s třemi dětmi, nebyl to lehký úkol. Karolina ho splnila. Když se pak ukázalo, že bude rozumné vdáti se, odmítla všecky bohaté nápadníky a vzala si chudého krasavce ze čtvrtky, Josefa Chládka. Naučila ho všemu, co si sama těžce osvojila. Na nevlastního dědečka mám plno hezkých vzpomínek a na některé z nich ještě narazíme. Moje matka s ním však nežila v nejlepším souladu. Nevěřila ze zásady, že by otčím nebo macecha mohli dítěti nahradit vlastní rodiče. A tak i pro mne je stará Mityskova hospoda ve Valči spjata především s obrazem babičky.

Rád si představuji maminčinu svatbu. U dlouhých stolů v šenkovně sedí hosté, přilehlé pokoje jsou otevřeny, ve velké kuchyni obědvá čeládka a vozy přespolních hostů zabírají část dvora až ke kůlně. Každý, kdo přijde, je pohoštěn a přicházejí s důvěrou i ti nejchudší blahopřát Emilce, která je a vždycky byla k lidem a v duchu svého zemřelého otce je a zůstane, ať se to komu líbí nebo nelíbí, štědrá. Sama nikdy nepoznala, co je nedostatek, a ráda pomáhá těm, kteří nedostatek mají. Tak jako dala mladému učiteli přednost před lékařem, radou od soudu, bohatým obchodníkem a statkářem, kteří by ji byli rádi získali pro sebe, má raději selská a chalupnická děvčata než všelijaké přepjaté napodobitelky panských zvyků.

Je těžké určit správně vliv toho, čemu se říká třídní původ. Potíž je v tom, že lidé nejsou pouhé produkty prostředí, že nejsou pasivní nástroje výrobních a společenských poměrů. Ačkoliv rod, z kterého pocházela babička Karolina, svými některými příslušníky měl mentalitu agrární šlechty, právě tito jeho příslušníci ztroskotali a svým důvěřivým věřitelům nadělali plno škody. Naproti tomu babička, která měla zásadu, že jeden nespravedlivý grejcar vyhání sto spravedlivých, pracovala bez oddechu až do pozdního stáří a dávala čeládce i hostům víc, než musela. Nikdy mně neměla za zlé, že se hlásím ke komunistickému přesvědčení. Chtěla, abych se učil, a měla ve mne zvláštní důvěru, k níž jsem jí celkem nedal důvod. Byla vážná, pracovitá, uzavřená a nikdo by se byl nesměl odvážiti urazit ji. V tom se podobala Nezvalovu dědečkovi, který jako slevač a slevačský mistr si našetřil tolik, že po něm dědilo všech šest synů. Uměl pracovat a nedal si od nikoho nic líbit. Také jeho synové uměli pracovat a někteří závistivci, kteří pracovali méně a mnoho propili, prohlašovali zlomyslně, že Nezvali jsou dělnická šlechta. Při vzpomínce na dědečka z Lažánek mně zní v uších až dodnes dvě slova: dělnický majestát. Bez dělníků, jako byl on a jeho synové, by padlo sice mnoho frází, těžko by se však rodil socialismus. Nebyli výjimkami mezi dělníky, byli vzorem. Nemohli být jiní, jako nemohou být tyto řádky jiné, než jsou.

Připouštím, že složité „třídní poměry“, které se nemohly neprojevit na svatbě mých rodičů, spolupracovaly i na mém vývoji.

Okolnost, že pocházela maminka ze zámožných poměrů, nehrála však celkem žádnou zvláštní roli v životě učitelské rodiny, neboť po dlouhá léta se matčina věna nikdo nedotkl. Nebylo na vyhazování, a přece jsem se neměl nikdy v životě tak dobře jako v dětství. Tatínek šetřil a postupně si pořizoval knihovnu, která mně po dlouhá léta byla zároveň se školní knihovnou zdrojem poznání. Přátelil jsem se s kluky sedláků, chalupníků, řemeslníků a těch nejchudších, kteří bydleli v doškových barácích. Nelišil jsem se od nich skoro ničím, jenom snad lépe ušitými šaty a pak tím, že jsem hodně četl a hrál na klavír. Přesto si nenamlouvám, že by učitelské dítě rostlo stejně jako jiné venkovské děti: není-li právě privilegováno po stránce hmotných životních podmínek, privilegovaným dítětem je. Má snadnější přístup ke kulturnímu životu než jiné děti a je často pokrokovější než děti sedláků, chalupníků a řemeslníků, neboť bývá k pokroku vedeno. Poněvadž není zpravidla zatíženo nemovitým majetkem, rostou směleji jeho křídla a dovedou svobodněji kroužit. Měli jsme k obývání veliké pokoje v domě, který měl zajímavější vzhled než jiné domy. Tento dům však nebyl náš a nebylo nebezpečí, že bych ho kdy byl mohl zdědit: byla to škola. Ke škole patřily dvě zahrady a dva pozemky. Nikdy nemohly na katastrální mapě přejít do vlastnictví naší rodiny. A přece na jejich mezích poznal jsem důvěrně, co je pravá příroda, co jsou polní práce, žně, vybírání brambor, orání a vláčení, všecky čtyři roční doby. Poznal jsem, co jsou kvetoucí stromy v zahradě, co je besídka, co jablka, ryngle, rybíz, co růže stolisté, noční fialy, slunečnice, sedmikrásky, petrklíče a sněženky, tak jak je rodí téměř příroda sama, bez zaměření, aby byly užitečné, na prodej či na semeno. Nechci mluvit o třídní nezařaděnosti dětí, jako jsou děti učitelské, a přece jejich menší závislost na výrobních poměrech dává jejich duchu více vzdušnosti, takže se stávají častěji než jiné děti „poslíčky bohů“. K podobnému stadiu jak oni dospívají studovaní lidé vůbec. Ne nadarmo v moudré nauce, prověřované stále víc a více novodobými dějinami, jsou stavěni čestně po bok dělníků a rolníků duševně pracující lidé, ať jsou jakéhokoliv původu. Tak dědečkův bratr Martin Nezval, vyučený zámečníkem, naučil se v italském zajetí v roce 1859 italsky, francouzsky, po návratu ze zajetí se stal telegrafistou a skončil jako správce klášterního velkostatku. Osvojil si mnoho cizích jazyků, jeho vědomosti byly encyklopedického rázu a dodnes s velkou láskou dotýkám se vzácných knih, které po něm zdědil otec. A tak jsem vděčen osudu, že po svatbě odvedl si tatínek maminku do mládeneckého pokojíka, který mu byl přidělen ve staré valečské škole, k svému harmoniu a ke svým knížkám, že ho neomráčila společnost zaměřená k jiné kariéře, než je kariéra učitele, že ho maminka bez obav doprovázela z velikého domu do malé valečské školy a později do školy v Biskoupkách, kde jsem se narodil.

Když se po dnech plískanic objevila v šamikovských lesích první sněženka, putovaly zimní předměty pod postele, pod skříně, na půdu, – a hle, jeviště pro jaro se staví před oči nás všech. Ptačí zobáčky, crčící voda ve strůžkách a především nebeský blankyt, obrážející se na hracích kuličkách, věnčí díru po dlouhé zimní prázdnotě. Koně dostávají veselejší postroje, hospodáři a čeledínové odhodili kožíšky s čepicemi: na uši a je náhle kolem třikrát tolik dětí, než se jich zdálo být. Kdyby byli obyvateli uměleckých děl jenom lidé a jejich problémy, nedosáhlo by umění takového rozkvětu, jaký plyne z jeho smyslové stránky; bez přírody a bez předmětů drahých dětem by se proměnila umělecká díla v bursy.

V den, kdy mě přivezl „vůz Nomádů“ z mé rodné vesnice od prázdných pokojů, kde se drhlo, k jiným prázdným pokojům naproti kapličce obehnané ještě lešením, pojedl jsem, nevěda, že je jím, ovoce ze stromu zapovězeného. Pocítil jsem prudkou slast, po jejímž opakování člověk nepřestává toužiti a kterou dává člověku jenom umění. Slast je tak veliká, že není umělci zatěžko hodit jí všanc celý život, občanskou vážnost, majetek, spořádanou domácnost a krb. Toto vše obětuje mnohem raději, než by uzavřel ve věcech umění kompromis. Zprvu život v své nepředvídanosti inscenuje situace, které jsou s to vyvolat osudnou slast. Později, až umělec dospěje k přesvědčení, že pouhým popisem takových situací nezmůže pranic, naučí se je vyvolávati svými uměleckými prostředky. Avšak bez osobní paměti, která jediná je teploměrem, měřičem napětí i světlosti, bude roditi umělec mrtvé šperky.

Ostatně nejde o šperky, jde o tajemství, která má všední den v nespočetných proměnách. Když jsem se učil na první stránce v učebnici latiny větu: Na vinici stojí vila, prožíval jsem hluboký básnický pocit, jako bych četl báseň. Pokusím se před vašima očima tuto báseň o jednom verši rozvésti v čtyřverší:

Na vinici stojí vila,

vila v zahradě.

Řekni, kdo to chodí,

milá, po vinohradu.

Tím chci říci, že některá seskupení předmětů nebo jen slovní mají v sobě nepochybně naléhavou potřebu přivolat svým napětím další a další slova, další a další předmětná seskupení. Nevím, nepamatuji se, jak stěhováci nábytku ustrojili mně nový domov, vidím jen lešení, kterým se prodírá kaplička, a pak hned slavný den, kdy kapličku světí, kdy přijeli cukráři, cikáni, lidé přespolní, aby před užaslýma očima sehráli nesrozumitelnou a přece krásnou operu. Vidím také Hedviku, děvčátko s malým copánkem, které vyrostlo v mých snech na nevěstu a jíž patřilo pak dlouhá léta mé srdce. Rád bych dosvědčil, že citový život dětí začíná mnohem dříve, než si myslí dospělí, a že se podobá víc citovému životu dospělých, než by se zdálo. Ostatně nechci v těchto statích podávat svůj podrobný životopis ani parafrázovat své literární dílo, které se zrodilo z mého poctivého životopisu a umělecké obrazotvornosti. Chci vrhat pohledy na tvůrčí proces, neboť těžce snáším nepovolané osoby, které by rády říkaly apodiktická slova o estetice a házejí v svém diletantismu tvořícím lidem překážky pod nohy. Přitom mně nemůže nikdo upřít, že bych měl málo zkušeností o sociálním životě lidí. V takové obci, jako jsou Šamikovice, vidí člověk člověku nejen do oken – a do žaludku, nýbrž i hluboko do srdce. – My děti bez rozdílu svého sociálního původu jsme byly navzájem kamarády. Chci říci jen příklad, jak sociální soucit se mi stal zdrojem veliké iluse, jejíž síla byla bezmezná. Začíná to v zimní podvečer, kdy vycházejí – první hvězdy, u okna v pokoji. Stará kovářka, které jsme říkali babička Říhová – a která byla u nás vařená pečená, sedí vedle mne a upíráme oči na podvečerní nebe. Babička upoutá mou pozornost k jedné hvězdě, která se právě rozžala na Západní straně, a sděluje mi, že toto je hvězda Mařenky Bojanovské, která právě před chvilkou zemřela. Druhý den běžím do baráků do chudého domečku, kde leží v rakvičce vosková holčička Mařenka, a kladu na její prsa svátý obrázek. Potom vždycky, kdykoliv se zpívá ve třídě píseň „Ach není tu, není“, dívám se do druhé lavice na místo, kde Mařenka sedávala, vidím její pomněnkově modré oči a polykám slzy, které se mi derou do hrdla. To ona dává chudobě nezaviněné andělská křidélka a její teskné hodnotě jistotu sirotčích peněz. Neboť kromě chudoby „nezaviněné“, ve které žili téměř všichni obyvatelé doškových baráčků, rozeznával jsem chudobu zaviněnou, do které upadli opilci, jejichž křik se rozléhal zvečera na návsi, chudobu nestvůrnou a nízkou. Takovéto chudobě propadli někteří deputátníci, ale také divoký mužík se zarostlou tváří, místní pohodný. My děti jsme se ho nebály, a také nebylo proč. Nikdy nám neublížil. Zato na sedlácích nenechal suchou kůži a dovedl je v opilém stavu tak mistrně vykreslit, že mu to nikdy neodpustili. Měl štěstí, že jeho chaloupka byla kus za dědinou a že pohodného potřebuje každý kraj. Jinak by se dlouho ve vesnici neudržel. Byla ještě jedna skupina chudých, kteří málokdy chodili mezi lidi. Byli to obyvatelé obecního chudobince a žili v plném slova smyslu „na dně“. Byl prý mezi nimi i člověk vězněný dlouhá léta pro penězokazectví a lidé, kteří prožili svůj život bůhvíkde a přišli na obec. Nejprivilegovanějšímu z nich dala obec kolovrátek a dovolila mu, aby si vyžebral po kraji peníze krejcar ke krejcaru.

Zvláštní kastou byli ti mí krajané, kteří chodili na panské. Byli odvážnější než příležitostní zemědělští pracovníci, kteří pomáhali u sedláků a snažili se udržet si jejich blahosklonnost. Na panském nepřišli do styku s pánem, nýbrž jen s jeho drábem. A poněvadž bylo všeobecně známo, že dráb je pěstounem pánova syna, který studoval v Brně na německé vysoké škole, měla drábova autorita svá slabá místa. Musel často leccos přeslechnout, a když se mu vybíračky brambor bouřily, raději utekl, než by se s nimi pouštěl do marných řečí.

Já jsem měl ze všech šamikovských obyvatel nejraději kromě blázna pohodného zedníky. Chodili na práci do města a vraceli se domů jen na neděli, dali však o sobě slyšet. Já, který jsem město viděl jen ve snách při čtení knih, jsem se od nich nehnul, když pracovali náhodou v obci, neboť jejich řeči, ať se hodily či nehodily pro mládež, dávaly mé obraznosti volné pole k snění a přemítání. Bylo mezi nimi také několik sezónních muzikantů z povolání, kteří v zimě zahodili zednickou lžíci, vytáhli ze skříně klarinet nebo trubku a pustili se do světa. Tenkrát ještě lidstvo přes monarchy a monarchie nepotřebovalo pro každé překročení meze cestovní pas a devisové povolení a jen blázen by si byl mohl usmyslit ujařmovati lidstvo úředními papíry. Muzikanti měli v mých očích zcela zvláštní postavení, ačkoliv jsem znal dobře jejich rodiny i je samotné, spadali jaksi mezi bytosti vyobrazené v ročníku Zlaté Prahy, který jsme měli. Ať přišla řeč na jakékoliv město doma i v cizině, mohl jsem si je představit na ulicích tohoto města, takže mohli být třeba svědky románu, který se odehrává ve Vídni nebo v Paříži. Když se vrátili domů z cest za výdělkem a když jsem se směl znovu pokochat pohledem na zednickou lžíci, jíž míchají maltu, svět přede mnou otvíral své tajemství a rodila se ve mně patrně touha cestovati. Kromě zednické práce jsem miloval několik řemesel, z nichž zvláště ševcovské, krejčovské a kovářské mě plnilo nejvyšším obdivem. Povšechně řečeno, lidé, k jejichž jménu nebylo zvykem či nebylo třeba přidávati titul „pan“, se mně zdáli být zajímavější než nositelé tohoto titulu. Tento titul, právě tak jako titul „pantáta“, byl těžko odlučitelný od jmen sedláků, i když jim slušel někdy málo jako klobouk pošinutý do týla nebo na ucho. Moje „třídní hodnocení“ mých krajanů se neopíralo o žádnou ekonomickou analysu, nýbrž třeba jen o postřeh, jak ten či onen sedlák nosí klobouk nebo plivá mezi zuby tisknoucími dýmku, a myslím, že toto hodnocení bylo přesné. Tak například pohodný, ať střízlivý či posedlý ďáblem kořalky, byl starý dobrý řasík, ať láteřil jak láteřil. My děti mu dělaly suitu a nakonec jsme ho doprovázely až k jeho brlohu. Kromě domácích lidí, které jsem znal ze všech jejich stránek, projeli tu a tam dědinou handlíři, řezníci, zvěrolékař, nepočítajíc v to hosty téměř každodenní, jako je listonoš a kněz s velebnou svátostí, který tu a tam jezdil zaopatřovat nemocné. Vím, že čtenář čeká především na vzpomínky rázu literárního. Ať má strpení. Bylo nutno rozdat karty a bude nutno rozdat ještě ty, které zbyly na hromádce.

Vesnička Šamikovice, která se těžko hledá na mapě, poněvadž má (možná až dodnes) jen padesát devět stavení a není praničím významná, dala mi všecko, co je v mé poesii z říše přírody, přičemž počítám k přírodě nejen svět rostlinný a nerostný, ale také venkovany a jejich sídla. Tam dodnes zalétá můj duch pro city a obrazy, které jsem zanechal kdysi za milníky a listy natí, na dvorech a ovocných zahradách, všude, kam zabloudila má noha cestou letním prachem nebo kalužemi při dlouhých plískanicích. Proto projel-li jsem za posledních dvacet roků třikrát touto vesnicí, nezastavil jsem tam. Ostych, který ve mně vzbuzuje každý její kamének, každá její tráva a tím spíš každý člověk, kterého bych mohl poznat, je větší než má touha přijet tam a zemřít. Každá sebemenší křivda, která se mohla udát nejen některému jejímu obyvateli, nýbrž i tomu nejzkroucenějšímu stromu, uvedla by mne v zoufalství. Příliš dlouho pluji jejím diamantovým světlem (ve dne se srocují před kapličkou husy, v noci vyje u prvního stavení pes), příliš dlouho se otvírají mé sloky jejím kravičkám, příliš dlouho žijí před mýma očima bez jediné vrásky ti, kterým by už dávno bylo přes sto let, než abych sem mohl jezdit jako turista, když tu není ani jediné plotny, u které bych měl právo cítit se doma. Ještě naštěstí, že v této vesničce není hřbitov, kam jezdíme za svými drahými, ten je v městečku, které se ještě letmo představí na příštích stránkách. Řekněte slovo les, a má mysl přeskočí mezi stromečky, kudy jsem se brouzdal jako v pralesích. Řekněte zralé třešně, a já vás zavedu na písčitý kopec, nad nímž se vznášely jako buclaté lampiónky, má poesie zná každý skrytý klas u polní cesty, každý čapí nůsek, kominíka, který sem přichází v dlouhých lhůtách, ševce s jeho jizbou z holandských obrazů, krejčího předříkávače, všecko a všecky. Kováře s kudrnatými vlasy, jeho otce, u kterého visí dvě vojenské čepice, a jeho babku, naši babičku Říhovou, která dávala mé fantasii nejkouzelnější podněty. Nikdy jsem nechápal, jak člověk formátu F. X. Šaldy mohl mluvit o umění „nadosobním a typisujícím“. Jen osobní, zcela důvěrné může se stát kostkou stavebnice nejvelkolepějších literárních architektur. Nedovedu si také představit, že by člověk otrhal skutečnost, jako se otrhávají muší nohy a křídla, a že by z nich slepil literární mouchu „nadosobní a typickou". Velikost lidí, jako byl F. X. Šalda, zakletých do světa intelektuálního, mívá podivný přívlastek: chybí jí často zrak, sluch, čich a hmat, jejichž synthesou je „Šestý smysl". Jako student byl jsem fanatickým ctitelem autora Bojů o zítřek či Duše a dílo. Být znovu studentem, byl bych jeho nemenším ctitelem i dnes. I když jeho smysly trpí občas šedým zákalem, má ducha, a to je u nás vzácnost. Rozhodl-li jsem se přejít z brněnské právnické fakulty na pražskou filosofickou, bylo to hlavně proto, že na Karlově universitě přednášel F. X. Šalda. Když vstupoval do posluchárny v Klementinu svým těžkým dlouhým kulhavým krokem, krásný a mírně posměšný, srdce se mi vždycky rozbušilo. Jeho vysoký fistulový hlas přeskakoval, zatím co jeho oči se nořily do klidného světla posluchárny, kde hledal svým „šestým smyslem" kritika budoucí zakuklené básníky. Při jeho přednáškách nebyl jsem méně rozrušen, než byly ženy, které v prvých lavicích polykaly očima svého boha. Zkoušel své objekty pozorování lakonickými větami, ironií, excentrickým gestem. Hrál na svém Olympu vkusně a oblékal se skvěle. Někdy podpíral rytmus svých vět tím, že nechal dopadati v pianu svou hůl na stolek, u kterého přednášel. Koncem letního semestru 1920 přihlásil jsem se k němu ke kolokviu. Pozval si posluchače do domu pod Bruskou, kde bydlela ještě před nedávnem Růžena Svobodová a kde bydlel též Vojan. Byli jsme asi tři a čekali jsme ve stylově zařízeném pokoji, odkud nás jednoho po druhém vyvolávala Šaldova služebná. Měli jsme všichni bolení a točila se nám hlava. Já jsem byl jako na jiném světě a mé napětí bylo nesmírné. Když jsem vstoupil do pokoje, kde zkoušel F. X. Šalda, a když jsem mu odpověděl na několik otázek o svém původu, chtěl, abych mu řekl něco o André Chénierovi, kterého přednášel v letním semestru. Zapamatoval jsem si doslova jednu Šaldovu formulaci a dovolil jsem si mu ji říci. Řekl jsem doslova: „Inspirace André Chéniera byla plastická. Nikdy mezi ním a vnějším světem nebyla mlha.“ Tato odpověď mu postačila. Změřil si mne a dal mi s ironií otázku, zdali „veršuji". Přiznal jsem se, načež se mi od něho dostalo pozvání, abych ho po prázdninách navštívil. Nebudu popisovat, na jakých zepelínech vznášela se se mnou Praha, když jsem běžel do Mělnické ulice k Jiřímu Svobodovi, abych mu řekl, jaké štěstí mě potkalo. Po prázdninách, hned při prvé Šaldově přednášce, dostalo se mi ohromujícího vyznamenání. Šalda si mě našel očima, kývnutím svého dlouhého ukazováčku mě zavolal ke stolu a vyzval mě, abych k němu přišel na večeři, k níž pozval básníka, kterého jsem do té doby osobně neznal, ale jehož dílo jsem vroucně miloval, Jakuba Demla, a paní Kytlicovou.

Když jsem přišel, hosté už seděli u stolu. Šalda nás seznámil a počínal si tak srdečně, že má i Demlova zamlklost nebyla na místě. A přece slovo vedl hostitel a paní Kytlicová, dáma velikého ducha, jako byl duch Šaldův. Pili jsme dobré bílé víno a Deml, jehož těžké melancholické oči byly dlouho do sebe pohrouženy, smál se chvílemi freneticky celým svým zjevem. „Nepijte, děťátko,“ říkala Demlovi paní Kytlicová, ale touto svou starostí vzbudila přirozený Demlův humor, tak výbušný, že jsme se všichni chvílemi dlouho srdečně smáli, i já, který jsem byl na vrcholu napětí mezi dvěma básníky, kteří byli mými velikými láskami. Když se rozloučil F. X. Šalda s Jakubem Demlem a s paní Kytlicovou, vyzval mě, abych s ním ještě chvíli poseděl, a šel doprovodit své hosty. Když se vrátil, řekl mi vážně: „Představte si, jak musí bolet Demla a tu vzácnou paní, když je lidé snižují na faráře a kuchařku. Jsou to vzácní nevinní lidé a já si poesie Jakuba Demla vážím.“ Rád jsem se přiznal F. X. Šaldovi, že Demlovu poesii miluji. Pak mně četl F. X. Šalda z rukopisu své drama Zástupové. Prorokoval, že jeho hra bude označena za knižní drama, a snažil se mi vyložit svou koncepci Zástupů. Přes to, že jsem cítil cizost, která vane ze všech Šaldových beletristických děl, neubránil jsem se pocitu vzrušení, když míjely před mou obrazností fantomy, v něž si transponoval básník ty prosté lidské davy, o jejichž kolektivní osud se opírala naše generace, generace čtenářů a ctitelů Komunistického manifestu. F. X. Šalda cítil, že mladá generace básnická stojí tentokráte na zcela jiných základech než generace z let devadesátých a než anarchisté. Snažil se pochopit naše tendence, mne si později často zval a dával mi ironicky titul svého „informátora“ o nové poesii. Když jsem mu kdysi říkal zpaměti (to už bydlel v Kanálské ulici) Wolkrovu Pokoru z Hosta do domu, srdečně se smál a viděl ve Wolkrových verších duchaplnictví. Později Wolkra pochopil a napsal o něm skvělou studii. Kdysi řekl tuto paradoxní větu: „Rád sloužím, musí se mi však umět poručit.“ Byly doby, kdy mí nepřátelé mě očernili v Šaldových očích. Láska a úcta, kterou jsem k němu měl, nedovolila mi nechat bez odpovědi jeho útok proti mému Janu ve smutku. Odrazil jsem jej s nevybíravou bezohledností. Později jsem se dověděl od ženy, která se s F. X. Šaldou stýkala, že mu má obrana imponovala. V tom je celý Šalda. Když jsme se po letech setkali na společné manifestaci v paláci Rádio, byl ke mně vlídný, ale v posledních letech jeho života jsem se s ním už nestýkal. Jeho blud o „nadosobním“ umění pramenil z abstraktního pojetí, které má idealistická filosofie k životu, ke skutečnosti, k člověku. Brány symbolismu a jeho kastelu byly příliš blízko světa, v kterém F. X. Šalda žil. Co udělal pro pochopení tendencí poesie mé generace, je víc, než jsme si mohli přát v nejtajnějších snech. Přes upřímnou lásku, kterou měl k našemu lidu, nepochopil tento lid a nepochopil nikdy Marxe. Jeho dobrá vůle šla někdy až za samou mez jeho možností. Snad nemoc, jíž po dlouhá léta trpěl, dělala z něho zajatce úzkého kroužku literárních lidí. Vzpomínám si na něho dodnes s obdivem a přál bych si, aby jeho dílo bylo podrobně studováno a vyloženo. Kdykoliv jsem stoupal po schodech do jeho bytu, byl jsem rozrušen. I když neovlivnil ničím konkrétním mé dílo, má moje známost s ním pro mě nesmírnou cenu. Někdy se mi ztrácel jako literát a proměňoval se mi v románovou postavu. Ale nechci předbíhat své úmysly. Dostal jsem od něho kdysi lístek z prázdnin a znovu a znovu jsem ho pročítal, procházeje se po šamikovských mezích. Kdoví, snad nebýt těch mezí a té demlovské prosté přirozenosti šamikovských občanů, mohl jsem uváznout v kleci intelektualismu. Bylo by to bývalo pro mě největší neštěstí, které si dovedu představit.

Nerad bych se uvedl do podezření, že podceňuji lidský intelekt. Mohutný rozum, ať se projevuje v kterékoliv sféře činnosti, vzbuzoval odedávna a vzbuzuje dosud můj bezmezný obdiv. Matematika, která rozvádí svou myšlenku až za pomezí zkušenosti, astronomie, která dovede uvádět mozek v závrať, různé myšlenkové systémy, které za hranicí fantasie končí na prahu skutečnosti, tyto a jiné bezmála neohraničené projevy ducha mě vždy zneklidňovaly a zneklidňují dodnes. V svém obdivu k velkým mozkům jsem nakloněn uvěřiti, že mystifikací zdánlivě nebo skutečně dotčená zpověď Edgara Allana Poea o tom, jak prý zkonstruoval svého Havrana, báseň, která je ohromným černým démantem, je doslova a do písmene pravdivá. Bez velikého mozku ani sebemenší lyrické čtyřverší se nevyhne nudě a beztvárnosti. Opuchlé oči v poesii nic neplatí, jako v ní neplatí sebevznešenější záměr, pokud smysly vládnoucí mozek, kterému bych rád říkal imaginace, nedá takovému čtyřverší přesnost, jakou se mohou právem chlubit dobré průmyslové výrobky. Bojuji jen proti simulaci hlubokomyslnosti, kterou mnozí básníci zakrývají prázdnotu svých vymyšlenin, a proti svatouškovskému pokrytectví, které pašuje a dává do rýmů různé pravdy a pravdičky, jež hlásají morálku nebo poučují. Kazatele a jiné tlučhuby z povolání, kteří si vždycky rádi osobovali právo zneužívat poesii, střese i ta nejmírnější Rosinanta se svého sedla. Velký rozum není prodejný stejně jako veliký cit a vkus, či jak jinak nazvat složky, bez nichž se nikdy neobešlo pravé umění. Ne nadarmo v povaze umělců a všech tvůrčích lidí se vyskytuje v mocné síle bezohlednost: především bezohlednost vůči kompromisu a vlastní dobré pověsti. Bez této bezohlednosti vyrůstají z lidí maloměšťáci, lidé kompromisní a pro samé ohledy neschopní výrazného činu. Konvenční kritika jim přeje, a poněvadž nedráždí nikoho, udělají konec konců svou „kariéru“.

Po této úvaze bych rád vstoupil do staré zakouřené hospody na náměstí v Rouchovanech, kam jsem doprovázel občas ve čtvrtek, v den školního prázdna, tatínka. Scházíval se v hospodě U Kalinů se svými kolegy z okolních škol, s panem řídícím Kochem, s učitelem Halou, který uměl vycpávat ptáky, a s panem řídícím Chramostou, který se nikdy nesmál, a přece nevzbuzoval ve mně strach, a jenž svou laskavou vážností musel držet na uzdě diskusní temperament svých mladších přátel. Zde v ovzduší přátelské srdečnosti narážela občas hlava na hlavu s takovou vervou, že pan Kalina, který nosil vyšívanou čepičku a kouřil z dlouhé dýmky, a jeho tři dcery, staré panny, při takové výměně názorů propukali v smích. Jednou se vedl spor o Lva Nikolajeviče Tolstého, jehož velikým obhájcem byl můj otec, jindy o záležitosti církevní nebo industriální učitelku, která jako červená jehla pohybovala se mezi nimi všemi, neboť měla přiděleno několik škol ve vesnicích kolem Rouchovan. Po takových zásadních sporech, ať byly jak chce prudké, rozcházeli se rozvadění učitelé přátelsky a já jsem se těšil, že mě zas některý čtvrtek vezme otec do Rouchovan a že něco „pochytím“ nad svým párkem, který mně byl něčím vzácným, co doma nebývá. Takových vzácných věcí bylo v Rouchovanech víc, byl tam řezník, tři obchody se smíšeným zbožím, plné podivuhodných předmětů, byla tam socha svátého Jana Nepomuckého, románský kostel a hřbitov, kde sice nebyl pohřben žádný náš příbuzný, kam jsem však rád chodil. Byl tam také vídeňský švec, který chodíval do Šamikovic brát nám míru na střevíce a pak nám je odváděl pečlivě zabalené do zelenavého sukna, které vždy znovu vzbuzovalo mou zvědavost. Tento pan Jeřábek nosil bradku, takže se podobal českým buditelům, jak jsem je znal ze školních nástěnných obrázků, a mluvil správnou češtinou jako tatínek, takže v mé mysli patřil nikoliv do kasty řemeslníků, nýbrž mezi rouchovanskou honoraci. Do Rouchovan jezdily občas kočující divadelní společnosti a viděl jsem tam poprvé divadelní hru, Jiráskovy Psohlavce.

Nezvalovi rodiče

Škola v Biskoupkách, kde se básník narodil

S rodiči roku 1901

Šamikovice, škola

Vjezd do školní zahrádky v Šamikovicích

Školní dvorek

Školní skříně z Nezvalova dětství

Se sestrou Vlastou

Pod lipami - Šamikovice

Ševcův domek

Šamikovice, celkový pohled

Někdy se stalo, že vítr zavál z Rouchovan do Šamikovic hlasy kostelních zvonů, a když jsem je zaslechl na šamikovské silnici, dálo se ve mně něco neznámého jako při nějakém nečekaném spojení dvou akordů z různých tónin, při spojení libozvučném, a přece plném bolestné rozkoše. Takový tajemný pocit jsem zažíval mnohem později při četbě některých „nesrozumitelných“ básní, zvláště při četbě básní Apollinairových, a při některých moderních obrazech a hudebních skladbách, při těch, které narážely na odpor konservativní kritiky a konservativního obecenstva. Jak mě neměly rozrušovat rouchovanské zvony na šamikovské silnici, když mě zprostředkovaly přímo smyslovým způsobem spojení dvou tak různých a téměř se vylučujících světů, jako byl svět, jemuž vládla naše šamikovská škola, a svět korunovaný rouchovanským hřbitovem.

Jiným, ještě větším prostředníkem spojení různorodých světů byli mně poutníčkové, kteří chodili po šamikovské silnici v prachu z rouchovanského jarmarku od Tavíkovic, Běhařic a jiných vesnic, u kterých končil můj obzor, můj svět. Když jsem se na ně díval z našeho bytu nebo ze školní třídy, jak se ubírají svátečně oblečení a s deštníkem v ruce, viděl jsem náhle labuť z tavíkovského zámku v těsném sousedství Bělíkova obchodu se smíšeným zbožím a vůni tavíkovského parku s vůní černých školních sešitů s tvrdými deskami. Když mně štěstí otevřelo mé smysly pro taková spojení, jak by mne byly mohly naplnit slastí básničky, které dávaly do rytmu a rýmů racionální myšlenku a prostě ji rozvíjely. To dělá každý začátečník tak dlouho, než se mu podaří najet do systému, v němž jako z nějakého mlátícího stroje vyjíždějí, těžko říci jak, rytmem nadané věty, které si nepřejí nic, než aby se v nich citlivě pokračovalo. Jinak místo básní rodí se mnemotechnické poučky, které měly žákům fixovat nějaké filologické či jiné pravidlo. Tak je tomu dodnes.

Jednoho jarního odpoledne v dvacátých letech, bylo to pravděpodobně o velikonocích před mým odjezdem do Prahy, díval jsem se ze třídy na poutníčky, kteří se ubírali po šamikovské silnici cestou z rouchovanského jarmarku, když náhle bez jakéhokoliv předběžného plánu začal jsem psáti báseň. Tentokráte – a to mne udivilo – z pohledu na poutníčky rodila se mi pod rukou báseň, která měla děj, děj divadelní a miniaturní, ale děj. Neznal jsem v té době žádného Konstantina ani Bertu, ani čalouníka a bylo všecko jiného nežli neděle. Na silnici se bělaly patníky, keře pantoflíčků v zahrádce před školou byly patrně ještě holé, jen švec Jabůrek, kdybych se byl podíval kukátkem přes zídku jeho domku do okna, u něhož jsem ho viděl často pracovat, se pravděpodobně oháněl šídlem. Jediné, co viselo ve vzduchu nad šamikovskou silnicí, byl jarmark a ti, kteří míjeli kolem okna, uvedli mého ducha do krátkého spojení s jarmarečními kouzly. Psal jsem se zvláštní lehkostí, která se dostavuje vždycky, kdykoliv člověk pracuje v souladu se svými skrytými tužbami či schopnostmi, kdy pracuje, aby tyto tužby sám sobě odhalil. Pravděpodobně je tomu tak. Psal jsem:

Švec Konstantin a Berta s čalouníkem,

jdou na jarmark tu neděli.

Sušenek kornout švihák nadělí a

Konstantin se skryje za patníkem.

Až půjdou zpět, svým šídlem máchne švec

a do příkopu omráčen se svalí,

aby ho lidé potkávali

a řekli si: To umřel milenec.

A zatím jeho duše čistá

oblétat bude Pána Krista

a na sandály se mu posadí.

A Berta s čalouníkem Rudou

pohřbívat jeho tělo budou

v zátiší pantoflíčků na dně zahrady.

Tento moderní a předem nezamýšlený sonet putoval nejbližší poštou k Mahenovi, který byl dlouhou dobu prvním čtenářem mých prvotin. Druhým jejich čtenářem byl František Halas, kterému Mahen půjčoval mé rukopisy a kterého jsem tehdy ještě osobně neznal. A přece je Halasovi mnou dedikován jeden z prvých výtisků Mostu, který jsme mu nesli s Mahenem do knihkupectví Kočího v Brně, kde byl zaměstnán. O našem osobním seznámení, které dalo na sebe čekat ještě několik roků, budu hovořit na jiném místě, stejně jako o Mahenovi a o všem v těchto statích, co bylo již nadhozeno. A drahý Mahen psal a povzbuzoval, vracel mi rukopisy s vykřičníky, otazníky, s jednou, dvakrát i třikrát podtrženými řádky veršů bez výkladu a poučování jako vysílatel signálů na horách.

Vesnice a městečko, vzdálené od sebe půl hodiny cesty a oddělené kopcem, na jehož jednom konci stál polní kříž a na druhém prořídlý lesík, tvořily dlouho jediné jeviště, na němž se rozvíjel můj život. Do matčiny rodné vesnice, v níž byla babiččina hospoda, jelo se tři hodiny babiččinou bryčkou nebo povozem šamikovských sedláků. Cesta do Valče, kterou jsme podnikali každé prázdniny, cesta přes Rouchovany a Hrotovice, vroubená telegrafními sloupy a lesními pasekami, nebo kolem dalešického hřbitova, nad nímž se černala veliká kupole, byla mi něčím jako cestou do ciziny, neboť svět rozložený v blízkosti bílého valečského kostelíka, v labyrintu babiččina stavení, na jeho dvoře, kde se povalovaly sudy, pod jeho kůlnou, kde se porážely krávy, a na jeho zahradě, kde byla kuželna, bylo všecko jiného než svět, který jsem měl doma. V nekonečném sklepě visely i v létě od stropu krápníky, v sklípku rozpárané krávy a prasata, udírna chrlila ze sebe vonný salám a v jiné místnosti se vznášela nafouknutá střeva. Mezi kuchyní a jedním pokojem, přilehlým k šenkovně, bylo okénko jak v holandských obrazech, v pokoji blízko vchodu byla strýčkova poštovna a za ní ložnice, která stále, ve dne i v noci a po léta voněla nevím dodnes čím. Jen zde jsem pil limonády, které se vyráběly v Třebíči a bývaly srovnány v bedničkách, rozdělených přihrádkami a připomínajících mně buď ohromné dřevěné včelí plástve, nebo krabici na sbírku minerálů, kterou mně kdysi přivezl tatínek z města.

V šenkovně to vonělo cigaretovým tabákem, kmínkou a prádelníky z přilehlých pokojů. Ale ještě tajemněji bylo cítit dřevo, z něhož byly vysoustruhovány kuželky a kuželníkové koule. I když se mi ve Valči stýskávalo po šamikovských kamarádech, žil jsem tu stále jaksi jako ve vytržení, zvláště ve dnech, kdy byly manévry a kdy táhly kolem hospody nekonečné průvody vojáků, pěších i kavaleristů, hulánů a husarů, dělostřelců či vozatajstva nebo telegrafistů a sapérů. A měl-li bych rozhodnout, kde, v jakém světě jsou Platónovy ideální pravzory světa, řekl bych bez rozmyšlení, že tímto světem je svět dětství.

Nebylo pro mě lehké a bez bolesti opustit tento svět, kterému vládli mí rodiče a babička, a zvyknout si v světě mnohem bohatším sice, ale mnohem cizejším, v městě, kam jsem v svých jedenácti letech odejel s valečským dědečkem, abych se z něho vracel už jen na svátky a na prázdniny. Během let zamiloval jsem si Třebíč, takže stala se mi později rovněž „poutním místem“ mého básnického snění. Nejvíc mě deprimoval, podobně jako při mé první cestě do Prahy, která nechá na sebe ještě počkat, vjezd do města, vjezd z kožichovické strany do Třebíče, který se nevyhnul zakouřené pustině kolem nádraží. Ze všech jiných konců je Třebíč šťastně položena do vlídných sousedství, jenom její kožichovická strana je drsná. Trvalo dosti dlouho, než se má duše vyrovnala s tímto pocitovým nárazem, tím spíš, že pokojík, v kterém jsem měl bydlet a dva roky bydlel, byla alkovna bez oken, přilepená k pokoji, z kterého byla bezútěšná vyhlídka na pustý dvůr, či spíše na vražedné střechy nad tímto dvorem. Tato alkovna měla jen jednu výhodu: byla tak oddělená od světa, že jsem se v ní mohl nerušeně oddávati svému truchlení a stesku po domově. Jediná okolnost tvořila mi okno do jiných světů: byl to zvuk hodin, které odbíjely na radnici a unášely mou obraznost pryč z tohoto vězení: V prvních dnech mého pobytu v Třebíči mě uvádělo do rozpaků, že mluvím jinak než Třebíčané, venkovským podhoráckým nářečím, kterému se kluci ve škole smáli. Dosti brzy jsem si je odvykl, ale těžko se mi kamarádilo se spolužáky, kteří projevili tak špatný vkus. Kdysi mě navštívil kluk z Rouchovan, který se jmenoval Weininger, a já nikdy nezapomenu, jak radostné nedělní odpoledne mně připravil tento kupecký mládenec a můj krajan, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Vedl mě na tržiště, kde byly houpačky, do kočovného biografu, kde jsme viděli film s Henny Portenovou, a pak kvečeru jsme se potulovali židovskou čtvrtí, která mě ohromila svou bizarností. Jindy jsem vylezl s jiným krajanem na kopec nad dolní stranou třebíčského náměstí, a jakmile jsem viděl město z této nové perspektivy, začaly se mně otvírat brány k jeho tajům.

První věc, která vzbudila mou lásku k Třebíči, bylo večerní osvětlené třebíčské náměstí. Domy pod paprsky luceren měnily se mi v jakési tajemné landaury, za jejichž okénky se odehrávají romány. Kromě této iluse, jejíž vznik není tak snadné určit, nemohlo na mě nepůsobit kouzelné korso na dolní straně náměstí, na které den co den objevily se navečer nejhezčí třebíčské dívky a koketovaly. Tu a tam se k některé připojil student nebo i starší hoch a navazovaly se známosti. Jiní mládenci stávali před průjezdy domů a dívali se na proměnlivou promenádu. Měl jsem bohužel již od útlého mládí srdce až příliš přístupné citům k dívkám, a tak jsem na třebíčské dolní straně prožil několik více či méně platonických lásek a také několik lásek, které zanechaly v mém srdci stopu. Prvá dvě léta, která jsem prožíval jako třebíčský gymnasista, byl jsem v svém srdci věren své první lásce Hedvice, lásce mých dětských snů, na třebíčském korse jsem však nedovedl se jí nezpronevěřit. Vzpomínám si, že jsem koketoval s dvěma přítelkyněmi, které byly navzájem tak velikým opakem, že si lze těžko představit větší. Jedna měla pomněnkové oči a druhá byla černá jako kreolka. Zamiloval jsem se tu do malé krásné chůvy, která mně popletla hlavu svýma zelenomodrýma očima, takže jsem ji nemohl potkat, aniž by to mnou neotřáslo. Ale tato hezká dívka měla za sebou daleko víc dobrodružství, než tomu bývá v takovém mládí, a já jsem se nikdy nevracel k růžičce, jejíž trn mě bodl. Těsně před maturitou jsem tu prožil lásku ke krásné dívce, jejíž pověst byla tak špatná, že profesorský sbor pokládal za nutné dotknout se mého srdce a nejpřísněji mi doporučit, abych tuto známost ukončil. Nic na světě by mě bylo nemohlo přimět k rozchodu s ní, až jednou jsem ji potkal s jakýmsi frajerem a nechal poprvé v životě umřít bleskovou smrtí své srdce. Za takových okolností změnila se mi Třebíč, její náměstí a její háje s plieníky a kostivály nebo její meze s prostinkými rozrazily ve všecka města, která jsem si vysníval při četbě románů, a dodnes jsem nedopil v své poesii vodu z jejích studen. Vzrušení, vyplývající ze zážitků, které jsem načerpal v tomto městě, zveličovalo mi vše, kolem čeho jsem tu chodil: odbíjení hodin na věži mně splývalo mnohdy v noci s „údery hodin věčného města“, kterým jsem rád naslouchal v básních Otakara Březiny, obloukové lampy na náměstí nebo nad třebíčským kluzištěm, zabarvující do modra led, dělaly dekoraci mým snům, park pod nemocnicí, jakmile byl na jaře v květu, inspiroval mou obraznost a mé city.

První svět, který mně přiblížil město vůbec, byl svět předmětů, které jsem dosud neznal, nebo alespoň ne v takovém měřítku, v jakém se objevovaly před mýma užaslýma očima za výkladními skříněmi. Okouzlily mě barevné větrníčky, kterými byl ozdoben třebíčský podzim. Lorencovo a Kubešovo knihkupectví mělo kromě knížek a lákavých sešitů velikého formátu zvláštní kalamář, který se dal neprodyšně uzavřít a nositi do školy. Tam jsem také viděl nejroztodivnější tvary psacích per, od nejmenších k velkým s širokými nožičkami. U cukráře se prodávaly různobarevné zmrzliny a mražená káva, které byly už jen napohled poesií samou. V drogerii jsem objevil herecká líčidla a bengálské zápalky, které jsem si nedovedl nekoupit, a pak jsem improvisoval, inspirován jejich kouzly, divadelní hry pro známé z domu a členy rodiny svých bytných. Tak tato malá okénka do cizokrajného světa mně pomáhala přemáhati stesk po domově a podněcovala v mé obraznosti nové básnické světy. Dům, ve kterém jsem bydlel, byl ponurý. Jakmile jednou zhlédla maminka mansardu, v které jsem spával, rozhodla se, že musím změnit byt, v kterém bych byl pod přísnějším dohledem. Tento přísný dohled se časem otupil a pak – vývoj událostí vnesl do mého života velikou změnu. V roce 1915 musel narukovat tatínek do války a maminka odstěhovala část našeho bytu do Třebíče, aby žila se mnou a s mou sestrou.

I když jsme prožívali těžké starosti o tatínka, který byl v rakouských koncentračních táborech, pro mne maminčin pobyt s námi znamenal citové osvobození od cizoty, kterou jsem v Třebíči prožíval i v dobách, kdy jsem našel v tomto městě různá rozptýlení a kouzla. Teď jsem si zamiloval Třebíč, neboť po únavných hodinách v gymnasiu jsem se slunil v přítomnosti maminky, alespoň zčásti obklopen naším starým nábytkem a vůní našich jablek. Dva protikladné akordy našly své harmonické usmíření.

Kdybych napsal divadelní hru o své mamince, nedělala by mně její výprava žádné zvláštní starosti. Hra by se odehrávala v šamikovské škole, ve dvou pokojích a kuchyni, kde se vařilo, peklo, dralo v zimě peří, dvakrát do roka zabíjelo, na dvoře mezi slepicemi a husami, na zahradě pod jabloněmi, rynglemi, na záhonech, kde se kadeřil česnek a zlátly cibulové natě, na schůdcích před školou, v babiččině valečské hospodě, kde vesničtí strýcové říkali mamince Emilko, v Třebíči v domě u Machačů, kde hlaholil sebevědomě maminčin vesnický dialekt, neboť nikdy neuznala za potřebné mluvit „po městsku“, ve škole v Dalešicích, kde byla konečně blízko svému rodišti a kde s námi bydlela po dvě poslední léta svého života valečská babička, a nakonec v domku v Žabovřeskách, odkud vedla cesta už jen do nemocnice a na hřbitov nad Brnem. Daleko větší starosti než dekorace by mně dělala ta, která by měla vyjádřit složitý maminčin charakter a která by uměla milovat své děti takovou láskou jako má matka. Nikdy se s námi nemazlila, nikdy nás nechovala, a mé sestřičce to bylo snad někdy líto. Jednou se chtěla přitulit k mamince, maminka ji však musela zarmoutit a říci jí: Dítě, to neumím, to nedovedu. I když jsem jako kluk maminku nejvíc zlobil, i když jsem byl zlý, ošklivý a surový, i když mě musela trestat, měl jsem se často co držet, abych jí s pláčem nepadl kolem krku. Bylo to v mých klukovských letech a v mém mládí jako nemoc: dlouho jsem nedovedl mamince vyjádřit své city. A když potom začla stárnout a já napsal tajně báseň „Až budeš stařičká“, kterou jsem otiskl v almanachu „Matkám“ a dal mamince k jedněm vánocům, a když má sestřička, toto mé kuře, které mé muselo vždycky poslouchat, přečtla proti mé vůli nahlas tyto mé verše, všichni jsme si poplakali a nastala jakási citová úleva mezi námi. Pak maminka těžce onemocněla, její život visel na vlásku, měli jsme proč domnívat se po operaci, že její dny jsou sečteny, bylo nám však dopřáno žít ještě třináct roků s ní, to již jejího zraku bylo namále, podívala se mně upřeně do očí, až mne to polekalo. Ptal jsem se jí, zdali mě vidí. Přisvědčila prostými slovy a dala do nich tolik něhy, že ani synovi, ani básníkovi není dovoleno, aby její slova opakoval. Když po své druhé operaci tři hodiny před svou tichou smrtí dala peritonitida jejím tvářím růžový, červánkově růžový třpyt, podařilo se mým slovům vrátit jí naději, a když projevila přání, že by chtěla spát, už povznesen nad lidskou bolest, propouštěl jsem ji v duchu z tohoto života a světa, v kterém mi dala ve svrchované míře všecko, co může dáti člověk člověku.

Když byla s námi maminka v Třebíči, bylo jí čtyřicet let, její tváře byly červené jako růžičky, a třebaže byla tělnatá, pohybovala se rychle a byla svým duchem všudypřítomná. Její antipatie a sympatie k lidem byly velmi vyhraněné, jak je tomu i u mne. Když se jí někdo nelíbil, chovala se k němu zdvořile, ale tu bezbřehou srdečnost, která byla její vlastností, ponechávala si jen pro lidi, které měla ráda. Kdysi jsem přivedl k nám dívku jménem Elu a myslel jsem si, bůhvíjaký dojem udělá tato dívka na maminku. Když se setkaly moje oči s maminčinými, její se zvrátily v sloup a já jsem věděl, kolik uhodilo. Nechodil jsem s Elou dlouho. Kdykoliv jsem ji líbal, pletla se do našeho polibku vůně kožešiny, kterou nosila Ela kolem krku, a moje láska k ní se nedočkala jara. Po letech jsem se dověděl, že provedla tato dívka s mužem, s kterým měla známost, sebevraždu v přírodě. Když jsem to řekl mamince, nepřekvapilo ji to.

Když myslím na léta, kdy jsme bydleli s maminkou v Třebíči, vybavuje se mi vzpomínka na nepatrnou událost, která mně však dodnes vybavuje slastné pocity: četl jsem tehdy Hugovy Bídníky a v den, na který myslím, došel jsem k místu, které ve mně vzbudilo takové napětí, že jsem předstíral mamince, jako bych byl nemocen. Jindy stačilo, abych řekl, že mě škrábe v krku nebo že mě píchá tam či onam, a maminka, která byla ztělesněným lékařem, nutila mně, abych si lehl. Tentokrát jako by přeslechla mou stížnost, připomněla mi, že bych měl nechat čtení a obléci se do školy. Teprve když jsem ji podruhé žádal, aby mně dala obklad na hlavu, vyhověla mně, neprojevila však o mé zdraví ani nejmenší zájem. Teprve v jedenáct hodin se rozhodla, že odhalí otevřeně mou lež: Řekla prostě, abych si tedy četl, když mě kniha tolik zaujala, abych se však styděl a nelhal. Bylo to slastné rozhřešení a nikdy v životě jsem nezažil slastnější. Plul jsem románem Victora Huga na plné plachty a den za oknem zdál se mně být svou šedivostí přímo předurčený k tomu, aby ho člověk proležel.

Jindy bylo kouzelné učit se o bůhvíjakých rostlinách a ležet přitom na našem starém divanu blízko stolu, v kterém byla tatínkova stará vysvědčení z učitelského ústavu a malý šestinábojový bubínkový revolver. Jindy bylo pro mne unášející vracet se na tento divan z potulek za Třebíčí od zcela jiných klasů, než byly klasy šamikovské. Tak se má duše stávala nástrojem citů a pocitů, v kterých jsem se nevyznal a kterým jsem začal rozumět až později, mnohem později, tak dostávala má duše resonanci, o jejíž jsoucnosti jsem nic nevěděl. Kdybych byl nezačal psáti básně, zprvu konvenční a podobající se všem básním na světě, později víc a víc zabarvované skutečnými mými city a pocity, snad jsem nikdy nepoznal svrchovanou krásu života a světa. Tato krása není ani v přepychu, ani v bohatství, ani v slávě. Nedá se ničím nahradit a nedá se zakázat ani nařídit. Jako lidská ruka je historickým výplodem práce, i tato duše, tento nástroj, tato resonanční deska je výtvorem umělecké praxe, které nemůže rozumět konec konců nikdo jiný než umělec. Proto jsem nešťasten a stydím se trochu, když vidím, že neumělci ukládají umění úkoly. Je příliš jisté, že lidská společnost, počínajíc společností feudální, dělala si nároky, že za jistá privilegia si získá umělce, je však stejně jisté, že vývoj umění a pokrok je v tom, že umělci se stávali v svých nejvyšších představitelích neodvislými na blahovůli svých lenních pánů. Pravý umělec je z lidu a je z jeho nejvyšších mluvčích. Ne ovšem v tom smyslu, že by si dal sebevýmluvnějšími ústy, naplněnými sebeohnivějším zlatem, klást úkoly. Takové nedorozumění mezi neumělci a umělci je hodné politování.

Když jsem byl v sekundě, chodívaly k mému bytnému dívky cvičit písně do pohádkové hry o Zlatém klíči a živé vodě, a snad tato okolnost, že jsem slyšel nové melodie a rytmy, způsobila, že jsem zahořel touhou napsat veršovanou pohádku. Nezachoval se z ní v mé paměti ani jeden verš. Tato pohádka byla jistě špatná, avšak při jejím psaní jsem pocítil zvláštní slast, kterou jsem dříve neznal, takže jsem udělal rozhodnutí: Večer poblíž kašny prohlásil jsem svému kamarádovi, že budu básníkem. Dodnes vidím „malovaný dům“ na horní straně třebíčského náměstí, k jehož temným sgrafitům jsem obrátil pohled, když jsem pronášel toto své rozhodnutí. Zapomněl jsem na ně nepochybně velmi brzy, neboť se nepamatuji, že bych byl po této pohádce zkoušel psát jiné verše. Dvanáct let je dvanáct let, a tak musela přijít v mém životě ještě oklika, která mě znovu probudila k umění. Touto oklikou byla hudba. Je jisté, že v hudbě jsem byl mnohem pokročilejší než ve znalosti literatury. Hrál jsem již Chopinovy mazurky a přitom jsem četl romány z Národní politiky. Ale ani samotná hudba nestačila svést mě k „tvůrčím pokusům“, jak se říká. Způsobila to, jak jsem již napsal na počátku těchto vzpomínek, legenda o vzniku Beethovenovy Sonáty měsíčního svitu. Poněvadž jsem byl stále zamilován a rád hrál na klavír, pod sugescí příběhu Beethovenovy lásky improvisoval jsem čím dál tím raději a častěji na klavír své sny, ale poněvadž jsem toho nevěděl mnoho o hudební komposici, nedovedl jsem dát svým snům tvar. Kdyby v době, kdy bydlela s námi maminka v Třebíči, se byl přestěhoval s částí našeho nábytku i klavír, byl bych se patrně rozhodl pro hudbu a nenapsal už ani jediný verš. Převrat v mém duchu, který způsobily Macharovy Konfese literáta, odsunul v mém životě hudbu na druhé místo a odsoudil mě, abych se pokoušel „hrát“ své city a pocity v oblasti slova. Od sexty jsem začal soustavněji číst a mezi septimou a oktávou jsem měl již rukopisný svazeček veršů. I když se nedočkaly uveřejnění než v studentském časopise a když velkou většinu z nich nelze považovat než za nejbanálnější studentské veršování, pro vývoj mého myšlení a cítění mají veliký význam: učily mě překračovati překážky, které si nastavuje do cesty básník, než se naučí vzlétat.

Než se naučí básník vzlétat! V mých starých sešitech, odpočívajících naštěstí někde hodně hluboko vespod mezi papíry, které člověk nerad bere do ruky, našlo by se mnoho veršů, poschovávaných jako staré límce nebo klobouky. Avšak právo na literární pozornost přiznávám jen jedinému sonetu, jehož macharovský ráz mi nebrání, abych si jej vybavil z paměti a učinil součástí svých vzpomínek: je to Sonet z venkova, otištěný 1919 v třebíčském studentském časopise Svítání a později v retrospektivní příloze Lidových novin, kde otisklo několik básníků ukázky ze svých prvních prací. K jeho napsání inspirovala mě má pražská sestřenice, která bydlela dva poslední roky války u nás ve škole a posílala své rodině do Prahy všecko, co bylo k jídlu, a hlavně mouku, mouku…

Vím dobře, že ti nejsou milé vlečky

a korset podle přísně nových mód,

že vídáš ráda v krátkých sukních mlečky,

a že i bílý mlynář je ti vhod,

to všecko vím, ba že i bystré léčky

na srdce znáš tam klást, vždyť dívčí rod

zná leccos, vím, že do poslední tečky

dost ráda užilas venkovských psot,

však přece někdy zasteskneš si bolné

po výkladech a pražských chodnících

a není ti tu pak už jaksi volné…

Tož přijmi sonet, upjaté to dítě,

jež zbloudilo k nám z promenádní sítě

a touží zpět v svých ňadrech tesknících.

Maminka, která měla vší silou svého temperamentu ráda sestřenici Lidku a zároveň věděla o naší náklonnosti, přála mlynáři z mého sonetu a mě uváděla v zoufalství. Jednu listopadovou neděli 1918, právě když jsem onemocněl španělskou chřipkou a když jsem byl ve vysoké horečce na prahu bezvědomí, snad ze žárlivosti na mne, snad z obavy, aby si Lidka neodpudila svého mlynáře z Rouchovan, přesvědčila maminka mou sestřenici, že by si měla jít zatančit do šamikovské hospody se svým ctitelem, když přece přišel jen proto z přespolního městečka. Neměl jsem sil vstát z postele a zadržet dívku svých snů, prožil jsem však otřes, na který se nerado vzpomíná. Vidím pološero pokoje, v němž svítily peřiny, do jejichž tíže jsem byl zapleten. Horečka dospěla takového bodu, kdy se před člověkem kácí svět. Ač jsem sloužil v posledním roce války na vojně, nenaučil jsem se kouřit. Uchýlil jsem se k cigaretě až na Štěpána roku 1918, aby mně pomohla zkrátit čekání na sestřenici, která se zdržela v městečku déle než jindy. Během dalších let čekal jsem na ženy i nechával jsem je na sebe čekati a kouřil jsem. Kouřil jsem dvaatřicet let, až do dne, kdy mně smrt vzala cigaretu z úst a poodešla, aby ji patrně vykouřila sama.

Snad se čtenář zlobí, že ho vodím z místa na místo a z času do času, místo abych podřídil své kapitoly chronologii. Nebylo by pro mne nic snadnějšího, čtenář by byl však tímto postupem ošizen. Dokud nepozná se mnou nejrůznější jeviště, na nichž se rozvíjel můj život, dokud se neztotožní s mými nejzákladnějšími zkušenostmi, nebude moci vychutnati poesii, která se zrodila z krátkých opojení, před něž jsem byl buď náhodou stavěn, nebo jsem je (až později, mnohem později) vyhledával a sám sobě navozoval. Až se mi podaří obchvatným pohybem obklíčit své zážitky – a pokouším se o to – budeme společné vzlétat a porozumíme si navzájem do posledního odstínu myšlenky. Psal-li jsem o Třebíči, postačí prozatím, abych před naše oči posunul několik pohlednic: pohlednic třebíčské věže, z níž se zvonilo a houkalo na poplach při požárech, kouzelné předvánoční betlémy v chrámě, z jehož varhan cinkal do koled a mešní hudby stříbrný zvoneček, kaštany vroubenou Smrtelnou ulici, na jejíchž zdech byla vymalována křížová cesta a kudy se ubíraly pohřby na hřbitov, židovskou čtvrť a kluziště, kde byl v létě opentlený prostor pro slavnosti a kde na břehu řeky byly připoutány lodičky. Ale ať si počkají tyto a jiné divy na den, kdy přestaly býti jen pohlednicemi a kdy se měnily v živá jeviště. Vím jen jedno: musil jsem obětovati kráse těchto míst krásu domova, a to mé naplňovalo smutkem. Nemám rád loučení. Pro tíži okamžiku, kdy se loučíme s člověkem, s krajinou nebo s oblíbenou věcí. Když začaly dozrávat švestky a začínala žloutnout tvář listí, loučil jsem se s šamikovskými strnisky a obcházel jsem sousední lesíky, abych se potěšil, abych v nich zanechal svůj stesk. Pak přijel povoz a já jsem nasedal tak rychle, abych neviděl do očí svým milým, a odjížděl jsem celý nemocný. I když krajina mezi Šamikovicemi a Třebíčí byla zajímavá a nová pro mé oči, neviděl jsem ji. Všecko se mi zdálo býti truchlivé, i ty školy na návsích podobné šamikovské škole a květiny skromně zapadlé do trávy. Ta cesta se v něčem podobala pohřbu a žádné, ani ty nejširší obzory nedaly mým prsům volnost. Zato v první den prázdnin, když jsem konal tutéž cestu zpět, byl jsem všecek ponořen do blaženosti. Lom se mi zdál slavnostní a hadinec v prachu u silnice zářil jako čmeláci. Spojování dvou vzdálených a mně třeba sebemilejších míst bylo spojeno s nutností změnit místo, a tedy loučit se. Proto takové změny neobešly se bez pocitů úzkosti a bolesti. Když takové spojení zprostředkovala nahodilá okolnost, která roztočila mou paměť tak, že z jejího propadliště vyjel jako džber čiré a chladné vody čas a místo, v nichž jsem právě nebyl, přinášelo mi to slast, takže jsem dával dosti dlouho takovým spojům přednost před cestováním. Měl-li takový spoj ovšem nastati, bylo třeba stokrát loučit se a poznati nové a nové krajiny, ulice, místnosti, neboť bez tohoto poznání reálného nemohla se uskutečňovati krátká spojení v říši ducha. Také poesie se mi jevila být častěji a častěji z těch hodnot, které navozují v lidské mysli krátké spojení, takže třeba těžce nemocnému, který je upoután nehybně na lůžko, dává, je-li dobrá, pohyb a dovoluje mu, aby takto cestoval.

Jednou v den, kdy bylo u nás všecko v nejpoetičtějším slova smyslu „rozházeno“, kdy se u nás zabíjelo, díval jsem se oknem na poletující sníh a v samém tomto pohledu bylo pro mne tolik naléhavého vzrušení, že jsem pocítil potřebu vyjádřit je a napsat báseň. Myslím, že jsem ji nenapsal, nedovedl napsat, a tak mi zněly v mysli jenom jakési verše Nerudovy, které se mi zdály vyjadřovat podobný pocit, jaký jsem prožíval. Ale ani Nerudova báseň nepřinesla mým citům usmíření, ani Nerudova báseň nemohla mi nahraditi báseň, kterou jsem měl napsat sám. Ano, žádné, ani sebevětší dílo nemůže uspokojit člověka, který má naléhavou potřebu tvořit poesii. I když to ještě neumí, když je však tato potřeba silnější než cokoliv na světě, bude mít dosti trpělivosti, aby útočil na svoje neumění tak dlouho, až vydá kvítek. Vzdal-li se nebo došel-li jen na půl cesty, nebude básníkem a lépe by mu bylo, kdyby se vrátil z půl cesty a resignoval, než aby tam setrvával. Nikdy by neokusil sladkosti díla a jeho nedozrálé, trpké roupy otrávily by ho svým jedem. Odpoledne, o němž mluvím, dal jsem nakonec přednost sladké a nutkavé melancholii, která provázela můj pohled na padající vločky sněhu, před pokusem, za každou cenu. Neboť nenapíše-li se první verš jaksi sám, jako začíná konvulse rodící ženy, je velmi nebezpečné vymýšlet si uměle rytmus, jehož není.

Tak jsem jednoho nedělního odpoledne v dobách, kdy můj zvyk s sebou nosit notový papír pro případ, že by mne napadla nějaká hudební myšlenka, na procházce v lese napsal na rub notového papíru verše, a od té doby, když nic jiného, bylo mi alespoň jasno, že v oblasti slova dojdu spíše k možnosti vyjádřit se než v oblasti not. Pokoušel jsem se o básně lyrické, byla však mezi mými prvotinami i delší epická báseň na Juliana Apostatu, kterého mně postavil do svůdného světla román Merežkovského. Nedovedu si představit, že bych byl potřeboval v té době někoho zkušenějšího, kdo by mně byl radil. Jen četba a vlastní tisíckrát opakovaná práce kultivuje básníka. Je nutno nechati ho, aby znovu a znovu bloudil, neboť jen tak se naučí vyjadřovat sám sebe. Naučí se to, jako se naučí dítě chodit. Ostatně podle prvních pokusů nedá se říci, zdali z mladého adepta poesie něco bude. Básně všech těchto adeptů mají stejné chyby a oni sami na ně musí přijít, sami si je musí uvědomit. Teprve v pokročilejším stadiu lze mladému básníkovi poradit, a mnohem spíše náznakem, jak to dělal Mahen u mne a jiných mladých básníků, než sebelépe míněnými předpisy. Každý, kdo píše, byl by rád, aby jeho verše byly otištěny. Potká ho veliké štěstí, když prvotiny zmizí v redakčních koších a když může debutovat dílkem, které má již svou zralost, svou sladkost.

Ať se nikdo nediví, že jsem prozatím nevěnoval v těchto svých vzpomínkách téměř žádnou pozornost školnímu studiu. Dokud jsem chodil do obecné školy k tatínkovi, cítil jsem se ve škole doma, i když mě otec byl nucen tu a tam potrestat před celou třídou za mé přestupky. Před celou třídou bylo vlastně před celou školou, neboť v Šamikovcích byla jedno třídka. Pro mne to mělo zvláštní význam: když mě nudila známá látka, která se probírala v oddělení, do kterého jsem patřil věkem, mohl jsem si poslouchat látku z oddělení vyšších, na které bylo vždycky přinejmenším zajímavé, že se jí člověk nemusel učit z hodiny na hodinu. Měl jsem dobrou paměť a doma jsem se nikdy neučil. Úkoly jsem psal na poslední chvíli a spokojil jsem se raději horší známkou, než bych věnoval povinnému učení volný čas. Vzpomínám si, jak mě okouzloval obrat „chrpy korálem“ z Písně o pluhu Svatopluka Čecha, když se učili starší žáci této básni. Škola tedy ve mně nezahájila isolaci od života, tím spíš, že jsem po vyučování směl jít do třídy, prohlížet si nástěnné obrazy, psát křídou na tabuli, vypůjčit si knížku ze školní knihovničky nebo tajně lovit ve skříni s fysikálními pomůckami. O prázdninách stala se školní třída na dva měsíce mým eldorádem a nebylo hry dost absurdní, abych si ji tam nehrál.

Když jsem složil zkoušku do třebíčského gymnasia zároveň s třiceti kluky mého věku, které jsem neznal, byl jsem postaven před docela jinou školu. Třída, do které jsem chodil, byla mi cizí, nevedla z ní vyhlídka na nic známého a mí spolužáci byli mně dost dlouho právě tak cizí jako krátké nazelenalé lavice, potřísněné starým inkoustem. Zde neumět předepsanou lekci znamenalo nejen utržit si špatnou známku, nýbrž být postaven před drsnou tvář zkoušejícího, který měl po ruce mnohem horší prostředek než rákoska: suché odmítavé gesto. Měl jsem rád přírodopis, fysiku a z přírodopisu zvláště rostlinopis a nerostopis. Sbíral jsem květiny a lisoval je v knížkách, sbíral jsem kaménky, z nichž některé se podobaly hvězdám. Mnohé předměty mne těšily nebo netěšily podle toho, jak jsem měl rád profesora, který je učil. Nikdy nezapomenu na profesora Bezděka, který mne učil latinu a později také češtinu a kterého jsem miloval. Byl snědý a vyhublý jako Arab a na bradě tvořily jeho řídké černé vousy fantastickou bradku. Jednou nám přinesl sešity ohromného formátu, vyzval nás, abychom si vytáhli pravítka, a předpisoval na tabuli diagramy, které nám měly podat v kostce latinskou gramatiku. Odsoudil dříčské učení, přinesl tyto veliké sešity ještě dvakrát nebo třikrát a pak nás klidné nechal učit se podle učebnice. Měl rád hexametry a zdůrazňoval jejich rytmus kroky svých dlouhých nohou. Jindy nás posuzoval podle toho, jak jsme se chovali při skautování těsně na konci školního roku, a dva žáky, kteří měli propadnout, zachránily od propadnutí jejich praktické schopnosti, které při skautování projevili. Kdysi v kvintě nám dal za školní úkol popsat příchod jara. Byl velice rozezlen nad výsledky našeho literárního pokusu. Na jeho otázku, kdo z nás četl Pohádku máje, odpověděli všichni záporně, jen já jsem byl výjimkou, a tato má malá zásluha zmenšila v jeho očích všecky mé chyby, kterých jsem se dopouštěl v latině.

Z prvního válečného roku mám zajímavou vzpomínku na mladého profesora Otokara Fialu, který nás učil češtinu a němčinu. Miloval nesmírně poesii a hned první hodinu, když k nám přišel, četl nám báseň o růži v pustině a vypravoval s takovou láskou o Goethovi, že mě ho naučil milovat. Jindy, bylo to počátkem školního roku 1915, když nás byl dojal něžným vypravováním o Janu Nerudovi, přečetl nám jeho báseň Letní ty noci zářivá, která končí verši:

dukátovými hlasy

zvoní na krásné časy

a přál nám, aby i nám hvězdy takto zvonily, on že se s námi loučí, poněvadž je povolán na vojnu. Půl třídy cynických kluků hledalo cosi pod lavicí, neboť jsme se styděli, že jsou v našich očích slzy.

Nevím, dostalo-li se mi jinak na gymnasiu zvláštních podnětů, které by mně byly nějak přiblížily poesii. Chodil jsem do městské knihovny a vypůjčoval si tam knihy a také básně. Tak jsem poznal Otokara Březinu a později Demla a Karla Hlaváčka, jejichž kouzelný svět mi otevřel můj mladší spolužák Miloš Dvořák. Byl to samotář, který znal mnohem víc než já, a poněvadž nazíral na poesii tím, čemu říkal Šalda „druhý zrak“, platil za „mystika“. Propracovával jsem se k poesii zvolna, spíše cestou života a jeho náhod než systematickým studiem, a nemohl jsem tedy přijímati nic, co jsem konkrétně neprožil. Některé knihy mě sváděly jak ženy a nikdy v životě jsem na ně nezapomněl. Vzpomínám si na jeden jarní večer, když jsem poprvé četl Prévostovu Manon Lescaut. Vidím dodnes tmu nad, zahradami, nad klášterní zahradou, nad níž jsem tehdy bydlel a kde věčně, ve dne v noci (tak se mi alespoň zdá), cinkal zvonek. Velikým dojmem na mě také zapůsobilo „Utrpení mladého Werthera“, v kterém přes všecku tradičnost, jíž příběh končí, je všecko z nadpozemského jasu.

Veliký dojem na mě udělala Halévyho „Židovka“. Pro tuto operu jsem si zamiloval ghetta, a především pražské ghetto. Viděl jsem ji jako dvanáctiletý student na jevišti v Třebíči a nakazila mě láskou k romantickému divadlu. Tak všecko, co má v životě nad člověkem moc, muselo býti napřed předznamenáno v dětství. Proto nespěchám v těchto vzpomínkách a nenutím se, abych předčasně přerval pupeční šňůru se světem, v kterém se jaksi všecko řadilo „za kulisami“, líčilo červánky a oblékalo do šatů loutek. Padlo slovo o romantickém divadle. Zná-li člověk podivnou krásu povídek E. T. A. Hoffmanna nebo Poea, těžko se dá naverbovat do drožky realistou, i když na ni mnohdy mává, i když za ní rád odběhne na parkoviště, i když nezná nic, co by bylo silnějšího než skutečnost. Ale my, kteří jsme se rádi učili od Friedricha Engelse, že všecko je i není, a zakoušeli rozkoš z takto nového prožívání skutečnosti, máme svá nezadatelná práva, když přece máme svědomí. Ať se na nás nikdo nezlobí, když jsme odvrhli plavecký pás a vrháme se bezprostředně do života, bezprostředně do poesie. Kdo potřebuje pás, ať si jej nechá na těle. Ano, opravdu, v umění se lze utopit!

Vracím se k jedné své lásce, o níž byla už zmínka: Jednoho krásného dne v sobotu navečer přinesl mně třebíčský krejčí nový žaket. Maturanti ze starších ročníků v letech, kdy jsem nastoupil do primy, nosili dokonce cylindr. Ať se mi tedy odpustí, že si oblékám tento žaket a okřídlen jeho kulatými šosy chystám se na romantickou pouť. Člověku to dalo trochu sebevědomí, ať je to směšné, jak chce. Konečně otiskl jsem již v studentském časopise několik básní, a tak jsem si udělal už jaksi právo na malou výstřednost. Byl úplněk a měsíc červen dal tentokrát třebíčskému korsu tolik kouzla, že nešlo propást vhodnou chvíli a nepokusit se o štěstí v lásce. Ta dívka se špatnou pověstí, kterou jsem viděl jednou na koncertě, chodila sama. Věděl jsem, že se jmenuje Boženka, a kdykoliv jsme se tentokráte minuli na korse, měl jsem pocit, že ji musím oslovit, nemám-li se zbláznit. Také její oči byly jakoby v úplňku, byly černé a vlasy měla plavé. Cítila, že ji chci oslovit, a snažila se mi pomoci. Zvolňovala krok, pootáčela se k výkladním skříním, vyzývala mě svou krásou. Ale poněvadž jsem váhal, rozhodla se patrně, že se již na korso nevrátí. Ano, zaměřila své kroky k Bráně, kudy chodívala domů. Pozdravil jsem ji a přidal se k ní. Nevím, co jsme mluvili. Na korso se již se mnou nevrátila a dala se mnou doprovázeti směrem na Stařečku, kde bydlela. Zde bylo mnohem méně světel než na korse. Když jsme míjeli lucerny, zpomaloval jsem chůzi, abych mohl spojit své oči s jejíma měsíčníma očima. Cítil jsem její voňavku, kypré teplo, které z ní vycházelo jako z divotvorné básně. Měsíc stál nad střechami a byl ohromně veliký. Pak jsme se už jen líbali až do sebetrýznění. Byla úchvatná, žádoucí, a tma, plná měsíčního úplňku, byla jedinou dekorací, kterou snesl tento květ zla. Proč jsme se setkali den poté v přírodě osvětlené letním sluncem? Měli jsme se setkat v noci, setkávat jedině v noci. Býval bych ji tak brzy neztratil. A tak láska jako poesie potřebuje své světlo, které se k ní hodí. Kdybych byl po letech vsadil začátek Edisona do denního světla, nikdy bych byl nedokončil tuto báseň. Ale takové věci se člověk nedočte v estetikách, takové věci učí básníka život.

Než vypukla první světová válka, život a svět se mi zdál být přes všecky své občasné stinné stránky idylický. Pravda, bylo na světě zemětřesení, k mému dětskému sluchu zabloudilo povídání o rusko-japonské válce, hezká paní císařovna, jejíž portrét visel ve třídě, byla zavražděna, také se trousily podivné pověsti o korunním princi Rudolfovi, to všecko však bylo daleko a netýkalo se nikoho z našich známých. K událostem historickým nemohu nepočítat okamžik, kdy jsem spatřil nad Šamikovicemi balón, který velebné plul bůhvíkam, anebo pohled na Halleyovu kometu, která byla předmětem divokých dohadů, dějiny samotné se mě však dosud nedotkly svým vichrným křídlem. Vojáky jsem znal jen z manévrů a těšil jsem se na ně, když se proslechlo, že se přelijí po silnici, anebo dokonce že se utkají v polích za vesničkou. Kdysi u nás bydlel vyšší rumunský důstojník, který se jmenoval Jindřich Viktorin a jehož zjev mne fascinoval. Jednou jsem dostal ochutnat bramborovou kaši z obrovského kotle polní plotny a chutnala mně tak báječně, že jsem pak doma nechtěl jíst nic jiného než bramborovou kaši. Byl jsem jaksi s vojskem v příbuzenském poměru, neboť maminčin bratr, strýc Arnošt, který byl aktivním důstojníkem, přijížděl k nám občas na koni a dovolil mi, abych si dal na hlavu jeho černou čepici a pohrál si se zlatým střapcem jeho šavle.

V době, kdy vypukla světová válka, bylo tak krásné letní počasí, že si dodnes na ně se vzrušením vzpomínám. Snadno bych našel v kalendáři, kolikátého července byla neděle obsypána tak husté hvězdami, že jsem na ně musel hledět pln vytržení. Z této noci přicházel tatínek a řekl mi, že bude válka, a řekl to také mamince. Pak za dva tři dny to přišlo, na vratech visel plakát, na němž sám císař oznamoval svým národům, že vypověděl válku. Tatínkovi bylo třicet devět let, a tak za první mobilisace na nějaký čas ušel narukování. Jinak rukovala většina hospodářů, chalupníků a mladí, kteří sotva se sebe svlékli vojenskou uniformu, oblékali ji znova. Vzpomínka na dopoledne, kdy se Šamikovice náhle vyprázdnily a kdy stály ženy dlouho do poledne v hloučcích na návsi, dala by se vyjádřit snad nějakým antickým mystériem, neboť to dopoledne se podobalo dopoledni po hromadném pohřbu. Třebaže mně bylo teprve čtrnáct let, prožil jsem tenkrát a prožíval až do konce války úzkost, kterou nelze k ničemu přirovnat. Musím odepřít strůjcům válek čest nazývat je lidmi. Nejen rozpoutat válku, nýbrž i přijmout ji se srdcem příliš lehkomyslným je zlé… Když jsem dorostl necelých osmnácti let a byl odveden, umínil jsem si, že se války nezúčastním. V sedmnáctém roce dostaly se mně do ruky noviny, že v Rusku vypukla revoluce, a já jsem cítil celým svým srdcem, že tato revoluce zasadí válce ránu. Pamatuji se, jak v den, kdy jsem v uniformě rakouského pěšáčka seděl v Jihlavě u holiče a čekal, až přijdu na řadu, abych si dal dohola ostříhat vlasy, čtu v německých novinách článek proti ruským revolucionářům a zalykám se radostí, že revoluce pokračuje, a nadějí, že přeletí i do rakousko-uherského mocnářství. A to jsem nebyl zpracován žádnou politickou doktrínou, nýbrž samým životem a dějinami, které vystupňovaly můj přirozený patriotismus prostým citem sebezáchování. Ještě než jsem musil narukovat, hrával jsem rád na klavír hymny slovanských národů a děsil tak chudáka maminku, která je dobře znala od tatínka. Na vojně se mně hnusili kariéristé, kterým od prvního dne neleželo na mysli nic než pýcha, že jsou jednoročními dobrovolníky a že půjdou do důstojnické školy. Nezakládal jsem si na tom žlutém pásku na rukávě, který i mně dával ohavnou vyhlídku na to, že mám po šestinedělním výcviku jít do fronty jako „jednoroční dobrovolník“ s hvězdičkou. Dělal jsem všecko, abych si ji nevysloužil, a při první příležitosti jsem se uklidil do nemocnice, kde jsem mezi takovými jako já našel brzy dobré přátele. Nakonec se mi podařilo uniknout a dostat se do civilu a nikdy v životě jsem si neoddechl tak zhluboka jako v den, kdy jsem odevzdal ve vojenském depo svou čepici, blůzu, plášť, kalhoty, šálek, celtu a ostatní věci, které na mne navěsili. Tak jsem od května 1918 až do konce roku byl doma a psal macharovské básně. Nebylo to snad jen ve stylu těchto básní, že jsem poznal za svého vojančení v Jihlavě prvou Magdalenu. V tom domě se právě malovalo, div že člověk neklopýtl o malířský žebřík, a ta osobička, která se mne uchopila ve tmě za ruku, vedla si mě po několika schůdcích do pokojíčka, který se podobal…, ne, nepodobal se ničemu. Maličká mluvila špatně česky a měla nepřirozeně horké rty. Měla jistě tuberkulosu, a vzbudila-li ve mně nesmírný soucit, nedá se to říci o mých vášních. Po návratu do kasáren byl jsem spíš citově rozvrácen než cokoliv jiného. Musel jsem na ni myslet dlouho, a kdykoliv jsme pochodovali podél ulice, jejíž jméno bych nerad prozradil, zmocňoval se mě stesk. Jistě už dávno nežije, a možná, že ani nepřežila válku, vím jen, že krátké dobrodružství s ní mně víc přiblížilo Macharovu poesii. Snad bych neměl psát o citech, které v dnešní době už asi ani nejsou, na které už dnes není v našem světě místa, ale kdo má psát o citech, když ne básník, i když si na nich nezakládá. Stalo se mně jednou krátce před maturitou v Třebíči, vím, že jsme se šli v ten den dát vyfotografovat na maturitní tablo, že jsem potkal v odpoledním slunci na dolní straně bytost podobnou, kterou jsem poznal několik dní předtím v třebíčské noční kavárně. Šla rychle v elegantních šatech, kterým se nedalo nic vytknout, a jakmile se mihla na okamžik před mýma očima, dostal jsem tlučení srdce. Nebyl bych se odvážil oslovit ji, to bych býval pokládal za surové. Bylo mi, jako bych právě potkal ženu, kterou nesmírně miluji a která mě opustila, ženu nedostupnou, ženu, které se líbá ruka a tají city. Ještě u fotografa jsem na ni myslil, a mám-li říci dnes téměř po čtyřiceti letech, čím mi byla, chtěl bych ji nazvat nádherným veršem, který vypadl z nějaké mohutné básně a marně hledá souvislost s verši, k nimž patří. Ale Rakousko-Uhersko prohrálo válku, rozsypalo se, vznikl československý stát, studenti se vrátili do školních lavic a v lidech se začaly rodit nové city, které měly dost vzduchu pod popelem války. Španělská chřipka a pobyt pražské sestřenice u nás pozdržely mé až do Nového roku doma a po Novém roce jsem se vrátil do Třebíče, do oktávy, abych tam prožil půl roku kouzelného života. Profesoři měli ohled k nám bývalým vojáčkům, a tak jsme žili mnohem svobodněji než jiná léta. Rozvíjel se živý politický život a v Třebíči se zrodilo silné dělnické hnutí. Pro mne nebylo jiné cesty než cesta po boku marxistické dělnické levice, která měla v Třebíči tradici. Pracoval v ní Otto Rýdlo, vysoký hubený vysokoškolský student, který se mně zdál být v té době ztělesněním strhujícího politického řečníka. Jednou těsně před maturitou jsem ho zastavil na ulici a požádal, aby mně poradil, jak to udělat, když se chci organisovati ve hnutí, které vedl. Věděl, že píši básně, přívětivě se na mne usmál a řekl mi: „Soudruhu, organisovat se nedávej. Umělci bývají nepořádní, nezaplatíš příspěvek nebo nepřijdeš na schůzi a my tě za to vyloučíme. Když s námi jdeš, zkus to dokázat jako literát a uděláš to nejlepší, co udělat můžeš.“ Ve dvacátých letech proklamoval Otto Rýdlo v Třebíči sovětskou republiku a byl postaven před soud. Neznám jeho pozdější politické osudy, vím jen, že jsem ho ve třicátých letech vídal v Adamově lékárně v Praze, kde byl zaměstnán jako magistr. I když se v politice dopustil chyb, význam, který měl v osmnáctém roce pro rozvoj revolučního dělnického hnutí v Třebíči, byl veliký.

Nikdy mně nevymizí z paměti obraz dělnické demonstrace, kterou jsem viděl dvě léta před válkou v Třebíči. Nevím už, za co se demonstrovalo, není však pochyby, že dělníci vyšli do ulic a zaplnili třebíčské náměstí za věc spravedlivou, a já jsem byl na jejich straně. Vím, že se zavíraly narychlo obchody a že v některých lidech byla malá dušička. Po válce jsem byl přítomen na schůzi jakéhosi legionářského důstojníka, který přišel do Třebíče štvát proti ruské revoluci a legionářům pokrokovým. Jakmile vyřkl poprvé jméno Lenin, povstali dělníci a nepřestali tak dlouho demonstrovat pro Leninovu revoluci, až se legionářský důstojník po marných pokusech pokračovat ve svém projevu rozhodl k odchodu. Na pódium vstoupili zástupci dělníků a přes úsilí policie vyklidit sál promluvili po svém, řekli postrašeným měšťákům svou pravdu. Pro můj další vývoj mělo vystoupení dělníků nesmírný význam: to, co jsem později našel klasicky formulováno Marxem a Engelsem, bylo těmito vystoupeními již předem ověřeno.

V Borovině u Třebíče v nejnádhernější přírodě se nedalo jít, aniž člověk tiskl k nosu kapesník. Zdálo se, že i z borovinského potůčku se šíří hrozný zápach schnoucích kůží, které tu byly zpracovávány. Obuvnický průmysl v Třebíči byl tehdy patrně bez konkurence, takže kapitalismus zde byl víc na očích všech než jinde. Zubákova továrna na dolní straně a cedule s německými jmény nad obchody na náměstí nepřipouštěly pochybnost, v čích rukou je třebíčský kapitál. Měl-li na náměstí své vyzývavě nalíčené rty a podmalované oči a v rozsáhlém třebíčském ghettu své chudé příbuzné, němčilo-li se tam a zde mluvilo jidiš, neobešlo se v Třebíči nacionální cítění obyvatel a sociální cítění dělníků z Boroviny bez antisemitských pocitů. Z obývacího pokoje svých bytných viděl jsem v celistvosti třebíčské náměstí a jako z nějaké divadelní lóže jsem prvá dvě léta, než jsem se přestěhoval do jiného bytu, div necítil pach krámů, tak se promítalo toto náměstí ke mně do okna do druhého poschodí. To bylo jeviště imaginárních romantických her, které si snily mé oči, ale také jeviště stávek a demonstrací dělníků. Tehdy ještě nosili strážníci chocholaté čepice. Pokud stávali před radnicí vedle Lorencova knihkupectví, byli majestátní. Jakmile se na ulici něco strhlo, zmizely jejich chocholy, jimiž se podobali zřízencům pohřebního ústavu nazvaného Pietas. Byly už jen chocholaté čepice profesorů z nejvyšších hodnostních tříd, které do třetice dělaly třebíčskou uniformovanou slávu. V tom bylo celé Rakousko-Uhersko ještě před vypuknutím světové války.

V Třebíči byla jedna hospoda, která mě jaksi spojovala s mým rodným krajem. Byl to zájezdní hostinec U Janovských, kde býval v pondělí můj valečský dědeček, maminčin nevlastní otec, který jezdil do Třebíče nakupovat. Tady jsem se steskem vdechoval ponejprv pach tiskařské černi právě koupené první latinské učebnice a zde jsem pondělí co pondělí přiběhl pozdravit dědečka. Dal mi pokaždé korunu a já jsem ji ještě ten den promlsal, dal mi také lahvičku limonády, která byla nejen vonná a sladká, ale měla moc přesadit mou duši do babiččiny valečské hospody. Zvykl jsem si na svá krátká pondělní sedění u Janovských mezi řezníky u politých stolů a vychutnával jsem sychravé ovzduší této hospody jako atmosféra žánrových obrázků naší Zlaté Prahy. Konečně hospoda U Janovských byla i pro mne přestupnou stanicí, kde jsem před odjezdem na prázdniny nastupoval na dědečkův vůz, než jsme se rozkolébali směrem k Valči.

Než opustím Třebíč, abych se k ní vracel už jen v letmých asociacích, nemohu se několika slovy nerozplynout nad třebíčským kluzištěm na Stařečce. Když nastala zima a narukovaly vlněné čepice, v zapadlém koutě blízko řeky Jihlavky třpytil se namodralý obraz. Bylo to kluziště osvětlené světlem obloukové lampy a plné mladých dvojic. Brusle, jejichž hrany drtily led, zanechávaly na ledovém zrcadle kresby a svými blesky dělaly kluziště ještě světlejší, ještě slavnostnější. Na balustrádě hrála hudba a staří přešli z horní strany náměstí k plotu kluziště, aby tam vytvořili promenádu. Bylo zvykem, že hoch připínal brusle dívce, která se mu nejvíc líbila. Připínal jsem brusle vytáhlé blondýně Vlastičce, která chodila k mému bytnému cvičit písně do pohádkové hry O zlatém klíči a živé vodě. Vlastička měla nádherný soprán a popřála mi tu čest, že jsem jí směl brusle připnout. Jinak lítala z jednoho konce kluziště na druhý a měla kolem sebe celou suitu dívek. Věnoval jsem jí gumového panáčka nepříliš slušných vlastností a dočkal jsem se od ní malého psaníčka, ve kterém mně položila otázku, kterou jí mohla zodpovědět bez uzardění jen její maminka a vrána. Já jsem ji zodpověděl se vší upřímnou otevřeností, mou odpověď však zachytil Vlastiččin katecheta a já jsem měl co dělat s naším katechetou, avšak, což je horší, také se svým bytným. Náš katecheta byl homosexuální, mačkal nám ruce a dokonce některé žáky zval k sobě. Netušil jsem, že moje psaníčko Vlastičce bylo zachyceno a tak jsem se katechetovi přiznal, že jsem jí psal dopisy tajným písmem, chloridem kobaltnatým, dopisy, jejichž neviditelné písmo se ukáže, když zahříváme dopis nad kamny, a pak zase zmizí. Mému bytnému se však dostal do ruky můj lístek a pokládal za povinnost potrestat mě nejstrašnějším způsobem: musil jsem slovo za slovem opakovat text svého psaníčka, což mne stálo tolik mučivého studu, že si na tento mučednický výslech jen nerad vzpomínám.

Měl bych si vzpomenout také na třebíčské lodičky, na majáles, které jsme uspořádali na místě zimního kluziště a při němž jsme zahráli aktovku Jana Nerudy, na plovárnu, která byla nedaleko odtud, na park za nemocnicí, který mně připomínal krátce před maturitou, když jsem tam chodil i v dopoledních hodinách, park ze Zolova Hříchu abbého Moureta, měl bych snad ještě mluvit o některých profesorech, o některých přátelích a zážitcích z přírody, vyvolám si však už jen jednu vzpomínku: chodili jsme cvičit sborový zpěv na náměstí do místnosti, kde byl klavír. Tenkrát se zpívalo něco zvláště krásného (jako jindy tam cvičilo naše orchestrální sdružení, ve kterém jsem hrával druhé housle), a když jsme dozpívali, vzal mne ke klavíru starší spolužák František Kršňák a jal se mi svým vytrženým způsobem, který mu byl vlastní, přehrávat zpaměti pátou Beethovenovu symfonii. Chýlilo se k večeru, šli jsme s Kršňákem za klášter, sedli si tam na lavičku a Kršňák mi tam recitoval Březinovy a Baudelairovy verše, v nichž byla podivuhodná oxymóra. Pak mi citoval větu, že vysloviti jméno Rembrandt znamená vztyčit vysoko vlajku, a tak mne očaroval, že na tento večer plný poesie nikdy nezapomenu. V Třebíči jsem poznal, kupodivu za svých studentských let poměrně velmi pozdě a velmi málo, svého pozdějšího důvěrného kamaráda Jiřího Svobodu, který mně v mých prvních letech studia v Praze, v dobách, kdy mně toto město bylo ještě cizí, dal přátelství, pod jehož magickou hůlkou se všecko mění.

Bylo to jednou dopoledne v květnu 1920 před Kaulichovým domem na Karlově náměstí, u vrat Kaulichova domu, kde jsem se krčil, abych nezmokl. Z Kaulichova domu vyšel Jiří Svoboda, sundal brýle, jež se mu zpotily, otřel je a chystal se rozevřít deštník, když mě náhle poznal, vlídně oslovil a pozval pod svůj deštník, neboť nepřestávalo pršet a obloha byla zatažená. Rád jsem přijal jeho pozvání, neboť mně připomínal jeden nezapomenutelný večer, kdy naše orchestrální sdružení hrálo na večírku v Národním domě, kde jsem při této příležitosti uviděl poprvé Boženku. Hrál se Dvořákův první Slovanský tanec, já jsem při něm hrál basový part čtyřručního klavíru, a poněvadž nám v poslední chvíli onemocněl druhý klavírista, Jiří Svoboda za něho zaskočil. Usmáli jsme se na sebe, Jiří mě pochválil, což bylo pro mne vyznamenání, neboť to byl uznávaný hudebník, o němž jsem věděl, že komponuje. Znal jsem nadto dobře jeho otce, který byl lékařem, k němuž jsem se i já chodil léčit a do kterého byla zamilována má bytná, takže ho při každé sebemenší příležitosti volala k svým dceruškám. Když jsme dohráli, šel Jiří po svém a já jsem hledal od klavíru očima stále jen dívku s plavými vlasy a černýma očima… Teď, když jsme šli po Praze (už dávno přestalo pršet, Jiří zatáhl svůj deštník), pozval mě k sobě se slibem, že mi zahraje své písně, a já jsem cítil v tom májovém deštíku kouzlo, které měl pro mne večer na třebíčském koncertě. Věděl jsem ze svých studentských let, že Jiří patří mezi těch nemnoho třebíčských studentů, kteří hrávali v bílých kalhotách tenis, to jest mezi bohatší studenty, avšak teď, když jdeme od Kaulichova domu do Mělnické ulice, poznávám v něm člověka, kterého budu na první pohled milovati. Studoval na universitě hudební vědu a chodil tedy především na přednášky Zdeňka Nejedlého a také na J. B. Foerstra, jehož byl soukromým žákem. Krásné písně Jiřího Svobody, zvláště píseň na Heinův text Morgen steh ich auf und frage, které mně Jiří hrál, mám dodnes v paměti. Pak mi hrál Beethovenovy písně Na vzdálenou milenku a Mahlerovy kouzelné písničky ze sbírky Des Knaben Wunderhorn, a již dávno bylo poledne, a naše vzájemné okouzlení nemělo konce. Ano, krása Prahy, která zakrátko zvítězila nad deprimující ponurostí karlínské ulice, kde jsem bydlel, chtěla, abych ji s někým sdílel, s někým, kdo přistupoval k životu se stejně básnickými city jako já. Tak jsme hned napoprvé s Jiřím Svobodou uzavřeli přátelství, které bylo na život a na smrt a které znamenalo mnoho i pro můj umělecký růst.

Dnes, kdy miluji každý pražský kámen, jako miluje syn i promodralé nohy matčiny, nemohu již takřka ani pochopit, že mě mohla některá část Prahy deprimovat, že některé její části uváděly v zoufalství mé srdce. A přece je tomu tak. Nezapomínejme, že básník a poesie nadlehčují i tu nejubožejší skutečnost, že bez nich, bez jejich objevitelského pohledu byla by skutečnost neskonale chudší. Lidé bez obraznosti chtějí zlato, stříbro, přepych. Rembrandt a všichni velicí umělci objevili krásu tam, kde ji před nimi nikdo neviděl, nikdo nehledal. Paříž by nebyla zdaleka tak krásná, zdaleka tak magická, jako je, kdyby jejím čtvrtím, mostům, zdem, okenicím nedali umělci fascinující život. Když jsem ve svém Edisonovi dal vystoupit pod reflektorem poesie most Legií nebo Košíře, bylo to za cenu uměleckého revolučního činu, neboť česká poesie minulosti měla málo všední hmotné krásy. Proto se mi zdají být tak důležité objevy Antonína Slavíčka nebo Minaříka, kteří dovedli objevovat krásu Prahy, která se chystala k rozpadnutí, krásu Františku, ghetta, trhů. Když jsem žil na venkově, rád jsem se díval v kukátku na pražské obrazy, které dostávaly pod dvěma skly plastičnost a hmotnost. Byla to Praha historická a její krása, která musí uchvátit každého, zdála se mi být bez obdoby. Můj příjezd do Prahy byl zasazen do nešťastných souvislostí: seděl jsem celé hodiny na špinavém brněnském nádraží, osobní vlak mě vlekl víc než osm hodin nocí, z které jsem neviděl nic než jednotvárně poklepávající nádražíčka, a mimo to byl jsem smuten, stýskalo se mi po rodičích, po sestře, po přátelích, po domově, po té kráse, na níž po léta spolupracovala má obraznost s celým mým životem, se všemi mými láskami. Než jsem vystoupil na tehdejším Masarykově nádraží, pražská předměstí mně zakryla pohled na domy a všecek rozhled kouřem továren, takže jsem nevjížděl do slavné metropole hodné obdivu, nýbrž do jakéhosi města, které mělo povšechný vzhled, neradostný a skličující. Nával cestujících na nádraží, přeplněná tramvaj a pachuť cigaret, vykouřených v noci, dovršily mou desilusi. Bratranec, který mně chtěl projevit laskavost, našel mi byt v Karlíne v Křižíkově ulici č. 55, v domě, kde byla hospoda U bílé růže. Být s námi maminka, nikdy by mně byla nedovolila vstoupit do hrozného průjezdu, úzkého a nevzdušného, vedoucího na dvorek, kde byl pisoár a pustý sklad odpadků všeho druhu. Tento malý dvůr byl ze všech stran obklíčen záděmi vysokých domů, takže sem v žádné denní době nemohl zabloudit ani jediný paprsek slunce. Po dřevěném sešlapaném schodišti se šlo strmými točitými schody do prvního patra, kde jsem měl bydlet. Od schodů se šlo do kuchyně, páchnoucí zelím a hadry, a přes rodinnou ložnici vedla cesta do mého pokojíčka, jenž byl ubohost sama. Já, který jsem byl zvyklý na vysoké školní pokoje, v jejichž oknech vystavovala obloha svou krásu, byl bych se rozplakal při vstupu do svého nového bydliště, kdybych se byl nestyděl. Bratranec, který netušil, do jak nešťastného rozpoložení mě uvedl, postaral se brzy, aby můj černý kufr, který jsem měl s sebou v Třebíči jako student, přicestoval za mnou. Na tomto kufru, v němž byly památky na můj domov, jsem sedával a truchlil. Byly v něm také moje rukopisy a dopisy od Mahena, které jsem střežil jako oko v hlavě a které mne unášely snem pryč z hrozné díry, již jsem měl pokládati za svůj domov.

Bytná, její dcera a muž této dívky nepřidali mně nic, čeho by se má duše mohla chopit. Byl jsem šťasten, když jsem v noci proletěl jejich kuchyň a ložnici, aniž jsem se potřeboval s kým dát do řeči. Má sestřenice, která bydlela nedaleko v Kollárově ulici, byla provdána a dost dlouhý čas jsem se vyhýbal styku s ní. Semestr sotva začal, nebylo tedy proč spěchat na studium, a tak jsem si zvykl po večerech toulat se podezřelými uličkami, kde kočičí oči a oči potulných dívek uváděly mou mysl v napětí. Četl jsem v té době knihu Charlese Louise Philippea Bubu z Montparnassu, který k fantomu Macharovy Magdaleny a Soni Dostojevského mně přičaroval fantom Berty Meténierovy. Plakal jsem nad Philippeovou knihou a miloval jsem její hrdiny bezmezně. Také můj život se mi zdál být prázdný jak život jejího hrdiny a za nočních procházek jsem upíral oči pod kloboučky pražských Bert. První, co jsem si zamiloval na těchto nočních potulkách Prahou, byl hukot Vltavy a světla, vrhající se s jejích mostů do temné tekoucí noci. Zprvu jsem nepsal básně. Nemohl jsem, neboť všecko bylo ve mně přeházeno jak na nějakém smetišti a bylo třeba trpělivě snášet muka toho chaosu. I když mně rodiče posílali peníze, chodil jsem na obědy do akademické mensy, kde se jedlo špatně a kde studentský kolektiv nebyl s to mě okouzlit. Hledal jsem přátele, bytosti podobné mně, a nedařilo se mi je nalézt. Když jsem ještě studoval na právech v Brně, seznámil jsem se s hochem, který byl spřátelen s Milošem Jirkem. Tehdy vydal Miloš Jirko už jednu nebo dvě knížky básní, psal do Cesty, znal se s pražskými básníky a nosil cylindr. Jednou na přednášce v Klementinu poznal jsem ho podle tohoto vyzývavého klobouka a seznámil jsem se s ním. Nemám mu za zlé, že se choval trochu protektorsky k neznámému básníku z Moravy, a neměli jsme uzavřít tehdy horoucí přátelství. Na Miloši Jirkovi mně imponovalo ze všeho nejvíc, že se zná osobně s dvěma básníky, které jsem zbožňoval: s Karlem Tomanem a s Fráňou Šrámkem. Kdysi mě seznámil Jirko s Josefem Knapem, který byl tehdy růžový, venkovsky dobrotivý a napsal o mně zmínku do své knížky essayí o mladé poesii, nazvané Alej srdcí, ještě dřív, než jsem vydal své básně tiskem. Skupina mladých básníků, za kterou mluvil Knap, hlásila se k naivnímu humanismu smyslového založení, který pod jménem naturismus rozváděl s větším či menším štěstím Šrámkovy básnické objevy. Mé básně, které jsem psal v Brně a které našly tak horoucí přijetí Mahenovou laskavostí, nezapadaly pranic do naturistické noty. Jen výjimečně báseň O zvonečku nebo cikádových očích mohla najít jakousi milost u representantů tehdejšího básnického pokolení, takže se tato jedna báseň dostala na recitační večírek mládeže, který navštívil Karel Toman. Bylo mně také dopřáno stisknout mu ruku a promluvit s ním několik slov o jeho starém kamarádu Jiřím Mahenovi. Cítil jsem, že skupina, která mne, už nevím čí zásluhou, myslím však, že zásluhou Josefa Knapa, přijala na svůj recitační večer, nebude mým osudem. S jejími členy jsem se znal povrchně a neuzavřel jsem s nimi hlubší přátelství. Poesie, která mne přitahovala a dráždila, byla temnější a vášnivější. Žil jsem samotářsky a teprve ode dne, kdy mě deštník Jiřího Svobody uvedl do světa, který byl blízký mému světu, přestal jsem se cítit v Praze cizincem.

Jiří Svoboda měl právě tak blízko k literatuře jako já k hudbě. Přišli jsme na to, že zkušenosti z jednoho druhu umění jsou na prospěch umění, které má jiné výrazové prostředky, má však obdobné ladění.

Je na místě, abych vzdal hold neveliké knížce, která měla vliv nejen na mě a na můj básnický vývoj, nýbrž na všecky mladé básníky. Je to kniha Čapkových překladů francouzské poesie nové doby, která je divem překladatelského básnického umění. Jazyk, kterým přeložil Karel Čapek Verlaina, Paul Fořta, Francise Jammesa, Saint-PaulRouxe, Apollinaira, Vildraca, mám-li uvést jen básníky, kteří mě zvlášť silně dojímali, byl jazyk, který svou samozřejmostí, s níž se mohl měřit s prózou, vrátil mladé básníky jejich nejryzejší mateřštině. Karlu Čapkovi se podařilo z básnického jazyka vyplevelit i ty nejnevinnější pozůstatky parnasismu, licence rozviklávající nebo pathefisující verš, básnické fráze a křečovitá gesta. Vidím se, jak jednoho jarního dne čtu na Žofíně strhující a mnohotvárnou poesii, která zásluhou Karla Čapka našla u nás svůj domicil, a prožívám znovu nesmírné nadlehčení, které daly mé mysli strhující francouzské básně. Když mně poprvé padl do ruky Čapkův překlad Apollinairova Pásma, vydaného s ilustracemi Josefa Čapka (bylo to ještě v Třebíči), vím, že jsem si s touto básní, kterou jsem si později osudně zamiloval, nevěděl zpočátku rady. Teprve když Apollinairovy Zvony či Rýnská podzimní rozezvučely celé mé srdce, vrátil jsem se k Pásmu a našel v něm báseň, nad niž není větší v dvacátém století. Později jsem si opatřil Apollinairovy Alkoholy, žel tehdejší má příliš malá znalost francouzského jazyka mě ponechávala zarmouceně dohadovati se, jaká poesie je v nich skryta. Kdysi, když jsem se poznal osobně s Karlem Čapkem, položil jsem mu otázku, proč sám napsal tak málo básní, když mu není poesie tajemstvím. Odpověděl mi, že stud mu nedovolí, aby psal za sebe v první osobě. V divadelní hře, kde mluvil za jiné, tento stud necítil.

Ve čtvrti, v které jsem bydlel, byla na jaře 1920 jediná část, kde jsem se cítil dobře. Byl to karlínský park. Jakmile začaly pučet a zelenat se jeho větve, jakmile se nastěhovaly po zimním spánku na cesty zelenavé lavičky, jakmile slunce, které bývalo pohřbeno mezi domy, rozložilo se do stromových korun, v mé duši se probouzely souvislosti světlých okamžiků přítomné chvíle s mým minulým životem. Člověk mohl mít dojem, že tu zažije dobrodružství bez špíny nočních náhod, na něž byl odkázán. Ten park bylo malé oddechnutí před spánkem a ranní nadechnutí vzduchu. Rád jsem jezdíval na Žofín, který se mně zdál být poetický už svým jménem. Když jsem začal navštěvovat Jiřího Svobodu, otevřela mně svá kouzla zahrada Kinského, která, zvláště za ranních hodin na jaře, zněla ptačími hlasy a osvěžovala jak čirá voda. S Jiřím Svobodou porozuměli jsme si jak bratři a stávali jsme se navzájem nepostradatelnými: chodil jsem k němu, kdy se mi zlíbilo, a poněvadž jeho pokoj byl v přízemí, nejednou jsem zaklepal v noci na jeho okno a vstupoval k němu pak tímto oknem. Měl jsem nyní čtenáře, který rozuměl poesii a kterému jsem chodíval číst své nové básničky ve dne i v noci. Znali jsme navzájem své minulé životy, své lásky a vypravovali jsme si o nich do všech podrobností. Chodil jsem s Jiřím Svobodou do Kaulichova domu na Foerstra a Nejedlého. Zdeněk Nejedlý se svou krásnou hlavou, nad níž zářily elektřinou nabité vlasy, fascinoval své posluchače. Nikdo se neodvážil při jeho přednášce zašeptat, bývalo by se mu to nevyplatilo. Na nervní tváři profesora Nejedlého se obráželo každé šustnutí zvenčí a odhodlanost vždy ihned zakročit. Historie, estetika, společenský aspekt umění, to všechno bylo v jeho přednáškách, které improvisoval z drobných svých poznámek, stmeleno v jediný celek. Hodiny z novoměstské radnice odbíjely, občas se rozezvučela ulice jekotem Dieselova motoru, v posluchárně bylo však ticho. J. B. Foerster, kterého vidím, jak se sklání nad katedrou, otírá si zpocené brýle a s láskyplným úsměvem, v němž nechyběla ironie, upírá oči na posluchače, okouzloval nás svými vzpomínkami. Vypravoval o Gustavu Mahlerovi, Brucknerovi, dobíral si některých vlastností prudké povahy Leoše Janáčka a v jeho očích, když vzpomínal na své někdejší učitele, přátele a druhy, zatřpytila se nejednou slza. Dovedl uvádět některé svoje výklady, týkající se hudební teorie, nezapomenutelným způsobem. Jednou, sotva dokončil formality svého vstupu na katedru, popošel měkkým krokem k pianu, sedl si k němu a nábožným způsobem jal se hrát píseň Ach není tu, není. Když ji dohrál, upřel na nás oči a řekl: „Chtěl bych, abyste nikdy nezapomněli, že akord, kterým začíná tato naše krásná lidová píseň, je nonový akord.“ Ne, po takovém uvedení nedá se to zapomenout. A pak J. B. Foerster zahrál známé místo Wagnerova Rýnského zlata, a tak naši paměť svázal nejen s nonovým a undecimovým akordem, nýbrž s příběhy, které se dotýkaly srdce. Měl jsem v té době nesmírně rád Foersterovy písně Pohádka o dlouhé touze a Jiří mi je musil často přehrávat. Věděl jsem od Jiřího Svobody, jaký krutý osud stihl J. B. Foerstra a jeho ženu Lautererovou-Foerstrovou: že jim zemřel jediný syn, a cítil jsem k Foerstrovi horoucí city. Později mně bylo dopřáno seznámit se s ním osobně a na jaře 1938 na jakési veliké recepci proseděl jsem s J. B. Foerstrem několik hodin v lóži, kam nám nosili číšníci víno a zmrzlinu. Tehdy provázela J. B. Foerstra jeho druhá manželka, mnohem mladší než Mistr, bylo však radostné dívat se na tento něžný manželský pár. V době německé okupace potkal jsem jednou Mistra v tramvaji a viděl jsem v jeho očích nesmírnou bolest, kterou sdílel s celým národem. Na Zdenka Nejedlého mám mnoho vzpomínek, k nimž se ještě vrátím. Tak přednášky z oboru hudební vědy, které nepatřily vlastně nijak k mému studiu, zůstaly mně živě v paměti, kdežto přednášky filosofické a filologické – s výjimkou přednášek F. X. Šaldy nezachovaly v mé mysli po sobě skoro nic než popel. Profesor Drtina se svými kudrnatými vlasy mně připomínal něčím rouchovanského ševče Jeřábka, historické gramatice, nad níž trůnil žoviální a přece zlověstný Pastrnek, jsem se na hony vyhýbal, zato jsem chodil občas na starého Františka Krejčího, který byl dobrotivý a paličatý zároveň. Na některé přednášky jsem chodil, jen když se testoval index, a tak musím přiznat, že jsem byl velmi nepořádným posluchačem. Zato jsem s vášní četl všecky v českém jazyce dostupné knihy z oboru literární historie a během času osvojil jsem si z nich dosti veliké vědomosti. Vím, co mně dal Lanson nebo Otokar Šimek, ale také Vlček, Jakubec, Arne Novák, Hýsek, Šalda a jiní svými literárně historickými studiemi. Samotné přednášky se mně zdály úmorně dlouhé, a zvláště když je četli profesoři ze zpracovaných textů, zdálo se mně ztrátou času, když jsem měl svou bloudící myslí bez soustředění poslouchat něco, co bych si byl hrozně rád přečetl.

Do Klementina jsem chodil rád pro klementinský dvůr, na němž byl člověk jaksi odříznut od svého města a století a mohl tu volně snít. Zato jsem nenáviděl posluchárny v Krakovské ulici, která se mně zdála být ponurá. Velmi rád jsem chodil na přednášky profesora Haškovce. Měl pět šest posluchačů a Svým šviháckým zjevem prozrazoval na první pohled, že ho školila Francie. Zpěvavým hláskem, který by se byl ve větší posluchárně jistě ztratil, rozbíral látky o Tristanu a Iseuté a dovedl člověka svým způsobem upoutat, i když neměl žádné profesorské ctnosti. Také jsem poslouchal jeden semestr v klementinské posluchárně Arne Nováka. Jeho temperament byl nezkrotný, měl špatnou výslovnost a stále se na něco či na někoho zlobil. Byl malinký, směšný, ale jeho vášnivost byla tak přesvědčivá, že mu bylo těžko odporovat.

Milovníkem začínajících autorů byl Miloslav Hýsek. Jakmile se dověděl, že některý jeho posluchač píše verše, upřel na něho zprvu svou zvědavost, později pozornost. Také mne si povšiml, a třebaže jsem byl na jeho přednáškách řídkým hostem, zajímal se o mne, o to, co píši, a neodepřel jistý obdiv ani těm mým básním, jako byla Poetika z příští Pantomimy, s níž a s jejímž napolo revolučním a napolo gaminským způsobem nemohl souhlasit. Přes tento nesouhlas přiznal jí básnické hodnoty na rozdíl od Arne Nováka, který se dal touto básničkou vyprovokovat až k zuřivosti. Přítelem mladých básníků byl duchaplný profesor Václav Tille, o kterém mně řekl Šalda s posměchem, že mluví-li, je literárním géniem, vezme-li však do ruky péro, je literární nulou. Byl jsem nemnohokrát na jeho přednáškách z oboru srovnávacích literatur a upoutal mě nejen svou výmluvností, která se ráda vlichocovala dámám, nýbrž látkou samotnou. Bylo pro mě zajímavé sledovat, jak putuje ten či onen literární motiv z díla do díla, od národa k národu. Když jsem již vydal tiskem knížky, projevoval mi Václav Tille osobní pozornost. Často jsem se ho chtěl na to či ono zeptat, výřečný profesor mě však nikdy nepřipustil k slovu. Brzy jsem se rozhodl, že opominu státní zkoušky a udělám nanejvýš jen rigorosum. Nepotřeboval jsem si tedy předcházet profesory z oborů, které mě nebavily, a tak v mém poměru k universitě nehrála zištnost žádnou roli. Přihlásil jsem u F. X. Šaldy svou disertační práci o Charles Louisu Philippovi, sehnal jsem si k ní materiál, prostudoval jej, práci napsal, neodevzdal jsem ji však nikdy. F. X. Šalda ještě v dobách, kdy jsme byli dobrými přáteli, mě upomínal, abych mu práci odevzdal, neodhodlal jsem se však k tomu. Zdálo se mi nakonec nepoctivé dát si udělit doktorský titul, který by pro mne neměl žádný význam a který nadto mělo mnoho hlupáků. Otázky rodičů, zdali udělám aspoň doktorát, když nechci být profesorem, byly stále řidší a řidší, a když jsem vydával tiskem knihy, otázka zapadla a už se neobjevila na programu.

Chodíval jsem s Jiřím Svobodou na koncerty a slyšel jsem tehdy v poměrně krátké době všecky Mahlerovy symfonie. Veliký dojem na mne udělala Berliozova Fantastická a Dvořákovo Requiem. Již tehdy stávalo se mou zálibou „luštit mythy“, to jest hledat reálný základ různých mythologických příběhů či obřadů. Později, když jsem se chystal k dramatickým pokusům, měl jsem v úmyslu zdramatisovat Komenského Labyrint světa pro jeho dráždivou konkrétnost a napsat kosmogonické drama, jež po stránce filosofické nebylo nepodobné pojetí Hegelovu, kterého jsem v té době neznal. Pohyb hmoty, z něhož se pak mělo zrodit všecko bytí, měl být vyjádřen opticky kmitavým světlem Geiszlerových trubic a sluchově hukotem motorů. Zatím jsem se uskrovnil a pokusil se o jednoaktovou hru Smrt v květnu, kterou jsem otiskl v Cestě.

Největší událostí letního semestru 1920 bylo pro mě, jak jsem již o tom psal, mé osobní seznámení s F. X. Šaldou. Než jsem k němu šel kolokvovat do domu pod Bruskou, kde tehdy bydlel, měl jsem poznati za zvláštních okolností tento dům. Bylo to po svatodušních prázdninách 1920, kdy cestou z Šamikovic jsem navštívil v Brně Mahena, když tato zvláštní lidská bytost, hluboce lidská a podivně citově rozvrácená, si náhle při mé návštěvě vzpomněla na Eduarda Vojana, který podle novinové zprávy onemocněl. Mahen napsal několik řádek, dal mi je do obálky, obálku zalepil a mě požádal, abych psaníčko odevzdal Vojanovi. Den poté časně ráno, když jsem vystoupil v Praze z vlaku na Masarykové nádraží, spatřil jsem v první trafice, do které jsem si šel koupit cigarety, Vojanovo jméno v černém rámu. Byla to pro mě rána, vzpomněl jsem si na tesknotu v očích, kterou měl Mahen, když psal svůj vzkaz někomu, kdo pravděpodobně právě umíral. Nebyla to jen vulgární zvědavost dovědět se, o čem píše můj veliký přítel hrdinovi svých her, co mě přimělo, abych přitiskl zalepenou obálku s Mahenovými řádky na okenní tabuli a přečetl si, že Mahen doporučuje doručitele psaníčka Vojanově pozornosti. Bylo to smutné srovnat perspektivu, která mohla vzejít mé duši ze seznámení s umělcem Vojanovy velikosti, s chmurnou skutečností, že už nežije. Takový je život. Tam, kde lidská společnost musí plánovat, aby se obešla bez bloudění, je plánování jednotlivcovo vždycky nejisté, a já pro svou osobu jsem neměl nikdy dost odvahy s ním počítat. Závěr mých smutečních meditací byl prostý: navštívil jsem dům pod Bruskou, zazvonil u dveří, na nichž byla visitka s jménem Eduarda Vojana, a odevzdal Mahenovo psaníčko dámě ve smutku, která mně přišla otevřít dveře. Na odpověď jsem ovšem nečekal a jen při sestupování se schodů jsem slyšel v duchu kroky toho, který tam ležel uvnitř v rakvi.

Je ještě jedno seznámení s člověkem, kterého jsem miloval, ale jež jsem lehkomyslně zanedbal pro všecky časy i když jsem o tom dosud neměl příležitost říci slovo, zbožňoval jsem poesii Antonína Sovy, a zvláště jeho Lyriku lásky a života. Vím, že jsem první rok svého pobytu v Praze chodil jednou víc než hodinu krátkou Josefovskou ulicí a že jsem se chystal vstoupit do domu, kde bydlel Antonín Sova, abych ho navštívil. Snad jsem ani tehdy ještě nevěděl, že podobně jako kdysi Heine je připoután náš veliký básník k lenošce a že ji neopouští. Nebyl to tento důvod, co mi zabránilo, abych se osmělil a zazvonil u bytu Antonína Sovy. Byla to jakási nemožná plachost, která se napohled tak špatně hodila k mé povaze, co mě zabránilo uposlechnout mou touhu. O několik let později se však naskytla příležitost, která mě přímo postavila před možnost navštíviti nemocného básníka. Bydlel jsem tehdy v Košířích a onemocněl angínou, když se ukázala nutnost urychleně zaplatit kolejné a dát se zapsat do dalšího semestru. Nevím, kteří mí přátelé, si vzali na starost postarat se o můj index, byl však mezi nimi také Zdeněk Kalista, který se znal s Antonínem Sovou a zmínil se mu, jak nepříjemný úkol na sebe za mne vzali. Neměl z nich totiž nikdo zbytečných padesát korun, které bylo nutno za mě zaplatit, a já jim peníze nenechal, poněvadž jsem je také pravděpodobné neměl. Antonín Sova prý se ochotně nabídl, že věc vezme na sebe, a já byl včas zapsán. Mohl jsem si vzít za záminku tento jeho mecenášský čin a mohl, ba měl jsem mu jít poděkovat za laskavost, kterou mi projevil. Chystal jsem se dlouho navštívit ho, ale nakonec zemřel Antonín Sova dřív, než jsem se k návštěvě odhodlal. Byl jsem mu tedy jen na pohřbu a dodnes, kdykoliv jdu Josefovskou ulicí, mám nemožnou touhu: vystoupit po schodech tam, kde by mne byl přijal, kde by mně byl podal ruku. Antonín Sova sledoval poesii básníků naší generace a jednou se dokonce pochvalně zmínil o mé hře Depeše na kolečkách. Škoda, že tak vzácné bytosti jako on už se na věčné časy nastěhovaly na hřbitovy. Mně nezbývá než tesknit a zlobiti se na svou hloupost, na svou nedbalost.

Babička Říhová

Třebíč, jeden z prvních studentských bytů

Stará hospoda U Janovských

Třebíčský gymnasista 1915

Třebíčské gymnasium

Po maturitě

Dalešice, škola

Pohled ze školního okna

Pohled z okna v Dalešicích, kde Vítězslav Nezval psával

S Jiřím Svobodou 1923

Jsou někdy náhody, které by si člověk těžko vymyslil. Jednoho dne jsem požádal svého karlínského bratrance, aby se mnou jel na libeňský hřbitov, kde, jak jsem věděl, je pohřben Karel Hlaváček. Tehdy jsem ještě neznal Libeň, která se mi v dobách, kdy jsem psal Pantomimu, stala nejmilovanějším předměstím, poněvadž se v něm narodila a prožila svá dívčí léta žena, která byla mou Musou v dobách, kdy jsem psal báseň Mireio 1923, byla tedy tato čtvrť, jak se mi zdálo, barevná a sugestivní, v mém srdci zcela spjata jen s obrazem Karla Hlaváčka, jak jsem ho v sobě nosil. Když jsme vystoupili na místech, kde byl podle mínění mého bratrance libeňský hřbitov, povšiml jsem si, že opodál stanice je vitrína nějakého knihkupectví. V té době byly Hlaváčkovy knížky rozebrány a já jsem se ani nepokoušel hledat je po Praze jinde než ve veřejné knihovně, z které jsem si je vypůjčil. Jaké bylo však mé překvapení, když jsem spatřil za výkladní skříní malého libeňského knihkupectví u hřbitova svazek Hlaváčkovy poesie, vydaný Arnoštem Procházkou, ten svazek, který jsem tak dobře znal a miloval, a když tento svazek byl na prodej za antikvární cenu. Tato náhoda byla jako nějaký zázračný vzkaz, který mně posílá básník Mstivé kantilény za horoucí lásku, kterou jsem k němu měl. Koupil jsem si knížku, a obohacen náhle tak netušeným způsobem, vstoupil jsem s bratrancem na hřbitov. Na dotaz u hrobníka, kde je básník pohřben, dostalo se nám jeho laskavé odpovědi. Hrob byl nedaleko a žena v černých šatech, která u něho stála, byla podle hrobníkova sdělení básníkova sestra. Když jsme jí řekli, že přicházíme navštívit básníkův hrob, byla tak laskava a vypravovala o svém starším bratrovi, jaký byl jemný a dobrý, jak miloval svou matku, jak krásně se choval k nim, dětem, jak špatně je dodnes rozuměno jeho slovům, jak lidé špatně chápou jeho slova z dopisu „panu Przybyszewskému“, kde oslovuje bratry bolesti a bídy, že Karel Hlaváček, jak si to leckdo myslí, nezemřel hladem, že nepocházel ze spodiny, nýbrž z řádné dělnické rodiny, že byl obětavý a že kromě pana Arnošta Procházky a pana Jiřího Karáska ze Lvovic málokdo zavítá k jeho hrobu. O dvacet pět let později měl jsem příležitost poznat blíže paní Kláru Hlaváčkovou, slyšet od ní mnoho vzácných sdělení o jejím bratrovi, avšak naše první setkání u básníkova hrobu bylo tak zvláštní, tak fantomatické, jakoby namalované Hlaváčkovou rukou nebo rukou Odilona Redona, ne-li Féliciena Ropse.

V prvých letech svého pobytu v Praze jsem zastihl ještě několik divadelních představení Hilarových v divadle na Královských Vinohradech, která patří k vrcholům jeho režisérského umění. Myslím na Verhaerenovo Svítání, opravdové kolektivní drama ohromného scénického účinku, a Ghéonův Chléb, podivuhodně a nově lyrický, s Dvořákovými Husity, kde byla scénická účinnost vystupňována až do obludnosti. Jinak jsem do divadla často nechodil, nanejvýš na nějakou starou romantickou operu, neboť tehdy začal uchvacovati nás mladé básníky a modernisty film. Přece však nemohu se nezmínit o nezapomenutelném představení, které uspořádal ve Švandově divadle F. T. Marinetti. Bylo to ještě v dobách, kdy jsem nepatřil k básnické avantgardě a neměl jsem tedy k Marinettimu žádný vztah. Jeho futuristické synthesy, které jsme později s Honzlem rovněž uváděli na scénu, měly atmosféru a samo dramatické jiskření. Marinetti dovedl uspořádati dokonalý humbuk, a zatímco recitoval excentrické básně plné citoslovců, tančila na jevišti, na němž prováděl svou produkci, jakási tanečnice za doprovodu rozladěného piana, které hrálo známý valčík Herkulesbaad. V obecenstvu se našli lidé, kteří hvízdali, jiní se postavili na obranu futuristického představení, takže docházelo v obecenstvu k pokusům o rvačky. Když šlo do tuhého a hlasy proti Marinettimu nabývaly převahy, provolával jsem mu slávu proti těm, kteří by byli představení rádi rozbili. Vždyť za nemálo let poté začali jsme dělat s Frejkou, E. F. Burianem a Honzlem divadlo, které vzbuzovalo v obecenstvu rovněž dvojité pocity. Nechci však předbíhati a dám tentokrát přednost chronologickému vývoji událostí, neboť čas hrá v jistých obdobích života velikou roli a rozdíl půl roku je pro básníka, jenž začíná se seznamovati se světem literatury, stejně dlouhá doba jako pro dítě, které začíná chodit. Již brzy opustím v duchu svůj strašný karlínský pokojíček, abych po odjezdu na prázdniny a návratu do Prahy se nastěhoval do daleko jasnějšího bytu na rozhraní Vinohrad a Nuslí, kde jsem prožil jednu svou studentskou lásku, která ani z velkého odstupu času neztratila svůj pel. I když neskončila tak šťastně, jak začala, nemohu o ní nepsat.

Jednoho pozdního odpoledne na jaře 1921 stál jsem v hloučku posluchačů, kteří si dávali v Kaulichově domě testovati index, když ke mně přistoupila mladá studentka a ptala se mě na profesora, kterého jsem neznal ani podle jména. Byla překvapena, byla pohoršena, zdálo se mi, že je zdrcena, když jsem se jí upřímně přiznal, že chodím co nejméně na přednášky a že jsou v mých znalostech universitního života citelné mezery. Bylo spojeno s neblahým úsilím, chtěl-li jsem otevřeným pohledem odhaliti, kdo se mnou mluví, s kým mluvím. Dívka při mém pokusu prohlédnout si ji sklopila oči a skryla je s takovou bázlivostí před mým pohledem, že jsem se raději zadíval na její ruce, v nichž byl otevřený index. Dívka byla zřejmě z přírodovědecké fakulty a byla povinna absolvovati na filosofii některé předměty, společné oběma fakultám. Když jsem musil zklamat několik jejích otázek, na které jsem odpovídal jako někdo, kdo je tu na fakultě cizincem, dala mi otázku, zdali se zúčastňuji stavby nového studentského domova na Letné. Řekl jsem jí, že ráno dlouho spávám a že patřím k nejhorším studentům, jací jsou na filosofické fakultě.

Nevím, proč si dala zapsat přednášky tak speciální, jako byly Pastrnkovy přednášky z oboru historické mluvnice, a nechápu, co mne vlastně přimělo slíbit jí na její výslovné přání, že dám otestovati u Pastrnka její index. Proč se tolik zajímala o věci, z nichž mě už dávno nestrašily výčitky svědomí, proč se tolik zajímala o to, jak nakládám s volným časem, jak nakládám s časem vůbec. Viděl jsem na první pohled, že je to nevinná duše, a přes jisté množství cynismu, který jsem už pochytil v Praze, neuzavřel jsem před touto studentkou s význačnými rty svou srdečnost a upřímnost. Měla opravdu zvláštní rty, nad nimiž se chvělo cosi nesmírně něžného, měla rty, které se mně chtělo líbat. Avšak při prvním svém pokusu dvořit se jí potemněl její pohled, zesmutněly její oči, uzavírala se její duše jako poupě. Dívka byla upřímnější, než si lze vůbec představit. Byla nevinná. A její nevinnost se projevovala zvláštním způsobem. Mluvila s velkým nadšením o svém otci, který prý nosil plnovous a na kterého si tato bláznivá dcera vzpomínala, když lesní halouzky dotýkaly se její tváře. Za necelou půlhodinu, kdy jsem ji doprovázel po Karlově náměstí k průjezdu, za nímž bydlela, měl jsem příležitost poznat tolik jejích důvěrných představ, že mne myšlenka na maličkou pronásledovala ještě dlouho večer poté, kdy jsem ji doprovodil k jejímu bydlišti. Kdykoliv jsem se pokusil nadhodit byť i vzdáleně, že se mi líbí, dala se jaksi na polekaný ústup a nevěděla, co si počít s pohledem.

Příštího dne, když jsem po dvě hodiny čekal v posluchárně v Krakovské ulici, až se rozhodne profesor Pastrnek ukončit svou přednášku, zdálo se mi, že jsem na sebe vzal směšný úkol. Všecko mě bolelo od sedění v lavici, a sotva dal pan profesor svůj podpis do indexu mé známé, již jsem pelášil po ulici, kde byl překrásný slunný den. Prodloužil tentokrát svůj půvab zřejmě proti všem meteorologickým předpokladům a pozlatil ještě dvůr Klementina, kde jsem se dosti dlouhou dobu procházel a čekal svou kolegyni. Přišla s malým zpožděním a projevila přání, že mě doprovodí na kus cesty k mému bydlišti.

Tak jsme šli přes celý střed města od Klementina staroměstskými a novoměstskými uličkami až na Karlov, kde poslední paprsky slunce zakončovaly den. Teď bylo na mně, abych se nabídl, že doprovodím svou novou známou, když jsme však ušli kus cesty, přála si ona doprovodit mě. Tu se mi zrodil v hlavě nečekaný nápad. Nechal jsem dívku jít po svém boku až na místa, kde se zatáčejí tramvaje pod vinohradským kopcem směrem k Nuslím. Dívka stála u domu, kde jsem tehdy bydlel, a s nejnevinnější tváří projevila souhlas s mým přáním, když jsem ji pozval, aby šla navštívit můj pokojík. Jsem přesvědčen, že stoupala po schodech s naprosto jinými city než já. Šla ponořena do hovoru a netušila snad ani, že mne se zmocňuje horečka: horečka vášně a touhy po ní. Vstoupili jsme do pokoje a na mou výzvu, aby odložila kabát, odmítla. Rovněž si odmítla sednout, když jsem k ní přistrčil židli, odmítla pak ještě několikrát. Zmatek, který se jí zmocnil, byl v rozporu s celou poklidnou cestou, kterou jsme vykonali spolu bok po boku. Byl v rozporu se vším, co mi cestou říkala, s tónem jejích slov, s její studentskou upřímností a otevřeností. Snad cítila, že v mém srdci a v mé mysli je vulkanický zmatek, který sám za sebe neručí, který může se dát strhnout jinam, než mínil, jinam, než chtěl.

Má-li si sednout, nesmím prý se na ni dívat, nemám prý se na ni vůbec dívat, říkala a doprovázela svá slova plachými gesty. Pak se stalo cosi, co jsem nečekal, co jsem nemohl čekat, co jistě nečekala ani ona sama, když mě vyzvala, abych se obrátil a nedíval se na ni, dokud mne o to sama nepožádá. Když konečně se ozvalo cosi jako její hlas, byl jsem překvapením smeten z výše, kterou jsem přece jen udržoval nad postojem dívky, byl jsem překvapením smeten na kolena. Před mým lůžkem stála tato podivná studentka nahá jak soška a cudná, jak jsou nejkrásnější výplody sochařského umění. Bylo nepochybné, že je panna a že se dnešního dne svlékla ne proto, že by snad byla rozhodnuta své panenství zrušit. Když jsem se k ní přiblížil, prosila mě, abych ji nikterak neměl za zlé, že chce zůstat tím, čím je. Pokryl jsem její tělo polibky, pokrýval jsem její tělo polibky. Bylo mi jasné, že dívce jemnosti této maličké nebudu násilně vnucovat nic z toho, co si bude zítra či pozítří přát zároveň se mnou. Nebylo v tom z mé strany jen nějaké chytráctví, byl jsem jejím gestem uvržen do citového rozpoložení, které se rozvíjelo tak rychle, jak ubývalo posledních paprsků dne. Dovolil jsem dívce, aby se oblékla, a odcházeli jsme z mého pokoje nevinní a čistí, plni skrývané vášně. Sám v sobě jsem si umiňoval, že budu tak dlouho zdrženlivý, dokud si to bude dívka přát. Zdálo se mi, že jsem se stal hercem pastýřských her a moje přítelkyně že je Amaryllis. Vzpomínám si, že jsem v té době napsal několik básní v próze, které se mně nezachovaly, v nichž jsem však vzýval svou lásku jako hrdinku bukolik. Zúčastnili jsme se jednoho odpoledne velikého komunistického meetingu v Lucerně, kde se konalo nějaké masové zasedání komunistické strany. Dívka byla vychována v socialistickém duchu a naše polibky v prostředí, které řešilo vážné sociální otázky, měly zvláštní vroucnost, zvláštní nábožnost. Během několika dní jsme se do sebe zamilovali a jaro sehrávalo s námi hru na kouzla. Tehdy jsem poznal poprvé, jakou závratí může naplnit ducha procházka na dolním svahu Petřína nad Kinskou zahradou. Naše dny se prodlužovaly a záclona, kterou jsme své soukromí oddělovali od příliš prudkého denního světla, byla oponou mezi pouličními zvuky a říší divů. Tento blažený stav by byl býval trval snad donekonečna, kdyby si nebyla usmyslila má bytná, pochybná vdova po vojákovi ze světové války, že nás překvapí, že mně dá výpověď. Najiti samostatný pokoj nebylo pro člověka tak málo zběhlého v praktických věcech jak já nic lehkého. Měl jsem samozřejmě jen jediné východisko: zaklepat u Jiřího Svobody a požádat ho, aby mne nechal do konce školního roku v svém bytě. Vyhověl mi laskavě a jeho bytná přimhouřila oko nad tím, že bude muset stlát denně o jednu postel víc, avšak zvát si do tohoto pokoje Amaryllidu bylo nesmyslné, bylo nemožné. Od rána do večera jsme se toulali jarem a já jsem poznal při této příležitosti Stromovku, kterou jsem si nesmírně zamiloval. Tak sám život, jak to ani jinak není možné, mě učil znát Prahu a Praha se mi stala během let hudebním nástrojem, v němž zhuštěn v symfonické mnohotvárnosti vibruje můj život. Naše láska bez přístřeší, jak bych nazval své pražské bloudění s přítelkyní, octla se v sázce, když mě osud svedl s ženou, jíž patřila v posledních letech války má láska. Nade mnou a nad Amaryllidou, která byla něžná a dobrá, jako by praskl strop nebes. Začal jsem chodit jinými cestami než ona a těch pár básní v próze, které jsem na ni napsal, je bůhvíkde v mých starých papírech. Ale Praha už se mi nezdála být jen Prahou červených záclonek a kočičích očí, má přítelkyně mně svou čistotou otevřela jiné světy. Snad nechtěla docílit nic jiného, když mně svěřila na fakultě svůj index, snad její přírodní filosofie chtěla zachránit ve mně hodnoty, které se často v lidech ztrácívají, když se odstěhují nadlouho z vesnice do města. Jednou jsme byli v lesíčku nad Stromovkou. Dole v průmyslové čtvrti Prahy se třpytily měděné trubky a hrála smuteční hudba. To šel pohřeb. A já jsem cítil, že je to mé poslední dostaveníčko s Amaryllidou.

Mé seznámení s Jiřím Wolkrem by se dalo poměrně snadno určit na den a na hodinu. Toho deštivého říjnového podvečera sešlo se několik mladých adeptů literatury a umění kdesi v Podskalí v prázdném bytě, který měl sloužit za skladiště chystaného nakladatelství, jež hodlal uvést v život mladý dirigent, který měl svou vlastní filharmonii. I když tato Šakova filharmonie, která uvedla například všecky Mahlerovy symfonie, měla citelné nedostatky, které neušly hudební kritice, její šéf dělal kariéru, o jaké se málokomu snilo. Nevím, kdo z mladých literátů ho sváděl k myšlence, aby založil nový umělecký časopis, ve skupině básníků, kteří se sešli toho dne v Podolí, byl však také Zdeněk Kalista. Bydlel tehdy s Wolkrem na Celné ulici a Wolker přišel za námi spíš v úmyslu stavět se trochu posměšně k plánům Šakových literárních satelitů než s úmyslem brát jejich podnik vážně. Tiskl ho Neumann a Wolker si nesl číslo Června, v kterém vyšla právě jeho básnička Rekruti. Měl obnošený kabát, černý široký klobouk, zformovaný po skautském způsobu, a po jeho pihovaté tváři našedlé barvy mu stékaly ještě kapky deště. Mlčky jsme se seznámili, Wolker mi půjčil časopis se svou básní, a s bodrostí, která byla v rozporu s jeho zjevem, se vyrovnával s Kalistovými argumenty. Předmět jejich diskuse mně zůstával skryt, ostatně mě sem Kalista pouze „přivedl“ jako člověka nezasvěceného, a tak se celá záležitost pro mne scvrkla v episodu, na níž byla zajímavá jen jedna věc: že jsem se seznámil s mladým básníkem, s nímž jsme později uzavřeli vřelé přátelství. Nevím, že bych v den našeho seznámení byl nějak těsněji poután k jeho poesii. Neznal jsem ji, neznal jsem z ní o mnoho víc, než bylo právě otištěno v Neumannově týdeníku. Je jisté, že jsem si napříště Wolkrových básní, otiskovaných v různých časopisech, všímal a že se mně líbil jejich tón, kterým se lišily od tradičních básniček, jaké otiskoval Wolker koncem války v studentských časopisech pod pseudonymem Jiří Ker. Bylo by zajímavé zkoumat vědeckým způsobem, kde se vzal tento důvěrný tón plný deminutiv a andělů ve verších některých básníků dvacátých let. Poněvadž jsem se vyvíjel mimo tento literární proud (moje deminutiva byla peříčky ze Šrámkových pampelišek), mohu s dosti velkou nadějí, že budu objektivní, vyslovit domněnku, že iniciátorem tohoto tónu u nás byl Zdeněk Kalista. Znal obstojně francouzsky, četl Apollinaira a jeho báseň Bílý sníh mu patrně učarovala tak, že s její pomocí došel k svým andělům. Ačkoliv napsal Wolker epigram proti dospělým mužům, kteří se „milují s anděly“, napsal ho nejen proti Kalistovi, který byl magnus parens těchto andělů, nýbrž také sám proti sobě. Při posledních redakcích svých prvních knížek mladí básníci tyto anděly hromadné vyháněli z ráje svých veršů, a poněvadž Kalistův Ráj srdce vyšel později než Wolkrův Host do domu, vyhnal jich víc než sám Wolker. Kalista, až na svou titěrnost, kterou prozrazoval i v svém ústroji, v své hůlčičce, v svém žaketu, byl široce vzdělaný mladý muž a měl v estetice teorii, jejíž prapůvod je mi neznám: teorii odrazných ploch, jak tomu říkal. Například ve verších:

Pole, luku a lesy,

památku boží postavili jsme si.

Prostě řečeno, šlo v jeho miniaturně založených básničkách o uplatňování zákona obrazového kontrastu. Touto teorií „vychovával“ nebo alespoň se snažil „vychovávat“ Wolkra a na dálku do Písku snad i A. M. Píšu, do jisté míry též Svaťu Kadlece, toto však byli básníci vyhraněného osobního charakteru a nakonec se s Kalistou rozešli. Wolker se s ním rozešel docela otevřeně kolem svatodušních svátků 1921, když si přivezl z Prostějova Svatý kopeček. Zde má paměť nemůže selhati, neboť tehdy, jednoho svátečního dne, jsme uzavřeli s Wolkrem srdečné přátelství.

Potkali jsme se brzy po poledni na nábřeží u Národního divadla a Wolker mě pozval, abych šel k němu do Celné ulice, že mi přečte dlouhou báseň, kterou prý právě napsal. Stěžoval si na Kalistu, že je těžko být jeho spolubydlícím, že žádá jakousi vděčnost ode všech, kterým tak či onak prospěl literárně svými známostmi či znalostmi, zvláště znalostmi jazykovými. Rozpor mezi bývalými přáteli dospěl až tak daleko, že si navzájem jeden před druhým zamykali své zásuvky, aby si nemohli „okukovati“ své verše.

Wolker, s potutelným úsměvem otevřel svou přihrádku, vytáhl sešit a jal se mně číst Svatý kopeček. Byl jsem šťasten, že mohu s plným přesvědčením pochváliti Wolkrovi jeho báseň, která kromě svého spodního tónu, na němž je znát Apollinaira, byla alšovsky česká. Wolkra potěšilo, že zdůrazňuji českost jeho básně, neboť si přál být světový i český, a v Svatém kopečku se mu to dokonale podařilo. Rozejeli jsme se do Stromovky, kde byl koncert, sedli si opodál kapely a s otevřenou upřímností starých přátel jsme si navzájem svěřili všecko, co si svěřují důvěrní přátelé. Wolker mně vypravoval o své matce, která byla jeho důvěrnicí, o otci, s kterým si příliš nerozuměl, o svých láskách a přátelích, které jsem měl brzy poznat osobně. Patřil k nim Ivan Sekanina, medik Vincenc Kratochvíl a Evžen Wichterle, studenti z Prostějova, kteří žili teď také v Praze. Wolker hrál na klavír a hrával občas v biografu v Prostějově, aby si vydělal na hodiny angličtiny, kterou dokonale ovládal. Četl v originále Oscara Wildeho a naučil se od něho smyslu pro aforismus. I když tyto aforismy a duchaplná rčení byla u Wildea často salonního rázu, dovedl je přenést Wolker do své poesie sociální a docílil jimi neobyčejnou reliéfnost své dikce. Pro opravdového básníka není nebezpečí. Tam, kde se průměrný talent boří do bahna či do ledu, básník opravdový se musí osvědčit při každé zkoušce. Wolkrova záliba v Colleridgeovi přinesla Wolkrovi ovoce, když psal Baladu o námořníkovi.

Hodiny utíkaly a my jsme prošli zadní branou Stromovky do kavárny Daliborky, kde míval Wolker v neděli schůzku s prostějovskými kamarády. Tentokrát nepřišli, k mé radosti, neboť Wolker mně recitoval v místnosti u kulečníku báseň za básní celého Hosta do domu, který měl již každým dnem vyjiti. Přednášel tiše, zvolna a členil plasticky slova, jako by vážil jejich hodnotu. Kdykoliv otevřu Wolkrovy básně, slyším až dodnes jeho hlas. Vraceli jsme se z kavárny Daliborky pěšky směrem na Smíchov, a když jsme přecházeli přes Malostranské náměstí a Wolker dokončil přednes své básně veršem:

Host do domu a ještě někdo

zastavil se a řekl takřka už jen dechem… „VÍŠ, kdo je ten někdo?… To je ten pánbůh…“ Řekl to bez pathosu, lidově, dojemně. Řekl to, jako by byl právě on sám objevil lidové pořekadlo, z něhož si zvolil jeho první část za název své sbírky.

Seznámil jsem krátce poté Jiřího Wolkra s Jiřím Svobodou. Brzy si rozuměli jako my dva a Wolker chodíval často do Mělnické ulice, aby poseděl anebo zahrál si s námi na klavír, abychom si popovídali. Jiří Svoboda seznámil jednoho dne Wolkra s profesorem Zdeňkem Nejedlým a výsledkem tohoto seznámení byla pak Wolkrova a Nejedlého spolupráce, která měla veliký význam nejen pro růst Jiřího Wolkra, nýbrž pro rozvoj celé naší generace.

Wolker, který byl členem Devětsilu, hlásil se k marxistickému světovému názoru. Pojetí Nejedlého bylo však jeho srdci a mysli bližší než pojetí Karla Teigeho, s nímž si Wolker během času přestával rozumět. Já, který jsem přišel do Prahy o jeden semestr později než Wolker, měl jsem v době příchodu do Prahy svého svatého: byl to Kropotkin. Cesta lásky, kterou tehdy dovedl opříst velikou ilusí Kropotkin, cesta lásky při vývoji ke komunismu, zdála se mně být cestou všech cest. Hlásil jsem se k této cestě také na schůzi Varu, kterou pořádal Zdeněk Nejedlý. Dostalo se mi od Nejedlého citelného poučení, které mé přimělo, abych znovu přemýšlel nad Kropotkinovým problémem. Nakonec po nějakém čase jsem nemohl nedat za pravdu Marxovi a nedat se přesvědčit jeho světovým názorem. Pomohl mně ho pochopit Marxův a Engelsův Komunistický manifest, který jsem četl znovu a znovu, až jsem se stal jeho stoupencem do slova a do písmene. Komunistický manifest otevřel mně oči a od té doby každá kniha, každá stať, nad níž byl uveden jako autor Marx, Engels nebo oba, stala se předmětem mé fantastické četby. Nedovedu si dost dobře představit psychologii člověka, který se oddává povinnému školení. Já jsem se školil bez určitého systému, ale s vášní.

Jednou v neděli odpoledne v těch dobách, které mají pro mne až dodnes nesmírné světlo, které mají pro mne až dodnes nesmírnou cenu, stáli jsme s Wolkrem v kiosku pod Bruskou, lépe řečeno v jeho části, vyhrazené pouze mužům, když na Wolkrův hlasitý povzdech, že by ho dnes padesát korun vytrhlo z nedělního spleenu, zastavil nás u východu místnosti, z které jsme pospíchali, mladý muž našeho věku a prosil Wolkra, aby od něho přijal půjčku padesáti korun a projevil mu tím, že půjčku přijme, důvěru. Představil se nám a jeho návrh byl pronesen tak čistým a horoucím způsobem, že jej nemohl Wolker odmítnout. Člověk, s kterým jsme minutu postáli, byl Konstantin Biebl. Když se s námi rozloučil, byli jsme nesmírné udiveni, nesmírně okouzleni. Sjednali si patrně s Wolkrem přesnou dobu, kdy se uvidí, já však vidím chvat podivného Wolkrova přítele, s nímž se vzdaluje jako malé zjevení. Ovšem, šli jsme do kavárny Daliborky, a ovšem, Jiří Wolker mne pozval na absint, který si tu dával vždycky v neděli spíš z lásky k poesii než z nějaké jiné potřeby. Absint, to byla pro Wolkra poslední stopa kultu Verlainova, poslední vzpomínka na „dekadentní“ kouzla, bez jejichž hořké vůně se nerodí ani jedno básnické srdce. V literatuře již na samém prahu křišťálovosti a prostoty, v srdci ještě zmítán romantickými touhami, dovoloval si vždy v neděli nevinnou manifestaci svého už dávno ne bohémství a vypil skleničku absintu. Pil, myslím, absint žlutý, kdežto já o rok dva tři později jsem píval absint zelený na počest své Musy, paní se zelenýma očima. Vím, že v těch dobách miloval Wolker Baudelaira neméně než já. A přece lásku k němu již skrýval, neboť se jí zřekl. Skrýval ji, jako rád skrýval své lásky. Konstantina Biebla si jistě zamiloval na první pohled, neboť Kosťa mnoho prožil a uměl nádherně vyprávět. Jeho zlatohnědé oči, které se někdy přivíraly, dělily se s jeho rty o výraz nejopojnější. Vím, že se s ním Wolker několikrát sešel, aniž nám to řekl. Myslím, že si schůzky s ním schovával jako cosi sladkého. Nemluvil o nich. A náhle tu byla povídka Ilda, která byla dítětem těchto schůzek, která byla příběhem Kosťova dobrodružství ve válce mezi komity. Konstantin Biebl byl žákem svého strýce, matčina bratra Arnošta Ráže. Poznal jsem ho také v pozdějších letech, jeho noblesní prostotu, a znal ho také Zdeněk Kalista. Teprve v této souvislosti se mi odhaluje, že původcem tónu, který vnesl Kalista do naší poválečné poesie za pomoci drobných Apollinairových básní, byl právě Arnošt Ráž. Starší, mnohem starší než my všichni, lidsky i básnicky vykrystalisovaný, vedl část generace na její první předtanec. Literární historikové mohou lehce najiti bod, kde je pravda, já jsem však šťasten, že vlídná vzpomínka dala mé paměti podívat se do zapomenutých oči básníka, který vytvořil dřevorytek mostu do mé první knihy. Při této příležitosti nemohu se ubrániti smíchu, když uvádím, že nějaký literární osel dal do oběhu hloupou povídačku, že Vítězslav Nezval je prý pseudonym dr. A. Ráže. Tato povídačka se dostala i do školních učebnic, a já, nejspíše z lhostejnosti ke smyšlenkám šířeným o mně, jsem ji dosud nedementoval. Tak jsem nedementoval ani jiné smyšlenky o své osobě, více méně lichotivé či nelichotivé. V očích některých lidí, kteří se domnívají, že vědí všecko, jsem nejméně milionářem. Těm druhým, kteří jsou dobří, ale dávají se rádi mást oněmi prvními, říkám, když už se naskytla k tomu tedy tato příležitost, že neberu od státu z žádného svého titulu a z žádné své funkce ani troníček a že žiji ze své literární činnosti, nic víc a nic míň.

V den, kdy se seznámil Konstantin Biebl s Wolkrem a se mnou, neznal jsem jeho verše. Měl jsem je poznati zakrátko na jednom zasedání redakční rady Studentské revue v budově Strakovy akademie. V redakční radě zasedal také Bedřich Václavek, který byl můj krajan a studoval jako já na třebíčském gymnasiu. Při zasedání padlo mi do ruky několik básní, které přes svou osobitost měly v sobě něco z tónu básní Jiřího Wolkra. Nepsal je jen jeden autor, a nepsalo-li je autorů několik, psali je, jak si dodnes pamatuji, autoři dva. Když jsem upozorňoval na blízkost jejich veršů s verši Jiřího Wolkra, vstal mladý temperamentní muž s kudrnatými vlasy, nasazenými nízko do čela, a prohlásil, že patří k lounské škole, která navazuje na Wolkrovu poesii, a on že je jedním z lounských autorů. Byl to Karel Konrád. Jeho druh z Loun byl Konstantin Biebl, kterého jsme již zatím poznali a který si naráz získal Wolkrovo srdce. Budu vypravovat o Kosťovi později, až při jiné příležitosti, prozatím se o něm chci dovídat jen to, co jsem se o něm dovídal od Wolkra. Ale Wolker byl při vší své otevřenosti a upřímnosti v některých věcech tak trochu tajnůstkář. Jeho verše, jež otiskoval po různých časopisech, získávaly si oblibu u mnoha lidí, kteří stáli na jiném politickém stanovisku než Wolker. Poněvadž rád poznával lidi nejen proto, že byl společenský, ale že myslel a ve styku s lidmi svoje myšlení zkoušel až na samu hranici polemické noty, věnoval známosti s lidmi dost času. V dobách, kdy psal své „Tři hry“, seznámil se i s Karlem Čapkem, jednou dokonce seděl v Kalistově společnosti s podivným pavoukem Františkem Zavřelem, který se později zhlédl v Hitlerovi, neboť měl kult všech diktátorů. Wolkrovy zájmy byly široké a měl si s lidmi co říci. Jak by si tedy neměl co říci s Konstantinem Bieblem, který byl básník každým krokem svého života a který nadto byl skvělým vypravěčem. Než jsem ho poznal až do hloubi duše, zdálo se někdy, že rád mystifikuje, že si rád vymýšlí své příběhy. Nakonec jsem došel k přesvědčení, že je tomu jinak, že Kosťa mluví pravdu, i když se někdy zdá být neuvěřitelná. Nevím, do jaké míry měla vliv na Biebla medicína, kterou studoval, nemohla jej však nemít. Byl první z nás, kdo byl svědkem, že Wolker v Dalmácii kašlal krev. Ještě dříve však věděl o Wolkrově tuberkulose Vladislav Vančura, který to vyčetl z lékařského předpisu, který dali Wolkrovi v nemocnici. Že my, Wolkrovi přátelé, jsme nepochybovali o jeho zdraví, pramenilo z toho, že Wolker byl fanatikem zdraví, že odmítal všecko, co se mu zdálo chorobné, a chorobné se mu zdálo být všecko, co nehýřilo zdravím. Potlačoval každé pomyšlení na nemoc, zakřikoval je u sebe i u jiných. Když si ho vybavuji v bytě na Celné ulici, vidím ho stále téměř na lůžku: tam četl, psal verše, dopisy, a jen jednou připustil, že leží nemocen: když po návštěvě u St. K. Neumanna, s nímž lovil ryby, vrátili se s Kalistou spáleni sluncem, spáleni do krvava a svíjející se v bolestech. Z kamarádů, kteří k němu chodili na návštěvu, se pamatuji nejvíc na Jaromíra Beráka, prvního českého dadaistu, který byl při demonstracích v prosinci 1920 zatčen na ulici a vězněn. Po svém zatčení se hodně změnil a svoje někdejší dětské dada, jež doprovázel vždy salvami smíchu, nahradil náboženskými zájmy. Byl dobrý, občas jezdíval na svátky do Příbora, odkud nám posílal pohlednice. Vykřikoval někdy dadaistické verše, z nichž si pamatuji tyto:

Všichni andělé jsou socialisté,

Berák je anděl,

Kalista je anděl…

a tak dále.

Mezi lidi, s kterými jsem se tehdy stýkal, chodíval také Jiří Weil, jenž jediný z nás uměl rusky a překládal nám první Majakovského. Ukazoval nám různé sovětské avantgardní revue, které později, když je dostával Teige, měly velký vliv na typografickou úpravu našich avantgardních časopisů. Jednou jsme klepali s Weilem, vracejíce se z noční potulky, na dvoře domu Armády spásy, kde jsme chtěli přenocovat. Nebyli jsme vpuštěni.

Když čtu v literárně historických knihách dějiny různých literárních hnutí, všímám si, že bývá vše uspořádáno tak, jako by se lidé už od počátku řadili do šiků, z nichž se pak skládá umělecké hnutí, umělecký směr. Myslím, že je to bláhové a že to neodpovídá skutečnosti. Mnoho z těch, kteří se podíleli na začátcích našeho uměleckého hnutí, časem odpadlo. Naproti tomu uplatní se často v hnutí lidé, s kterými se zprvu ani nepočítalo snad právě proto, že šli prostě bez dogmatismu, puzeni svými velmi silnými zálibami. Nikdo si v literárním hnutí nevybírá svoje místo sám. Takové místo mu prostě připadne, ať chce či nechce.

Ač jsem žil v Praze a jezdíval přes Brno na Moravu, jejíž bodláky, brambořiště, čapí nůsky, pastuší tobolky a jeteliska byly mou pastvou, k níž jsem se vracel jako čmelák, kdykoliv se jala pobroukávat po mých rtech píseň, nezakotvil jsem dlouho svými kořeny ani v Praze, ani v Brně, nepřipojil jsem se dlouho k žádné, ani pražské, ani brněnské skupině básníků. Na rozdíl od Jiřího Wolkra, který byl členem pražského Devětsilu a navázal styky s brněnskou Literární skupinou, kamarádil jsem s lidmi bez ohledu na skupiny, k nimž patřili. Čtenář už zná několik mých pražských přátel, je tedy na místě, abych uvedl také alespoň některé mladé lidi, s nimiž jsem se seznámil v Brně, buď Mahenovým prostřednictvím, nebo náhodou. Mahen se v té době přátelil s Josefem Chaloupkou, jehož talent ho zajímal, avšak dosti často se na něho hněvával pro jeho křečovitost. Mluvíval, jak mně nemohlo být dlouho tajemstvím, s Chaloupkou o mně, a Chaloupka, který byl nesmírně žárlivý na Mahenovy sympatie, neměl mě asi příliš v lásce. Jednou jsme proseděli s Chaloupkou několik hodin v brněnské vinárně a zdálo se, že jsme na nejlepší cestě k upřímnému kamarádství. Dodnes vidím plavé, nažloutlé Chaloupkovy vlasy a slyším jeho monotónní hlas, v němž se trochu zhlížel. Dnes s odstupem času má jeho hlava pro mne cosi jeseninovského, ale tenkráte jsme ještě Jesenina neznali a Chaloupkova jeseninovská sebetrýznivost měla do sebe něco přitažlivého i odpuzujícího.

Někdy upadl do pózy a tu jsem ho přestával chápat, tu se mi odcizoval: když jsem se ho ptal například, chodí-li do divadla, řekl, že na lóžové sedadlo nemá dost peněz a mezi publikum že si sednout nemůže. Zdálo se mu, že jako básník se musí representovat a že nemůže sedět na ledajakém místě. Řekl jsem mu upřímně, že chodím nejraději k stání na druhou galerii, tam že je dobře vidět, slyšet a ještě k tomu že tam se naskýtá mnoho příležitostí k seznámení s dívkami. Mahena občasné pozérství Chaloupkovo rozčilovalo a byly doby, kdy s ním dlouhé měsíce nemluvil. Nevím, znal-li Halas Josefa Chaloupku. Je pravděpodobné, že ho znal od Kočího. Měl některé vlastnosti příbuzné s Chaloupkovými vlastnostmi. Měl chaloupkovskou křečovitost. Avšak jsme v době, kdy jsem Halase ještě neznal, a počkáme si ještě na naše seznámení. Také s vlídným a milým Daliborem Chalupou a se zralým Lvem Blatným jsem se seznámil později, a tak Josef Chaloupka byl vlastně jediným brněnským básníkem, s nímž mě kromě Mahena mohla pojit neobyčejná pouta.

Když se ustavovala brněnská Literární skupina a když se mělo jednat o její časopis Host, vypravil se Jiří Wolker na Moravu, aby s touto skupinou navázal bližší styky. Vrátil se celkem nepříliš spokojen. Nelíbil se mu povšechný humanismus, který si skupina položila do štítu, a zaujal se víc pro některé lidi než pro skupinu samotnou. Měl rád Lva Blatného a Bartoše Vlčka, s Josefem Chaloupkou nenašel nic společného, co by mohlo vésti k přátelství. Tak se stával Jiří Wolker autoritou, a plným právem. Jeho vzdělání, přímý charakter, jasné politické přesvědčení a neobyčejný talent, s nímž vyhmatával novou poesii, dávaly mu vedoucí postavení všude, kam přišel. Viděl se v Nejedlém a jeho sympatie mu dodávala sebevědomí. Jaký strom tu vyrůstal před našima očima: vážný v postoji a úmyslech, lehký v tušení poesie všude tam, kde ji cítil, rozvíjel se do hloubky i do šířky. Nepsal už jenom básně. Psal také povídky, pohádky, dramata a články a nepřestával číst, nepřestával se vzdělávat. V své snaze po epičnosti a dramatičnosti došel k útvaru, který byl jistě v dvacátých letech neočekávatelný, k baladě.

V dobách, o nichž píši, byla Praha mnohem šedivější, mnohem fádnější než dnes. Dnes, kdy je vzhled našeho hlavního města do značné míry předmětem kolektivní péče, zdomácňuje v Praze čím dál tím víc barevnost. V letech dvacátých převládala na ulicích nepříjemná nahnědlá barva domů, která působí, že i za slunných dnů se zdají pražské domy ponuré. S celkovým rozvojem naší země rozvíjí se také vkus lidí. Nic se mi nezdá být tak krásné jako dívat se na Prahu s Petřína nebo s jiných kopců a opájet se nevýslovným tónem města. Zvláště když sluneční paprsky způsobí, že oživnou teplé, nazlátlé tóny Prahy, jejíž mohutná starobylost černých, rzí a krví zabarvených věží je bez obdoby. Kdykoliv se vracím z cizích měst, pro jejichž krásu mám oči otevřené, do Prahy, mezi její mosty a věže, jsem šťasten, že smím žít v tomto městě, že je smím opěvovat, že se mohu pokoušet definovat jeho tajemství.

Není divu, že první veliké okouzlení mně dávala noční Praha. V noci zakryla tma všecko, co by mohlo deprimovat člověka, a svými světly vodila ho atmosférou, na níž bylo mnoho svůdného. Přišel jsem do Prahy o něco dříve, než byly zavřeny veřejné domy. Nebylo jich v Praze málo a celkem se podobaly svým zařízením navzájem jako dívky, které tu běhávaly v nedostatečném oblečení plakátově křiklavých barev. Později, kdy? tyto domy zavřeli, nastalo období tak zvaných kaváren – vináren, v nichž se pilo špatné víno a většinou upadalo do deprese, do spleenu. Mé lásky mně přinášely vysvobození z morbidních nálad, které pramenily z podezřelých nocí, neboť mně odhalovaly pražské parky, Stromovku, kouzla petřínského svahu. Jinak se v té době šířily a množily zábavní lokály typu vídeňských kaváren, kde hrávala hudba a navazovaly se sobotní známosti. Tyto kavárničky zůstaly mně i v pozdějších letech předmětem prchavého zájmu.

Má první knížka nabývala pozvolna svého definitivního tvaru. Mnoho básní, které jsem posílal dříve Mahenovi, odpadlo, některé jsem zaostřil a psal nové a nové básně. Čím dál tím víc mě nudila básnická jednoznačnost veršů. Za nejzdařilejší jsem pokládal ty, které naznačovaly víc, než říkaly, ty, které mluvily víc atmosférou než slovy. I když se zdály být duchům positivním ne zcela srozumitelné, měl jsem je raději než verše tak zvané jasné, právě pro tu těžkou uchopitelnost, těžkou vysvětlitelnost pocitů, které měly navíc. Básně, které byly jaksi ve spojení se všemi mými smysly, jsem měl nejraději. Nezáleželo na tom, mají-li rytmus a rým, či jsou-li prostě vypravovány. Žádná psaná poetika mně nedávala odpověď na pocitový hlad a pocitovou žízeň, kterou jsem měl. Snažil jsem se hledat a nalézat v dějinách literatur vysvětlení některých svých duševních stavů, avšak nenalézal jsem nic, co by mně podalo svou pomocnou ruku. Tyto stavy ducha byly daleko víc než „náladami“, o jakých jsem se mohl dočíst ve statích o impresionismu. Někdy nečekané verše vytékaly zpod mé tužky a dávaly mně zadostiučinění. Jindy malá zacházka ulicí, kterou jsem obvykle nechodil, mně dávala takový pocit štěstí, jako některé verše, zrozené mimo plán. Tak jsem se učil jako slepec a sbíral jsem konečky prstů básnické neznámo. Četl jsem své verše jen nejbližším kamarádům, Jiřímu Svobodovi a svým třebíčským druhům, zřídka komu ze svých literárních přátel. V Hostu jsem otiskl báseň Závěr a dověděl jsem se oklikou přes přátele, že Wolkra do jisté míry ohromila. Nečekal ode mne báseň takového druhu. Nepochybuji, že pochopil do posledního odstínu básnickou stránku veršů této básně, avšak jisté se nemohl nepostavit v hloubi duše do oposice s ní. Wolker viděl před sebou jasně svou literární cestu a byl přesvědčen o její správnosti. Nezanechávala ho však lhostejným krása, kterou cítil, s níž by si byl patrně rozuměl, avšak jež by ho byla mohla vésti někam jinam, než kam chtěl dojít. Nelze také neříci, že by byl nepociťoval bolest, když viděl stranou své cesty krásu, na niž by byl rád vztáhl ruku, kdyby… S tímto „kdyby“ účtoval Wolker neobyčejně nemilosrdně, neobyčejně cílevědomě. Já jsem musil mnoho přeslechnout, mělo-li se mně podařit slyšet hlas, který se dral ve mně k životu a který jsem měl udělat slyšitelný. Wolker musil mnoho v sobě přehlušit, měl-li dovést ke konci svůj úmysl. Zdá se mi, jako bych prožil s Wolkrem dlouhá léta. A zatím je to tak málo roků, že se je ani neodvážím počítat. Naše nejmilejší chvíle se obracely zády k literatuře a dávaly přednost hudbě. U Jiřího Svobody v Mělnické ulici bylo naše eldorádo. Když nám právě Jiří Svoboda nehrál, hráli jsme s Wolkrem čtyřručně, co se dalo. Hrozně rádi jsme svými improvisacemi, do nichž doléhal náš zpěv, uváděli v zoufalství milou paní Solínovou. S koncem školního roku dostal Jiří Svoboda výpověď, zůstali jsme však Mělnické ulici věrni i po prázdninách. Svoboda tam vystřídal ještě dva byty.

Dalo by se zjistit velmi snadno, kdy byl v Studentském domě na Albertově manifestační večer Devětsilu, na kterém četl Jaroslav Seifert Teigovu a svou přednášku, která pak byla otištěna ve Sborníku Devětsil. Nevím již, kdo mě na tento večer přivedl, snad Zdeněk Kalista, ale jistě někdo, komu záleželo na tom, aby na večeru bylo víc nepřátel než přátel Devětsilu, a kdo mě už předem zpracovával, aby mě zaujal proti, vím jen, že byl pěkný podvečer a cesta na Albertov se mi zdála být poetická. Jaké bylo moje překvapení, když místo reformistických frází o dělnictvu, jeho mozolech, když místo krokodýlích slz nad bídou chudých zaskvěl se tu dělník v nové kráse, v kráse člověka, kterému je souzeno zvítězit a budovat nový jasný svět. Místo škemravého nářku nad utrpením chudých zaskvěl se před mýma očima krásný a vyrovnaný nositel třídy, který se uprostřed světa ještě nerozloučil s krásou dětských představ, uprostřed barevného světa lidových zábav. Vždyť také já jsem miloval lidovou exotiku cirkusů a lunaparků, vždyť i já jsem miloval víc Chaplina než ibsenovská dramata, vždyť také já jsem cítil, že thesové umění sociálně zachmuřené noty, které vyhovovalo některým redaktorům Práva lidu, je uměním hrobařským, a já cítil, že umění nové půjde vesele vpřed, že bude vybuchovat jako plakáty, o nichž dovedl psát básně St. K. Neumann, že nové umění nebude uměním pitvy, nýbrž uměním cesty vpřed. V Teigově přednášce též padlo slovo o fantasii a já, který jsem přišel na večer Devětsilu se zaujetím proti, odcházel jsem jako nadšený přítel programu, který tu byl vyhlášen.

Nezapomínejme, že kromě básní, jež měly vyjít knižně v mé prvotině Mostu, napsal jsem Podivuhodného kouzelníka, který jako by byl šit na hesla programu Devětsilu, na hesla, která jsem samozřejmě neznal. Nemyslím na partii Kouzelníka, kde se mluví o Chaplinovi, Fairbanksovi a Picassovi: tyto drobné partie vznikly dodatečně a v některých vydáních je proto vypouštím. Myslím na celkového ducha básně, která prošla již mým přikloněním se k Marxovi a jeho nauce, myslím na celý o imaginaci opřený způsob, jímž je báseň koncipována, myslím na básnickou svobodu, které jsem se v této své koncepci odvážil.

Hned nazítří po večeru vyhledal jsem v kavárně Tůmovce Karla Teigeho, který vždycky dříve svým neposedným počínáním a svým hlasitým smíchem vyvolával ve mně strach. Teige byl tak pohyblivý, že se člověku mohlo zdát, jako by seděl na kavárenské židli jako vrabec na jedné noze. Byl stále v pohybu a řekl bych, že tvořil se svou židlí a se svou dýmkou jakési kubofuturistické zátiší. Přijal mě prostě a zdvořile. Řekl jsem mu přímo, že souhlasím s přednáškou a že v ní vidím dokořán otevřené dveře z nudy a reformistického bolestínství. Teige znal pravděpodobně velmi málo mých básní, a když jsem na jeho otázku, co dělám, řekl několik slov o Podivuhodném kouzelníkovi, pozval mě k sobě do Černé ulice. Šli jsme spolu a Teige nechal mluvit mě. Zato když jsme překročili práh jeho pokoje, který byl také jakousi kubofuturistickou konstrukcí, kde horizontály a vertikály knih se prolínaly s jejich diagonálami, Teige oživl a jako nějaký jeřáb podával mně podivuhodné cizojazyčné revue, vysvětloval to či ono a seznámil v půlhodině s tolika zajímavými moderními knihami a publikacemi, že mně až přecházel zrak. Pak mě požádal, abych mu řekl několik veršů z Podivuhodného kouzelníka, a dopadlo to tak, že jsem mu tuto báseň, která má, myslím, na pět set veršů, recitoval celou. Teige neřekl na mou recitaci ani slovo. Nehodlal mě však ještě propustit a poskytl mně podívanou na reprodukce moderních malířů, kteří vyšli z Picassovy školy. Pak náhle musel odejít. Podal mně rychle plaše ruku a nechal mě na rohu Myslíkovy ulice jako na kolotoči. Po nudě jednotvárné literární zábavy, která často plynula z mých rozhovorů s adepty literatury, přivalilo se na mě s Teigem něco bezbřehého, co se doplňovalo s mou povahou. O svém soukromém životě a o své rodině mluvíval jen málokdy. Během času poznal jsem jeho milou maminku, která nám nosívala obkládané chleby, když minula třetí hodina a bylo příliš jisté, že nikam na oběd nepůjdeme. Také jsem poznal jemnou a plachou Teigovu sestru, jejíž dokonalá hra na klavír dávala zvláštní atmosféru našim schůzkám s Teigem. O svém otci, který byl dvojnásobným doktorem a zastával místo archiváře hl. města Prahy, mně svěřil, že měl smluveno se svým lékařem, aby mu dal ve chvíli, kdy bude jisto, že jeho srdce je už na konci svých sil, poslední injekci. Je nepochybné, že doktor nemohl splnit starému pánovi svůj slib, avšak stoický poměr k smrti, který vyplýval ze stanoviska pana archiváře, nám imponoval. Velmi by se mýlil, kdo by pokládal Karla Teigeho za teoretického, necitelného člověka. Měl jistou tvrdost, lépe řečeno tvrdohlavost, uměl polemisovat až do krajnosti, jeho sensibilita byla však nesrovnatelně veliká a tam, kde nebyl nepřítelem, měl dobré srdce. City projevovat neuměl a člověk se o nich dozvídal oklikou.

Tak den či dva po mém prvním setkání s Teigem šel jsem v blízkosti Černé ulice, když slyším hlas, který mě volá. Poté ke mně přistoupil Jaroslav Seifert, s nímž jsem se znal jen formálně, jen málo, ve špidlatém kloboučku, a jal se mně citovat Teigeho, který prý do nebe vychválil mého Podivuhodného kouzelníka a nazval prý jej největší moderní básní. Jestli se příliš nemýlím, došlo ihned po tomto setkání na ulici k první reprise mé recitace Podivuhodného kouzelníka. Ne-li, tak o několik dnů později v kavárně Union. Tehdy seděli u různých stolků v prázdné kavárenské místnosti dva budoucí členové skupiny surrealistů. Vím, že jsem měl nějakou schůzku, a než jsem odešel, řekl mně Seifert: „My máme s vámi totiž nějaký úmysl.“ Když jsem ho prosil, aby mně tento úmysl sdělil, řekl, že by chtěl Devětsil otisknout Podivuhodného kouzelníka v svém Sborníku. Souhlasil jsem a nic se mi nezdálo být tak skvělé, jako být spolupracovníkem ve sborníku skupiny lidí, jejíž program mě tak naráz upoutal.

Konec jara byl pro mne obdobím, na které nikdy nezapomenu. Denně jsme se setkávali s Teigem a naše dny se protahovaly hluboko do noci. Bylo to jaro v mnohém směru osudné. Wolker s Bieblem odjeli naneštěstí pro Wolkra do Jugoslávie k moři a palčivé slunce ublížilo Wolkrovu zdraví. Nadto se hoši stýkali se společností tuberkulosních dívek a s výjimkou Kosti celá společnost, již dokonce zachycuje malý fotografický snímek, v krátkém čase zemřela na souchotiny. Já jsem se zatím poznával s členy Devětsilu, nikoliv na schůzích, nýbrž tu a tam v kavárně. Zvlášť milý mně byl tehdy Schulz, jehož příběhu se dotknu, až bude řeč o Vladislavu Vančurovi. Měl jsem Schulze rád pro jeho měkkost, která se soustřeďovala zvláště kolem jeho modrých očí, zastřených brýlemi. Poněkud protaženým nosem a ústy se podobal Picassově kresbě Igora Stravinského a v dobách, kdy jsme se seznámili, hledal, zatím ne lehce, svůj vlastní tón. Tegtmayerovy železárny pokládal pro sebe za překonané a pokoušel se o lyrickou prózu menších rozměrů. Můj Podivuhodný kouzelník se stal tak známou básní, že jsem jej musil často recitovat. Miloval jsem své nové přátele z celého srdce. Mahen, kterému jsem o nich psal, měl je také rád, neboť právě on se zabýval v svém Měsíci, jinak sice než my, avšak s velikou vášní, problémem fantasie. V té době jsem se sblížil také důvěrněji s Jaroslavem Seifertem a měl jsem ho rád. Také v jeho způsobu psaní se ukazoval obrat. Na rozdíl od básníka Města v slzách opouštěl v básních novějších strohý tón, který ho kdysi pojil s Neumannem. Jeho básně se ohrožovaly na lidovém předměstském vkusu a byly původní jako vždycky. Měl rád Teigeho, avšak jeho žižkovský humor šel stále s ním. Myslím, že trochu dráždil Wolkra vychvalováním mé poesie, kterou někteří lidé začali zbytečně klást proti Wolkrově.

Někdy přišel mezi nás Jindřich Honzl, poznal jsem ho však důvěrněji až mnohem později, až jsem začal psát divadelní scény. Jeho první představení, lépe řečeno programy dělnického recitačního sboru, jsem neviděl. Ač bydlel v té době Wolker u Teigů, viděl jsem ho méně než v dobách Mělnické ulice. Jezdil dosti často do Prostějova, kde se připravoval na státní zkoušku, a čas letí.

Přátelili jsme spolu vlastně pouhé tři roky a z toho byl Wolker ještě hodně času nemocen nebo v Prostějově. A přece se to zdá být člověku dlouhé jak celá věčnost.

Událostí pro nás všecky byl krátký Teigův zájezd do Paříže. Pamatuji se, jak po jeho návratu setkali jsme se v neděli odpoledne v Národní kavárně. Ti, kteří se rádi posmívali Teigemu, že k nám dováží umělecký módní artikl, museli by být jako já nebo architekt Jaroslav Frágner svědkem toho, s jakou vášní recituje Teige po celý večer zpaměti Baudelairovy Květy zla, nebo by museli vidět jeho rozzářené oči, s kterýma mně vypravuje, co všecko v Paříži viděl – a nebyl to svět, který zajímá měšťáky. Objevil na Montmartru lidového malíře Boyera a přivezl jeho kytici, která byla opravdu dojemně krásná, prostá, nová. Musel by být svědkem, jak vypravuje Teige o světě obrazů Henri Rousseaua, o jeho obrazech, v nichž je životopis prostého Francouze, člověka, který miluje skutečnost bez její pompézní akademické vystydlosti. V dobách, kdy jsme hledali krásu, ne snad abychom se odlišili od generací předchozích, ale z nutnosti podat svědectví o tom, jak cítíme, co nás dojímá a co nechává chladnými, vítali jsme horoucně všecky impulsy zvenčí, které nám mohly pomoci na naší cestě. Teige v dobách, kdy jsme se neznali, byl po jistou dobu v dobrém poměru s Tvrdošíjnými a v mnohém si vážil bratří Čapků ještě dřív, než se stali předmětem oficiální pozornosti české buržoasie. Někdo jiný než já, snad Adolf Hoffmeister nebo jiný účastník předhistorie Devětsilu, by mohl napsat o výstavě, kterou pořádal Teige se svými druhy v letech brzy po převratu. Avšak on i jeho kamarádi se distancovali brzy od kubismu a láskou k Henri Rousseauovi dokumentoval Teige, který byl komunistou, svůj vážný poměr k lidu a jeho vkusu. I když Teige viděl, že branou kubismu vstoupil do umění nově svět, zprofanovaný akademickým realismem a jeho psychologickou protivýtvarností, neméně však zvulgarisovaný paimpresionismem, který lechtal maloměšťáka lacinými efekty, svět rozložený a znovu skládaný, vítal tento svět mimo jeho závislost na oficiálním vývoji tam někde poblíž Rousseaua či Boyera. Vím, jak jsme si vážili tehdejšího výtvarného úsilí Otokara Mrkvičky, který o třicet let anticipoval, a to způsobem neskonale lyričtějším, takového Fougerona a mnohé italské novorealisty, jak nám byl drahý Utrillo, o němž se jeden čas říkalo, že je Schweigerovým levobočkem, jak nás dojímal Fougita, malíři prostého výrazu a lyrické inspirace, a dodnes se pokládám za šťastného, že jsem v této zlaté lázni koupal svůj vkus a hledal svůj slovní výraz. Často mně byla již položena pošetilá otázka, kterou svou knihu mám nejraději. Kdybych měl tentokráte výjimečně odpovědět, jmenoval bych Pantomimu, neboť v ní spadly s mého vidění poslední stopy mé odchlíplé kůry stromů starého realismu, starého náladového paimpresionismu, dřevnatého zelí psychologické bublaniny, neboť v ní jsem se učil vidět svět jakoby v den stvoření. To proto, že jsem jej nepřebíral již „stvořený“, nýbrž že jsem se jeho stvoření spoluúčastnil.

Vím, že takový Survage, malíř nevelkého formátu, avšak ryzí inspirace, nás nemohl nezaujat způsobem, jak z abstraktních poloh, které se tu a tam zahnizďovaly kolem kubismu, se snažil prorvat do konkrétního světa. Nemohl nám zůstat lhostejný Fernand Leger, který se stal chloubou Komunistické strany Francie a který od strojů, jejichž výtvarnou krásu pochopil, dostal se během svého plodného života k světu vůbec. Mám dojem, že na svém zájezdu do Paříže se seznámil Teige s Le Corbusierem a jeho druhem Ozenfantem a že začal projevovat hlubší zájem o jejich revui L’Esprit Nouveau. Ale o této stránce činnosti Devětsilu, která se týká hlavně našich prvních socialistických architektů, bude řeč jindy. Nepíši kroniku a nemám ctnosti kronikáře. I když jsem se rozešel v roce 1938 na jaře s Karlem Teigem, nemohu nedat zasvítit záři, která v něm byla a jíž pomáhal nám všem při hledání nových cest umění. Záře týdnů a měsíců, kterou má pro mne doba, kdy jsem psal Pantomimu, nepramení jen z jednoho večera, nepramení jen z jednoho člověka. Je to záře, která vytryskuje vždy v okamžicích, kdy jsme na stopě objevu, kdy člověk si uvědomuje své souručenství se svými druhy. Je lehko být demagogem a usmyslit si, že před tváří smrti nebo vodíkové bomby je všecko zbytečná hračka. Pro desperády, nezapomeňme dodat. Mě dojímá jiný postoj k životu, postoj, který pramení z anekdoty o Sokratovi: Když nadešla chvíle, kdy bylo příliš jisté, že Sokrates nazítří vypije bolehlav, ptali se ho druhové, co chce, čím by mu mohli zpříjemnit poslední chvíle života. Sokrates si přál, aby mu přivedli známého učitele zpěvu. Když jeho přátelé začali pochybovati o Sokratově zdravém rozumu a projevili údiv, proč mají přivést učitele zpěvu a ne zpěváka, řekl jim Sokrates: „Nebojte se, příliš dobře vím, že mně bude zítra umříti. Kdy se mám tedy učit zpívat, když ne dnes!“ – Budu tedy pokračovat ve svých kapitolách o kráse života a věřím, že pomáhám na svém místě boji, který povedeme tak dlouho, až mír bude zajištěn a lidstvo nastoupí cestu sbratření.

Otázka politického přesvědčení nemohla být pro nás předmětem diskuse. Byli jsme komunisté a bylo by bývalo absurdní pochybovat o světovém názoru, který jsme si po zralé úvaze vepsali do štítu. Sovětský svaz byl pro nás nedotknutelnou zemí, zemí našich snů, a vítali jsme v sovětském revolučním umění velikého předbojovníka mezinárodní socialistické fronty. Tam se poesie rozžehnala s omšelým symbolismem, akademismem a zdlouhavou realistickou drobnokresbou. Poznávali jsme velkolepou poesii Majakovského a jeho druhů. Mejerchold právem učaroval Frejkovi, Honzlovi a E. F. Burianovi, jehož neuvěřitelné mládí nebylo na překážku jeho geniální tvůrčí výbušnosti, o kterém vydám svědectví jindy, a nejen Mejerchold, který vyhnal z jeviště kulisy a zalidnil je konstrukcemi, nýbrž Mejerchold tvůrce nové lyričnosti, příbuzné s lyričností Eisensteina, Tairov, Vachtangov, objevitelé a desítky objevitelů jiných. Ilja Erenburg, dávající sovětské próze novou citovou notu, Chlebnikov i se svými důsledky a nešťastní malíři, jako Malevič, kteří si mysleli, že obrazem čtverce udělali tečku za malířstvím vůbec. I když jsme se učili na Montmartru a Montparnassu, nikdo nás nemohl po právu nikdy řaditi mezi „západníky“, neboť poctivá avantgarda ze Západu si rozuměla s poctivou avantgardou sovětskou, neboť nejlepší stoupenci těchto avantgardních hnutí se hlásili k mezinárodnímu souručenství národů a k Marxově i Leninově učení. Jedna z prvních thesí, kterou jsme kladli do čela novému umění, byla these, že uznáváme v umění tendenčnost. Zaujetí pro a proti, které vyplývalo z našeho světového názoru, bylo předpokladem, bez kterého jsme si nové umění nedovedli představit. Na rozdíl od učitelského postupu, který v naší literatuře znešvařil svým nesnesitelným poučovacím tónem mnoho děl, hledali jsme neobvyklý výraz, který by protivníka omráčil a položil na lopatky. Kromě mládeže a části pokrokových lidí, kteří za námi šli, věrně navštěvovali naše večery, poštvali jsme si proti sobě kdekoho. Byli jsme si však jisti, že máme pravdu, a tak nás nermoutilo, když řady našich odpůrců rostly.

Rád bych lidem dobré vůle vyvrátil předsudek, že se nám, kdož hledáme všemi smysly (tak tomu bylo) nové umění a novou krásu, jednalo o „formu“, že jsme tedy byli jakkoliv a v čemkoliv „formalisty“. Byli jsme odpůrci nejhoršího formalismu, jenž vyplývá z technického žonglérství akademismu. Nic, co bylo již někdy předem zformováno, nevzbuzovalo naši úctu a zvědavost. Daleko spíš jsme formy rozbíjeli a káceli, daleko spíš jsme se forem zříkali, neboť opakované pocity nás už neuchvacovaly a my jsme zdvihli prapor umění, které dovede vyslovit všecko, před čím jazyk forem zůstává němý. Může, mohla se nám vytýkat „nesrozumitelnost“, pramenící z toho, že čtenář zvyklý myslet tradičně, v jinotajích, symbolech, v duchaplných rčeních nedovede si představit doslovně to, co žije jedině takovou doslovnou představou, taková „nesrozumitelnost“, zaviněná špatnými návyky čtenářů, se nám vytýkat mohla. Nikdy však „formalismus“! Ať se nám vytýkalo „hračkářství“! Hra je doménou dětí a my jsme si nezamilovali notářskou vážnost a důstojnost. Ostatně lidové umění je hravé, a kdyby měla být jeho hravost souzena a odsouzena, musely by být souzeny a odsouzeny nejkouzelnější výtvory Musorgského. Svět říkadel, hádanek a prostých písní do kola je u samých kořenů lidové poesie, a kdykoliv má být svět obrozen, obrací se ke svým kořenům. S opovržením k buržoasnímu umění a jeho psychologisující oplzlosti a zdánlivému lesku dali jsme se vést správným citem tam někam ke kořenům, ke kořenům vnitřního života člověka. Že se to nelíbilo i některým našim soudruhům, kteří příliš dlouho pili Marxe z číše kautskyánství, z toho nás hlava nebolela.

Mám-li vyjádřit prostě své tehdejší rozpoložení, z kterého se rodily mé nové básně, řeknu, že můj život, jak jsem ho žil od dětství až do nejpřítomnější vteřiny, začal se ke mně vraceti cestami, kterých jako by předtím nebylo: cestami nejkrásnějšího spojení. Mohl jsem si dovolit nyní udělat předmětem svého básnického zájmu jakékoliv téma a nehrozilo nebezpečí, že je budu „rozváděti“, jak to dělala starší poesie. Jako když zaléváme z konve zahradu, stalo se mně téma předmětem odstředivých paprsků. Skládal jsem je z nich. Mohl jsem si vybrat téma tak universální, jako je abeceda, a v mém duchu se uvolňovaly představy zdánlivě nejodolnější, aby vyjádřily to které písmenko. Předvčerejší představy a city podávaly si ruku s přítomnými nebo s ještě staršími. Kdybych přirovnal svou paměť ke skladišti vyřazených dětských hraček a haraburdí odloženého teprve včera, cítil jsem pocit radosti jako dítě, když některou svou beznohou hračku uchopí nenadále do ruky a zmocní se jí s vášní objevitele. Psát poesii už mi nesplývalo s náladovým bzukotem, který nás někdy kolébá a unáší, psát poesii se mi stávalo radostným organisováním zmatku, který má každá lidská paměť, jeho pořádáním, jeho uspořádáváním do nových rytmických a libozvučných útvarů. Člověk se chvěl při této činnosti jako struna, která velmi rychle vyznačí, nejde-li člověk falešně, nejde-li naprázdno. Takové a nejiné měřítko je rozhodující pro básníka, když píše, a nebude tomu nikdy jinak. Vraceli se ke mně komedianti z třebíčského tržiště, kočující herci, jak jsem viděl jejich nalíčené tváře v dětství, dojmy z obrázků, které doprovázely exotické romány, růže a noční fialy ze dnů nezapomenutelných a já jsem se stával médiem jejich znovuzrození. Čím hlouběji jsem viděl do svých mžikových vzpomínek, tím víc jsem miloval přítomnou chvíli a svůj věk. Rád jsem se toulal po ulicích a uvádělo mě v nevýslovné nadšení, když jsem si mohl přečíst tabulku, že „v mezaninu se prodávají semena ve velkém“. Byla to přešťastná doba, kdy jsem se oddával životu s lehkomyslností, která ze mne dělala nástroj. Nelze tedy říci, že jsme se dostali k „avantgardnímu“ umění cestou teorie či spekulace. Když se nám dařilo střásat se sebe školskou moudrost a psát poesii, která mluvila za všecky smysly ke všem smyslům, byla to oprávněná snaha. Česká literatura, počínajíc sentencemi Kollárových znělek až k výbušným sentencím St. K. Neumanna, měla přece jen příliš učitelské jádro, a my jsme si přáli plout jako ten Rimbaudův opilý koráb, který neví předem, jaký zázračný ostrov objeví, na co najede. Když jsme později vyřkli s přáním „pobouřit měšťáka“ slovo poetismus, nechtěli jsme nic víc než zdůrazniti právo poesie na sebe samu. Nic nám nebylo vzdálenějšího než tendence lartpourlartísmu, který si hrál velekněžským způsobem se slovem umění. Pro nás nebylo umění s velkým U, naše umění se hlásilo spíš k žonglérům, krasojezdkyním a lidem z visutých hrazd než k mágům náboženských ritů. Naše snaha šla bok po boku se svým stoletím a s tou jeho stránkou, kterou měl rád lid na svých předměstích. Opravdu, mám-li užít slova, které jsme tehdy ještě neznali, naše umění chtělo být velikým a bohatým parkem kultury a oddechu v říši poesie.

Jako každá nastupující avantgarda uzavřeli jsme se do svého začarovaného kruhu, do kterého nebyl nikdo připuštěn. Byli jsme nesnášenliví a pouštěli se v kavárnách do debat a polemik, ale jen s lidmi, které jsme měli rádi, i když jsme je neuznávali. Jeden z nich, nejkouzelnější člověk, jakého jsem kdy poznal, V. H. Brunner, kterého jsme potkávali zpravidla v noci v Montmartru, kde sedával s Janem Zrzavým, nebo, mám-li být diskrétnější, v Akademické kavárně, kde tito dva nerozluční přátelé rozbili svůj stan, tvrdil, že blbost je internacionální, kdežto my ji prohlásili za epitheton constans nacionalismu. Jinak byl nám V. H. Brunner nepostradatelným společníkem a jeho dobrácký humor byl bez soupeře. Když spustila hudba v tom milém pajzlíku, který vyzdobil Kroha „kubistickými“ sochami, píseň „Teče voda, teče“, mohli jsme očekávat stokrát již opakovaný a přece neodolatelně směšný Brunnerův vtip, že „starý pán je na chambru“. Vzpomínám si na svůj poslední rozhovor s V. H. Brunnerem. Tehdy jsme už dávno neponocovali, skupiny se rozprchly, V. H. Brunner byl už ženat a s jeho zdravím to nebylo dobré. Měl pergamenově zažloutlý obličej a vtipy už se mu nedařily. Seděli jsme v Slavii a Brunner si povzdechl, že obětoval grafice příliš mnoho sil, že měl raději víc malovat. Když jsem se ho snažil přesvědčit, že bude, mávl jen rukou a otočil řeč.

Zrzavého jsme měli upřímně rádi a jeho umění jsme zbožňovali. Byl pro nás malířem geniálním, neboť byl svůj, jeho svět byl kouzelný a jeho magická obrazotvornost byla zakleta s mistrovstvím, které bylo téměř bez obdoby. Ať se nehněvá drahý Jan Zrzavý, když mu prozradím, že jsme se na účet některých jeho výroků rádi smáli. Byli jsme však přesvědčeni, že za jistou naivitou, kterou rád projevoval v řeči, byla nesrovnatelná chytrost, kterou prozrazovaly jeho kočičí oči. Tehdy ještě nenosil plnovous, a když nám jednou ukázal svou fotografii, na níž byl tužkou pečlivě přikreslen, váleli jsme se v kavárně Slavii smíchy. Pak nám na nějaký čas Jan Zrzavý zmizel a objevil se až s plnovousem. Zrzavého jsme pokládali za geniálního moderního malíře přesto, že bouřlivě nesouhlasil s mnoha našimi názory, a uctívali jsme ho jako našeho Henri Rousseaua. Byl nám, čím je jistě dosud: světovým malířem, který by si zasloužil, aby se to o něm všude vědělo. Teige o něm napsal překrásnou monografii, která jistě platí dodnes.

Největší dojem ze všech mých přátel, které jsem poznal v Devětsilu, na mne udělal Vladislav Vančura. Znal jsem několik jeho povídek z příštího Amazonského proudu a věty těchto povídek, vzklenuté úchvatným rytmem, mé unášely jako hřbety mořských vln. Ač jsem věděl, že autor těchto vět je básník, bylo mé osobní setkání s ním jednoho nedělního odpoledne u Teigů, kam přišel se svou ženou, zdrojem nesmírného lidského vytržení. Netajil jsem se s obdivem, který mám k jeho Amazonskému proudu, a dostalo se mi za mou nadšenost nejkrásnějšího úsměvu, jaký může dát člověk člověku. Když se Vladislav Vančura usmál, zasvítily jeho krásné zuby, ukázaly se v plné kráse, aby se pak skryly za plnými rty jeho úst, jejichž výmluvnost byla veliká. Na těchto rtech se poznalo, je-li Vladislav Vančura šťasten, kdy má skepsi a kdy se chystá jako lev, kterého se něco dotklo, vyskočit a říci protivníkovi vybranou češtinou věci, na které nemusel být pyšný. Nikdy neměla nízkost nepřítele tak sveřepého jako ve Vladislavu Vančurovi. Jeho pohrdáni, které mělo vždy formu, bylo smrtící. Byl příbuzným Jiřího Mahena, ale teprve já jsem je dal dohromady. Předkové obou těchto básníků, Vančurové z Řehníc, byli prý šlechtici, kteří patřili k „lapkům“ a přepadali se svými skupinami na silnicích různé pány. Citlivost Vladislava Vančury k poesii byla takřka neuvěřitelná. Verš, který se mu líbil, uváděl ho do transu. Avšak poněvadž Vladislav Vančura tajil své city, jak nejdéle to dovedl, podobalo se jeho dojetí poesií zápasům pijáka s opojným nápojem. Měl jsem tu čest a to štěstí, že Vladislav Vančura, nechť je mi dovoleno, abych to řekl, miloval mé básně a často mě žádal, abych mu je recitoval. Tak v dobách Pantomimy si dal ode mne znovu a znovu říkati báseň Mireio 1923 a zahrnoval mě horoucností a chválou. Byl oblečen vždy s elegancí muže, který ví, co je společenský život, a choval se vždy tak, jak chtěl. Jednou v neděli, když jsme u něho byli na návštěvě na Zbraslavi, kde provozoval se svou ženou lékařskou praxi, přinesli k němu hošíka, který byl při nějaké automobilové havárii zraněn na hlavě. Vančura měl s klukem zřejmě soucit, a právě proto se jeho hlas zatvrdil a hudroval na kluka bručivým tónem: „Tak nebreč!“ Když jsme pak spolu mluvili o jeho lékařském umění, připustil, že je dobrým diagnostikem, avšak schopnost provádět léčbu si upíral a přiznával ji jen své ženě Lídě. Už tehdy v neděli u Teigů udělal na mne strhující dojem. Kdyby mohla slova vyjadřovat odstíny toho, co člověk prožívá k člověku, řekl bych, že jsem se do něho na první pohled zamiloval. Také já jsem byl pak po léta jeho koníčkem, který ho nikdy neomrzel. Mně dovoloval Vladislav Vančura všecko. A když jsem někdy nad sklenkou překračoval všestranně míru, nejenže se na mě nikdy nehoršil, nýbrž mě utěšoval tvrzením, že také on by se rád projevoval tak bouřlivě jako já, kdyby neměl ta nešťastná „zábranná centra“.

Málokdo ví, že Vladislav Vančura přerušil na čas svá gymnasiální studia, aby se školil v malířství, a že byl nadaným malířem. V jeho obrazech byla zdůrazněna strohá stavba, které se učil z děl Cézannových. Rád vypravoval, jak se mu jednou podařilo imitovat Alše i s patinou, a vkládaje do svého vypravování mnoho humoru, zakládal si na tom, že jeho „Aleš“ byl uznán za pravého Alše. Později se vrátil do gymnasia, jež tentokrát dokončil s úspěchem, a vystudoval medicínu. Miloval svého otce a rád o něm mluvil. Jeho otec byl romantik, zavíral se ve své kanceláři pod záminkou, že pracuje – a zatím četl pod dobrodiním klíče a závory románové knížky. Vladislav Vančura kamarádil od klukovských let s Karlem Novým a jeho otce zvěčnil v pekaři Janu Marhoulovi. Myslím, že malířství, a zvláště malířství cézannovského typu, mělo pronikavý vliv na Vančurův styl, jehož kolébkou byla Kralická bible. Jako všichni helveti znal ji Vančura od dětství. Jinak žil v katolickém prostředí a bývalo mu líto, že nesmí chodit k zpovědi a k přijímání jako druzí kluci. Lásce k obrazům zůstal věren a měl pěknou sbírku moderních obrazů. S pocitem lítosti, že tento veliký spisovatel už nežije, vybavuji si nezapomenutelné dny a večery na Zbraslavi u Vančurů. Nejmilejším naším jídlem byla skopová a vína bylo víc než dost. Někdy přicházel Vančura ke mně do Střešovic s lahví pommardu a s kyticí a poesie se rozezvučela vždy jako větrný mlýn. Od hlupáků si vysloužil titul formalisty za to, že nenapodoboval knihy už napsané. Byl svůj v každém slově, každým gestem. S literárními primitivy se nebavil a dával jim najevo opovržení. Za dob protektorátu mu byla nesnesitelná představa, že mnozí nekomunisté, jako Josef Čapek, jsou v koncentračním táboře, kdežto on, příslušník komunistické strany, je na svobodě. Když se stal Moravec ministrem, předvídal Vančura, že tento lotr bude chtít znectít české spisovatele. Byl připraven na každou oběť. Vzpomínám si na dobu prvního stanného práva po příchodu Heydrichově, když jsme se po dlouhé době sešli a byli navštívit spolu Jana Mukařovského, který byl tehdy nemocí upoután na lůžko. Cestou z jeho bytu k tramvaji vypravoval mně Vladislav Vančura podivnou příhodu, která se mu udála. Ve výklenku slepého okna Vančurovy vily ležela Zbraslavská kronika, těžká kniha, která tam měla jaksi svůj trvalý asyl. Jednou v noci probudil Vančuru úder. Vyběhl ze svého pokojíka a potkal se na schodišti se svou ženou, která byla také probuzena tímto úderem. Na schodech, jako by ji někdo vzal do ruky a mrštil jí na schodiště, ležela otevřená Zbraslavská kronika. Ptal jsem se Vančury, zdali si povšiml textu na otevřených listech. Nezajímal se o tento text, kroniku uložil na její místo, příhoda ho však poděsila. A nyní nechť je mi dovoleno vypravovat jinou příhodu, která se stala mně snad právě ve chvíli, kdy Vladislav Vančura umíral. V době, kdy se udál atentát na Heydricha, byl jsem právě v Brně na návštěvě u rodičů. Dopoledne téhož dne jsem měl jet do Prahy, avšak náhlá nevolnost, která přepadla mého otce a byla srdečního původu, mě zdržela od návratu do Prahy. Odpoledne přišla zpráva o atentátu a já jsem se rozhodl, že zůstanu v Brně. Cesta parným dnem na popisný úřad do Králova Pole přivodila mně chřipkové onemocnění, spojené s dosti velkou horečkou. Během několika dní jsem se uzdravil, byl jsem však zesláblý, a když jsem zaměnil jednoho dne křesílko za lůžko, stala se mi tato příhoda. Bylo ještě časné odpoledne a já jsem, sedě v křesle, na zlomek vteřiny usnul. Zdál se mi sen tak živý, že dodnes si ho vybavuji se všemi jeho podrobnostmi. Spatřil jsem Vančuru a povídám mu s radostným vytržením: Láďo, ty jsi zde, ty jsi tady? Usmál se a přikývl. Povídám, vždyť ty jsi byl zatčen, ty jsi byl ve vězení… Na to mi odpověděl Vladislav Vančura s úsměvem: To byla bajka, to byla bajka. – Vidím jeho leb, jak se sklání ke mně, a neubráním se, abych na ni nevtiskl lehký polibek. Poté se mi Vančura jaksi vymanil, řekl bych jeho slovem, „stoudné“ vymanil, a rozplynul se mi.

Procitl jsem a vypravoval svým rodičům tento sen. Večer jsem zapnul rádio, abych poslouchal s hrůzou zprávy. První člověk, o němž hlásili, že byl popraven, byl dr. Vladislav Vančura, lékař ze Zbraslavi.

V těchto vzpomínkách se na mnoha místech budu vracet k Vladislavu Vančurovi. Tentokrát ještě několik malých příhod, které ho mají lidsky prokreslit. Jednoho dne se nám svěřil, že jeho žena čeká dítě. Poněvadž Vladislav rád poctíval svou osobu nejhoršími sebevýčitkami, v nichž si upíral všecko, projevil i tentokrát bázeň z neznáma, které se jeho ženě narodí. Později však se mi svěřil, že nepoznal slastnějšího pocitu než nad kolébkou své dcerušky, krásného nemluvňátka, před kterým se ještě nemusel rdít za svou lásku.

Když pracoval ve filmu, kde chtěl být stejně nezávislý na konvenci jako v svém literárním díle, rozbíjel si hlavu o svou principiálnost. Film ho stál mnoho lidských i finančních obětí, ale Vančura se nikdy obětí nelekal. Stále v sopečném varu, napohled střízlivý pod svou elegancí, byl z nejblouznivějších lidí, jaké jsem kdy poznal. Měl rád linguisty z lásky k jazyku a přijížděl mezi nás jako posel vyšších světů. K nejkrásnějším dnům našeho přátelství patří dva či tři dny, které jsme strávili v Dalešicích, kam mě přišel navštívit. Přišel odkudsi od Jaroměřic s tlumokem na zádech právě ve chvíli, kdy jsem dopsal Schovávanou na schodech. Přečetl jsem mu ji v rybízových keřích. Spali jsme v pokojíku, kde jsem rozhodil svůj prázdninový stan, a do noci bzučel náš hovor. Nejenže jsme si neřekli v životě křivé slovo, nýbrž nebylo schůzek horoucnějších než naše. Jeho podpis na protistranickém provolání sedmi spisovatelů byl dán takřka se „zavřenýma očima“. Bylo to v kavárně Slavii, kde jsme seděli a kde ho odvolal Ivan Olbracht na chvilku k svému stolu. Když se vrátil Vančura, řekl mi: Podepsal jsem provolání proti straně, a myslím, že jsem udělal hloupost.

Straně sloužil s oddaností. Na přání některých soudruhů chodil k Čapkům a na Hrad, jiní mu to zase vyčítali. Jednou v roce 1926 i mne přivedl na žádost Karla Čapka mezi pátečníky. Prý tam někdo bude, a my s Vančurou jsme čekali, že to bude Otokar Březina. Byl to T. G. Masaryk. Pátečnici byli tentokrát rozšířeni o spisovatele jako my nebo Jaroslav Durych, kteří mezi pátečníky nechodili. Toho dne se u Čapků nekouřilo. Snad proto, že jsme byli mezi hosty tentokrát také my s Vančurou, mluvilo se stále o komunismu. Masaryk řekl, že by dal komunistům na Podkarpatské Rusi pozemek, na kterém by mohli vyzkoušet „své hospodaření“. Namítl jsem docela nezdvořile, že komunismus není věc pro experimenty a že je schopen své si vybojovat. Nevím, zdali Karel Čapek nelitoval, že mě pozval, avšak i po odchodu presidentově se ke mně choval zdvořile a srdečně. T. G. Masaryk se také, myslím, neurazil, neboť se mne pak ještě ptal na sociální poměry, v nichž žil Jiří Wolker. Karel Čapek, který musel prožívat muka nejistoty, když jsme mluvili, udělal vtip: Pak prý nejsou komunisti teroristé. Jsou zde jen dva, a nemluví se o ničem jiném než o komunismu. Po Praze pak koloval vtip, že se Nezval pohádal s panem presidentem.

Ale přeskočil jsem dvě tři léta, jejichž důležitost pro vývoj naší generace a naši cestu k nové poesii je nesmírná.

Naučili jsme se nebát nikoho a ničeho a mluvit pravdu. Nejčastěji pravdu celou, i když zněla drsně. Kdysi odhalil Vladislav Vančura, že jakási povídka Karla Schulze je plagiátem Stevensonova Klubu sebevrahů. Schulz, ač jsme ho měli rádi, byl vyloučen z Devětsilu, po nějaký čas žil ještě v naší blízkosti a pak, obzvláště po svém odjezdu do Brna, se nám ztratil. Já jako člověk muzikální jsem měl Schulze rád už proto, že jeho teta Anežka Schulzová byla Fibichovou přítelkyní. Nesmírné mě dojalo, když jsem její fotografii uviděl v salóně rodiny Schulzovy v domě na Žofínském ostrově. Taková věc jako literární plagiát byla pro Vladislava Vančuru věcí, kterou si nesměl dovolit moderní umělec, který se hlásí ke komunismu. Vladislav Vančura byl starší a vyzrálejší než my ostatní. Nesnesl nic přízemního, puritánem však nebyl. Věděl dobře, co je člověčina. Věděl to jako básník i jako lékař. Cti si však vážil nade vše a zpečetil ji svou smrtí. V jeho knihách jsou příklady velikého heroismu a v Markétě Lazarové jsou místa, která nám docela přesně mohou napovědět, co táhlo jeho hlavou, když stál tváří v tvář salvě pušek. Řekl bych, že se připravil dobře na svou oběť svým dílem.

Když jsem začal psát tyto vzpomínky a když jsem zval v duchu svého otce do Jeny pod hvězdnatou noc v planetáriu, prožíval jsem šťastné dny syna, jehož otec oslaví právě své osmdesáté druhé narozeniny. Můj nejdražší čtenář žil, jeho paměť byla stejně živá jako moje, dokonce se mohlo zdát, že je zdráv, že je svěží. Ať již se můj život vyvine jakkoliv, bohové mi dopřáli, že jsem měl dlouho matku, že jsem měl dlouho otce. Není náhrady za tyto bytosti na tomto světě. Když jsem psal tyto vzpomínky, nikdy jsem nezavíral veliké posouvací dveře mezi pokojem, kde píši, a mezi pokojem, kde seděl otec v křesle a díval se na televisi. Nepatřím mezi lidi, kteří chtějí mít kolem sebe naprostou samotu, když píší. Byl jsem dost dlouho chudý a psával jsem kdekoliv. A jak by mohla bytost jako otec být překážkou inspirace, když v každém jejím dechu je vysvobozující pocit pro toho, komu dal život. Ostatně byl to on, který mne ihned poté, co jsem se narodil, vzal na zem, abychom spali spolu, abych se učil dýchat od jeho dechu. Plynul týden za týdnem a on onemocněl, on nám spadl v horečce s lůžka. Psával jsem tyto stati v jeho pokoji a ověřoval si jeho paměť, když paměť má je přece osudově živá. Znal každý řádek z těchto mých statí a četl je pravidelně, jak vycházely. Pak jeho oči zežloutly a ukázala se nemoc, kterou si ničím nezasloužil. Lékaři přesvědčili jeho i mne, že je nutno, aby se léčil pod jejich stálým dohledem, a vzali ho do své laskavé péče. Měli ho rádi, měl je rád. Trpělivě se nořili do tajemství jeho nemoci a on trpělivě snášel její bezbolestný průběh. Snad nikdy v životě jsme se nemilovali víc než v tyto dny, snad nikdy jsem necítil tolik jako v tyto dny, jakou cenu má udržování lidské naděje, kromě chvil, kdy moje matka nastoupila cestu, která skončila jejím nebytím. Konečné, dal mi vše, co mám a co umím: učil mne číst, psát a počítat, znát, co je houslový a basový klíč, pravopis a sloh, dal mi všecky mé nejvlastnější nástroje, bez nichž, bez jejich dobrodiní bych nebyl ničím. Učil mne prstokladu na klavíře i na houslích, sivá holubička vzlétala zpod jeho barytonu, překrásné hvězdičky vztyčoval on pod stropem jednotřídní školy. Čest byla nejvlastnějším jeho vzpřímením těla, píle a pracovitost přívlastkem jeho rodu a snění namodralým tónem jeho očí. V mých pamětech není daleko chvíle, kdy se zamiluji do magické ženy a kdy jsme se rozhodli spolu umříti. Odjezd byl určen na neděli dopoledne, odjezd, který měl končit básní, příbuznou Baudelairově básni na smrt milenců. Jako posel rodičovské lásky klepal na mne trpělivě v ponurém bytě v Nuselském údolí tak dlouho, až mne vzbudil. Rozbouřilo to mé svědomí k šílenství, když mně odevzdal hrneček škvarků v sádle, který mně po něm poslala matka. Ale já měl být tam a tam, a i když mně pukalo srdce, musil jsem mu lhát. Že mám přednášku tam a tam. Ach, jaký jsem byl zlosyn, ach, jak se mi chtělo umřít samou lítostí. V své čtyřiadvacetileté hlavě jsem našel dost velkou tvrdost, dost velkou necitelnost, abych se s ním rozloučil a jel tam, kde na mne měla čekati poslední cesta. Ale ona stojí na smluveném místě s bicyklem, je prý nutno cestu odložit, prý přijela návštěva… Ani slovem se mi nezmíní, že byla u mne, že mluvila s mým otcem. Po setkání s bytostí tak světelnou nemohla vykročit vpřed k naší společné záhubě. Prý jindy, prý později… Ale teprve teď se se mnou řítí svět, teprve teď cítím, jak surově jsem jednal s otcem, teprve teď vím a cítím, že ho musím najít a že mi pukne srdce, nenajdu-li ho. Našli jsme se na Denisově nádraží. Držím se jeho ruky, koktám malou lež, ale teď už jsem v bezpečí, když vidím jeho oči a tisknu jeho ruku. Chodíme po Praze a nazítří pojedeme domů k mamince. Chvěji se sice touhou po magické ženě, ale otec je se mnou a na nic se mě neptá, nevyzvídá na mně mé tajemství. Je červenec, z tramvají běží kolem nás ohnivé plakáty s nápisem Výstava růží.

Ne, neměli jsme ve zvyku mluvit o svých citech. Neměli jsme, žel, dlouho ani odvahu dívat se navzájem do očí. Zábranná centra, o kterých mluvíval Vladislav Vančura, ta centra, která jsem neměl nikdy vůči nikomu, bránila mé něze laskat se s matkou a s otcem. Bylo potřeba, aby uplynul dlouhý čas, bylo potřeba, aby těžké onemocnění udělalo z mých rodičů děti, než kletba těch zábran pominula. Nevím, po kom jsem byl v tomto směru zatížen víc, zda po matce nebo po otci: po obou stejně. Styděl jsem se dlouho před nimi za něhu, i pokud se vyskytla jen v mých básních. Psal jsem tyto básně potají a pečlivé je schovával právě před nimi, k nimž má láska byla nejhoroucnější. V posledních letech to naštěstí přestalo. Poštěstilo se mi chovat se k nim jako k nemluvňátkům. A to, jedině toto vneslo do mého života vyšší harmonii.

Ještě před dvěma dny jsem se směl dívat zhluboka do jeho šedomodrých očí. Ano, nemoc byla zdlouhavá a téměř po všechen čas vnucovala mému otci spánek. Lékaři věděli, co to znamená, a já jsem nemohl býti na pochybách. Jeho srdce, zahrnované jejich péčí, kráčelo zvolna svými sotva šedesáti údery. Když setřásl se sebe jho spavosti, jeho paměť se vyčistila jako hvězdná obloha a on se těšil s mou sestřičkou i se mnou svým vážným něžným způsobem. Toužil po léta, aby jeho pokolení nevyhynulo, a dočkal se vnuka, kterého si zamiloval hlubokou láskou. Den před svým onemocněním procházel se s ním po zoologické zahradě a nechal ho usnout v svých loktech. Ještě před dvěma dny se usmál, když jsem mu vypravoval o alotriích toho malého skřítka. Po několika dnech zármutku, který pramenil z jeho tělesné bezmocnosti, den ze dne se zvětšující, našel na cestě své nemoci naději, která mu umožnila, že před dvěma dny při naší poslední návštěvě u něho řekl hlasem člověka, který shazuje se svých zad všecku starost: Tak je tedy všecko v pořádku. Pak spal, ráno procitl, usnul znovu, usnul klidně navždycky. Už bez zápasu, bez chrčivého dýchání, prostě, klidně.

S Jaroslavem Seifertem 1923

V roce 1929

V roce 1930

S Jaroslavem Závadou v táboře Rechle u Husince 1927

V roce 1927

S Phillipem Soupaultem 1927

V Dalešicích 1932

Odvážím tvé věci, tvůj klobouk, tvou hůl. V nich jsi živ jako básník v svých figurách a tropech. Ten klobouk a tu hůl si ponechám jako nejvzácnější nástroje tvého znovuvzkříšení. Když se nad tebou skláněla před dvěma dny má sestra, tvá dobrotivá dceruška, když se nazývala tvým miláčkem a když se omlouvala, že ještě na nějaký den musí odejet, poněvadž „Škola je škola“, řekl jsi ty, kterýs vychoval celé generace občanů a svého syna, ty, kterému byl propůjčen Čestný titul zasloužilého učitele, řekl jsi už značně těžce: „Ano, škola je škola.“ Pak jsme ti ukázali knížku Jiřího Taufra o tvém synovi, který, ať mu to odpustí čtenáři těchto řádků, nemůže v této chvíli neplakat pro tebe, a volali jako vždycky na pomoc naději, která je v nejprostších sděleních, ukazujících zítřek, abychom tě pak ponechali tvému spánku. Včera jsem tě viděl vznešeného jak antické drama v tvé konečné podobě, tvé vlasy, v nichž se bílá barva dosud směšuje s hnědou, tvé vysoké ušlechtilé čelo, tvůj nos, který neměla smrt v moci změnit, a ruce, krásné, tvoje, ale už studené. Jen ústa se ti poněkud pootevřela, jako bys ještě dýchal, jako bys chtěl ještě něco říci. Komu by měla být zasvěcena tato kapitola než tobě. Což neměl každý člověk otce a což každému nakonec neumírá? Ať je mi dovoleno říci, že naše city jsou tak veliké, že už nejsou jenom naše. Půjdeš ještě těmito kapitolami, jak jsi šel mým životem. Ještě mnohokrát tě na těchto stránkách zarmoutím nebo potěším, ještě mnohokrát, živ a chvějící se o mne, s bázní, abys jednoho dne nemusil ty hledět do mého hrobu, odvedeš mě ze špatných cest na lepší. Mám v ruce malý zápisníček, kam sis dělal poznámky ještě za dnů své nemoci. Žádný nářek, žádné škemrání, žádné myšlení na nemoc. Poznámky o tom, co jsi slyšel v rádiu, a netýká se to jen skladeb tvých zbožňovaných skladatelů, nýbrž otázek, které zajímají moderní vědu. Když jsem tě nazval synem lidu, přál jsem si tě tímto pojmenováním oslavit, jak nejvíc je možno oslavit člověka našeho věku. Když jsi jako mladý podučitel ze slevačské rodiny přišel na bohatý venkov a když mezi tebou a mou matkou, která měla tehdy všecko, začaly se rozvíjet vztahy, kterým vděčím i já za to, že jsem přišel na svět, jistě jsi se stal a musil státi předmětem výsměchu hejsků, kteří měli majetek a nenáviděli tě, protože umíš hrát na harmonium či varhany, zpívat a že čteš básně. Snad jsi trpěl, ale tvá hvězdná čistá duše uměla se bránit proti lidské nízkosti a ty jsi šel jako pohádkový hrdina za svým snem, který ti před dvěma dny přervala smrt. Slzy, nemám přece právo plakat. Sbohem a děkuji ti za všecko, tatínku.

Těm, kdo nepoznali radost a vytržení nad obrazy a kresbami Pabla Picassa a malířů dvacátého století, to jest malířů objevitelů nového způsobu nazírání skutečnosti a nových citů, rád bych na svých starých vzpomínkách odhalil proces, jak se stávali modernisté postupně srozumitelnými mně a jak jsem jim dával postupně přednost před malíři minulých věků. Je nutno, abych se odvolal na tři tlusté svazky, v nichž byla reprodukována technikou nejdokonalejší rytiny díla malířů zastoupených ve vídeňské belvedérské galerii. Tyto knihy, které zdědil můj otec z pozůstalosti strýce Martina, staly se předmětem mé fantastické pozornosti už v dobách raného dětství. Byla v nich reprodukována nejen Tizianova Danae, nýbrž i fascinující akty menších malířů než Tizian, zato však útočící víc na prostou smyslnost diváka než benátský mistr. Byl jsem šťasten, když se mi podařilo unést svou „galerii“ někam na mez či na luka a nazírat její divy proti nebi a proti žním. Nelze tedy předpokládat, že bych byl po stránce výtvarného umění čistou tabulí, která se dá lehce popsat čímkoliv. Všecko, co tvoří sílu malířství od renesance až ke století dvacátému, přísná komposice, přirozenost, větší nebo menší reliéfnost a výraz, drželo můj vkus v zajetí, takže vlastnosti opačné, které měl Picasso a mnozí jeho druhové, komposičnost nového typu, nepřirozenost, plošnost a téměř úplné odpsychologisování, musely klást veliký odpor mým návykům. V mnohých ryze kubistických zátiších Picassových šlo napohled spíše o drúzy krystalů, o drúzy ametystů než o komposice figurální a po stránce barev, které se zříkaly valéru, spíše o rozkoš, jakou jsem prožíval, když jsem našel starou tatínkovu kasetu s akvarelovými barvami, než o znázornění vnějšího světa. A přece čím častěji jsem se dostával do styku s moderními obrazy, tím víc vnějšího světa povystupovalo z jejich zdánlivě nesmyslných tvarů. Ponenáhlé luštění tohoto světa bylo spojeno s podivuhodným pocitem radosti a jasu, který historické malířství nedávalo a nemohlo dáti.

Mé smysly postupně prožívaly odlehčení, které bych přirovnal k pocitu, jako když po dlouhé zimě a vleklém před jaří svlékne člověk jednoho dne se svrchníkem také huňaté šaty a těžké prádlo a neuvěřitelně nadlehčen rozletí se do dne, který sám nadlehčován sluncem a čistými nelomenými barvami vzlétá jako balón proti nebi. Čím víc ovíjely moderní obrazy své ruce kolem mého krku, tím těžší, ocelovější začaly se mi zdát obrazy minulých staletí, zvláště století devatenáctého. Zato ovládala čím dál tím víc mého ducha veselá krása obrazů Manetových, plošná barevnost zátiší Cézannových, zlaté skvosty donedávna mně nesrozumitelných obrazů Picassových a Braqueových, a ovšem Henri Rousseau, který byl prosťáčkem i králem nového způsobu. Z českých malířů zvláště Spála, Zrzavý a Kremlička, každý po svém, zahájili v svých dílech přestavbu smyslů. Kdybych se měl vyjádřiti obrazem dosti odlehlým a přece, jak se mi zdá, dosti výmluvným, nové malířství prošlo procesem desklerotisace, v němž pozbylo mnoho zemin, navrstvených na sebe, takže omládlo, takže zdětštilo svůj organismus. Od, jakoby zbavené šedého zákalu, viděly v čistých barevných tónech, a duch dětské hry, prostinký duch „skrývaček“, objevil se v novém, vysoce kultivovaném světle.

Obdobný proces se děl s říší slova, proto se místo rozvíjených veršů stávaly člověku stále dražšími ukončené verše, vrhané na jeden ráz na projekční plochu. Interpunkce, matka gramatického rozvíjení veršů, ztratila smysl a stala se nadbytečnou. Byl-li verš světem o sobě, nač ho stereotypně odrážet čárkou od verše předchozího nebo jeho ukončenost zdůrazňovati tečkou. A přirozená césura, kterou má každý rytmus, byla přece mnohem závažnější než čárka před „že“ nebo „aby“, vnucující verši césury umělé. Mnoho našich prostředků, které byly označovány tradicionelní kritikou za svévolné, vyplývalo prostě z vnitřní změny, kterou prošly naše smysly. Je jisté, že nechci generalisovat, že básníci generace, k níž patřím, si modifikovali po svém onu proměnu smyslů, o níž mluvím, a že tedy formuluji proces této přeměny především tak, jak jsem jej prožíval. Proměnou smyslů však prošli všichni mí kamarádi.

Nános věků, který lpí na velikých historických dílech, podmiňuje jejich jistou sklerosu. Apollinaire, Picasso a Henri Rousseau jsou velicí felčaři, v jejichž křivulích se uvařil lék proti arteriosklerose umění. V jejich dílech protéká mladá veselá krev, příbuzná silné krvi velikého vousatého Američana. Neboť Walt Whitman, básnický génius a veliký demokrat, viděl první svým jestřábím zrakem moderní svět. Příroda, velkoměsto, ba i pohádkové divy měly přístup do nového obrozeného světa. Všednost i pathos, předmětnost i závrať vzbuzující salta uplatňovaly se v nové přirozené hře bez pravidel. Právě v tom byla vzrušující krása nového tvoření, že to, co se dnes snažím definovati, nemělo pravidla, že nová poesie slepecky hmatala samu sebe při otevřených očích. Abychom nezabloudili, rýsoval se před námi maják beztřídní společnosti, jehož světlo nás oslnilo a k němuž jsme se chtěli přiblížit v plné solidaritě s dělnickou třídou. Snad právě pro tuto orientaci, kterou jsme neopouštěli ani v dobách dobrých, ani v dobách zlých, vyhnula se naše avantgarda mnoha omylům, které by ji byly mohly snadno svésti z cesty.

Kromě Konstantina Biebla, který odjížděl často do Loun a občas se nám ztrácel v svých podivuhodných příhodách, měl jsem ze svých nových přátel nejraději Jaroslava Seiferta. Měl zvláštní dar, který mají jen Žižkované: směs dobromyslného humoru a nevinné zlomyslnosti. Kdysi, když hrozilo Františku Němcovi nebezpečí, že to s ním na žižkovském gymnasiu špatně dopadne, smluvil se Němec s Jaroslavem Seifertem, že se naoko pověsí na školním záchodě a že přijde Seifert uříznout provázek, který měl Němce přenést na onen svět. Seifert přišel trochu pozdě a div se nestalo neštěstí. Věc tedy praskla a oba mladí básníci byli vyloučeni z gymnasia. Seifert se stal zaměstnancem komunistického nakladatelství a my jsme si zvykli vysedat den co den na Perštýně v jeho kanceláři. Jednou jsem měl psát se Seifertem programovou báseň na všecky krásy světa a vyzbrojili jsme se na tuto společnou práci nějakou tou lahví vermutu. Napsali jsme právě dva první verše a báseň dopsal později Seifert sám. Miloval Vladislava Vančuru tak vášnivé jako já. Přiznal se mi jednou, že není pro něho lepší pocit než uvědomit si v létě na nábřeží, že je básníkem. Když byl doprovodit Jiřího Wolkra svým proslovem na jeho poslední cestě, projevil přání promluvit nám všem nad hrobem a tvářil se vážně při této své představě, která se mu tolik líbila a kterou nepochopí nikdo, kdo nezná Žižkov a jeho speciální humor. Byl-li velikým klasikem u nás Jaroslav Hašek, přítel Franty Sauera ze Žižkova, dovedl kouzlo tohoto zvláštního humoru zaklet na stránkách svého Bouřlivého roku Antonín Zápotocký. Tento humor je stejně typický jako humor různých pařížských předměstí. Avšak naši spisovatelé, až na malé výjimky daleko abstraktnější než spisovatelé francouzští, z tohoto humoru umějí těžit málo. Seifert mu vděčí za nejednu dobrou stránku svých prvních knih, a poněvadž jej má v krvi, přišel nejednou pro jednání v jeho duchu do rozporu s některými svými přáteli, a dokonce s Devětsilem. Jeho žena nevěděla po léta, která spolu prochodili, že jeho den nekončí okamžikem, kdy ji doprovodí na Letnou k jejímu bytu. Vracel se vždycky ještě mezi nás, jeho víčka se na chvíli sklížila a ke dvanácté hodině je otevřel, aby se s námi potuloval nocí. Teigeho měl rád a Teige po dlouhý čas měl ho nejraději z nás všech jako Neumann. Jednou se na krátký čas zamiloval do Toyen, napsal básničku Miss Gada Nidi a bylo po lásce. I když náš vztah prošel během více než třiceti let různými proměnami, jsem šťasten, kdykoliv se setkají mé oči s jeho modrýma očima. Julius Fučík ho hájil téměř ze zásady, i když Seifert přestřelil vůči svým přátelům občas v svém žižkovském humoru. Snad právě rozchod s Devětsilem, který pro Seiferta znamenal mnoho, pomohl Seifertovi najít jeho ryze osobitý alšovský tón, jejž mají knížky jeho zralosti. Řekl bych, že my všichni, i když se mnozí rozešli s devětsilovštinou do všech důsledků, i v nedobrém slova smyslu, zůstali jsme poznamenáni něčím společným jako ti, kdož byli kněžími a po vysvěcení prchli do laického života. Zbylo nám všem něco, co se nedá ani uměle získat, ani násilně odstranit z lidské duše: něco ze společné školy mladosti. Byla to mladost odvážná a zdravá a myslím, že nám není k necti. Nežili a nesnažili jsme se o nic napolo. A to je velká věc.

Zdálo by se, že bydlení pod jednou střechou vede nezbytné ke spřátelení lidí. Někdy je tomu naopak. Mezi Wolkrem a Kalistou, kteří bydleli spolu na Celné, nastávalo čím dál tím větší odcizování. Nakonec se Wolker nastěhoval k Teigům, u nichž bydlel Jindřich Hořejší, kterého si Wolker hluboce vážil. Nemyslím, že se ve svém společném bytě setkávali často. Jednak byl Hořejší zaměstnán jako „smluvní úředník“, jak se tituloval, v úřadě, který pohltil velkou část jeho denního času. Kromě toho „bydlel“ v kavárně Tůmovce a dělal tam v kouři a ruchu své podivuhodné překlady francouzských klasiků i modernistů. Stůl, u kterého pracoval, byl na očích všech a žádný jeho známý neopomněl hned při vstupu do kavárny vrhnout pohled na jeho stůl a jít ho pozdravit. Hořejší přijímal tyto návštěvy většinou chladně. Jeho ruka jen málokdy stiskla ruku příchozího. Kdo nepřekládal básně, neví, do jakého duševního stavu se dostává člověk, který se vrhl na toto povolání. Stává se polovičním šílencem, nebo alespoň podivínem, kterému stále, ať překládá či nepřekládá, táhnou před zrakem a sluchem tyranisující polosouzvuky, v nichž se hledá nějaký nemožný rým. I když s vámi Hořejší mluvil, jeho čelo se zachvívalo neurasthenickými pocity člověka, který mluví, ale v duchu pronásleduje slova a dává se jimi pronásledovat. V době slávy Tůmovky, kdy tam pracoval Hořejší, jsem neměl ještě žádné zkušenosti s překládáním básní. Až při svém překládání Rimbauda jsem zakusil tento tyranisující pocit. Cítil jsem se tedy před Hořejším nesvůj. Jak měl Hořejší rozdávat úsměvy, když jeho sociální a rodinné starosti byly stále větší a větší a když jeho zdraví se otřásalo v poměrech, v kterých žil. Věkem patřil ke starší generaci, s níž měl společnou ironii a skepsi, duchem byl s Josefem Horou bezprostředním předchůdcem mnoha mladých básníků, kteří chtěli psát socialistické básně. Vážili jsme si ho všichni a chodili jsme kolem jeho stolu opatrně. Někdy k němu přisedl vousatý prorok socialismu Antonín Macek. Toto staré dobrotivé dítě, které se podobalo Karlu Marxovi, chovalo se i k nám začínajícím básníkům, jako by se s nimi počítalo, a měli jsme Macka rádi. Jednou listoval v rukopise mého Podivuhodného kouzelníka a nad jednou partií mě upozornil, že v harému nejsou obrazy a že má metafora je v rozporu s pravdou. Mezi Teigem a Hořejším nebylo citových vztahů, jako jich nebylo mezi Teigem a Wolkrem. Od té doby, co Devětsil mě přijal do svých řad a vsadil „na svůj prapor“, ochladil se poněkud i Wolkrův vztah vůči mně. Dříve to všecko mezi námi bylo důvěrné, neliterární, teď všecky názorové diference, které mohly u nás nastat, vedly k našemu citovému odcizování. A přece Wolker byl členem Devětsilu a mohl mít, jak by se zdálo, radost z toho, že jeho osobní kamarád je v tomtéž šiku jako on. Snad ochlazování mezi námi podněcovali i někteří druzí. Tak například řekl prý jednou Jaroslav Seifert, když mu Wolker nadhodil, že se chová, jako by žárlil na jeho verše, že měl-li by žárlit na něčí verše, byly by to verše Nezvalovy. Také nevím například, proč mezi mnou a Antonínem Píšou došlo k odcizení, když jsem měl přece k jeho raným veršům i k jeho lidské osobnosti spontánní sympatie. Nakonec se zdálo, že můj vstup do Devětsilu byl pro Píšu signálem, aby z něho vystoupil on. A pak už to jde. Mezi mnou a Wolkrem nikdy nedošlo ke skutečné roztržce. Názorové jsme se však postupem času diametrálně rozcházeli. V době, kdy jsem jako protest proti thesovitému psychologickému dramatu psal básnickou Depeši na kolečkách, psal Wolker „Nejvyšší oběť“. Náš poslední rozhovor byla vzájemná polemika o pojetí nového dramatu. Části našeho rozhovoru se zúčastnil skladatel Kálík a byl na Wolkrové straně jako většina veřejného mínění. Přesto byl Wolker zarmoucen. Když jsem mu řekl, že za ním stojí většina literárních lidí, řekl, že souhlas jeho osobních přátel by pro něho znamenal víc než mínění této většiny. Neboť Wolker byl poctivý, na jedné straně tvořil tak, jak mu to ukládalo jeho svědomí, naproti tomu však nestál o úspěch z ruky lidí mu lhostejných, nebo dokonce sociálně cítících maloměšťáků. Toulali jsme se někde po pustých čtvrtích Holešovic a večer měl příchuť povídek Edgara Allana Poea. Náš poslední společný večer.

Teige měl mnoho přátel mezi moderními malíři a moderními architekty. Tak se jednoho dne objevil u našeho stolu v kavárně Slavii veliký Rudolf Kremlička, veliký nejen svou hubenou postavou a mánesovskou hlavou, orlím nosem a namodralýma očima, které klouzaly s předmětu na předmět, jak si to osvojil Mistr při malování, nýbrž i duchem a výsledky své práce. Ač miloval Picassa, nikdy nenašel poměr ke kubismu, neboť jeho vášnivá láska ke skutečnosti chtěla ji mít v podstatě živou, smyslovou, smyslnou, blízkou přírodě. Měl vtip, ale také ironii, a jeho ústa se při řeči podivně zachvívala. Byl vždycky právě tak jako jeho mladá žena elegantně ustrojen a na rozdíl od našich ještě klukovských přežitků byl to zralý muž. Dovedl být v společnosti lidí, s kterými si rozuměl, veselý až k naivitě, jinak, bylo-li ve vzduchu cokoliv, co by ho mohlo zneklidnit, dával nervosně najevo, že se v něm něco nemilého děje, a jeho ústa se třásla. Dostat se do lidského rozporu s tímto vášnivým a ušlechtilým člověkem, jak se to stalo po období velkých vzájemných sympatií pisateli těchto řádků, bylo zarmucující, bylo kruté. Ale život jde klikatými cestami a člověk se jim někdy nevyhne. Těžko posuzovat vlastní chybné kroky, zvláště když vedly člověka, místo aby je člověk vedl. Na rozdíl od mnoha jiných malířů byl Kremlička svrchovaně inteligentní a měl blízko k poesii. Tak dlouho bojoval se Schwaigrovou školou, která v něm ustálila jisté návyky, až se mu podařilo vytvořit malířská díla vzácné původnosti. Dokud mezi námi byly přátelské vztahy, sedávali jsme spolu často. V té době maloval Kremlička můj portrét. Když přerušil práci na něm, ještě dlouho jej ponechával v ateliéru mezi svými rozmalovanými obrazy. Nakonec jej spálil.

Čím dál tím častěji chodíval mezi nás věkem o něco starší Bedřich Feuerstein, nedoslýchající na jedno ucho a elegantní jako Kremlička. Vím, že mi u stolu v kavárně překládával francouzské básně, a nejsem si jist, zdali s námi sdílel náš vztah k Marxovi. Měl nesmírný cit a vkus, jeho tvář byla skoro stále v napětí jak nějaká orientální maska a někdy polemisoval s Teigem o různé problémy. Jeho tragickou smrt nikdo nečekal. Pokládali jsme ho dokonce za flegmatika. Nikdy mně nevymizí z mysli podivné ovzduší veliké dílny švadlen, kam jsme vstoupili jednoho dne, když jsme hledali po Praze pepitovou látku na kostýmy hercům do mých Milenců z kiosku. Feuerstein byl umělec a uměl číst v labyrintu lidských pocitů. Věděl se mnou naprosto jasně, že pepitovou látku v tomto případě je nemožno nahradit jinou.

Nejoficiálnějším devětsilovým architektem byl v té době Jaromír Krejcar. Ačkoliv jsem se s ním rozešel v březnu 1938 po dlouhém období, kdy jsme se nestýkali v letech, která mám na mysli, měl jsem Krejcara rád. Měl tehdy štěstí, že pod jeho vedením se děla přestavba Rohlíkova domu ve Spálené ulici, kde je Olympic, a že do této přestavby mohl propašovat některé zásady moderní architektury. Celý Devětsil si zakládal na tom, že jeho architekt se mohl pokusit o moderní koncepci uprostřed města, neboť „nový duch“ nás vášnivě unášel všecky. Jaromír Krejcar byl členem Umělecké besedy a Umělecká beseda mu svěřila, aby zredigoval veliký almanach Život, který každoročně vydávala. Dosavadní ročníky zobrazovaly zevrubně dobré i méně dobré, vždy však v podstatě tradiční a konservativní umění členů spolku. Jaromír Krejcar měl odvahu věnovat celý sborník světové i naší avantgardě, tisknout verše bez interpunkce, tisknout celý můj vaudeville Depeše na kolečkách a promítnout svět současného filmu, který nebyl tenkrát vůbec pokládán za umění, na křídové listy této nádherné publikace, která manifestovala naše hnutí mnohem výmluvněji, než to mohl udělat Sborník Devětsil. Krejcar prostě ponechal pro členy Umělecké besedy jen šest listů, do kterých vměstnal reprodukce beseďáků, a my jsme vytvořili pomník modernismu. Charakterová vlastnost, která umožnila Krejcarovi „spáchat“ tento záslužný čin, zavedla ho později, když se vrátil ze Sovětského svazu, kde našel asyl, až na sám okraj, kde stojí vždycky reakcionáři, aby zneužili omylu, nedorozumění nebo člověka. Také Jaromír Krejcar patřil mezi elegantní modernisty, a ač o několik roků starší než my, šel s námi.

Leckdo se podiví, že právě naše generace, která se vášnivě přimkla k myšlence socialismu, dopřávala si v životě a tvorbě jistou lehkomyslnost, která v měšťáckých a maloměšťáckých kruzích vzbuzovala nedůvěru a odpor k nám. Otázka není tak složitá, abych se ji nemohl pokusit vyložit. Od svých třinácti čtrnácti let jsme byli svědky toho, jak ve světové válce byly diskreditovány hodnoty, jimiž se holedbala buržoasie, morální zásady, na které přísahala, a životní hodnoty, které se před tváří války zdály být nyní balastem. Jejich morálka, již zradili bez jediného pokusu najít výmluvu, nebyla než hastroš, který byl pro smích už i vrabcům. Jako všichni ostatní hoši z mých ročníků narukoval jsem v posledním roce války a měl jsem být vyškolen na důstojníka. Jako většina kamarádů dal jsem přednost metodě, kterou později popsal Jaroslav Hašek v Švejkovi. Potácel jsem se od jedné marodvisity k druhé a podařilo se mi přečkat bez boje válku. Někteří kamarádi z mého ročníku, pokud měli iluse a pokud nedovedli dosti houževnatě bojovat s pitomou rakouskou soldateskou, nechali své mladé životy na bojišti. Nebylo snadné nám účastníkům posledních válečných let nalhat iluse. Jak jsem již řekl, to, co se dělo v ohromné ruské zemi, budilo naše sympatie ještě dřív, než jsme to mohli pochopit. K filosofii idealistické se utíkali většinou jen desperádi nebo lidé poznamenaní nespravedlivým osudem. Přestali jsme věřit na osud a toto slovo obstálo v našem slovníku přinejlepším jen jako slovíčko náladové. S tím, co je měšťákovi předmětem jeho nejvnitřnějších trýzní, jsme si hlavu nelámali. Zdravá skepse nám pomáhala vidět život v jeho neustálém pohybu, v jeho neustálých proměnách, které mnohdy svou vlastní mocí napravovaly chybný včerejšek. Většinou však bylo nutno tomuto včerejšku aktivně pomoci a přeřadit ho k zítřku.

Právem se nám mohlo vytýkat, že náš způsob života je jiný než způsob života dělníků. Ale dělníci si nezvolili svůj způsob života. Byl jim vnucen kapitalisty a právě jejich přání a vůle žít jinak je sdružovala do revolučních řad. I když jsme v aktivním politickém boji nebyli dosti systematičtí, dělnictvo o nás vědělo, že nenávidíme třídu, která je vykořisťuje, že nenávidíme kapitalistický systém, a věřilo nám. Četlo dokonce naše verše, i když v nich nebyl skloňován dělník ve všech pádech, a naše odvážnost, naše veselost se dělníkům líbila. Takřka od začátku našeho avantgardního hnutí pořádali jsme recitační večírky, sami jsme na nich účinkovali a sklízeli salvy potlesku. Například báseň tak tématicky uvolněná, jako byla má Abeceda, stala se téměř standardním číslem našich meetingů. Později začala k ní Milča Mayerová tančit své pohybové komposice a báseň se stala nadmíru populární. Naše avantgarda si vynutila zrození nových divadelníků, kteří už nesnášeli Ibsena a našli si nové vzory v světovém divadelnictví. Frejka, Honzl a E. F. Burian políčili si na nové umění a brzy se zmohli na drobné soubory, které s vášnivou láskou daly se do práce na nevídaných pokusech o nové umění. Frejku inspirovala commedia dellarte, Honzl měl zkušenosti s dělnickým recitačním sborem a E. F. Burian přistoupil k divadlu se zkušenostmi zázračného muzikantského dítěte. Budu o nich psát hodně v těchto vzpomínkách. Prozatím jsme však v letech, kdy především básníci musili odhalit cíp nové krásy.

S radostí si vzpomínám na dny, kdy Teige dával dohromady typografickou úpravu Pantomimy. Kdyby některý chytrý tiskař dal vyrobit ve velkém typy, které našel Teige v tiskárně Národní politiky, nemusily býti dnes naše noviny a časopisy tak fádní napohled, jako jsou. Teige opravdu vnikl do kdejakého regálu, kde mohlo být pohozeno zajímavé písmo. Ano, již vnějším vzhledem měla moderní poesie manifestovat svou svěžest, svou novost. Teige se svým čibukem vznášel se nad prací faktorů a nosil pln vytržení do kavárny první obtahy stránek, které se mu podařily. Vedoucí tiskáren vrtěli hlavou, ale naše houževnatost byla silnější než jejich skepse. Honzl psal doslov k Pantomimě a já jsem se snažil včlenit do jejího textu citáty, které by pověděly něco pěkného o moderním umění. Nechtěl bych dnes odvolat nic z našeho tehdejšího úsilí, z našeho tehdejšího nadšení. Teige pracoval samostatně a výběr typů volil s velkým citem a smyslem pro krásu. Znal všecky pozoruhodné revue z celého světa a pracoval v světovém měřítku. Také v Sovětském svazu se tenkrát experimentovalo v umění, a nejen v poesii, literatuře a divadle, nýbrž i v typografické úpravě textů. Porevoluční sovětská léta, v nichž je tolik závratného nadšení, byla svědkem prvních pokusů Mejercholdových, Tairovových, Vachtangovových. Byla to léta průkopnická v každém směru. Dnes s odstupem času vidíme, kolik dobré tradice obráželo se v revolučním avantgardním umění, ať se zrodilo v kterékoliv zemi. Každá země a její charakter vtiskly pečeť průkopnickým dílům, takže dnes poznáme po chuti jejich národní původ. Byli jsme daleko národnější, než bychom si to byli mysleli nebo přáli. Pluli jsme na světovém počasí, ale ve vlastních vodách, v kterých jsme vyrostli a po nichž plavaly naše husy. Kdyby nás byli posuzovali podle toho, co si sami o sobě myslíme, nebo podle toho, co bychom si byli sami přáli, byl by to špatný posudek.

Naše skutečná nebo zdánlivá lehkomyslnost spočívala v tom, že jsme se v ničem nepodobali křečkům. Nemysleli jsme na zadní kolečka, a proto naše jízda byla svobodná, radostná a nebáli jsme se při ní riskovat nic, pranic. Když jsem se zamiloval do vdané ženy, která mě fascinovala, nemohlo mě od mé lásky nic odvrátit. Nechci se v těchto pamětech příliš často obírat svými intimními city. Pokud měly však význam pro mé dílo, nemohu se jim prostě vyhnout. Aniž pokládám za nutné zabývat se románovou stránkou své lásky, nemohu zavřít oči před ohromnými iluminacemi, v jejichž svitu se pro mne začala rodit skutečnost jinak, než jsem ji znal dosud. Nikdy nezapomenu na letní měsíce z roku 1923, kdy se rodila Pantomima a kdy Praha v světle mé lásky stávala se mi městem, které už nikdy nepřestanu opěvovat. Taková procházka po odlehlém mostě v červnovém parnu, zakončená v malém baru sklenicí nasládlého vína graves, nebo taková cesta ze smíchovského hotelu ulicemi, které se mi zdály být jindy fádní, taková jízda po parníku nebo jen malou nedělní lokálkou na Karlštejn znamenaly pro mé smysly nejen jejich znovuzrození, ale pro všechen okolní svět velikou jeho proměnu. V těchto dobách jsem bydlel po krátký čas v Celné ulici nad někdejším společným bytem Jiřího Wolkra a Zdeňka Kalisty. Teď už v něm bydlel jen Kalista a myslím, že také Jaromír Berák. Můj byt byla ubohá místnost, kde přespával jakýsi kupecký mládenec z bohaté rodiny, který mluvil špatně česky, a procházelo se jí do sousedního pokojíka, který jsem nikdy neviděl a kde bydleli dva přátelé, s nimiž jsem se nikdy blíž neseznámil. V mém pokoji mně šlo na nervy okno, složené z barevných kosočtverečků a ubírající pokojíku zbytečně světlo. Byl jsem šťasten, když se mi podařilo někdy toto okno otevřít a když jsem viděl na protější straně barevnou plechovou reklamu na cikorku. Těšil jsem se na večerní procházky se svou láskou, ostatně nepříliš bezpočetné, neboť jsme se vystavovali nebezpečí, že nás potká muž mé Musy nebo někdo známý. Ale moje obraznost byla stále ve vytržení a naučila mne vidět, jak jsem dřív neviděl, naučila mne cítit, jak jsem dřív necítil.

Můj čas byl rozdělen mezi milovanou ženu a přátele, poesii patřil celý zde i tam. Když jsem psal verše jako:

vy jste byla nejkrásnější labuť ulice

jak hydroplán nad Miramare,

byla to extase, pro kterou se mi zdál být život nekonečně krásný, nekonečně svůdný, nekonečně věčný. Čím bylo staré popisné básnictví proti této kráse, jež byla předem nevypočitatelná jako život sám. Čím byl úspěch, čím byly vyhlídky na bídu či blahobyt proti magické kráse, kterou vytvářel jistý způsob života, kterou vytvářela jistá slovní spojení. Není většího omylu než vidět v novém básnictví, o které jsme se pokoušeli, cokoliv, co by se dalo nazvat ošidným slovem formalismus. Řekl bych spíše, že jsme psali básně „aformální“, které ovšem se nebály grácie a jiných kultivovaných hodnot člověka dvacátého věku, který chce, aby tento věk přinesl pro člověka a lidskou společnost nejvyšší sociální spravedlnost. Čím se nám líp dařilo vidět život v světle poesie dražším a krásnějším, tím více jsme přáli obětem kapitalismu, aby tento život byl přístupný především jim a jejich většině. Necítili jsme rozporu mezi svým světovým názorem a moderním uměním.

Kdyby byla bývala vyšla Pantomima v některém oficiálním nakladatelství, nikdy nemohla mít ten vzhled, který jsme jí s Teigem dali. Oficiální nakladatelství by nesouhlasilo, aby kniha poesie skládala se nejen z veršů, nýbrž z různých slovesných útvarů, ani nemluvě o výtvarném jejím vzhledu. Pantomimu zároveň s mou tenkou knížkou o Wolkrovi vydalo Ústřední studentské nakladatelství, vedené komisí mladých lidí a navenek representované dvěma milými knihkupeckými zaměstnanci, kteří nejen nebránili Teigemu a mně v našich plánech, nýbrž je podporovali. Oba byli orientováni socialisticky a měli jsme spolu téměř kamarádský poměr. Později vydali mé drama Strach, které by býval každý profesionální nakladatel zamítl. V pozdějším období vyšel z našich řad Jan Fromek a stal se vydavatelem všeho moderního, co by jinak těžce našlo vydavatele. V měřítku širším vzniklo a závratným způsobem rostlo nakladatelství dr. Otokara Štorcha-Mariena, Aventinum, které vydávalo především sice Čapky a jejich generaci, ale postupem času dalo i nám možnost zablýsknout se v jeho světle. Byl by to dobový román hodný moderního Balzaca popsat vznik, slávu i pád tohoto nakladatelství, které i po výtvarné stránce povzneslo naši knihu do světové výše. A konečně byl tu starý Borový, na kterého měl dobrý vliv St. K. Neumann. Žádné dějiny literatury by se neměly obejít bez obšírného výkladu o těch, kteří pomáhali knihám na svět, kteří je vydávali. Těžko lze předpokládat, že by jediný nakladatel „uživil“ jednoho básníka, zvláště když začínal. Nadšenost a dobrou vůli Ústředního studentského nakladatelství neměl ovšem nikdo, neboť toto nakladatelství vydávalo jen sporadicky a nedělalo si nárok na výdělek ze své činnosti. Také by se těžko hledal druhý Jan Fromek, mladý nakladatel komunistického založení, a druhý dr. Otokar Štorch-Marien, literát a velkorysý podnikatel veliké fantasie. Od chvíle, kdy jsem zamkl stůl v úřadě, do kterého jsem se dostal na krátký čas z životní nutnosti, a osamostatnil se, nebylo lehké pro mne uživit se. Historie mého úřadování je celkem prostinká a pokusím se ji krátce popsat. Jednoho dne překvapila mne má láska sdělením, že se rozchází s mužem a že už nebude nutno, abychom se denně loučili. Toto loučení bylo trýznivou stránkou naší lásky, která mě unášela a inspirovala mé sloky. Byl jsem šťasten, že se splní můj sen, že již nebudu celé hodiny sám, že už můj pokojík v přízemí domku v Nuslích-Údolí nebude prázdný, nebude pustý. Vypůjčil jsem si od malíře Jaroslava Krále, který právě přijel z Brna do Prahy, peníze na nejnutnější životní potřeby a navštívil jsem svého kamaráda Jiřího Svobodu s žádostí, aby mně pomohl hledat místo. Nevím už jak, ale můj přítel se právě náhodou dověděl, že nakladatelství Kompas, které připravovalo vydání velkého naučného slovníku, prý hledá pro práci na tomto slovníku tajemníka. Vrchní ředitel nakladatelství dr. Franci, který, jak jsem při rozhovoru s ním poznal, vyzná se v poesii a sleduje také vývoj naší avantgardy, přijal mne vlídně a místo tajemníka jsem dostal. Dali mi kancelář, písařku a dva pomocníky, kteří se zajímali o literaturu a byli komunisté. Administrativní ředitel, který neměl nejmenší porozumění pro básníky, se od počátku na mne díval přes prsty a vypověděli jsme si jaksi vnitřně na první pohled boj. Poněvadž jsem chodíval pozdě do kanceláře, písařka sama odemkla a otevřela můj stůl, neboť ředitel chodil denně kontrolovati, je-li pan tajemník v úřadě. Když byl stůl otevřen, dalo se řediteli ledacos namluvit. Jakmile jsem přišel do kanceláře, dal jsem si záležet na tom, aby mě ředitel na vlastní oči spatřil, a procházel jsem kancelář za kanceláří tak dlouho, až jsem na něho narazil. Moje povolání bylo naštěstí spojeno s různými pochůzkami a častým telefonováním, takže služba celkem dobře utekla. Od mého stolu bylo vidět na starý krásný malostranský hřbitov, k němuž mne pojilo mnoho literárních reminiscencí a kam jsem rád odbíhal z kanceláře, abych vdechl do sebe jeho poesii. Na rozdíl od ostatních úředníků měl jsem jednoduchou frekvenci a dvě hodiny mezi polednem jsem věnoval většinou čtení v různých encyklopediích, ovšem bez ohledu na prvá tři písmena abecedy prvního dílu, který se dával dohromady. Když bylo zle, když ředitel lítal po kancelářích a láteřil na mě, přicházel dobrý a tichý dr. Franci, aby se mnou vlídně pohovořil a aby se nakonec zeptal, co je nového v literatuře. Bez dr. Francia bych se nebyl udržel v naučném slovníku ani týden. Když jsem jednou stál před soudem pro noční dobrodružné utkání s holešovickými strážníky a když noviny nafoukly mou historku a pikantně si na ní pochutnávaly, dobrý dr. Franci šel osobně sbírat po kancelářích noviny a odnesl je do své kanceláře, jen aby nepadly do rukou ředitele. Šťastná vidina, kterou jsem měl o perspektivách své lásky v den, kdy jsem nastoupil místo, se sice rozplynula, já to vydržel však přesto v úřadě téměř rok. Opět jsem se musil denně loučit se zbožňovanou ženou, a byly doby, kdy jsem ji ba i několik dní neviděl. S tmou v hlavě jsem ráno jezdíval z Nuselského údolí tramvají na Smíchov. Hodná úřednice zatím již otevřela můj stůl. Proběhl jsem se všemi kancelářemi, abych se ukázal řediteli, a po té okružní cestě jsem vyběhl na Plzeňskou třídu, abych v mlékárně vypil sklenici mléka a snědl rohlík. Dny se mně zdály být kalné a byl jsem šťasten, když hašišové noci viděly mne a mou lásku bloudit po pražských mostech. V červenci jsem si vzal dovolenou. Věřil jsem, že já a moje Musa odjedeme někam do krajin, o nichž pěje Charles Baudelaire v svém Vyzvání na cestu. Jednou za parné noci akátů seděl jsem se svou láskou pod červeným deštníkem a krajina, kam jsme chtěli odejet, náhle dostala tvar. Měla to být krajina, z níž není návratu. Od toho večera byl můj život přípravou pro odjezd do této krajiny. Všecko skutečné, ať spojené s krásou či ošklivostí, zdálo se mně být úchvatné, neboť jsem si náhle jako pod ohromným zvětšovacím sklem uvědomoval nenávratnou krásu života a bytí. Pak přišel tatínkův příjezd, scéna s bicyklem a jiná varianta dramatu, než s jakou jsme počítali. Místo slíbeného setkání dostal jsem dopis z venkova. Odepsal jsem a zabalil psaní do papíru, na který jsem tiskacím písmem napsal jméno edice, v níž měla vyjít Pantomima: Pražské saturnalie. Na tuto imaginární „adresu“ byly poslány dva dopisy, ale já neobdržel žádný. Mlčení za mými řádky jsem si vysvětlil, jak nejtragičtěji se dalo. Také moje mlčení bylo pochopeno stejným způsobem. Denně jsem jezdil z úřadu do Stromovky, sedal v malé růžové zahradě, polykal tajně slzy, když hudba z nedalekého pavilónu mě omamovala s vůněmi růží, nebo četl knihy. Bylo to bezmezně smutné, bezmezně silné. Tuto část léta jsem prožil samotářsky, bez kamarádů. Nebylo náhrady za můj sen, nebylo návratu. Ráno jsem se budil bez naděje na to, že mě zavolá do úřadu hlas, který se mi zdál být samotným hlasem osudu. Jednou, když Praha začala být znovu zablácená, telefon zazvonil a hlas se ozval. Byla dokonce sjednána schůzka, když jsem však vstoupil do Holubovy kavárny na Smíchově, neseděl tam nikdo, nepřišel tam nikdo. Nešťastné Saturnalie zavinily nedorozumění, ale nedorozumění v lásce bývají toho druhu, že je lidský jazyk nedovede uvést na pravou míru.

Nevím, proč jsem po tak smutném konci lásky neodešel z místa, proč jsem jezdil znovu a znovu pozdě, proč jsem v poledních hodinách krátil si čas lelkováním, proč jsem alespoň nepsal na kartičkách, na nichž byla vyznačena slovníková hesla, sám pro sebe. Jednou jsem upřel pohled na psací stroj a napadla mě šťastná myšlenka: abych se v poledních hodinách naučil alespoň psát na stroji. Vzal jsem čistý list papíru, písmenko po písmeně napsal výpověď, a poněvadž jsem se ani jednou nepřeklepl, vložil jsem list s výpovědí do obálky a položil na ředitelův stůl. Příštího dne jsem přišel jako obvykle pozdě do úřadu a našel na svém stole psaní s hlavičkou Československého kompasu. Má výpověď byla vzata na vědomí, tím spíš, že jsem, jak bylo výslovně psáno, nedodržoval pracovní dobu, a dostal jsem gáži na dva měsíce dopředu. Tak mne chtěl můj milý ochránce jaksi odškodnit za to, že jsem se pokusil svým rozhodnutím ulehčit jeho situaci. Anebo jen z dobroty a z lásky k poesii.

Poněvadž jsem při nastoupení do úřadu poděkoval otci za všecku podporu, kterou mi stále ještě posílal jako studentovi, a prosil ho, aby mne pokládal napříště za člověka, který se umí samostatně živit, bylo teď na mně, abych se uživil psaním. Byl jsem rozhodnut, že nevstoupím do žádné redakce, neboť jsem poznal v naučném slovníku, jakou tyranií je pracovat na něčem, co si člověk nezvolil. Tak jsem se stal „profesionálním spisovatelem“.

Pokud jsem byl ještě zaměstnán v naučném slovníku, právě v poledních hodinách, kdy jsem byl v kanceláři sám, potkalo mě milé dobrodružství. Právě když jsem se chystal nějakým čtením zahnat nudu, vstoupila, ale ne, vpadla, a spíše ještě vřítila se do mé kanceláře podivuhodná dvojice lidí. Jeden byl malý, ale i kdybychom mu přiznali, že má prostřední postavu, musel se zdát býti malý, neboť jeho společník byl ohromný čahoun, a snad se zdál být ještě větší, než byl, v kontrastu k svému kamarádovi. Tato dvojice se mi vrhla s velkým rámusením kolem krku a snažila se mě udusit svou horoucností, doprovázenou slovy a tónem, v němž jsem poznal brněnský dialekt. Ten velký, jehož brněnský původ se hlásil z každého jeho slova, byl Vincenc Nečas, jeho menší přítel byl František Halas. Nesli mně pozdrav od Mahena a Nečas ihned začal otvírat nějaký balík, v němž byl veliký kus salámu a chléb, neboť byla polední doba a čas k jídlu. Když jsem se probral z příjemného překvapení, nebylo mně těžko z nesouvislých slov mých kamarádů pochopit, že chlapci jedou na rok do Paříže, prostě jen tak na zkušenou, a že se chtějí poznat v Praze s členy Devětsilu, pokud je neznali. Nečas, toto obrovské dítě, tisklo a objímalo mě tak, že mi praštěly kosti, Halas na mě upíral z podhledu své namodralé oči, v nichž byla žárlivá horoucnost. Hoši si nedali vymluvit, že salám mají na cestu a že bude nejlíp, aby šli se mnou po druhé hodině do Národní kavárny, kde se najíme. Krájeli nějakým mohutným nožem salám a chléb a donutili mne, abych se zúčastnil jejich lukulských hodů, při nichž také vyrukovala láhev, jež patřila k cestovnímu inventáři. Otázek bylo bezpočet a poesie bzučela vysokým hlasem jako komár. Po polední přestávce, kdy se Mahenovo jméno vyneslo nad námi jako ikona, kdy chlapci říkali nepokrytě, co si mysleli, kdy prohlásili Chaloupku za krávu a kdy se připíjelo na pouliční děvčata, jeli do Národní kavárny a pokračovali s Teigem a ostatními přáteli v svém radování. Bylo těžko držet hochy na uzdě a začali jsme se strachovat, aby v svém družném moravanství neutratili peníze, z nichž měli žít v Paříži. Teige, který jediný z nás Paříž osobně znal, přiměl přátele, aby si zapsali různé adresy, které jim měly přijíti v městě nad Seinou vhod, a mezi nimi adresu Josefa Šímy, který už tenkrát v Paříži žil a s nímž jsme byli ve styku. Nečas svým hranatým způsobem, který připomínal gestikulaci obrázkových postav Josefa Čapka, zvedl pohárek a Halas z něžného pohledu mně vyznával očima lásku. Zamiloval jsem si na první pohled oba nové kamarády a jali jsme se s Teigem uvažovati, kam je vzít večer, aby se v Praze cítili jako doma. Nebylo třeba dlouho uvažovati: Národní divadlo a jiná oficiální divadla jsme neuznávali, film, jehož fanatickými milovníky jsme byli, se dal vidět přece v Brně jako v Praze, a tak jsme se rozhodli, že zatelefonujeme Longenovi, který režíroval a hrál s Vlastou Burianem, aby nám reservoval místa na představení. Vlasta Burian byl nám pro svůj absurdní humor velikým bratrem bratří Fratelinů, Chaplina a Maxe Lindera a hlásili jsme se k němu. Byl k nám za to vždycky milý a vlídný a nevím, co si o nás jinak myslel, neboť naše umění mu patrně neimponovalo. Byl jaksi náš a nelámal si s námi hlavu. Longen, bývalý moderní malíř, který byl v Paříži, v Berlíně a ve Vídni jako doma, bral nás rád s sebou na flámy, které končily pozdě k ránu. Měl výborné nápady a v pozdních nočních hodinách byl trochu násilný k svému okolí. Jednou za svítání, když se zavíraly noční podniky, přesvědčil milého Boleslava Vomáčku, že je jeho povinností najmout autodrožku a projet se s námi do Berouna a zpět. Vomáčka to s klidem udělal. Jindy pozval Longen slušnou dívku, která si četla noviny v kavárně Tůmovce, aby s námi šla na večeři, a když se zpěčovala jíst, učinil ji předmětem svého nejostřejšího výsměchu, který si ničím nezasloužila. Jindy zas nás pozval do pivnice na konci Moravské ulice, kde vysedával s Xenou a s Theodorem Pištěkem, který byl, myslím, zamilován do této veliké herečky, která v bohémském životě ztratila mnoho ze svých velikých možností. Longen se k ní choval zvečera s přemrštěnou pozorností a galantností, kolem půlnoci ji však tituloval jmény, která mu přinesl na jazyk alkohol.

Tentokrát jsme měli prožít po divadle v bytě u Longenů na náměstí krále Jiřího nezapomenutelný večer. Měl bych říci vlastně noc, ale poněvadž jsme se dostali od Longenů díky Xeně před svítáním, mohu mluvit o večeru. Byl korunován okamžikem, kdy se rozhodl Longen ošatit naše kamarády na cestu do Paříže obleky ze své skříně. Byla to podívaná, když Nečasoví sahaly Longenovy kalhoty do půl lýtek a když Halasovi udělaly pod koleny tahací harmoniku. Látka Longenových šatů byla znamenitá a oba poutníci už je nesundali s těla.

Tak a podobně jsme se bavívali za časů Devětsilu. V našem životě a v jeho praxi bylo hodně anarchie, v theorii jsme si dávali pozor, aby naše myšlení nezaběhlo do anarchismu.

Asi tak po roce, tehdy jsem bydlel v Sokolské třídě na rozhraní Nového Města a Vinohrad, probudilo mě časně ráno prudké zaklepání na dveře. Otevřel jsem a do mého pokojíka vstoupili dva mí pařížští poutníci, kteří se cestou z nádraží k mé radosti vydali ihned ke mně. Byli stejně milí jako tenkrát, když mě vyhledali v kanceláři, a naše řeči nebraly konce. Od Štýrského a Toyen, o nichž budu psát jindy, přivezli mně gumovou panenku z Folies Bergěres, malou nahou ženušku, která měla tak věrnou barvu lidské pleti, že jsme nad tím všichni žasli. Nečas pracoval s Štýrským a Toyen na průvodci po Paříži, který chystali pro Fromka. Jinak neměli hoši v Paříži na růžích ustláno. Pokoušeli se nejrůznějšími pracemi vydělat si pár franků denně a mytí nádobí v hotelu nebyla ta nejhorší práce, kterou si zvolili. Avšak ten rok to v Paříži přece jen vydrželi, a to byla hlavní věc. Šli jsme přes ulici do mlékárny a nasnídali se v pražském studentském stylu.

Tak začalo mé přátelství s Františkem Halasem. Dlouho jsme se měli bratrsky rádi, dlouho nám pražské noci byly krátké, dlouho jsme si navzájem recitovali verše. Na našem odcizení hrála úlohu neuvěřitelné směšná věc: Měl jsem kamaráda Vladimíra Motyčku, který byl zaměstnán jako fotograf v jistém pražském podniku. Kdysi mě oslovil v kavárně Tůmovce a hned při prvním rozhovoru s ním jsem poznal, že tento hubený a zelený hoch s kudrnatými vlasy, který miluje Baudelaira, Nervala, Corbiera a který se vyzná v okultistické literatuře, není všední člověk. Skamarádili jsme se spolu a někdy mě uváděly do rozpaků Motyčkovy „objevy“. Poněvadž nestudoval, stávalo se mu někdy, jak se to stává samoukům, že „objevoval“ s úžasem věci, které zná každý tercián. Když jsme udělali tento „objev“, rozhodl se Motyčka, že soukromě vystuduje celou střední školu, aby mohl jít studovati na universitu. Budiž mu řečeno ke cti, že svůj závazek dodržel a že udělal maturitu. S Halasem se neměli asi příliš rádi. Také Halas neměl školní vzdělání, což ovšem nemění pranic na tom, že byl daleko sečtělejší než normální vysokoškolští studenti. Jednou mně sdělil Motyčka, že Halas prý se vyjádřil, že psal svá čtyřverší na čísla dřív, než četl mou Abecedu. Jednou jsem Halasovi v přátelském rozhovoru vytkl, proč říká tak plytké nepravdy, když přece znal mé básně a mezi nimi také Abecedu od Mahena z rukopisu. Tato má výtka měla na Františka drtivý účinek. Vzpomněl si ihned na Motyčku, strašně se na něho rozčilil a hořce se rozplakal. Škoda, že jsme nevypálili začerstva jeho ránu. Snad by se byla lépe zahojila než takto, když jsme s ní zúčtovali mlčením. Halas byl povaha vášnivá, žárlivá a v svých citech se nedovedl držet na uzdě. Poněvadž jsem se nikdy netajil svým nadšením nad Závadovou básní Panychidou, měl Halas dojem, že mám raději Závadu než jeho, a mučil svými palčivými city žárlivosti nejen mě, ale především sebe. Ale i v těchto dobách jsme se stýkali a kamarádili spolu. Měl jsem rád imaginaci Halasových básní a netajil jsem se výhradami k licencím, jichž se mnohdy dopouštěl ve verších rýmovaných. Halas si velmi brzy našel svůj způsob, osobitý a nový, odpovídající jeho trpkým citům, jimž dosti často propadal. Už jsem naznačil jindy, že sebetrýznivost byla Halasovou základní povahovou složkou. Jeho satelité, kteří ho později chopili do svých spárů, snažili se co nejvíc prohlubovat nedorozumění mezi Halasem a mnou. Když jsme se po letech opět našli, uvědomil jsem si s radostí, že i v Halasovi, zatíženém těžkou nemocí, je stále ten něžný a vášnivý hoch, který cestoval do Paříže v Longenových šatech. Mládí v člověku je největší jeho ctí.

Není pochyby o tom, že literatura má nesmírně veliký vliv na mládež a na její vývoj. Už jsem nezažil léta, kdy se procházeli po pražských chodnících mladí lidé, kterým záleželo na tom, aby vypadali jako starci. Rádi si nasazovali na hlavu cylindry, nosili hůlku s knoflíkem a v dírce na klopě kabátu houpala se jim nějaká hodné výstřední květina. Toto pokolení našich strýců rádo napodobovalo Oscara Wilda a hrálo si na vysílené, nemocné, morbidní. V krvavém zrcadle první světové války bylo také několik kapek krve, na niž vykrvácel dandysmus.

V dobách, kdy jsme se my, nejmladší válečné ročníky, chystali vstoupit do života, v těch dobách, kdy nám zajatci vracející se z Ruska podávali svědectví o tom, jak se rodí na východě nový svět, nemohli jsme mít k životnímu stylu generací „z konce století“ nic než trpký výsměch. Ano, mládež měla i tentokrát smysl pro výstřednost, avšak tato výstřednost, která se vybíjela pod praporem dadaismu, byla zdravým pokusem vysmát se všem přežitkům. Ruští futuristé s Majakovským oblékali si roztodivné šaty, Tristan Tzara ve Švýcarsku pořádal protitradiční a protiměšťácké večírky a také my u nás jsme dráždili měšťáky. Měli jsme však štěstí, že náš obdiv k ruské Říjnové revoluci nám vložil do ruky Marxe a Lenina a že naše „dráždění měšťáků“ nebylo jen anarchistickým gestem. Poněvadž jsme se přihlásili po bok dělnické třídě, nemohli jsme zůstat se svou revoltou ve vzduchoprázdnu. Naše mládí bylo proto tak krásné, že spojovalo přirozenou mladost s mladostí myšlenky, která budovala základy nového života na zemi. Nechyběli jsme nikdy tam, kde tato myšlenka manifestovala své právo na život, První máj a výroční dny Říjnové revoluce viděly nás na ulicích vést šarvátky s hloučky rozbíječů jednoty mládeže. Jejich podhoubí, které se rozrostlo na právnické a lékařské fakultě a jež podporovalo několik reakčních profesorů, nesneslo světlo světa. Chytřejší prostě desertovali a zbytek zalezl do děr, v nichž přezimoval až do příchodu Hitlerových tlup. Teprve pak si rozumnější část této reakční mládeže rvala vlasy a hleděla s úžasem na zbytek tak zvané nacionalistické mládeže, který se dal do služeb Hitlerových.

My, kteří jsme brali vážně slova Marxova a Leninova a kdož jsme zůstali věrni svému lidu, zůstali jsme mladými, i když naše léta plynula stejně rychle, jak letí čas. Nelze pokládat mládí jen za zjev fysiologický. Mládí unášené pokrokovými myšlenkami nemůže být jiné než mladé. Nepřestávám litovat generací, kterým nejranější mladost uplynula v nesvobodě, v tyranii, kterým se vnucovaly falešné myšlenky o světě a o životě, myšlenky pavědecké a zběsilé, myšlenky proti vlastnímu národu a vlastnímu lidu. Tato mládež vláčená po nacistických táborech měla před sebou těžký, přetěžký úkol převychovat se, jakmile s porážkou fašismu otevřely se brány novému životu. Vyrostlá ve stínu, musila se učit choditi v slunci a mnohdy to dlouho neuměla. Když se jí podařilo převychovat se k novému světovému názoru, vnášela do něho své staré návyky a z touhy osvědčit se jednala mnohdy levičácky.

Myslím, že právě zbytky našeho pokolení, vychovaného klasiky socialismu, si rozumějí líp s dnešní mládeží, s mládeží vyrostlou již v nových třídních a sociálních poměrech, než si mohlo rozumět s generací včerejška. Prostá paměť na doby, kdy jsme v oposici s kapitalistickou vládnoucí společností, které jsme vypověděli boj, chtěli žít a umírat za vítězství lidu, nás utvrdí v jistotě, že i dnes mládež z kapitalistických zemí, ovlivněná pokrokovou literaturou a úsilím národů o udržení míru, je mladá v pravém slova smyslu. Jak tehdy naše nejsmělejší sny letěly v duchu tam, kde se tvořil nový světadíl, tak, zatímco píši tyto řádky, slétají se aeroplány z celého světa v Moskvě, aby tam startovaly s krásnou mládeží dnešních dnů, s mládeží, která provolává ve všech jazycích světa v ohromném unisonu magické slovo, slovo, které zaručuje světu jeho celou budoucnost, slovo Mír.

Snad bych se měl na těchto místech pokusit přiměti paměť, aby vydala svědectví o tom, jaký byl poměr naší básnické generace k přírodě. Není to zbytečná otázka, zvláště když si uvědomíme, že právě v moderním malířství se jednalo především o zásadně změněný poměr k předloze, k modelu, to jest k přírodě. Moderní malíři po Cézannovi konstruovali přírodu podle svých ideálů a v kontrastu s tím, co bylo v malířství před nimi. Impresionismus byl poslední historický způsob, jak rekonstruovati přírodu okem, ponechat jí její epický rámec a prokrvit ji novými kapilárami, které pramenily ze zdokonalené sensibility malířů. Příroda ve výtvorech tvůrců moderního malířství měla velmi málo „přírodních“ vlastností. Byla téměř vždy spojena se světem civilisace a leckdy i se světem strojů. Přestali jsme vyhledávat skalnaté krajiny, neboť se nám hnusil krajinářský romantismus. V této době jsme jistě dávali přednost Neumannovým Novým zpěvům před Knihou lesů, vod a strání. Snil jsem o tom, že by bylo krásné umisťovati do lesů malé památníčky, na nichž by byla napsána moderní čtyřverší, aby i v přírodě měl lidský duch příležitost dát se vést něčím lidským. Měla to být malá civilisační „boží muka“, která měla umožnit člověku, aby prožíval přírodu nově, bez náladových přívlastků, které zobecnily výtvarné kýče banálního krajinářství. Neznal jsem v té době Majakovského Okna ROSTA, ona čtyřveršíčka, která měla charakter reklamních veršů, ale jsem si jist, že by mne byla okouzlila. Ostatně z pohnutek, které jistě z básnického hlediska nebyly odlišné od mých, psal jsem rád básně na nejprostší předměty, v nichž nechybělo mýdlo. Jízda do přírody parníkem, při níž se příroda po celou cestu konfrontovala s krásnou konstrukcí parníku, odpovídala našim uměleckým citům. Nenáviděli jsme maloměšťácké nedělní výlety, kdy se posadila rodinka do lesní restaurace, pojídala olomoucké syrečky a odhazovala papíry. Proto jsme se vyhýbali jak v poesii, tak v životě všemu, co by nám mohlo přírodu zastupovat takto. Milovali jsme Stromovku, sady na Letné, ostrov Žofín a parky vnitřní Prahy, kde tvořila příroda s městem nerozlučitelnou jednotu. Když jsem bydlel u Jiřího Svobody v Mělnické ulici, chodívali jsme, někdy i s Wolkrem, do Kinského zahrady a nejednou jsme se dali vítat ptáky, kteří se budili v jejím stromoví.

Čtenář, který je svědkem mého nadšení pro noc, pro pražská noční světla, pro ohnivé šrouby, s nimiž si pohrávala Vltava, podiví se možná, jak jsme mohli při svých skromných příjmech chodit z baru do baru a vysedávat tam. Naše útrata byla maličká, a nenašel-li se zrovna nějaký mecenáš, kterého bavilo, když umožňoval i nám zábavu, neutratili jsme mnohem víc než za šatnu. Mecenáši se však našli skoro vždycky a druhého dne jsme jim klnuli s čelem, na němž se bělal mokrý ručník. Navykli jsme si tu záviděníhodnou vlastnost, že nás spánek poslouchal a že zabral naše dopoledne, když jsme mu v noci nedopřáli čas. Tehdy byl v Praze novinkou jazz a začínal svou éru jak jen možno divoce. Jazzbandista měl kromě svého bubnu a věcí, které k němu patřily, zařízení na střelbu ze slepých patron a končil obyčejně své číslo takovým výstřelem. To se nám líbilo stejně jako moderní tance, a jen naše vášnivé zalíbení pro jazz umožnilo bytosti, jako byl Jaroslav Ježek, že se stal takřka přes noc skladatelem divukrásných jazzových songů. Ale prvotní divoký jazz, který se podobal malé kubistické nestvůře, brzy udělal místo jazzu uhlazenějšímu, v němž se dávala přednost tangu před foxtrotem. Bar v Konviktu, u Myslíků, kde jsme s Teigem vymysleli nešťastný a přece tak milý poetismus, jsme vystřídali později barem v Šectpavilonu a Moulin rouge, mám-li jmenovat jen nejčastější místa našich nočních schůzek a nezapomínám-li na Montmartre, o němž byla již řeč jinde. K nim připočtu alespoň jen Astorku, kavárnu Finále a kavárnu Aero, abych jim poslal svou veselou a tesknou vzpomínku. Ale co bar U pavouka, jak bych právě na něj mohl zapomenout, když jeho stísněná barvitost měla v sobě tak mnoho poetického! Jednou zvečera o Dušičkách tam oplakával jeho opilý majitel v kruhu svých děvčat tolik svou zemřelou ženu, že to byla jako nějaká infernální scéna z nějakého pekelného Havrana.

Do Národní kavárny a do kavárny Slavie chodili teď mladí lidé, kteří o nás věděli, měli podobné umělecké krédo jako my a chtěli se s námi seznámit. Kdykoliv mě seznámil Teige s některým mladým adeptem malířství, dával jsem mu naivní otázku, zdali je to malíř „předkubistický“ či „pokubistický“. Jak byl „předkubistický“, ztrácel jsem o něho zájem. A mé naivní měřítko nebylo tak docela hloupé. Jakmile se mladý malíř neodvážil rozbít „bariéru“ (tak jsem říkal realisticko-naturalistickému vzhledu skutečnosti v obrazech), byl to většinou zakuklený kýčař, nebo člověk s komerčními zájmy. Jednoho večera mně představil Teige vyhublého mladíka pomněnkově modrých očí, s humorem mně podotkl, že je to malíř „pokubistický“, a nechal nás spolu mlčet. Jestli se nemýlím, měl jsem jet toho večera osobním vlakem do Brna, kde jsem si musil vyřídit odklad ve vojenské věci, a když jsem se rozloučil s kamarády, spílaje vojenským úřadům, které si usmyslily otravovat mě, byl jsem mile překvapen, když „pokubistický“ malíř, s kterým jsem se právě seznámil, vstal a nabídl se mi, že mě doprovodí na nádraží. Byl to Jindřich Štýrský. Když jsme usedli v čekárně nebo v nádražní restauraci, jal se mně vypravovat, za jakých okolností se seznámil s mou poesií. Myslel právě tu partii mého Podivuhodného kouzelníka, kde jsou verše o konvalince. Když mu sdělili, že doma zemřela jeho sestřička, kterou nesmírně miloval, díval se právě na konvalinku. Později v paměti Štýrského tak splynul obraz smrti jeho sestry a můj verš, že se pokoušel již několikrát ztělesnit tento zážitek výtvarným způsobem. Toto vypravování mé uchvátilo. Poněvadž sám jsem znal víc než dobře taková zvláštní spojení mezi skutečnostmi a poněvadž mně byla klíčem, kterým jsem odmykal neviditelná vrátka poesie, zážitek Štýrského mně nemohl být lhostejný. Přijal jsem slib svého přítele, že doprovodí mého Podivuhodného kouzelníka ilustracemi a že v nich takto transponovaně vyjádří vzpomínku na smrt své sestry. Odjížděl jsem do Brna a slova Jindřicha Štýrského vracela se mi naléhavě znovu a znovu. Nemohl jsem ovšem tušit, že jsem se právě seznámil s člověkem, kterého zařadím nadlouho mezi své přátele.

Jednoho dne mě navštívil veliký hoch mírně negerského vzhledu a přinesl mi do bytu několik prací Jindřicha Štýrského a několik svých vlastních prací. Byl to Štýrského kamarád Jiří Jelínek, který si dal pseudonym Remo a měl dosti dlouho podobnou notu jako Štýrský. Měl jsem si vybrat od každého jednu práci. Vybral jsem si od Štýrského obrázek nazvaný Můj kamarád, kde bylo použito barevných papírků a dokonce notové vsuvky s prvními takty Hašlerovy písničky. I když práce, které mně přinesl Jelínek, byly drobnějšího rázu, byla v nich patrna jedinečná citlivost Štýrského. Jelínek byl robustnější a bylo mi jasno, že v přátelství těchto dvou malířů má Štýrský silnější posici. Tak jsem přišel do styku s těmito dvěma umělci a jednou ráno, když jsem je navštívil v Jelínkově bytě, seznámil jsem se s jejich přítelkyní Marií Čermínovou, která později podpisovala své obrázky jménem Toyen. Byla to podivuhodná lidská i umělecká trojice. Štýrský byl její duší a jejím ženským prvkem, neboť Toyen, která se šatila po jistý čas jako kluk, odmítala, když mluvila o sobě, používat ženskou koncovku, aby tak manifestovala svou lidskou i uměleckou rovnoprávnost. Říkala „já byl“, byla statečná a předcházela ji pověst, že jednou roztrhala a snědla nějaký komunistický dokument, když hrozilo nebezpečí, že bude u ní nalezen. Nesnášela narážky, že by mezi ní a Štýrským mohly být jiné vztahy než kamarádské, a dovedla je posupným tónem odmítat. Měla zvláštní kolébavou chůzi, a třebaže žila se svou starší sestrou na Smíchově, prohlašovala, že žádnou rodinu nikdy neměla a nemá. Měla zvláštní druh něžnosti, kterou střežila hradbou naježené chladnokrevnosti, jako vůbec přísně střežila své city. Jiří Jelínek, tento hodný obr, měl trochu nadnesený tón a dobré srdce, které odpouštělo svým kamarádům všecko. S touto trojicí jsem uzavřel důvěrné přátelství. Štýrský byl ve společnosti devětsiláků málomluvný a plachý. Zvláště před Teigem býval nesvůj. Jakmile jsme se zvedli z Národní kavárny, vědělo se, že náš večer ještě není u konce. Chodili jsme obyčejně nahoru k Julišům do kavárny a tam začínala nová kapitola noci, kapitola ještě poetičtější než kapitoly předchozí, poněvadž jsme nyní pluli poesií bez jakékoliv teorie, bez vesel. O životě Toyen jsem se nedověděl nic, zůstávala lidsky záhadná a nehlásila se k žádné své minulosti. Vím jen, že se seznámila se Štýrským a Jelínkem na Korčule a že tam prožívali rušné dny a týdny. Štýrský totiž propadl kromě jiných vášní také alkoholu a byl dvojitým člověkem. V střízlivém stavu měl něco neskonale pokorného a něžného, co mají svatí na kostelních obrazech, sotva se však napil, v jeho pomněnkových očích začalo hřmít, lítaly v nich blesky a Štýrský až do úplného vyčerpání vydával všanc své zdraví, podlomené těžkou dědičnou srdeční chorobou. V takových okamžicích dovedl být zlý i na své nejbližší přátele, a především na ně. Pak přišla kocovina, Štýrský se dva tři dny neholil a v jeho tváři bylo znát utrpení jak v tváři Ukřižovaného. Avšak u Julišů se obyčejně pila jen káva, a tak všecko, co se tu dělo, dělo se při jasném vědomí. Toyen měla bloček, do kterého kreslila kouzelné kresbičky, jejímiž herci jsme bývali často i my všichni, náš přátelský kroužek. Měla čistou lineární kresbu, zjednodušenou až na výtvarné samoznaky, a jen málokdy nám ukázala své výtvory. Já jsem psával do jejího bločku drobné básničky a bývali jsme šťastni. Štýrský nám rád vyprávěl o své sestřičce a o své matce, která se vzpouzela dát hrobníkům tělo své dcerušky. Měla vůči své maličké pocit viny a putovala jednou až do Jeruzaléma, aby si tam vyprosila odpuštění. Po matčině smrti měl otec Štýrského hospodyni. Měl s ní poměr, žárlil však na svého syna tak, že jednou vzal na něho pušku a chtěl ho z žárlivosti zastřelit. Byl pensionovaným učitelem, a zcela propadl alkoholu. Měl dosti veliký majetek, dům s polnostmi, a Štýrský za ním nerad jezdil domů. Mráz mně běhal po zádech, když jsem si představil tak rozvrácené poměry, nad nimiž vládlo neštěstí a smrt. Jednou dostal Štýrský telegram, aby ihned přijel, že jeho otec padl v opilém stavu na rozpálenou plotnu, smrtelně se popálil a umírá. Když přijel Jindřich do Čermné u Kyšperka, otec byl mrtev a Štýrský zdědil všechen jeho majetek. Zprvu chtěl všecko prodat, avšak odprodal jen polnosti a dům si zatím ponechal. Pamatuji se na jeden nezapomenutelný večer. Bylo to na Mikuláše, Štýrský s Toyen, oblečeni do nových šatů, přinesli mně do Národní kavárny bohatou mikulášskou nadílku a naléhali, že si půjdem sednout jinam, do zajímavější místnosti. Bylo mi jasné, že se něco podivného děje, rty Štýrského se chvěly náhle podivným sebevědomím a Toyen se zvláštní něhou upírala na mne oči. Večeřeli jsme kdesi, Štýrský nás hostil, neboť právě dostal peníze za odprodanou část dědictví, pak jsme šli do baru Moulin rouge, který byl dole pod kavárnou Louvre. Všecko bylo tak divné, tak otřesné. Pili jsme. Napsal jsem na papírové ubrousky tři básně, a aniž jsem tušil proč, loučil jsem se v nich se svými přáteli. Způsob, kterým Štýrský dával najevo, že začne nová kapitola jeho života, vnášel mezi nás něco nevýslovného. Pili jsme. Náhle se mi zdálo, že miluji Toyen, a ona to jistě cítila. Kouřila cigaretu za cigaretou a upírala své velké oči na tapetu, osvětlenou lustrem. Také v ní bylo něco těžko rozluštitelného a obestřeného smutkem. K ránu jsme vyšli z baru na Národní třídu, na niž padal sníh. Štýrský notoval jakousi odrhovačku. Bylo na čase, abych skočil na první tramvaj a jel na Smíchov do svého úřadu. V hlavě mi tančila noc, srdce se mi svíralo otravou z nikotinu a podivným smutkem. Nad tím vším převládal naléhavý pocit, že miluji Toyen, že bych ji chtěl vidět, že bych s ní chtěl mluvit. A přece byli jsme už dost dlouho přáteli a proč mě pocit, který se mi projevil během dnešní noci, neposedl už dříve? Šel jsem do mlékárny uhasit peklo, které ve mně zůstalo po probdělé noci. Chtěl jsem studené mléko a pil jsem je proti padajícímu sněhu. Hodiny běžely pomaleji než jindy. Slyšel jsem smích Štýrského, který mně v noci vyčítal, že mařím čas v hloupém úřadě, místo abych odejel tam, kde nové umění má své hluboké kořeny, tam, kde po obou březích Seiny putoval Guillaume Apollinaire a kde mohu potkat, budu-li mít jen trochu štěstí, Pabla Picassa. Konečně skončila má úřední doba. Usedl jsem na tramvaj a ujížděl do Nuselského údolí, abych se trochu prospal. Snad jsem ani neměl kdy rozhodit peřiny, s tak velkou únavou jsem upadl do spánku. Spal jsem snad hodinu či dvě, když mě probudilo klepání na dveře. Začínal prosincový soumrak, pokoj se točil před mýma horečnýma očima a neviděl jsem na hodinky. Měli jsme mít k šesté schůzku s přáteli. Ale bytná mně podává dopis, v kterém se se mnou loučí a sdělují mi, že právě odjeli do Paříže.

Když se náhle člověku ztratí s očí bytost, s kterou srostl, bytost, s níž srostl tak, že ho pojí s ní společné zvyky, že ho s ní pojí společný rytmus, bezmezný pocit osiřelosti vede ho až na sám pokraj prázdnoty. Ať je tomu jakkoliv, člověk za takových okolností by se nejraději zřekl života, neboť je postaven před povinnost hledat si život jiný, život, ke kterému ho dosud nepoutají drahocenné vzpomínky. Po odjezdu Štýrského a Toyen do Paříže octl jsem se v podobné situaci a zprvu mně bylo těžko vzít na vědomí, že mám přece i jiné přátele, že přece nejsem sám. Dalo-li se Štýrskému co vyčítat, tedy jen jeho sklon k separování se od lidí, i když mezi nimi byli jeho spolupracovníci, jeho bratři. Jeho plachost vůči lidem, pokud byl střízlivý, měla v sobě pravý opak, potřebu útočit, potřebu zuřivě si vypořádávat účty, když střízliv nebyl. Byly v něm stále dvě bytosti: jedna modrooká, zdánlivě pokorná a jaksi venkovsky ženská, té vděčil za svou přejemnou inspiraci. Nebyl však nadarmo srpnovým dítětem, synem lva, aby v něm všecko neprotestovalo proti pokoře, ostatně od jistého stupně už jen pokrytecké. Alkohol mu vracel jeho ztlumené sebevědomí a dával mu jeviště, na kterém neznal ohledů k nikomu a k ničemu. Byl, jak již řečeno, po své matce zatížen srdeční chorobou, a což je horší, jeho rodina ho zatížila podivnými hříchy, spjatými s nemožnou bizarností. Ano, jeho otec, původně učitel, zanechal tohoto povolání a po letech spekulací vzal si vdovu s děvčátkem a statkem a vrhl se do jisté míry na sedlačení. Z tohoto manželství narodil se mu syn Jindřich, kterého dal na učitele, ale který se věnoval malování a vstoupil nakonec na malířskou akademii. Jindřichova matka žárlila, jak jsem už řekl, na svou dceru z prvního manželství, a aby ji chránila podle svého rozumu před pohledy muže, zavírala děvčátko, stižené srdeční chorobou, v komoře, až zemřelo. Tenkrát se uměleckým očím Jindřicha Štýrského zjevily konvalinky. Jeho sestřička byla mu jaksi konvalinkou velkého selského domu, v němž rodina žila. Matka si tak vyčítala svůj fantasticky krutý postup vůči dcerušce, že odmítla vydat mrtvé děvčátko a týden věznila jeho pozůstatky doma. Později putovala do Jeruzaléma k Božímu hrobu, aby si vyprosila odpuštění, a za nedlouhou dobu zemřela také ona. Otec Štýrského, dávno propadlý alkoholismu, vzal si k sobě hospodyni, pil a žárlil na ni. Žárlil na Jindřicha a jednou ho chtěl na dvoře zastřelit. Jindřich k němu neměl sentimentální pocity, a když v letech, kdy jsme se už spolu přátelili, zemřel jeho otec na spáleninu, kterou si utržil pádem na rozpálenou plotnu, neprojevil syn velikou lítost a začal utrácet dědictví, které mu připadlo po otcově smrti. Cesta do Paříže byla prvním velkým pokusem, jak je utratit nejsvobodnějším způsobem, a také velikým pokusem přervat styky s domovem. Známe-li tedy tak trochu životopis Štýrského, jehož některé stránky jsem znovu zdůraznil, není těžké uhádnout, proč měl ze vší poesie nejraději prokleté básníky. Mně často spílal, že jsem pecivál a že lpím na domově, před nímž on prchal. Štýrský čím dál tím víc miloval umělý svět a vytvářel ho s velikou odvahou. Na ostatní malíře se díval svrchu a z českých malířů kromě Toyen neuznával nikoho. V Paříži žili moji přátelé zprvu ideálním způsobem, zvláště když se jim podařilo získat nakladatele Fromka, aby vydal jejich rozsáhlého průvodce po Paříži, na kterém s nimi pracoval Vincenc Nečas. Štýrský vždy ráno rozdělil mezi své spolupracovníky práci a večer je vítal obyčejné velikým láteřením, pokud nesplnili svůj plán. Měl ve zvyku spát, maje pod hlavou sekyru, a jeho sousedé si zvykli, že to nedopadne nejhůř, když se s ní vyřítí přes svůj pokoj, aby se bránil domnělému vrahovi. Miloval jsem Štýrského se vší proměnlivostí jeho povahy, i když to nebylo vždycky snadné. Štýrský byl individualista a v Teigově společnosti mu nebylo vždycky dobře. Nikdy se s Teigem o ničem nepřel, třebaže s ním velmi často nesouhlasil. Předstíral souhlas a byl rád, když jsme byli sami, kdy mluvil, jak chtěl. Když jeho odjezdem a odjezdem Toyen do Paříže přestala naše frakce, vracel jsem se do Národní kavárny do hlavního stanu Devětsilu, kde bylo ovzduší méně důvěrné než v úzkém kroužku, neboť naše hnutí rostlo a zúčastnili se ho také architekti. Teigovi Štýrský příliš nechyběl, neboť nesouhlasil se Štýrského mnoha vlastnostmi. Daleko častěji vzpomínal na Toyen, která byla v době, o které píši, komunistkou sice poněkud anarchistického vyznání, ale komunistkou. Ostatně dělil jsem vždy svůj čas mezi své přátele a své lásky. Nikdy jsem rád nevodil ženy, které jsem miloval, do našich kaváren. Ne proto, abych je ušetřil možné desiluse, ale pro vášnivou potřebu vyžívat čas, po který jsem s nimi pobýval. A pak, neměl jsem štěstí, že se moje Musy se mnou mohly veřejně stýkati v prostředí, do kterého smí muž vodit svobodnou dívku. Je to smutné, je to však pravda: mé city nešly nikdy cestou nejmenšího odporu. Složitost poznamenala je často víc než krvavě.

Že jsem nevyprahl v svém životě mezi bohémskou avantgardou, k níž jsem patřil, má zásluhu okolnost, že jsem dodržoval většinou po studentském způsobu „prázdniny“, že jsem v prvních dnech července složil svůj kufr a jel domů na Moravu na prázdniny. Tehdy učil tatínek ještě v Šamikovicích a později v Dalešicích, a tak život, k němuž jsem se o prázdninách vracel, byl životem mého dětství. Když jsem jezdil ještě do Šamikovic, chodíval za mnou z Rouchovan Vratislav Bělík, student z reálky, je, myslím, z prvních mých přátel, kteří znali mé první neumělé básnické pokusy. Chodívali jsme se spolu koupat, on mě zasvěcoval do národopisu našeho kraje, který dobře znal až do těch starých našich podhoráckých písniček a do posledního ornamentu na zástěře. Chodívali jsme za svou kamarádkou Anežkou Pruškovou, která byla sčetlejší než učitelky, třebaže dělala doma na hospodářství hrubou, ba nejhrubší selskou práci. Byl to modrooký smíšek, který by byl dovedl zboxovat každého mládence, pokoušejícího se navazovat s ní víc než kamarádství. Nakonec se přece zamilovala, měla před svatbou, ale umřela na rychlé souchotiny. S ní jsme se rádi smáli a k nám byla naprosto upřímná. Když vyplivovala kousky svých zvápenatělých plic a chřadla před našima očima, bylo to, jako by nějaký vichr vyvracel z kořene českou píseň. Její bratr sedlák a dobrotisko hrával mistrovsky na housle. Jak často jsem ho doprovázel na klavír, když hrával oba díly Smetanova dua Z domoviny. Josef hrál a hrál, usmíval se a hrál. To byla jeho jediná řeč, jinak mlčel a nechal mluvit jiné. Jistě hraje dosud.

Také se chodívalo do Tavíkovic za mládeží, která se scházívala v tavíkovském zámku anebo alespoň v jeho podzámčí. Tam jsme hráli pod vysokými stromy Čapkova Loupežníka, jehož titulní roli přidělili mně. Moje sestra Vlasta hrála se mnou Mimi a líbili jsme se. Jindy jsme dokonce nastudovali Jánošíka a já ho režíroval. Divadlo se hrálo dokonce i v Šamikovicích před Pruškovými. Tam jsme uvedli v činoherním podání Její pastorkyni. Měl jsem tedy stále po dobu každých prázdnin styk s tím, co mně udělalo dětství nezapomenutelným. Nezdálo se mi být nic divného, když jsem cocktaily velkoměsta míchal s čerstvě nadojeným mlékem nebo s maminčinou bílou kávou. Bohové nade mnou bděli, abych se nikdy neodrodil. O posledních prázdninách, než jsme se odstěhovali do Dalešic, dělal jsem poslední korektury Mostu, který měl vyjiti, a cestou do Dalešic vhodil jsem ho na rouchovanskou poštu.

Kdykoliv jsem se vracel z prázdnin do Prahy, bylo mi líto, jako později vždycky, kdykoliv jsem měl cestovat do světa, že odjíždím, a kladl jsem si otázku, proč je třeba odjíždět, proč, proč vlastně mám cestovat, když na nejmateřštějším kousku vlasti je dobře, když je tam všecko. V duchu jsem záviděl Otokaru Březinovi, že mu osud dopřál, aby žil doma, ano, zdálo se mně být správné neodjíždět nikam. Dodnes, kdykoliv cestuji, mám pocit marnosti, mám dojem, že se nechávám svádět zlými silami, že jdu sám v sobě proti sobě. Z tohoto antagonismu se zrodilo mnoho stránek mé poesie. Chtěl bych, aby vždycky v mém životě jako ve škole u Nezvalů přicházeli za mnou lidé, s kterými bych si rozuměl a které bych pak vždycky doprovázel na půl cesty, jako jsem doprovázel na rouchovanský kopec Vratislava Bělíka, když začaly zrát u silnice švestky a když nám žloutnoucí listí dávalo až příliš jasně najevo, že se dny prázdnin krátí. Chtěl bych, aby tito dobří lidé přicházeli, aby mně pomáhali vždy znovu a znovu brát do ruky pero a posté, jako posté západ slunce dovede být nový, mně pomáhali psát sloku na rozloučenou s člověkem. Jestli nešťastní lidé jako Jindřich Štýrský někdy metají na to, co jim bylo nejbližší, oheň a síru, nemá nikdo právo soudit je, aniž je zná. A nakonec v jistém slova smyslu je prokletý básník, jak bylo již řečeno, padlý anděl.

Jednou po půlnoci v kavárně Technice, která patřila mezi dost zchátralé noční špelunky a kam se chodilo zřídka, přistoupila ke mně podivná bytost s tělem jakoby gumově vypjatým a s očima rozběhnutýma do dvou protějších světových stran a dala mi najevo rozkolísanou češtinou, že by ji zajímal můj názor na časoměrnou stránku v mém a v českém verši. Tento noční zájemce o českou prosodii nebyl nikdo jiný než ruský profesor Roman Jakobson. Nebyl-li právě profesorem, byl, jak mě někdo o tom informuje, členem první sovětské mise, a tedy mým člověkem, to jest člověkem, který má jistě českou buržoasii v žaludku stejné jako já. Řekl jsem mu bez rozmýšlení, že délka má v mém přízvučném verši veliký význam a že někdy může nahrazovat sám přízvuk. Připomněl jsem Romanu Jakobsonovi úvodní čtyřverší k Podivuhodnému kouzelníkovi, napsané v jakémsi druhu hexametrů, a byl jsem rád, že tento noční interview zaujal pro mé úsilí člověka, který mě okouzlil. Patrně jsme něco pili, nevím však co, vidím jen zakouřenou kavárnu Techniku, popelníky s oharky a nedopalky a půllitry, k nimž po bok se stavěly skleničky od slivovice. Za několik měsíců poté jsem dostal pozvání na večeři k Romanu Jakobsonovi a nemohu se o ní nezmínit, neboť pro mne byla tak trochu osudná. Krásná paní Sofia Jakobsonová, která studovala medicínu a mluvila uhlazenou češtinou, v níž zněly svrchní a spodní tóny její ruské mateřštiny, byla naší hostitelkou. Pomáhala jí paní Bogatyrevová, která se chystala do Moskvy dát život nemluvňátku. Z mých přátel byl na večeři kromě Teigeho, Seiferta a Bogatyreva Michail Skačkov, o kterém jsme nevěděli nic víc, než že je zapálen pro ruskou básnickou modernu. Mimo jiné jedly se bliny s lososem a se smetanou a pila se vodka. Bylo to poprvé, když jsem pil tento populární nápoj, který se mi zdál nevinný jako vodička, ale na konci večeře zapálil tak můj rozum, že mí přátelé trvali na tom, abychom se bez ohledu na své hostitele co nejrychleji rozešli domů. Neuvážili, že chladný listopadový vzduch pustí ďábla se řetězu a dá jásající oběti kořalky co proto. Snad mohlo všechno rychle skončit veselým zahulákáním, které mohlo vést pak ke spánku, kdyby se byla nevmísila do našeho bouřlivého odchodu od Jakobsonů nešťastná holešovická policie. Prý jsem vyrazil strážníkovi z ruky služební knížku, do které mě chtěl zapsat. Uhodil mě obuškem a já jsem se mu nedal. Nebudu podrobně líčit náš noční zápas, který skončil na holešovické strážnici a před soudní síní, kde mě soudil tříčlenný senát a odsoudil podmínečně na tři měsíce do vězení. Anděl strážný mě pak po dobu kritických tří let vodíval oklikou kolem pražských strážníků, neboť mělo-li podmínečné odsouzení zůstat podmínečným, nesměl jsem se po tři roky dopustit žádného trestného činu. Trochu jsem se styděl za strážníka, který mne krátce po rozsudku přišel pokorně požádat, zdali bych mu nezaplatil bolestné ihned, to jest o půl roku dřív, než jsem měl zaplatit podle zákona. Zaplatil jsem mu je a své opovržení jsem mu nedal najevo. Také jsem se přesvědčil, jak divné jsou některé lidské povahy. V jisté redakci, kam jsem psal nějaký čas o divadle, byl redaktor, který vždy vzbuzoval můj soucit velikým hrbem, který mu uštědřil osud, a mimořádnou laskavostí, s níž mě vítal. Věděl jsem, že píše do rubriky Ze soudní síně, a několik dnů před mým procesem jsem ho požádal, aby prostě o věci nepsal. Na mou prosbu se zachechtal a napsal o mně horší pamflet než vyslovení nepřátelé. Od té doby se stále častěji přesvědčuji, že rukám nešťastných, ale i třeba jen příliš těžkým osudem zkoušených bytostí nemají se svěřovat úkoly, v nichž jde o spravedlnost, v nichž jde o člověka. Takové ruce, které samy příliš trpěly, jsou proti své vůli často kruté, velmi kruté.

V Romanu Jakobsonovi jsem našel pak nadlouho přítele, s kterým jsme si ve věcech poesie dobře rozuměli. Byl kamarádem Vladimíra Majakovského, Pasternaka, ruských futuristů a jeho zkušenosti nás zajímaly. Bránil nás proti uměleckým zápecníkům, a mnohdy dobře mířenou ranou, neboť v polemice byl nikým nedostižný. Ovládal umění soustředit kolem stolu, u něhož byl hostitelem, lidi, které by nedostal nikdo pod jednu střechu ani heverem. Nepřeháněl toto umění, a pokud se pamatuji, nikdy nedošlo u stolu, kde zvedal první číši, ke skandálu. Měl ho rád Vladislav Vančura, poněvadž rozuměl básnické práci se slovem – a to je rozhodující. V nepřímé souvislosti s večeří u Jakobsonů je malý výlet, který jsme podnikli s Karlem Teigem a Jaroslavem Fragnerem do Mariánských Lázní. Bylo ještě dlouho před sezónou, chýlilo se teprve k velikonocům 1925, kdy po vyřknutí soudního verdiktu nade mnou jsem nepokládal za správné jet na Moravu na oči rodičům, a tak došlo k tomu, že trojice devětsiláků vydala se na pouť do lázní, o kterých jsem neměl do té doby ani nejmenší představu. Udělaly na nás všechny tři ohromný dojem. Netušil jsem, že naše vlast má něco tak podobného Riviéře, jako jsou Mariánské Lázně. Lázeňské paláce podobné smetanovým dortům okouzlily tři modernisty konstruktivistického založení a básník, ať chtěl či nechtěl, vzal papír a tužku a začal psát v naprosto nové notě. Chladný vzduch zachvěl se jarně v několika hřejivých paprscích a průvody oslavující vzkříšení nám otvíraly v duchu první stránky Fausta, jehož tvůrce jsme zde potkávali na každém kroku. Stráně za Mariánskými Lázněmi, kde svítily bílé paláce, chvěly se už nažloutlým proutím. Kavárna blízko divadla, do které jsme odpoledne usedli, měla kouzlo porcelánových hodin. Třebaže jsme večer seděli jen asi hodinu v malém lesním baru, noc v Mariánských Lázních ke mně nezůstala neštědrá. Když jsme se odebrali s Teigem na lůžka v společném pokoji, říkal mi Teige zpaměti celé Baudelairovy Květy zla a tak mi na věčné časy dokázal, že není suchým dogmatikem, i když dovedl zarputile trvat mnohdy na dogmatu.

V roce 1932

Bohnice, silueta města z 3. zpěvu Akrobata

Domek v Troji

Mansarda v trojském domku

V Paříži 1933

V roce 1933

Nezvalovi přátelé Bedřich Vaniček, Viktor Nikodém a Antonín Kybal v třicátých letech

V ateliéru Bedřicha Vanička koncem dvacátých let

S rodinou v Dalešicích 1931

S rodinou v Dalešicích 1931

Příští den jsme si vyšli na procházku nad Mariánské Lázně k rozhledně a potkali jsme tam několik pracovníků sovětské mise, které Teige znal a kteří nám nabídli, že jednoho z nás mohou vzít s sebou autem do Prahy. Los padl na mne, a tak jsem se octl na velikonoční pondělí poměrně brzy odpoledne v Praze. Bydlel jsem tehdy v Sokolské ulici. Převlékl jsem si šaty a vydal se na potulku Prahou. Teige s Fragnerem ještě zdaleka nemohli být v Praze. Byla podivná hodina, kdy odpoledne končí a večer je ještě daleko. Chodil jsem sám po nábřeží a bylo mi dobře, že cítím Prahu všemi smysly. Pak jsem se rozhodl a šel do Národní kavárny. Nebyl tam nikdo z mých přátel, usedl jsem tedy ke stolu, kde byli známí, abych tam přečkal čas do příchodu přátel. Již podruhé mě přišel upozornit vrchní číšník, že se po mně dnes ptala krásná mladá žena, kterou doprovázel muž. Vrchní ujistil dvojici lidí, které pokládal za lidi od filmu, že určitě přijdu. Přiznám se, byl jsem pobouřen jeho sdělením a snažil jsem se představit si ženu, která prý žádala číšníka, aby mě nenechal odejít, přijdu-li. Všechen půvab Mariánských Lázní, který jsem před několika hodinami opustil, přihrával mé touze poznat krásnou ženu, která si přeje seznámit se se mnou. Byl jsem rád, že sedím u stolu, k němuž mě nevážou hlubší pouta, a že si budu moci odsednout, vyžádá-li si to situace. Byl jsem nervosní, čekal jsem. Ale vtom již přichází číšník a představuje mi muže, který mě hned nato představí luznému zjevu, který je zřejmě jeho ženou. Vidím ohromné modré oči, dětsky rozzářené, a vysokou dámu, pro kterou šije jistě divotvorný krejčí. Dlouhá ruka, prsteny, sedím u stolu a po celou dobu našeho rozhovoru nespustím oči s jejích zázračných očí. Když jsme se rozešli, uvědomil jsem si, že o ní nevím nic: nevím, jak se jmenuje, nevím, jak se jmenuje její muž, je-li to její muž, vím jen, že mě chce za spolupracovníka filmu Mademoiselle de Maupin, který chce natočit podle svého scénáře na námět Théophila Gautiera. Také jsem vzal na vědomí, že řídí jakýsi filmový časopis. Ostatně nevím, co na mně chtěla. Já jsem si nepřál nic než odvést ji beze slova z Národní kavárny tam do baru u lesa v Mariánských Lázních. Připadala mi z jiného světa a chvílemi se mi zdálo, že je snad šílená nebo že toto všecko je sen. Citovala něco z toho, co jsem prý napsal, ale sám jsem se těžko orientoval v svých řádkách, když je interpretovala ona. Dívala se mi stále do očí stejně jako já jí a její průvodce chtěl nějakou společenskou frází zakončit naše seznámení, avšak ani já, ani ona nedali jsme se vyrušit jeho pokusy o uzavření večera. Nemýlím-li se, poodešel dokonce k šatně, oblékl si převlečník a stál nad námi, maje přes ruku plášť své ženy. Konečně bylo nutno rozloučit se. Políbil jsem krásné paní ruku a díval se, jak se vzdaluje, jak je krásná, jak odnáší s sebou všecko kouzlo, všechen půvab, všecko, co dnes večer mohlo mít pro mne cenu. Teige s Fragnerem už seděli v kavárně. Šli jsme do baru. A při prvních tónech bylo mi jasno, že jsem se zamiloval.

Hned příští den stal se mi v kavárně dnem čekání a dnem hledání. Čekal jsem na paní s modrýma očima, že přijde, třebaže mezi námi nebyla sjednána schůzka. A hledal jsem v různých filmových revuích, které jméno by se nejlíp hodilo k jejímu zjevu, a nenacházel jsem ani stopy po jejích vláčných gestech. Ostatně její jméno se neshodovalo se jménem jejího manžela. Byl to pseudonym jak jen možno afektovaný, třeba byl jen malou obměnou všedního českého jména. A jak mé hledání bylo vydáno neúspěchu, mé čekání bylo nad pomyšlení brzy odměněno. Původkyně mého neklidu přišla, a přišla sama. Málem bych ji byl nepoznal, tak vplula do kavárny v sportovních šatech, které ji poněkud změnily. Byla náhle dívčí a přes její oči plula jakoby oblaka. Zdála se být méně nepřístupná a veselejší než včera a můj údiv ji asi těšil, ji asi bavil. Přinesl jsem jí Pantomimu a nyní jsem se já pásl na překvapení, které se jí projevovalo v tváři, když obracela její stránky. Zřejmě se nevyznala v moderní literatuře, přitahovala ji však přemírou optičnosti, která jí nemohla neumístit moderní poesii, což bylo správné, do blízkosti filmu. Bylo pro mne zábavné sledovati, jak komentuje stránky Pantomimy svému muži, který se o to o všecko zřejmě nezajímal, přikyvoval však na každé její slovo, na každé její gesto. Bylo v něm něco loutkovitého a nedovedl jsem si vysvětlit co. Dělal na mě dojem masochisty, který líže důtky své ženy, alespoň pokud je jí nablízku. Zmiňuji se o něm proto, že se jaksi stal nedobrovolným svědkem mé lásky k své ženě téměř ve všech jejích krocích. Rád se chlubil, že pěstuje box, třebaže všecko na něm bylo zženštilé, a mně se přetvařoval do očí jen v přítomnosti ženy. Bylo jaksi samozřejmé, že se pro ni denně stavoval v kavárně. Někdy byl bledý jako právě odlíčený herec a v takových okamžicích upadal do rozpaků. Za jeho přítomnosti hned tentokrát pozvala mě jeho žena k sobě pod záminkou, že mně bude číst scénář Slečny de Maupin. Tato schůzka se uskutečnila. Bylo mně však v cizím bytě tak trapně, že jsem dával svoje city a pocity najevo jen očima. Dodnes mám dojem, že jsem tenkrát seděl s ní v hořícím pokoji. Když se vrátil domů a nemohl se nepovšimnout, že nebylo v pokoji ničím hnuto, projevil zvláštní radost a snažil se být ke mně mimořádně zdvořilý. Prosil jsem svou přítelkyni, aby mě už nikdy nezvala k sobě, a dal jsem si s ní schůzku do Stromovky. Jaro bylo ještě svinuto na přikrytých záhonech, vzduch však již opájel a procházka, trvající dvě tři hodiny, nás uspávala. První dech soumraku položil ji do mé náruče blízko menší růžové zahrady. Můj život psal zvolna, verš za veršem, knihu téhož jména a každý tento verš byl nějak spjat s mým životem. Nesjednal jsem si však se svými čtenáři, že budu psát román. Nemohu se přesto vyhnout několika liniím, které by podtrhly souvislost mé nové básnické tvorby a mého života. Bydlel jsem tenkrát v garsoniéře v Sokolské ulici a jednou jsem tam pozval svou novou lásku. Přes její oči utíkala oblaka, když svým podivným afektovaným způsobem, který byl někdy sladký a jindy trapný, řekla větu, jakoby právě vyčtenou z nějakého bulvárního románu. Řekla doslova: Básníku, proměňte slunce v měsíc. Mně se tato metafora líbila, i když jsem si nebyl jist, z jakého autorství vzešla. Je jisto, že dlouhý pokojík, vybavený jak jen možno neosobně, stával se nám Aladinovou kouzelnou lampou, která nás proměňovala. Mé dny se skládaly z nekonečného sedění v kavárně, kde afektovanost mé přítelkyně uváděla i mne do rozpaků, a z marnivých chvil, kdy byla stále vláčnější, přirozenější, až byla nenadále prostá. Z inspirující síly těchto okamžiků jsem snášel všecko: jejího manžela, odluku od přátel, kteří mně měli za zlé, že věnuji tolik času osobě, kterou neměli v lásce, všecko, i svou chudobu, která měla stále drsnější tvář. Málokdo věděl, že šálky kávy, vypité v kavárně, jsou často mým obědem a mou večeří, nejméně to věděla ona a nejvíc můj nový přítel, kterého jsem si velice zamiloval, E. F. Burian. Tehdy byl ještě živ jeho otec a maminka byla ještě samo zdraví. Emil mě seznámil se všemi svými opusy, a bylo jich nemálo. Patřila k nim opera na Maeterlinckův text a kromě provozované opery Před slunce východem opera Bubu z Montparnassu, v níž E. F. Burian ztělesnil svou, jak říkal, Polydynamiku. Vidím nezapomenutelný byt, kde bydlili Burianovi rodiče a kam jsem chodil po jistý čas téměř denně. Nejraději jsme sedávali s Emilem, se starou paní a s Emilovou nevěstou v kuchyni. Ne proto, že bylo naše zasedání korunováno většinou výbornou večeří, při které se pamatovalo hlavně na mne, ale proto, že jsme starou paní milovali a že jsme bez ní jaksi nechtěli být. Je nutno, abych se alespoň zmínil o tom, že dávala lekce ze zpěvu a že ne tedy my jí, ale ona nám odcházela do pokoje, kde bylo piano a na stěnách celé museum života a slávy bratří Burianů, ale také jazzový buben, na který rád doprovázíval Emil Beethovenovy sonáty. Byla to doba, kdy paralelné s Devětsilem pěstovali muzikanti Tam-tam, a já s nimi. Kromě E. F. Buriana a Ježka patřil k nám Mařánek a několik lidí, kteří se vrhli na jiné cesty než na umění. E. F. Burian, který byl odmalička vychováván klasickou a romantickou hudbou, stal se velikým antitradicionálním bojovníkem za moderní umění a za jazz. Psal básně, které později otiskl ve sbírce Idioteon, já ho v nich utvrzoval a E. F. Burian mi dal několik lekcí z kontrapunktu. Burianova maminka měla pochopení pro všecky naše extravagance a dovedla se nám srdečně smát i brát nás vážně. Nerad si vzpomínám na ložnici u Burianů. Vidím tam ještě i dnes živě, příliš živě, přepadlou tvář Emilova tatínka, Mistra Emila Buriana, který, pokud byl zdráv, dovedl hýřit smíchem stejně jako bolestínsky či alespoň rozladěné krčit vrásky. Pokud byl zdráv, býval zřídka doma, a byl-li, snažili jsme se v kuchyni krotit své výbuchy veselí. Po jeden čas jsme pěstovali podivnou zábavu. Připravili jsme si velké množství papíru, tužky a psali jsme automatické texty, které jsme pokládali jaksi za mediální zjevy. Jednou v neděli naše hra dostala na sebe hrozivou tvář. Jako bychom byli propadli nějaké poeovské inspiraci, hromadili jsme na našich čistých listech hotové obrazy neštěstí. Nejhorší na tom bylo, že naší „psychose“ podlehla i stará paní. Měla vidění, že stojí s Emilem, oba v černých šatech, nad čerstvým hrobem. Proti všemu očekávání, ač měl mít dvě nedělní představení, přišel domů Mistr ve velmi špatném stavu. Zatímco jsme si hráli s „duchy“, uhodila ho těžká kulisa, která spadla z provaziště, a div ho nezabila. Od té neděle se už Emil Burian nevzpamatoval. Krátce nato onemocněl chorobou, která ho v několika měsících přivedla do hrobu.

Když jsem se vrátil v prvních lednových dnech 1926 z Moravy, kde jsem strávil u rodičů vánoce a napsal novelu Karneval, čekalo mě v mém bytě v Sokolské ulici překvapení. Mel jsem tam bohatě vypravený koš s různými delikatesami a toaletními kouzly. Spěchal jsem do hotelu Gráf poděkovat dárkyni a ukázat jí novelu, v níž vystupovala žena, které jsem dal některé vlastnosti své milované. K svému velikému zármutku našel jsem ji v rozpoložení, které mně nemohlo být lhostejné. Při vší zdvořilosti, s níž se mnou mluvila, byla chladná a odmítala podat mně vysvětlení, co jí brání svěřit se mně. Teprve koncem večera mohl jsem si domyslet z jejích náznaků, že potkala E. F. Buriana a že z jeho úst dostalo se jí poučení, že nežiji dobře. Byl jsem zdrcen, třebaže má výmluvnost našla si tón, kterým bych vyvrátil Burianovy dohady, nepodařilo se mi zahladit stopy nelibosti, které zanechal můj přítel svou otevřenou upřímností v mysli ženy, která mně byla tehdy vším. Toto lednové zklamání nebylo sice ještě zdaleka labutí písní naší lásky, na jezero však již labuť vplula a to je vždy smutné. Ze strany mých přátel stala se však jiná vážnější příhoda, jež znamenala pro mne málem úplný rozchod s Teigem a s Toyen, která se mezitím vrátila se Štýrským z Paříže. Teige a Toyen urazili na střeše kavárny Riunione Adriatica nějakým nedobře myšleným výrokem mou přítelkyni a ona si usmyslila udělat mě odpovědným za jejich neomalenost. Moje vzrušení bylo tak veliké, že jsem přitiskl hořící oharek cigarety na svou levou ruku a vypálil do ní znamení. Tento můj čin usmířil mou krutou lásku, zvláště když jsem jej korunoval rozchodem s přáteli. Poněkud rokoková intonace, jíž nakazily dekorativní paláce Mariánských Lázní mou fantasii, hodila se za pozadí mých poetických snů o ženě, jejíž manžel nás hloupě otravoval. Ač se necítila k němu nijak vázána, měla s ním dcerušku, a to rozhodlo o tom, že od něho neodešla.

Když se mně v pozdějších letech dostalo do ruky učení o dialektice, zaujalo mě, možno-li použít toho slova, téměř „živelně“. Měl jsem ze svého zacházení s poesií zkušenost, že tvůrčí proces v člověku se nerozvíjí nepřeryvně, nýbrž za pomoci protikladů, a že jen touto cestou je člověk v tom pravém napětí, kterého si vyžaduje zrod uměleckého díla, má-li být živé a životné. Když jsem psal po jistý čas básně rýmované a pravidelně rytmické, dostavovala se u mne naléhavá touha zanechat takového způsobu tvoření a psát ve volném verši, který s citlivostí, již získal básník při tvoření poesie pravidelné, byl s to rozšířit terén poesie i do oblastí, kam prsty poesie rýmované a rytmované už nedovedly dosáhnout. Mariánské Lázně mně objevily ztracenou poetičnost, žena, kterou jsem miloval, zabydlela svou přítomností svět, poněkud blízký světu galantních pastýřských scén, a dvojí zkušenost, kterou jsem získal při psaní Pantomimy, mně umožnila svěřit se kolébavému rytmu, v němž volný verš našel jakési dialektické vyrovnání s veršem kanomisovaným. Čím víc jsem psal, tím živěji uvědomoval jsem si, že také vývoj poesie je vývojem v protikladech na vyšší basi. Dokud jsem si neuvědomil tento proces, zdálo se mi, že má „nevěrnost“ vůči jednomu tvůrčímu způsobu je mou chybou, kterou bych měl napravit. Skutečnost však byla silnější než takové spekulativní myšlení a při spontánnosti, s kterou jsem byl zvyklý psát, dala ve mně vždy zvítězit procesům, jež rostly organicky z mého prožívání skutečnosti a poesie, před více či méně nesprávnými úvahami. V Menší růžové zahradě kromě básní, které byly nadstavbou atmosféry, již jsem poznal v Mariánských Lázních, a kromě galantních milostných básní, které jsem psal, zaťukal jsem na okénko meditace, která už neměla mít nic společného s abstraktním filosofováním, nýbrž se zamýšlela nad životem, jak míjel v konkrétních obrazech. Má dávná záliba v hudbě a má příslušnost ke skupině Tam-tamu mne stále více sváděla, abych se pokoušel o formy, které básníci už dávno nepěstovali, o vaudeville a libreto pro commedii dellarte či o balet. Příklad toho, že je možno rozvíjet tvorbu v smělých protikladech, mně dával Pablo Picasso, jehož každé nové dílo bylo do jisté míry vyvrácením díla staršího. Tím, že jsem se poškorpil s některými starými kamarády z Devětsilu a že jsem žil většinou po boku své nové lásky, jejíž tyranisující povaha mne uváděla někdy v zoufalství, nabyl jsem většího odstupu od způsobu myšlení, na němž jsme se podíleli s Teigem. Slovo poetismus, které jsme vymysleli tak trochu na dráždění měšťáků a z ješitnosti, že máme svůj vlastní směr, se mně znelíbilo a začal jsem proti němu bojovat. V Manifestech poetismu, ve stati Kapka inkoustu, jsem měl formulace, které se lišily nejen nápadně od formulací Teigových, nýbrž byly s nimi v přímém rozporu. Poetismu jako směru pak byly přičítány osobité vlastnosti mé poesie a já bych byl nejraději stáhl minci, nazvanou poetismus, z oběhu. Zároveň s Menší růžovou zahradou jsem psal stati, které jsem vydal v knížce Falešný mariáš, a v těchto statích bylo mnoho kacířského nejen vůči tradici, nýbrž i vůči našemu devětsiláckému pojímání moderního umění. Daleko spíše jsem souhlasil s E. F. Burianovou myšlenkou, že nové umění má být polydynamické, než s věčným podřazováním umění jednomu metodickému způsobu. Je zajímavé, že i v básních, kde se nedalo mluvit o tendenci v racionálním slova smyslu, dobře vycítilo obecenstvo a hlavně mládež, že jsou na straně těch, kteří bojovali proti starému světu. Vzpomínám si, jaké účinky vzbudila má báseň Premier pian, kdykoliv jsem ji recitoval: mládež a politicky progresivní část posluchačů ji přijala za svou. Od té doby jsem si vědom, že duchovní společenství, které tvoří umělecké dílo s těmi, kteří se kolem něho seskupili, není v jeho racionální tendenčnosti, nýbrž v tendenčnosti latentní. Rád jsem po tomto poznání říkal, že tendence má být skryta v díle jako vůně v růži, a dodnes mne nepřesvědčila žádná jiná Zkušenost, že by tomu bylo jinak. Jako člověk školený do jisté míry hudbou věděl jsem dobře, že hudba mluví bezprostředně, že její tendenčnost není v sentencích, nýbrž v organickém postoji, který vytváří výhradně svými vlastními prostředky.

Jednoho dne v těchto dobách, které si právě vyvolávám z paměti, přistoupil v Národní kavárně ke stolu, u kterého jsem seděl, mladý usměvavý hoch, představil se mi a žádal mne, zdali bych si nenašel volnou chvilku a nepřišel si k němu poslechnout píseň na čtyřverší z mých Cocktailů. Z tváře tohoto mladého muže vyzařovala dětská něžnost a dobrota. Nemohl jsem si nepovšimnout, že jeho oči jsou zkrouceny, že se téměř dotýká svým obličejem mého obličeje, když se mnou mluví, a že má silně zpocené ruce. Také výrazem své tváře se podobal lidem, kteří nedoslýchají. Byl to Jaroslav Ježek. Nejen okolnost, že ho za mnou posílá E. F. Burian, který byl nesmiřitelně odmítavým ke kýčařům a netalentovaným ctižádostivcům, kteří se chtějí pomocí umění někam vyšplhat, nýbrž bezprostřední dojem, který jsem měl z jeho zjevu, způsobil, že jsem ho vyzval, abychom šli k němu a aby mně zahrál svou píseň. Div se nedal radostí do křiku, a když jsme šli z Národní kavárny do Kaprovy ulice, kde bydlel, pocítil jsem, že dětská bytost, která jde se mnou, je člověk, s kterým nemluvím naposled. Na křižovatkách mě vždy uchopil za rukáv a zadržel, až bude křižovatka volná. Znal pouliční řád s bezpečností, s jakou ho znají jen nevidomí. Později, když jsme už byli přáteli, vypravoval mi, že v noci, když nevidí před sebe víc než na krok, nejraději přechází křižovatku, ať po nich přejíždějí automobily či ne. Jen jednou byl poněkud zraněn vinou šoféra, který nedodržel pravidla dopravního řádu.

V době, kdy jsem poznal Jaroslava Ježka a kdy jsme poprvé spolu stoupali po schodech domu v Kaprově ulici, byl Jaroslav Ježek velmi, velmi chudý. Krátce předtím zemřel mu otec, který měl ve svém bytě krejčovství, a Jaroslav žil se svou maminkou a sestrou v poměrech, které nebyly pranic radostné. Uvedl mě do pokoje, kde byl starý klavír a rodinný nábytek, a omlouval se, že na jeho klavíru nevyzní píseň tak, jak by měla. Pak mi hrál píseň, jejíž text začíná slovy: Mám oči jako len, a okouzlil mě daleko víc, než jsem mohl očekávat. Znovu a znovu jsem ho prosil, aby mi ještě jednou přehrál svou písničku a po ní jinou na slova Jaroslava Seiferta. Byli jsme se Seifertem dva první básníci, které Ježek zhudebnil, a má radost, že ke Cocktailům E. F. Buriana přibyla Ježkova píseň, byla ještě mnohonásobně překonána nadšením z velkého muzikálního prožitku. Ježkova píseň, ač neměla nic společného s písněmi tradičními a vytěžila z disonance všecku její naléhavou podmanivost, byla melodická, byla svůdná. Vedle E. F. Buriana tu rostl nový mladý umělec, kterého jsem si zamiloval na první pohled. Když mně Ježek, potěšený, že se mi jeho písně tak neobyčejně líbí, zahrál všecko z toho mála, co zatím složil, hrál mně se suverenitou velkého klavíristy mé oblíbené skladatele, počínajíc Debussym až k členům Šestky. Rád hrával groteskní skladbu Potiorka a otvíral jí rád naše bouřlivá zasedání Tam-tamu, jehož členem se stal velmi brzy. Také hrával Schulhoffův valčík, který později pojal Erwin Schulhoff do svého baletu Náměsíčná, k němuž jsem napsal libreto. Jen v géniovi bývá tolik protikladů, kolik jich ztělesňoval Jaroslav Ježek. A při vší složitosti, kterou měl, byla výsledkem jeho umění prostota. Buďme vděčni dr. Václavu Holcknechtovi, že nám dal tak vynikající Ježkův portrét lidský i umělecký a že ho dovedl tak skvěle zachytit slovem na pozadí doby, kdy žil a tvořil. Jestli se mi podaří udržet běh těchto vzpomínek, jak by jej chtěly udržet, uvidíme ještě mnohokrát slunnou Ježkovu tvář.

Když dohrál, představil mi svou maminku, v jejíž tváři, zasvěcené již vážným starostem, zazářila láska, již měla k svému synovi. Krásné černé oči Ježkovy maminky kontrastovaly nemálo s očima jejího syna a při konfrontaci těchto dvojích očí byl jsem dojat. Ještě mnohem víc jsem si uvědomil tento pocit lítosti, když jsem poznal Ježkovu sestru, jejíž veliké oči byly nápadně krásné. Když jsme šli po ulici, posmutněl náhle Ježek a svěřil se mi, že zakrátko odjíždí do Německa, kde bude podroben těžké operaci: oko, které se zdálo být zdravější a hezčí, bylo mrtvé, a mělo-li být zachráněno druhé, zachvácené rovněž nemocí, bylo by třeba dát si je vyňat. Neměl jsem odvahu utěšovat slovy svého nového přítele. Tiskl jsem mu ruku a dával mu tak najevo, že s ním cítím, že ho mám rád.

Jako dnes se pamatuji, že jsme se rozešli v Revoluční třídě. Krámy byly plné mikulášských dekorací.

Pokládám za velice příznivé pro svůj básnický vývoj, že generace, k níž jsem patřil, nestavěla ani neprohlubovala přehradu mezi jednotlivými druhy umění, mezi literaturou, hudbou a výtvarným uměním. Slovo poesie pozbylo pro nás svůj úzký význam a nepoužívali jsme je toliko, když šlo o literaturu, nýbrž poesie znamenala nám světlo, které pramenilo z kteréhokoliv umění. Uvědomili jsme si, že technická řemeslná dovednost může plodit díla nedojímavá, chladná, akademická. Proto jsme se obraceli proti kultu tradice, která se klaněla jako fetišům i dílům, která neměla co říci živému člověku a odsoudila sama sebe už dávno do musea. Že jsme v tomto antitradicionalismu občas přeháněli, je jisté. Zato se před námi otvírala jak noční květy díla umělců, kteří se zdáli být v své době podezřelí a dekadentní, a rádi jsme je křtili Verlainovým označením: prokletí básníci. Také jsme hledali novou krásu na umělcích, kteří byli samouky a které by označili za primitivy ti, jejichž ideálem byl řemeslný akademismus. Místo do koncertů zvykli jsme si chodit do barů, kde hrál jazz taneční skladbičky posvěcené černošskou melodikou, která byla živá, životná a nová a neměla nic společného s tělocvikem, při němž různí komponisté pracovali s motivem a pěstovali tématickou práci. Hledali a nalézali jsme poesii tam, kde se dříve nehledala, všude uprostřed života, a nelekali jsme se ani jeho obskurních stránek. Už několikrát jsem se zmínil o skupině Tam-tamu. Byla to malá skupinka mladých komponistů a spisovatelů, kteří utíkali od mašinismu klasiků a plačtivosti romantiků do říše blízké dadaismu, do říše, kde bláznivý a tajemný nástroj tam-tamu znamenal mnohem víc než larmoyantní skřipky. Revolučního ducha dával Tam-tamu E. F. Burian, který uměl psát a nebál se stavět sterilní hodnoty na hlavu. Rád bych se při této příležitosti podíval do předposledního domku Zlaté uličky, kde bydlel jeden z nás. Dnes už zní neuvěřitelně, že tato zázračná ulice, proměněná v museum, patřila lidem a že v ní bydleli prostí Pražané. I když takový domek ve Zlaté uličce nedával svému obyvateli komfort, dával mu daleko víc: kouzelné jeviště, na kterém se dal žít legendární život, chcete-li. Šťastlivcem, kterému se podařilo nevím jakým zázrakem nastěhovat do Zlaté uličky, byl k naší radosti jeden z nás. Byl to Jiří Mařánek, spisovatel a muzikant v jednom těle, autor Pětihranného Boba a veliký ctitel ženské krásy. Poznal jsem ho v Tam-tamu, kde kořenil naše schůzky příběhy a průpovídkami, které by čestně obstály v Balzacových Rozmarných povídkách. Měl rád latinské sentence, neboť jako chlapeček utekl z kapucínské kutny a dal se na veselý život. Nemohla tedy štěstěna volit lépe, nežli když přiřkla byt ve Zlaté uličce tomuto znamenitému člověku, který nikdy neskrblil dobrodružstvím. Díky jeho smyslu pro život patřil jeho byt tak trochu nám, a není čeho litovat. Alespoň byli svědky kouzelného světa Zlaté uličky básníci, spisovatelé a muzikanti dvacátého století, a nikoli jen historikové a profesionální vykladači. Mohl jsem si do Zlaté uličky o mnoho let později vmyslet dramatický příběh o Loretce a někteří dosud žijící básníci a spisovatelé budou moci sdělit nám, jak se o to pokouším já, své vzpomínky z Mařánkova alchymistického domečku. Nevím, co je lepší: udělat z krásy státní reservaci, nebo ji nechat obhospodařovat umělcem – Mařánek se svými přáteli obhospodařoval domek prostě báječně. Náš hostitel měl harmonium, na které hrával a kterého se rády dotýkaly i moje prsty, vína bylo dost, ačkoliv Jiří Mařánek byl v té době nevelikým úředníkem na Zemském výboru, kde sloužil s Václavem Kopeckým, který už v těch dobách miloval umění a umělce. Mařánek by hostitelem, od kterého se nikdy neodcházelo s hladem a žízní. Pamatuji se, že jsme se u něho rozložili div ne po stropě a po stěnách, tolik nás mnohdy u něho bývalo, a dokonce někdy nás tam doprovázel šustot sukní. Vidím mezi námi Viléma Závadu, Františka Halase, Víta Obrtela a tváře, které teď po letech již nerozeznávám pro dým, jímž byly zahaleny. Náš hostitel nám nikdy v ničem nebránil. Mnohdy s hlavou, v níž se točily básnické kolotoče, jsme se nakláněli malým oknem do Jeleního příkopu, který bych byl z tohoto pohledu nikdy nepoznal, poněvadž se nikdy nesvěřuji rukám profesionálních ciceronů, i když vykládají jenom estetiku nebo dějiny umění. Zde to bylo tak živé a životné jako v jiné ulici, již miluji, v rue Lepic v Paříži, nebo v rue Ravignan, když tam v domku, ve kterém bydlel Pablo Picasso, uspořádali jeho přátelé historický večírek na počest Henri Rousseaua, večírek, na něm byl také Guillaume Apollinaire. Kdyby nebylo mých bezprostředních zkušeností, jako jsou ty, jež jsem nabyl o Praze u Mařánka ve Zlaté uličce, sotva bych napsal tolik básní o Praze, kolik si jich vynutila má nejosobnější láska k tomuto městu. Bylo to krásné, když ve Zlaté uličce bydlelo se jako třeba na žižkovských pavlačích. A nejkrásnější na tom bylo, že tam bydlel spisovatel historických i společenských románů, člověk renesanční, za kterým se táhli básníci. Škoda, že si člověk nepamatuje své sny a že je s ránem tak rychle zapomíná. Jsem přesvědčen, že se mi nejednou zdálo o domku ve Zlaté uličce.

Na počátku této kapitoly jsem projevil radost nad tím, že pocházím z generace, která nehledala poesii jen v literatuře: hledala ji naštěstí v životě. Jak by se člověk musel cítit ochuzen, kdyby si pro verš pravidelný zakázal volný verš. Walt Whitmane, vaše poesie není přece k zahození, poněvadž Ronsardovy sonety jsou překrásné! Jednoho večera jsme si řekli s Teigem v kavárně Březince, kde mně překládal Apollinairovy Prsy Tiresiovy, že je možno dělat v poesii vše, co se může podařit. Mysleli jsme podařit bez násilí, podařit bez pocitu, že řeže člověk dříví. Chtivost a žízeň po poesii, již nosí básník v svých prsou, je bezmezná. Ukojit tuto žízeň prostě nelze. Ukájet ji znamená tvořit, tvořit bez oddechu, vždy znova a jinak, nepřetržitě a dál a dál. Tato sisyfovská práce, při níž se často poklesá, přináší okamžiky nesmírné radosti a nesmírného blaha. Kdyby nebylo této radosti, žádné pocty a žádná hmotná odměna by nedovedla pozvednout tvůrce, který poklesá.

Ale obral jsem si za úkol sdělovat s vámi své vzpomínky, a nikoliv oddávati se meditaci. Vzhledem k jedné příhodě, která se odehrála v Zlaté uličce a již prozatím zatajím, rád bych se zmínil o bledém hochu světlých kudrnatých vlasů, který mě vyhledal jednoho večera v kavárně Tůmovce a kterého jsem měl později rád. Přišel, aby mně projevil slovy a svýma velikýma zelenýma očima nesmírný obdiv nad poesií a osudem Charlesa Baudelaira, jehož životopis ho ohromil. Byl to Vladimír Motyčka, který pracoval v kterémsi pražském ateliéru jako fotograf z povolání a miloval nejen prokleté básníky, nýbrž i všecko bizarní. Chodívali jsme rádi v noci po Praze a jeho duše, v níž byly uloženy poznatky nesystematickým způsobem získané, jak tomu bývá u vzděláníchtivých lidí, kteří neměli příležitost studovat, byla stále u vytržení. Měl rád také tak zvané okultní vědy a psal básně, které prozrazovaly, že má nadání. Seznámil jsem ho se svými přáteli a někteří, jako František Halas, ho neměli nikdy rádi. Také František Halas nemohl studovat, a třebas jeho vědomosti byly nesmírně veliké, nebyl si někdy jist, jsou-li přesné, a nenáviděl v Motyčkovi jistý intelektuální diletantismus. Z neznalosti věcí, které zná každý gymnasista, dělal někdy Vladimír Motyčka, přecpaný vědomostmi jak nekatalogisovaná knihovna, objevy, které mnohdy byly problematické. Poradil jsem mu, aby soukromě vystudoval gymnasium, a tento básnický hoch skutečně udělal během času maturu a studoval dokonce na vysoké škole. Jednou připomněl Kalasovi jeho báseň na čísla a řekl mu prostě, že jsou napsány pod vlivem mé Abecedy. Halas prý velmi briskně dementoval Motyčkův názor a řekl, že napsal svá čísla před vyjitím Pantomimy. Zapomněl říci Motyčkovi, že četl Abecedu v rukopise, neboť Mahen mu dával číst rukopisy mých básní, které jsem Mahenovi posílal. Nebyl jsem Motyčkovi nikterak vděčen za jeho sdělení a jednou u Mařánka ve Zlaté uličce jsem řekl Halasovi, že mu není zapotřebí zkreslovat pravdu. Ačkoliv jsem nejmenoval Motyčku, Halas věděl, kdo jediný mě mohl informovat – a proklínaje mého kamaráda, vrhl se s pláčem na pohovku. Vypravuji tento příběh jen proto, abych ukázal, jak citlivou a zranitelnou bytostí byl František Halas, který byl mistrem v sebetrýznění. Žel, Vladimír Motyčka se dočkal velmi krátkého věku. Zemřel náhlou smrtí nedlouho po své třicítce.

Po období, kdy jsem byl rok zaměstnán a kdy bylo více méně postaráno o můj hmotný život, uvedl jsem se tím, že jsem prosadil sám sobě nezávislost a svobodu, do svízelných poměrů. Příjmy z mých dosavadních knížek byly malé a život nebyl laciný. Zbavil jsem se mnoha vzácných knih, které jsem měl, a zvláště těžce jsem se loučil s knihami rytin, na nichž byly reprodukovány obrazy vídeňské belvedérské galerie. Zinkův antikvariát mě viděl, jak jsem tam čas od času ne bez bolesti pokládal na pult takovou knihu, velmi často spoutanou s mým dětstvím. Byly doby, kdy jsem žil o chlebu a mléce, a nebylo na mně vidět, že bych v něčem měl újmu. Věděl jsem, že večer, půjdu-li tam, najdu v baru u Macháčků společnost, v jejímž středu se najím, napiji a budu se mít dobře. Nebylo snadné vypůjčit si během dne sebemenší obnos od svých bližních. Zato večer v baru se jisté kapsy štědře otvíraly a naše bohéma si tedy zvykla žít ve dne skromně, neboť večery nám nahrazovaly naše denní strádání. Nejtrapnějším pocitům byl jsem vydán, kdykoliv jsem neměl zaplacenou činži. Tu jsem přicházel domů v hodinách, kdy jsem si byl jist, že nikoho nepotkám, a vytrácel jsem se neviditelně ze svého pokojíka. Jednou jsem dostal návštěvu svého otce a sestry a tatínek nemohl pochopit, proč trvám na tom, abychom na chodbě mluvili šeptem. Po dlouhých úvahách musel jsem ho požádat o pět set korun na činži a udělat mu starost, jaké to se mnou bude asi zítra či pozítří. V tehdejších letech byl člověk velmi lehkomyslný a snášel celkem dobře své nesnáze. Vím, že v dobách, kdy jsem bydlel v Sokolské ulici, sdělili mně z domova, že se maminka bude muset podrobit operativnímu zákroku. Bylo jí tehdy padesát let a já, který jsem za dvanáct let poté dovedl umírat strachem o ni, přijal jsem zprávu z domova celkem klidně. Vím jen, že jsem pak čtyři dny netrpělivě očekával příchod listonoše, a když jsem si přečetl tatínkovo sdělení, že se mamince daří dobře, pokračoval jsem bezstarostně v svém bohémském životním stylu. A přece jsem rád jezdil domů na prázdniny. Tenkrát v roce 1925 nebyly dlouhé, neboť jsem se nedovedl nadlouho odloučit od paní s modrýma očima, nezapomenu však na setkání s maminkou, která, když jsem přicházel, stála u zahrady a byla po přestálé operaci vzdušnější, krásnější. Víno a drinky nahradilo mně mléko s bílou kávou a nikdo by byl nevěřil, že mladík, který za celé prázdniny nevstoupil do hospody, je pražský flamendr.

Nebudu se již vracet ke dnům Menší růžové zahrady. Žena, která inspirovala některé její básně, dovedla prosazovat stále nepříjemněji svou tyranii, a zříci se jí jsem nedovedl. Ještě během času, kdy jsem s ní chodil, poznal jsem jinou ženu a scházel se tak dlouho s oběma, až paní s modrýma očima odjela do ciziny. I když se mně po ní ještě dlouho stýskalo, oddechl jsem si a Praha mně začala patřit nově, znova.

O prázdninách roku 1926 jsem po dlouhé době pocítil, jaká slast je být u rodičů, mezi věcmi svého dětství, doma. Z Prahy mně chodily modré dopisy a já jsem se cele soustředil na poesii a na ty její stránky, které mě bezmezně dráždily. Oproti jistému romantismu Menší růžové zahrady sváděla mě teď předmětnost života a věcí. V krátkých slokách snažil jsem se dávat věcem všedního dne básnický smysl. Tak vznikaly Básně na pohlednice i se svým oddílem Ozvěny ulice a později básně Nápisů na hroby. Tyto dva cykly s Diabolem a knížkou Blíženci měly tvořit jednu rozsáhlou knihu. Potřeboval jsem však zálohu od nakladatelů a rozdělil jsem tedy zamýšlený rukopis na čtyři části. Nebylo snadné uživit se literaturou, a dal-li jsem se na vojnu, musil jsem bojovat.

Na podzim roku 1926 jsem konečně musel přestat s odkládáním své vojenské presenční služby a narukoval jsem do Brna. Bylo zoufalé, když člověk, jehož život byla svoboda sama, měl si zvykat na kasárenský pořádek, zvláště když už byl nucen sloužit nějaký ten měsíc za Rakouska. Jedinou útěchu v Brně mně dával Mahen. Vymohl mi, že jsem směl odcházet navečer z kasáren, a dělal všecko možné, aby mě pustili. Když se mi podařilo navždy rozloučit se s vojenským kabátem, měl jsem pocit člověka, který si odpykal trest za všecky své hříchy a může začít nový život. Začal jsem ho.

Našel jsem si byt v mansardě domku v Nové Tróji, v domku nad hospodou Břežankou, a bydlel jsem tam tři léta. I když po celé dny a večery jsem žil v pražských kavárnách, znamenal pro mne pobyt v Tróji veliké soustředění. Co by se nebylo podařilo jednomu člověku, bylo ve dvou snesitelné, bylo ve dvou možné. Ale zařekl jsem se, že nechám na pokoji svůj soukromý život a že jeho románovou stránku vyhradím toliko poesii. Byly dny, kdy jsem zůstával v Tróji a kdy jsem se toulal přírodou, která se tu stále měnila a byla jiná než příroda, jde jsem ji znal ze svého života na venkově. Rád jsem se díval přes hlohy na vzdálenou Prahu a v představách jsem vstupoval za záclonky oken, která za jistého počasí světélkovala pod střechami. Idylický život se dělil se mnou o mé bohémství a zdálo se mi, že budu moci přikročit k větším koncepcím, než jsou lyrické básně. Dal jsem si doslova přeložit Poeova Havrana jen proto, že jsem nemohl tuto báseň nikde sehnat ve Vrchlického překladu a že jsem chtěl vyzkoušet nový refrén, havranovitější než Vrchlického „nikdy víc“. Můj refrén „víckrát ne“ byl sice velmi odvážný, neboť se na něj zdálo rýmovat jen málo slov, soustředil jsem se však na svou práci a báseň k své radosti přeložil. V té době jsem se seznámil s nakladatelem dr. Škeříkem, kterému se Havran hodil do jeho edice, a poněvadž jsem mu slíbil i jinak svou spolupráci, rozhodl se, že mně bude posílat šest set korun měsíčně, což mně přece jenom zabezpečovalo to nejnutnější, co potřebuje člověk k životu. Dr. Škeřík měl vůz a vozil mne, Štýrského a Toyen po výletech, které měly někdy velmi veselé zakončení. Dal jsem mu k vydání svého Akrobata, k jehož třetímu zpěvu mě inspirovala jedna nedělní procházka, na níž se mi cestou z Troje do polí zjevila bohnická věž v zapadajícím slunci a pak Červánky zalitá okna, za nimiž trávili své blouznivé životy choromyslní.

Snad jsem již řekl, s jakou vášní jsem miloval večerní městská světla. V dobách, kdy mne ještě Praha deprimovala a kdy jsem pro stesk po domově neodhalil ještě její krásy, byla světla pražských mostů, odrážející se ve vodě, prvním signálem magičnosti Prahy. Na procházkách po těchto mostech jsem přišel na myšlenku napsat velkou báseň o člověku, bez něhož by bezpochyby tvář měst byla jiná, chudší, o Edisonovi. Nebylo ovšem tak snadné najiti konec, za který by se básník uchopil této myšlenky, nechal jsem ji tedy v sobě zrát a nespěchal jsem na její ztělesnění.

Až o prázdninách roku 1927, v době, kdy jsem psal ve škole u rodičů svou Kroniku z konce tisíciletí, padl mně při prohlížení tatínkovy knihovny do ruky spisek, ve kterém byl životopis Edisonův. Četl jsem jeho stránky znovu a znova, zapamatoval jsem si hlavní Edisonova životopisná data a na svůj plán pozapomněl. Při psaní románu jsem pocítil, že by se mi lépe pracovalo, kdybych měl psací stroj a kdybych se na něm naučil psát. Přišel mi do ruky prospekt na psací stroj Corona a já jsem touhou po něm celé noci nespal. Stačilo jen zmíniti se před tatínkem o tomto svém snu a můj dobrý tatínek, který už nečte a nikdy nedočte tyto paměti, odpustil mně všecku hysterii, které jsem někdy propadal, a rozhodl se, že mi psací stroj koupí. Objednali jsme ho a po několika dnech přišel zářivý jak anděl, aby mě omamoval svým kouzlem dny a noci. Neuměl jsem na něm psát a hledal jsem dlouho písmenko po písmeni, než se mi podařilo je nalézti.

Jednou v neděli koncem října 1927 jsem byl jat zvláštním neklidem. Chodil jsem po pokoji, který byl už téměř ponořen v šero, bezděčně jsem usedl ke klavíru, od kterého bylo vidět siluetu žloutnoucí školní zahrady, a začal jsem improvisovat. Hledal jsem v hluboké poloze dlouhé těžké akordy, které by odpovídaly stavu mého ducha, avšak nehrál jsem dlouho. Aniž jsem si byl vědom, co udělám, co chci, odešel jsem do pokojíka, kde jsem pracovával. Můj psací stroj se rozzářil, žárovka nad ním mu dala všecku jeho magičnost. Zvolna jsem vyťukal na stroji první verš Edisona. Ještě téhož večera jsem zakončil první zpěv.

Jsem opravdu přesvědčen, že moje zářivá Corona se zasloužila o mou báseň, inspirovanou objevitelem žárovky a bezděčným pořadatelem světelných iluminací, které jsem nesmírně miloval. Rovný tok mých řádků, unášených jedenácti a dvanáctislabičným trochejem, ta pravidelnost, vyskytující se v avenuích moderních velkoměst, měla něco tajemného a strojového zároveň. Tří až osmislabičný trochej mohla být lidová píseň, kdežto rytmus, který jsem vyhmatal z vln hlubokých tónů na pianě, otvíral se mi jako neznámý svět a otvíral mi neznámé světy. Konečné jsem mohl „psát“, jako jsem hrával na klavír. Všichni svatí byli jaksi doma, všichni svatí stáli jaksi při mně. Řekl jsem už při jiných příležitostech, že jsou jisté formáty sešitů nebo barvy papíru, které mě dovedou inspirovat. Tak přímo rozčilujícím způsobem na mě působily v dětství sešity vázané do kartónu nebo nezvykle linkované. Nenávidím básně bezpředmětné, básně meditativní, jejichž kukátkem nevidíš nic než abstraktní slova. Tvůrčí proces je pro mne procesem smyslovým a není mi lhostejno, s jakou hmotou jsem v kontaktu, když píši. Jsou předměty, které bych rád nazval spotřebním zbožím pro umělce, žel, my jich produkujeme příliš málo. Člověk chce mít plno nepotřebných věcí, bez nichž je jeho život smutnější než s nimi.

Budu vypravovat příhodu o tom, jak jsem se spřátelil s Janem Werichem. V době, kdy se začala hrát Vest pocket revue, jsem znal především Jiřího Voskovce. Za dob svých studií v Dijonu, odkud nám posílal divoké avantgardní básně, na nichž jsme hodnotili jejich odvahu, přijel jednou do Prahy a přišel na Teigovo pozvání do Černé ulice, kde jsme ho čekali. Mladší než my, často ukrýval do ruměnce svůj panický půvab, když jsem na něho útočil otázkami, které ho uváděly do rozpaků. Tu a tam s ním vstoupil do Národní kavárny jeho opak, vyšňořený mladík, který se tvářil tak impertinentně, jako by se nám vysmíval, jako by se vysmíval celému světu. Tento provokující výraz mu dávaly především jeho našikmělé oči, které se staly neodolatelnými, jakmile vyhlédly zpod nabílené tváře a jakmile jim klaunsky nalíčená ústa uložila divadelní roli. Od té doby, co jsem viděl Jana Wericha na jevišti, pochopil jsem, co říkaly ty oči, když je upíral v Národní kavárně k našemu devětsiláckému stolu. Říkaly asi toto: Co vy tam, nevšímaví sektáři! Nemyslete, že vás neznám. Patříme vlastně k sobě, ovšem já se na rozdíl od vás rád dobře oblékám, ale v dadaismu bychom si nezadali. Mám vás vlastně rád, jenom mě dráždíte tak jako já vás. Nedávno jsem se vás ptal, nebyl-li tady Voskovec, sotva jste mi odpověděli, mám na vás tedy vztek a nebudem spolu mluvit.

Jakmile se začala hrát Vest pocket revue, bylo nám jasné, kdo je Jan Werich. Jednou jsme se potkali na Národní třídě blízko knihkupectví Borového. Shodli jsme se na tom, že není nic hezčího, než se bez účele potulovati po ulicích a „hledat něco“. Shodli jsme se také v tom, že není nic hezčího než chtít si něco koupit, a nevědět co. Člověk je celou duší upřen k předmětu své touhy, k předmětu, který hledá a nenalézá, k předmětu, který nakonec najde. Werich si tentokrát koupil pěknou dýmku a pohrával si s ní. Vkládal do svých doteků tolik něhy, kolik jich vkládá dítě do hry s předmětem, který je dosud neomrzel. Sedli jsme si s Werichem do jídelny na Národní třídě a loučili se jako přátelé. Po několika vzájemných sděleních, která nám potvrdila, že máme podobné záliby, bylo do budoucna nemožné, abychom si napříště nerozuměli.

Ale rád bych dopověděl historku se svým psacím strojem. Napsal jsem Edisona téměř bez jediného překlepu, téměř bez jediného škrtu. V té době bydlela u nás v Dalešicích valečská babička, která přestála asi před rokem záchvat mozkové mrtvice a nebyla s ní už ta řeč jako dříve. Jedné listopadové neděle, když byli naši právě v divadle, přepadl ji děs, a podle toho, co řekla, zdá se, že to byl děs před smrtí. Za dva dny poté ztrácela rovnováhu, musela ulehnout a bylo jasno, že záchvat mrtvice projevil se znovu. Měl jsem svou babičku rád a byl jsem šťasten, že jsem mohl žít vedle ní několik měsíců právě v době, kdy se její život tenčil, kdy její život končil. Bylo to v polovině listopadu 1927, po dokončení Kroniky z konce tisíciletí, dopsal jsem právě Edisona, když upadla babička do agónie. Celý den setrvala v spánku a kolem půlnoci vydechla naposledy. Viděl jsem ponejprv v životě dílo smrti a byl jsem až do hloubi duše otřesen mystériem, kterému se nevyrovnalo nic z toho, co jsem v životě zažil. Moje maminka, která svou matku milovala, snesla její smrt se statečností a moudrostí venkovského člověka. Poněvadž pohřeb měl být až v neděli odpoledne, rozejel jsem se do Brna, abych přečetl Mahenovi svého Edisona a abych navštívil v brněnském divadle představení Ďagilevova baletu. Mahen přijal Edisona, jak nejlíp může přijat básník básnické dílo, a Ďagilevův balet mně dal posilu pro příští mé scénické pokusy. Vrátil jsem se na babiččin pohřeb jako z jiného světa. Z Dalešic do Valče je necelá hodina cesty. Den byl částečně mlhavý a polní šípky provázely mě po celé cestě. Ve Valči se sešel celý kraj, aby doprovodil mou babičku z její bývalé hospody na blízký hřbitůvek. Sešlo se příbuzenstvo a celá hospoda se proměnila v dům, kde byl každý, kdo přišel, pohoštěn. Tak tomu bylo při svatbě mých rodičů, jenomže tentokrát lidé místo zpěvu oplakávali babičku. Když jsme se vrátili večer z pohřbu, bylo u nás jaksi prázdno. I když byla babička v svých jedenasedmdesáti letech jako věchýtek, přece jenom žila, přece jenom byla s námi. Tak každý člověk, který nás opustí, zanechá po sobě prázdno, které nezahladí nic než čas.

Jsem rád, že roku 1927 mohl jsem zůstat dlouho u rodičů, a nejen proto, že jsem dopsal román a napsal Edisona, nýbrž proto, že jsem žil vedle svých rodičů v onom vždycky tajemném prostředí rodného domu a rodného kraje, s kterým nikdy nesmí člověk přervat pouta, nemá-li zůstat viset ve vzduchoprázdnu. Chápu, že umělec je pták, který musí odlétat za slunnými kraji, aby se z nich vracel do hnízd, která si staví v rodných chlévech nebo pod rodnou římsou. Bohémství stravuje umělce, a nemá-li se kam uchýlit, aby vyšel čas od času z jeho začarovaných kruhů, dovede otrávit prudkými jedy, na něž se předčasně umírá. V roce 1927 přenesl jsem svůj stan z Dalešic do Troje až téměř na konci roku. A kdyby se byl někdo zastavil v dlouhých zimních nocích pod oknem mé mansardy, byl by slyšel, jak tam ťukají klávesy psacího stroje. To jsem přepisoval Kroniku z konce tisíciletí nebo psal glosu do některé avantgardní revue.

Nemohu si odepřít, abych na sebe neprozradil, jak se stalo, že jsem se pokusil o štěstí v oblasti románu. Když jsem četl na jaře 1927 kartáčové otisky Proustova Hledání ztraceného času, toužil jsem stále víc a víc, abych vypsal své dětské a jinošské zážitky se vší smyslovou atmosférou, kterou si zachovaly v mých vzpomínkách. Právě když jsem byl v tomto rozpoložení, otázal se mne v kavárně Slavii jménem nakladatelství Sfinx František Kovárna, nepíši-li prózu či nehodlám-li psát román. Slovo dalo slovo a slib, že dostanu zálohu, podepíši-li ve Sfinx smlouvu na román, přiměl mě k rychlému rozhodnutí, že se k takové práci smluvně zaváži. Snad to pobouří nějakou nevinnou dušičku, která by ráda věřila, že básník může žít ve vzduchoprázdnu o chlebu a vodě, musím však takovou duši zklamat a říci jí: básník je bytost živá a pro zásuvky nepíše. Jako by nebylo těchto mých vzpomínek, kdybych v jedné slabé chvilce byl neslíbil šéfredaktorovi, že je napíši. Neboť literární a umělecká činnost je vždy tak trochu hazardní hrou, v níž se jedná o bytí a nebytí tvůrce, o bytí a nebytí uměleckého díla. Jednou vám musí vkročit do cesty František Kovárna, jindy vás omámí lesk psacího stroje, a potřetí? Potřetí je to totéž, co poprvé a podruhé, nutnost svěřit se člověku, ať už je jakýkoliv poslední motiv toho, že vezmeš do ruky tužku, že vezmeš do ruky pero. Kdyby neměl Shakespeare svou hereckou tlupu, která potřebovala hrát, aby mohla žít, snad bychom neměli Romea a Julii ani Kupce benátského. Ovšem že „sociální poptávka“ je něco jiného než poptávka nakladatelova. Ale bez poptávky nakladatelovy by „sociální poptávka“ vyzněla často naprázdno. Tak se stane z básníka romanopisec nebo dramatik. A nejen to.

Snad se bude někomu zdát, že naše přátelství s linguisty, kteří navazovali na tak zvanou ruskou formalistickou školu, je nedorozuměním, neboť nám šlo daleko spíše o rozbití forem než o jejich rekonstrukci. Na první pohled se může zdát, že naše úsilí, které čím dále tím víc, ať jsme to věděli či nevěděli, zužitkovalo tak zvaný psychický automatismus, nemůže mít nic společného s úsilím, které uplatnil Jan Mukařovský v svém rozboru Máchova Máje, v rozboru na písmena. Knížku Mukařovského mně odevzdal dr. Škeřík, který léčil chrup tohoto, jak se zdálo, podivína. A přece z rozboru Mukařovského vyplynulo nad slunce jasněji, že přitažlivost hlásek, kterou dosahoval Mácha svou hlubokou eufonii, nebyla a nemohla být důsledkem nějaké konstruktivní snahy, nýbrž spontánního hledání libozvučných složek řeči. Takový rozbor říkal mi stokrát víc o podstatě poesie velikého básníka než pochybné rozbory spiritualistů, kteří se rádi na Máchu lepili pro „to, co se nic nazývá“. Takový „formalistický“ rozbor, jak se tomu hloupě říkalo, byl daleko bližším pokusem o rozbor materialistický než rozbory literátské. Když jsme poznali osobně Jana Mukařovského, dělal dojem plachého profesora, avšak za dubovými stoly pražských vináren po našem boku stal se z něho jeden z nás. Bylo rozkošné, když vypil z roztržitosti víc, než měl v úmyslu, ale bohéma mu rozhodně víc prospěla, než uškodila. Obzvláště rád měl linguisty Vladislav Vančura, neboť nikdo nedovedl hodnotit víc než oni bohatost jeho básnického jazyka. K nim se připojil báječný syn francouzského národa Fuscien Dominois, a nikdy nezapomenu na dny, kdy jsme mu v pražských vinárnách předčítali své stránky a sloky. Předčil vtipem snad dokonce i Romana Jakobsona a nesmírné lituji, že jsem si neopsal jeho české kalambury, které jsem nikdy neslyšel od jiného člověka než od něho, kalambury nesmírně šťavnaté a jakoby vypadlé z Balzacových Rozmarných povídek. Smál se od rána do večera pod své flaubertovské vousy a uměl perfektně česky. Jeho slabostí byl Léon Blum. Po mnichovské zradě ztratil smysl života a zemřel na podzim 1938 v hale Lyonského nádraží v Paříži.

Byl velikým ctitelem Louise Aragona, a když jsem ho představil Aragonovi v létě 1938 v sále Muťualité, měl radost jako malý kluk. Slovy obscénní, životem cudný, holdoval Bakchovi a znal nejlepší pařížské kuchyně. Všude ho měli rádi, jeho aktovka, nabitá knihami, vážila jistě alespoň dvacet kilogramů, a když s ní šel vrávoravou chůzí po pařížských chodnících, vyzařoval ze sebe tolik veselí jako dítě.

V dnešní kapitole padlo slovo psychický automatismus. Seznámil jsem se s tímto druhem psaní ještě mnohem dříve než v epoše surrealismu. Když jsem studoval gymnasium, chodíval jsem rád do Tavíkovic, kde jsem měl několik kamarádů, s nimiž jsem se stýkal o prázdninách. Jeden z nich pěstoval spiritismus, o kterém jsem již také leccos věděl. Na rozdíl od ponurých seancí při stažených oknech v pokoji navázali jsme styk s „duchy“ za bílého dne v zahradě tavíkovického zámku. Hra byla velmi prostá: jeden z nás dával „duchům“ otázky a druhý psal na kus papíru odpovědi. Někdy nám vycházely prapodivné výsledky: Můj přítel byl zamilován do dcerušky zámeckého správce, a poněvadž byl nesmělý a nedovedl jí pro plachost sdělit svoje city, vybíjel svou lásku k ní alespoň tím, že si přál, aby mu sdělili „duchové“, čím byla v svém minulém životě, zdali se spolu již tenkrát znali a není-li v tomto životě pro něho ztracena. A já jsem psal. Byly to krátké novely, na kterých jsem dal překvapovat obrazy své vlastní fantasie, jak se rodila zpod mé tužky. Tak jsme strávili celé jedny prázdniny, a poněvadž nás „duchové“ nijak nestrašili a poněvadž to bylo veselé, udělali jsme si ze zámeckého parku své eldorádo. Měl jsem tedy do budoucna jakousi průpravu na „automatické písmo“, a třebaže jsem se mu nikdy zvlášf speciálně nevěnoval, znám dobře jeho podstatu a mohu klidně říci, že při každé tvorbě se vědomý proces míchá s procesem automatickým, neboť kdyby tomu tak nebylo, už dávno by literatura vyschla v blátivý rybník. Tvorba je ovšem vědomý proces. Avšak plynou při ní kolem naší tváře nečekané obrazy a je věcí nadání básníka, zdali a jak jich použije.

Nyní bych si rád vybavil z paměti první naše pokusy o avantgardní divadlo, a zvláště ty, které se na konci jarních měsíců 1926 dostaly v Divadélku na Slupi na jeviště při mém večeru. Vím, že jsem dostával od Jiřího Frejky už dříve pozvánky na jeho představení. Na jednu tuto pozvánku se dodnes pamatuji: byla to pozvánka na Frejkovo představení Moliěrova Jiřího Dandina. Pak jsem účinkoval jako hráč na flexaton při Aristofanových Ženách o thesmoforiích, kdež měl Frejka již pohromadě pěkný soubor mladých lidí, s nimiž pak realisoval můj večer. V tomto souboru byla líbezná Jarmila Horáková, která nevystupovala jen jako herečka, nýbrž pomáhala šít kostýmy a dělala všecko, co bylo potřeba, aby se představení vydařilo. Jejím partnerem byl Stanislav Neumann, který hrál tenkrát svým něžným způsobem milence i komiky. Hudbu obstarával gramofon a dodnes, kdykoli uslyším některou gramofonovou desku z těch dob, jsem velmi dojat. Tam jsem chodil na zkoušky své Depeše na kolečkách, Vězně a Madrigalu, které zařadil milý Frejka na program mého večera. Dny a večery, které jsme věnovali společné práci, patří k nejkouzelnějším, jaké jsem kdy zažil. Jarmila Horáková nás okouzlovala svou dikcí a hned nato svým temperamentem, jehož uzdu popustila, kdykoli se jí zdálo, že se někdo chce bavit a utíká od práce. Dávala do svého projevu všecko, co do něho dovede vkládat jen veliký umělec. Ano, probojovávali jsme s Frejkou, Horákovou, Neumannem nový lyrický způsob hraní, při kterém musí být všichni a vše v napětí, jaké v konversačních hrách nebývá často hostem na jevišti. Konečně přišel sám večer. Škoda, že jsem nenašel výstřižek z novin, který velmi plasticky podává referát o našem představení. Bylo vyprodáno do posledního místa, přijeli dokonce lidé v autech diplomatické značky a mnoho lidí odcházelo z divadla s prázdnou. Herci byli skvělí a náš pokus se podařil. Nejvíc jsme si zakládali na tom, že jsme nedali dohromady obyčejné představení, jakých je mnoho, nýbrž že jsme svedli boje o nové vidění světa na jevišti. Měli jsme se všichni rádi a hned po premiéře studovali znovu celé představení na reprisu. Když jsem šel na premiéru svého večera, našel jsem na ulici pohozenou kartu. Pečlivě jsem si ji uschoval a dodnes se povaluje někde na dně mých památek. Ale kam je nejlépe uchovávat památky? Do paměti. Tam čekají tak dlouho, až na ně přijde řada, a rády se nám pak představují v světle, jaké umí dávat zážitkům jenom paměť. Slyším dodnes hlas Jarmily Horákové, přednášející dětským tónem zbarvené verše Prodavačky ryb. Jarmila Horáková opsala v nejkratším možném čase svou slavnou dráhu a opustila nás se svým ryzím panenským půvabem. A vzpomínka na poslední dny Frejkova života, kdy podlehl štvanici nehodných lidí a stihomamu, který na něho padl na konci této štvanice, je mi výstrahou, že je nutno se bránit proti zlu, ať v své podlosti bere na sebe jakékoli formy. Každý člověk se může mýlit a podléhá kritice. Z otravování lidských duší je však nutno vyvodit důsledky. Zároveň s Frejkou podílel se na rozvoji nového moderního divadla Jindřich Honzl a E. F. Burian. Tu ve shodě, tu ve vzájemném rozporu, tak jak na to má právo tvůrčí člověk. Pracoval jsem se všemi třemi a nemohu než mluvit o nich s láskou a obdivem. I na to přijde řada.

Než opustím léta Devětsilu, nemohu nezajet v duchu do Brna, kde se vytvořil brněnský Devětsil. Z jeho starých pražských členů tam zaujal vedoucí místo Artuš Černík, který psal libreta pro avantgardní filmy, Bedřich Václavek, Halas s Nečasem a z mladších členů syn Jaromíra Johna, student medicíny a později lékař dr. Evžen Markalous, který psal o uměleckých projevech choromyslných, ale sám byl dokonale zdráv, dovedl dělat stojky na rukou a vůbec byl krasavcem první třídy. Zasloužil se o uspořádání maškarního plesu brněnského Devětsilu, na který jsme přijeli s Teigem. Jiří Mahen nám držel palce a měl nás všecky rád za to, že jsme vypověděli boj morbidnosti. Tak naše avantgarda i s brněnským Devětsilem, která přísahala na Marxův a Leninův prapor a bila se za Sovětský svaz, stávala se politickou skupinou, nad níž měšťáci a suchaři mohli krčit rameny, avšak jež plnila čestně svou úlohu: spojit boj za nové, svobodné umění s bojem za novou, svobodnou, socialistickou společnost.

Mnohý rozumář se usměje nad mým rčením, že se naše umělecká avantgarda stávala politickou skupinou svého druhu. Je to pravda. Nezáleželo na tom, zdali ten či onen z nás nosí legitimaci mládeže a později strany, zdali má zaplaceny příspěvky a chodí-li na schůze. Pracovali jsme veřejně, tiskli v časopisech marxistické levice a nebylo důvodu předstírat příslušnost ke hnutí, jež bylo solí v očích buržoasie. Dali jsme si záležet na tom, abychom hodně hlasitě potírali reformismus a masarykovskou ideologii. Sovětský svaz byl naším svatým a pro většinu z nás jím zůstal až dodnes. Sedmého listopadu jsme byli zváni rok co rok do Vily Terezy, kde byl člověk, kterého jsme milovali, veliký revolucionář Antonov Ovsejenko. Byl-li nedávno plně rehabilitován, koho to může víc těšit než nás, jeho československé ctitele, k nimž byl tak dobrý a vlídný, bratrsky upřímný, dobrotivý. Jeho vlasy, které bohatě zdobily krásnou hlavu, byly by slušely umělci. Není náhodou, že v počátcích komunistického hnutí, zvláště po vítězství Říjnové revoluce, nastalo tak hluboké dorozumění mezi politickými vůdčími hlavami a umělci. Není těžké odpovědět na otázku, co sbližovalo v revolučním komunismu politiky a umělce: bylo to pojímání světa jako díla lidských rukou, které chtějí dát lidem štěstí. Jak sucharský byl masarykovský realismus: Masaryka zajímalo na romanticích všecko jiné než jejich horoucí lyrismus. A sociální demokraté, pro které byla dělnická třída prostředkem spekulace, byli velmi spokojeni, když jejich básníci uronili co nejvíce slz. Je také k pláči vidět, jak na některých našich národních výborech se hledí na umění jako na zbytečnost a na umělce jako na nevítané poživače privilegií. Je to smutné a je to znamením, jak málo se někteří naši lidé poučili od Sovětského svazu, kde umělec požívá nesmírné vážnosti. Patřili jsme mezi první hosty Vily Terezy a působily na nás neodolatelně stíny tajných, kteří nás fotografovali při vstupu na sovětskou půdu. A nenašel se snad ani jeden zbabělec, který by si loktem zacláněl tvář před fotografickou čočkou úředního fotoaparátu. A tam uvnitř, ve vile, hlouček za hloučkem jsme se radostně vítali jako první křesťané. Tam dostával přísný Zdeněk Nejedlý milý, jasný úsměv a nebylo se mu třeba příliš dlouho představovati. Vždyť my hosté ve Vile Tereze večer ze šestého na sedmý listopad jsme byli soudruhy, lidmi jediného dechu a jedné krve. Tam jsme se seznamovali se soudruhy z vedení, abychom s nimi pokračovali v některé kavárně v rozhovoru. Myslím, že právě ve Vile Tereze datuje se mé seznámení s Josefem Hakenem, který se stal upřímným přítelem naší avantgardy a mně přítelem, k němuž jsem chodíval po čtvrt století pro posilu. Když jsme se poznali, byl ještě mlád, jeho načervenalá barva pleti zářila pod vysokým čelem s prořídlými vlasy. Měl našikmělé oči a podobal se, zvláště když byl v čepici, sovětským lidem. Jeho původní učitelské povolání udělalo z něho kultivovaného hudebníka – a začněte si něco s jedním uměním a ostatní už přijdou sama. Je až neuvěřitelné, jaké pochopení měl pro naše experimenty, a dovedl nám sdělovat své politické zkušenosti s jasnovidným smyslem pro plastičnost. Jeho život nebyl v žádném směru idylický a osud ho nešetřil. Ale Haken měl bezmeznou trpělivost a uměl trpět s cudností, jak to dovede jen bolševik. Na vrcholu své veřejné činnosti byl postižen těžkým druhem revmatismu, který ho upoutal na dvanáct let na lůžko. Kdopak z jeho někdejších přátel si vzpomene ještě dnes na paní Šimůnkovou, která se po léta o něho starala, jak jen se může starat člověk o člověka. Nejstrašnější to bylo v dobách protektorátu. Byl bezvládný, a lidé, kteří bydleli v bloku domů blízko žižkovské telefonní centrály, mohli by dosvědčit, jak probděl celé noci v lůžku, jak jeho pak již docela holá hlava se skláněla nad knihou. Jedině okolnost, že byl naprosto bezvládný, přiměla gestapo, že ho neodvezlo do vězení či koncentračního tábora. Chodíval jsem k němu v ta chmurná léta. Věděl jsem, že jeho syn se účastní aktivního boje po boku Sovětského svazu, ale Haken nikdy ani slovem se nezmínil o starostech, v nichž žije. I v nejtěžších chvílích války dovedl vypravovat své zkušenosti ze života, jimiž nás vždycky upoutal a potěšil. Rád vypravoval o svém mladším druhu Klementu Gottwaldovi, kterého si nesmírně vážil a do kterého vkládal veliké naděje. Po roku 1945 se odstěhoval do Lhotky u Braníka, a uklidněn o osud naší země, dopřál si alespoň na nějaký čas kus lidského štěstí, které jeho posledním dnům přinesla vnučka a vnuk. Václav Kopecký mu poslal po mně krásné rádio, takže si mohl zkracovat dlouhé bezesné noci posloucháním hudby, která byla jeho bezmeznou láskou a jíž se chtěl v mládí věnovat pod vedením Vítězslava Nováka. Jednou mně sdělil s velikou radostí, že ho navštívil Antonín Zápotocký, kterého měl rád, a dr. Václav Vacek, který byl tak trochu jeho sousedem. Když jsem se dověděl, že byl později pozván od Klementa Gottwalda na slavnostní zasedání na Hrad, kam byl dopraven v křesle, cítil jsem, když ve filmové kronice členové Ústředního výboru mu vzdávají bouřlivou poctu, že Josef Haken prožívá satisfakci za svou celoživotní práci i za své lidské utrpení. Ano, tento Josef Haken nás měl rád, chodil s námi občas do kavárny, poněvadž si nedovedl představit boj za nového člověka bez lásky k umění. I když se mi to nechce příliš zdůrazňovati, musím říci, že měl lidské výhrady k dr. Bohumíru Šmeralovi. Cenil si jeho znalostí a intelektu, jeho organisačních schopností, vytýkal mu však osobní nestatečnost. Nesouhlasil také s postupem, který zaujali někteří naši soudruzi po roce 1945 vůči Václavu Talichovi. Pro Hakena, který zde žil v dobách protektorátu a dobře věděl, jak se tu žilo, byl a zůstal Václav Talich vždycky čistý.

Když jsem již v duchu ve Vile Tereze, nemohu se nezmínit o malé historce, která se mi nezdá býti bez významu. Krátce před návštěvou Vily Terezy přinesl mi hoch, s kterým jsem se seznámil už dřív v Národní kavárně a v kavárně Technice, rukopis básně, která mě okouzlila. Byla to Závadova báseň Panychida a jejího autora, který byl jemnost sama, jsem si nyní nesmírně zamiloval, když už z krátkého dřívějšího osobního styku jsem měl k němu sympatii. Požádal jsem Josefa Horu a ještě nějaké známé, abychom se cestou z Vily Terezy zastavili v nedaleké kavárně Elektře, abych je seznámil se Závadovou básní. I když celé básnické založení Josefa Hory bylo v těch letech naladěno na jiná echa, nemohl upřít Závadovi veliké nadání a mně tak umožnit, abych svému mladému příteli projevil kromě svého nadšení pro jeho báseň také uznání Horovo. Myslím, že plným právem jsem pokládal Viléma Závadu za nejnadanějšího básníka generace, která přicházela po generaci naší. Tímto svým citovým vztahem k Závadovi jsem však vzbudil tolik bolesti v žárlivém a sebetrýznivém srdci Halasově, že mě tato bolest nejednou až zděsila. Často bloudily nafialovělé oči Halasovy v mých očích, jako by mně cosi vyčítaly. A z toho přišla noc či dvě, kdy jsme se potulovali s Halasem po pražských špelunkách posledního řádu, kde se dalo piti, plakat i výt a odkud jsme mizívali pak anonymně v hloubi pusté noci. Později se našli různí literární domovníci, kterým záleželo na tom, aby vnesli mezi nás nedorozumění. Podařilo se jim to více či méně, přesto však se před mýma očima otvírají obrazy, kde, tehdy ještě bratrský přítel, je František Halas tím podivným básníkem, který otrhává andělům křídla. František Halas byl dlouho náš. Chtěl však býti svůj a byl svůj. Dovedl jsem dávno za jeho života i po jeho smrti poukázat na některé vlastnosti jeho poesie, které ji odcizují básnické samozřejmosti. Je svůj a novotvary, které se vyvalily na těle některých básní, jsou z téhož rodu, jako je křeč. Škoda, že není mezi námi a nemůže mluvit svým hlasem plným zámlk. Na Závadu žárlil, nebo řekněme, žárlil na mé sympatie k Závadovi. Nebyla to ovšem žádná literátská žárlivost. František Halas byl člověk citových rozporů a jeho city byly téměř vždycky konvulsivní. A naše generace se rozporů nebála. Dialektika nás učila, že ve všech procesech jsou rozpory hybnou silou dění. Na rozdíl od anarchistů, kteří rádi na rozpory citově hynuli, byli jsme my pokolení jasnější a při všem našem nerozumu rozumnější. Také za to jsme vděčili Říjnové revoluci a novému optimismu, který se z ní rodil.

Už bylo řečeno na těchto stránkách, že k nám zavítal občas do kavárny Metra dr. Bohumír Šmeral. Já jsem ho znal od vidění z Třebíče, kde žil starý bělovlasý pán, Šmeralův otec, který byl ředitelem německé měšťanské školy. V době, kdy chodil Šmeral mezi nás, nebyl již tak tlustý jako dříve a měl za sebou kus veliké činnosti v Sovětském svazu. Přestože byl intelektuálně z mála lidí, kteří obsáhli Marxovu a Leninovu nauku v její celistvosti, byl v běžném životě prostý a cítili jsme se s ním bez rozpaků. Měl zvláštní druh jednání s lidmi, při čemž on kladl otázky a zaznamenával si stenograficky odpovědi. Měl mít například velký meeting v Lucerně a měl tam mluvit o závažném politickém problému. Vybral si třeba Teigeho a vyzval ho, aby mu řekl, co by sám mluvil na toto téma. A psal slovo za slovem, zaznamenával si různé názory, ať s nimi souhlasil či nesouhlasil. Přicházel zřídka, ale s jeho příchodem mezi nás to zabouřilo v našich uměleckých vodách. Mnohem častěji jsme se stýkali dole v Národní kavárně a později v Metru s jeho bratrem Theodorem. Byly doby, kdy jsme se vídali denně a já jsem počítal dr. Theodora Šmerala za svého přítele. Z něho, překladatele Marxova Kapitálu, stal se během času vášnivý linguista, a nebylo divu. Při překládání Marxových dél se naskytlo tolik speciálních linguistických problémů, že by nad nimi trnul sám linguistický kroužek. Theodor Šmeral překládal Marxe nejen jako jeho znalec, ale jako vášnivý jazykozpytec, který si dovedl s jedním slůvkem lámat hlavu celé dny a týdny. Tak mě a mé přátele uváděl vlastně do studia marxismu a nemohli jsme mít lepšího učitele. Jak se mýlili školometi, kteří se snažili hlásat do světa, že četba Marxe je nestravitelná. Theodor Šmeral nás učil v Marxovi jeho napínavosti a plastičnosti. Jednou v neděli mě pozval Theodor na Vinohrady do svého bytu na oběd. Pyšnil se, že uspořádání jeho chodů je vlastním Šmeralovým dílem, které prý promyslil s naprostou přesností. Uměl zpívat a bez poesie by se byl také neobešel. Škoda lidí jak on, našich lidí velkého formátu, že nemohou spolupracovat na výstavbě socialismu. Škoda, že je země kryje.

Prvním světovým spisovatelem, který navštívil Prahu a patřil k našim, byl Ilja Erenburg. Osud si nemohl vybrat nikoho vhodnějšího než autora Julia Jurenita a Dýmek. Vidím ho, kterak sedí s námi v Julišově kavárně s lehce nakloněným trupem a s očima, které jako by se na okamžik zastavily v našich očích cestou kamsi daleko. Byl z té země, v níž po vítězné revoluci povstal člověk, aby si zajistil prací, osvobozenou od útlaku, svůj lidský úděl, a sedával v pařížských kavárnách s těmi všemi, které i my jsme měli rádi. Měli jsme je rádi proto, že jejich básnická či umělecká díla nám přinášela nové pocity a city, a tak nám byl Ilja Erenburg dvojnásob milý. Mne strhl básní, kde mluvě k budoucímu pokolení volným veršem, připomíná tomuto budoucímu pokolení, že již nebude znát, jak voněl šeřík hodinu před útokem. Naše buržoasie Erenburga nenáviděla a v Národních listech vyšel článek, že prý by si měl Erenburg za své české honoráře koupit čistou košili s čistým límcem. Jako člověk, který se musel v životě příliš mnoho bránit, vypěstoval si ryze svou ironii, která nešetřila soka a přitom byla říkána vždy tichým hlasem. Tehdy jsem znal velmi málo ruštinu a neuměl jsem poslouchat ruský jazyk a lituji, že mi mnoho uniklo z těch zajímavých věcí, které nám Erenburg sděloval. Myslím, že nebyl nesnášenlivý ani k spisovatelům a umělcům, s jejichž názory se neshodoval.

Bránil světovou kulturu, zvláště moderní, v její celistvosti, bez ohledu na své názory. Do Teigovy estetické mluvy těch let zapadla, někdy až s nebezpečnou doslovností, Erenburgova okřídlená věta, že umění přestane být uměním. Nic správnějšího a dialektičtějšího nelze říci o umění, přitom však od pravdy k nesmyslu byl jen malý krůček. Tak, odvolávaje se na tuto větu, prorokoval Teige konec malířskému umění a byl by rád přenechal většinu jeho vlastností fotografii. Tak skončilo Teigovi malířství Malevičem nebo Mondrianem, jejich abstraktními výtvory, a především známým čtvercem, a člověk se nediví, že po tom bludném abstraktivismu, který se dostal dokonce do poslední kóje Treťjakovské galerie, zrodil se v Sovětském svazu boj proti formalismu. Byl-li plným právem rozpoután, avšak ve svých důsledcích zasáhl i Cézanna či Picassa, je to politováníhodné jak abstraktní formalismus sám. Ilja Erenburg propagoval vždy v Sovětském svazu všecko progresivní. Znal ohromnou nosnost ruské umělecké tradice, věděl, jak je mnohdy tato tradice sama do sebe vpletena, a rád si snil pro ni nové impulsy, které by ji obrodily. Ve svých statích přibližoval ruskému čtenáři problematiku nového umění a sám zůstával romanopiscem s melancholickýma očima, jenž se snaží vyjádřit rozpor světa, který zaniká, a světa, který se rodí. Myslím, že nás měl rád, i když jeho pero dovedlo nezamlčet slabé stránky české povahy. Nevím, kdo seznamoval Ilju Erenburga s Prahou, pro mne však bylo spojeno s pocitem veliké radosti, mohl-li jsem vodit naše přátele z ciziny po Praze, tak jak jsem ji znal a miloval. Místo, kam zabloudily, vždy samy, mé kroky, byly uličky v pražském ghettu. Staronová synagoga, kde, jak to znal už Guillaume Apollinaire, „pozpátku točí se ručičky hodin v židovské čtvrti“, zatímco básník

„couvá svým životem pomalu,

jda na Hradčany k večeru

a naslouchaje, kterak v hospodách české

písně zpívají“.

Rádi jsme chodili po skutečných či domnělých stopách Guillauma Apollinaira, a tentokrát doprovázíme s Adolfem Hoffmeistrem Philippa Soupaulta. Znám málo lidí, kteří dovedou s obětavostí Adolfa Hoffmeistra seznamovat umělce z ciziny s naším zázračným městem. Nevím, jak jsme vypátrali či vysnili si, že Apollinaire bydlel v starém hotelu Bavaria na Poříčí, že jeho Ahasver si zatančil u Rozvařilů, a dokonce na jedné hradčanské střeše, kde jsem pak už nikdy nebyl, jsme se domnívali najít hospůdku „v okolí Prahy“, kde hledí básník Pásma na mandelinku spící v růžovém kalichu, místo aby psal svou povídku. Adolf Hoffmeister, který se už tenkrát hlásil ke komunismu, nasazoval nejen své jazykové a společenské znalosti, nýbrž pokládal jaksi za svou povinnost použít svého sociálního a finančního postavení ve prospěch společné věci. A tak Philippe Soupault, jehož minulost byla slavnější než přítomnost, neboť spolupracoval s André Bretonem na sepsání Manifestu surrealismu, stal se naším přítelem. Takový už je osud, že kdokoliv, koho jmenoval Breton ve svém díle ať v kladném či záporném slova smyslu, stal se slavným. Sedět tedy v Praze se spoluautorem Manifestu surrealismu byla pro nás veliká věc. Teigeho zajímalo na Soupaultovi, že je kamarádem Ribémonta Dessaignese, a Soupault nám s radostí vypravoval o básnících, jejichž jména jsme sotva znali, jako o Paulu Eluardovi, a především o Apollinairovi, kterého poznal Soupault jen letmo v životě a kterému vyčítal, že nedal mladým dost světla na cestu, že jim neosvětlil dost jejich perspektivy. Sám svými jemnými romány se umístil čestně v české překladatelské literatuře dob, kdy vycházel Morand a Jules Romains. Snad proto, že jsme napsali leccos na jeho počest, zdálo se našim mladým lidem, odjíždějícím do Paříže, že je Soupault nějakým naším francouzským patriarchou, a je zajímavé, že se k Soupaultovi přihlásil při svém pobytu Jaroslav Ježek, který Soupaulta trochu přecenil a vyžádal si od něho libreto k baletu, věc Soupaultovi cizí.

Ano, kdykoliv k nám přijel někdo ze světa, Praha se rozsvětlovala před mýma očima, neboť všecka její krása, ve všední dny jakoby přehozená šátkem, budila se v plné slávě za všecky city, které se v nás k ní zrodily a pro něž jsme tenkrát ani my sami neměli ještě jména. Náhrobek rabbiho Loewa, pokrytý kaménky a listím, Staroměstské náměstí jako v románu Zikmunda Wintra, Vltava, svatovítské acháty, hospoda Na vikárce, směšující se s Prahou novou, dávaly v mysli některých básníků rodit se poesii, jakou nemohl svět znát. Nebyl to od nás snobismus, že jsme horoucně vítali umělce, které naši staromilci snižovali, tvrdíce, že jsou to talenty druhého třetího řádu. I kdyby tomu tak bývalo bylo, naše snaha po mezinárodním dohovoření měla svůj vážný smysl.

Je-li činnost básníků, a právě těch dobrých, nesprávně ztotožňována a matena s šířením různých ilusí, je na místě, když básník občas zasáhne proti takovému šíření ilusí dobře mířeným úderem a dá tak estetikům, těm vážným, něco životného, čeho by se mohli chytnout. Vládne pověra, že básníkův životopis tvoří jakýsi zážitkový předstupeň k vytvoření jeho díla. Mnohdy je tomu právě naopak: mnohdy dílo, které se organisuje v básníkovi, hledá si v jeho životě situace, které by takovému dílu nejvíc odpovídaly. Básník jako by cítil na jazyku chuť čehosi, co zná sotva ze svého snění a co bude pak formovat způsob jeho cítění a promění se nakonec ve zdroj zážitku. Tak se mi začátkem roku 1928 začala divadelním způsobem travestovat skutečnost. Taková část Prahy u Sovových mlýnů, ale také jinde, nabývala jevištní vzhled, který mne vodil po Praze malých fantastických jevišť. Nepatřím k běžným návštěvníkům divadla, a kdykoli jsem tam vstoupil, přinesl jsem si na divadelní sedadlo kus svého nejen literárního, nýbrž i výtvarného a aranžérského snu. Praha se mi začala stále víc a více převtělovat do divadelních kostýmů. Přitom nevím, že bych se byl v té době nějak zvlášť přátelil s herci nebo s lidmi od divadla. Mezi mými přáteli bylo nás mnoho, kdo jsme milovali Hamleta v Kohoutově podání, a jistě především proto, že Kohout dával básnickému slovu všecku jeho krásu. A tak když jednou dopoledne představil nám Eduard Kohout velikou Evu Vrchlickou, zasvětil jsem celý onen den ohromnému dojmu, který ve mně vzbudila tato umělkyně, která byla každým gestem básnířkou, a nemohl jsem jinak než navštívit večer představení O’Neillova Velkého boha Browna, kde hrála hlavní ženskou roli. Osud byl ke mně milosrdný a nejenže mně dopřál vidět několik jejích mistrných vystoupení, nýbrž vidět s ní z lóže Vinohradského divadla Golema v podání sovětské skupiny a několik jejích představení zájezdových, kde hrála například ve hře Oči ze všech nejkrásnější. Poznat naše veliké herce, jako Václava Vydru staršího, Kohouta, Karena, Vojtu Jurného, na zájezdech bylo prostě překrásné. Když byl člověk trochu básníkem, který už uplatnil mezi lidmi svůj umělecký hlas, našel mezi těmito herci na zájezdech přijetí, jaké si ještě ani nezasloužil. Mne hýčkali, a tak se mi nezdálo být nic tak sladkého jako tyto zájezdy. Je sice pravda, že na jednom z nich jsem během představení onemocněl hnisavou angínou, nemoc se mi však podařilo zatajit, a dokonce ještě i v železničním vagóně. Byl jsem sice za svůj kousek potrestán vysokou horečkou, navečer dne, který jsem proležel víc mrtev než živ, opustil jsem své lůžko v trojské mansardě a šel jsem v lednovém počasí toulati se hodinu někde u Sovových mlýnů, tak jako to bylo den předtím smluveno. Vysněné kouty stávaly se nyní předmětem mého životopisu a nakonec básněmi. Zalíbilo se mi v klasických formách, ale též jejich „klasicismus“ byl v nich jakoby travestovaný. Byl jsem daleko od naší devětsilácké manýry. Psal jsem tehdy například báseň

DÉMÉTÉR.

Jsi vznešená jak oceán jenž spí

za deště hvězd Noc vzdouvá lasturu

Slyším tvůj hlas jenž skrývá tajemství

slunce zapadajícího v purpuru

Tam dole mramorové budovy

pod azurem kde zrají vinice

Procházíte se středem sloupoví

jak Řekyně v bělostné tunice

Však z dálky hukot varhan duní v sboru

vážnější nežli cypřiš na obzoru –

Miluji vás a zvoním na poplach

Labuti dcero oceánů sněhu

odpusťte bláhovému jeho něhu

a jeho doufání a pláč a strach

Aniž hodlám připojit cokoli k životopisu svých tehdejších let, a s důvěrou v chápavost čtenáře, věřím, že sonet, který hodlám citovat vedle předchozího, vyjádří mou životní situaci i se svědomím, které se v něm skrývá. Je to

SONET ZRAZUJÍCÍ MILENKU POSEDLÉHO BÁSNÍKA

Až budu stár sklánět se nad záhony

v skleníku skrytém v jemné závoje

ty budeš nad plotnou poslouchat v dálce zvony

jež odbíjejí v městech z orloje

bez vnoučat sama – vklouzneš za záclony

do mého tajemného pokoje

kde budou viset věnce s mdlými tóny

bazalek chypru máty benzoe

ty zvadlé věnce bizarních mých lásek

zátiší z hřebenů hedvábí a masek

a řekneš si svůj parfém hledajíc:

Ty rakvi básníka ty vetchá hrobko moje

zářící meteory věnce ohňostroje

ten život nestál ani za krajíc

Myslím, že v takové básni bylo a je mnohem víc upřímnosti než literární pózy. Ano, pocity a city jsou zde travestované, jak se před mýma očima všelijak divadelně převlékala pražská náměstíčka. A není náhodou, že právě v té době, kdy jsem, abych tak řekl, našel nový estetický klíč, jiný než v dobách Pantomimy, Menší růžové zahrady nebo Edisona, začal jsem pro svou poesii nově objevovati Prahu. Takový Hadrář je svědectvím, že Praha, tak jak jsem po ní chodil, tak jak jsem ji ukazoval cizím básníkům, stala se mi pro věčné časy lampou. Nehodlám v těchto črtách podávat komentář k svým básním. Jde daleko spíše o to, přiblížit čtenáři onen dialektický proces, v němž si vyměňují místo sen, životopis a tvorba ve prospěch nového lyrického díla, které je konec konců vždy svébytné.

Nemohu neříci to slovo: stal jsem se profesionálem. Literatura se stala mým osudem, nejen z vnitřní nutnosti, která mě k ní znovu a znovu sváděla, nýbrž i jinak, jako občanské povolání. Nešlo to zahodit zbraně, kdy se cítil být člověk náhle unaven? Znamenalo to chodit sice jinými cestami a zacházkami jako dělník, ale konec konců jako dělník denně do práce. Do práce těžké, která může měnit život v ohňostroj, ale také lámati vaz ve chvíli, kdy člověk nestačí. Ani dnes, kdybych měl znovu volit, nezvolil bych si jiné povolání, i když vím, že v tom, které jsem si zvolil, nezvolil jsem si pokoj s klubovkami. A proto všecky pokusy snížit opravdovým umělcům jejich hmotné podmínky jsou trestuhodné egalitářskou snahou. Kolik umělců doplatilo již a stále znovu doplácí zničeným zdravím na bezmezné napětí, bez něhož se nerodí umělecká velikost. Michelangelo věděl, proč žádá pro svou tvorbu nezávislost na papeži a jeho blahovůli. V jeho snaze po nezávislosti nebyla žádná pýcha, nýbrž kus poctivého dělníkova vědomí, že musí být takové dílo chráněno proti diletantismu, byť mocensky opřenému o kult. Životopisy umělců by nás nad slunce jasněji poučily, že umělec nikdy, nebo jen zřídkakdy trhá plody, jež mu vynesla díla. Proto v Sovětském svazu snaha dát umělcům co nejkrásnější podmínky k psaní je ušlechtilá. Kdo ji nechápe, nepochopil podstatu Sovětského svazu. A tak ve chvíli, kdy jsem se stal profesionálem, vyvstaly přede mnou těžké úkoly: dal jsem se do psaní svého druhého románu a do překládání kompletního Rimbaudova díla. V téže době začal psát Štýrský se vší vážností Rimbaudův životopis.

V Moskvě v Kremlu 1934

S Josefem Šímou a Jaroslavem Ježkem 1928

S Vladislavem Vančurou na Zbraslavi 1930

V ateliéru sochaře Otakara Švece

Před premiérou Milenců z kiosku ve Stavovském divadle 1927: skladatel Miroslav Ponc, Nezval, architekt Bedřich Feuerstein a režisér Jiří Frejka

S Olgou Scheinpflugovou a Eduardem Kohoutem po premiéře Milenců z kiosku

S Adolfem Hoffmeistrem na cestě do Moskvy 1934

S rodinou před domkem v Žabovřeskách

Domek v Žabovřeskách

Nezval píše na zahradě knihu Sbohem a šáteček (1933)

Tendence našich mladých architektů, kteří pořádali přednášky a zvali do Prahy nové orientované architekty z evropských středisek, narážela na jistý jejich prakticismus, s nímž posuzovali uměleckou stránku výtvorů světových architektů: jsouce důslednými hlasateli účelovosti, viděli v snahách svých druhů zbytečné prvky lartpourlartismu. Když zaujali podobné stanovisko také k dílu nejgeniálnějšího svého kolegy, Le Corbusiera, zdálo se mně být jejich stanovisko prostě směšné. Dávaje tak výraz svému jemnému humoru, prohlásil Le Corbusier, že si rozumí v Praze s básníkem víc než s architekty, a chtěje svůj humor podtrhnout, žádal mne, abych mu ukázal na jeho ruce čáru, která by svědčila o jeho uměleckém nadání. Když jsem ho navštívil roku 1933 v Paříži v jeho ateliéru, ukázal mi sérii roztomilých kresbiček, na nichž byla jeho rukou zobrazena Josefina Bakerová, s níž se setkal na cestách. Zvláštním patronem byl Le Corbusierův spolupracovník v estetice, Ozenfant, hlavní redaktor překrásného časopisu L’F.sprit Nouveau a hlasatel purismu. Jejich někdejší návštěva v Praze znamenala zdravý přínos proti našemu maloměšťáctví. Jednou jsme s nimi proseděli a prodebatovali noc v pražském baru Sect-pavilonu. Jedna dívka ze Sectu, která si usmyslila bavit nás, požádala Le Corbusiera, aby jí koupil voňavku francouzské značky, která tu stála zřejmě jako dekorace. Jak byl překvapen Le Corbusier, když na něm žádal vrchní za voňavku 1000 Kčs, sumu, kterou neměl tento cizinec v Praze snad ani v rukou. Museli jsme zakročit proti dotěrnosti dívky, která nepatřila ani k staré, ani k nové Praze. Snad mně dnes řeknou mí kamarádi architekti, že vývoj dal za pravdu jim, že účelová architektura to vyhrála nad architekturou Le Corbusierovou, uvědomíme-li si však, že konsumentem nové architektury byl především bohatý měšťák málo kultivovaného vkusu, musí nám být přece víc než jasno, proč povšechné praktické ctnosti vítězí nad krásou. Žel, byla a je to dodnes prostá potřeba bydlet, která rozhodla o vzhledu našich měst. Čeští měšťáci se nám smáli, že holdujeme cizincům a často prý pochybným duchům mezi nimi. A přece, když se mladí lidé vzdávají zájmu o měřítka, která se uplatňují za humny jejich dědičného tradicionalismu, hloupnou. Bylo poněkud směšné uvažovat o velkých principech nové architektury a přitom bydlet v mansardě v Tróji, kde alespoň třikrát do týdne spadla kamna. Ale velké myšlenky tak zdomácněly pod malou lampou, že touha nalézt si lepší byt se uplatňovala jen s jistou váhavostí. A přece poprosil jsem pana Alberta Vyskočila z Břevnova, kterého jsem měl rád pro jeho vášnivý poměr k Edgaru Allanu Poeovi, aby se přeptal, zdali by v končinách, kde bydlel, nebyl v některé novostavbě volný byt. V posledních letech či měsících spolupracoval jsem s filmovými pracovníky na filmových námětech a tato spolupráce mě dost často zarmucovala, pokud jsem nepoznal mezi filmovými pracovníky lidi, kteří měli kulturní úroveň Maca Friče. Celkem zábavný charakter měla má spolupráce s Gustavem Machatým, který byl ochoten vždy zítra obětovat všecko, co se udělalo včera, pro nějaký nový nápad, ale dovedl se vracet ke včerejším opuštěným koncepcím stejně rychle. Z této činnosti mně vyplynuly jakési honoráře, které mně umožnily koupit si nábytek ještě dřív, než jsem měl byt.

Atmosféra míst, kde se scházeli filmaři, byla docela jiná než atmosféra literárních kaváren. My v kavárně Slavii nebo v Národní jsme pěstovali své uvolněné mravy s jistou bezprostřední upřímností a naivita, která patří k umění, tu slavila své hotové triumfy. Atmosféra v kavárně Rokoku mně však byla protivná: kdejaký hlupáček, který si zatočil a sklidil za to honorář, tvářil se jako módní buddha nějakého krejčovského salonu a nadnášel ješitně svůj profil, o který se jednou dvakrát otřela filmová kamera. Pravda, sedali tam skuteční filmoví pracovníci, Karel Lamač, Ondráková, kameraman Otto Heller, Pištěk, jejich stůl zde však měl menšinu a byl tu spíše jen jakoby atrapa nové Musy. Jinak různá děvčata, čekající, až na ně přijde řada a až se na ně usměje nějaký filmový škrob, bohatě zdobila svými odbarvenými vlasy tuto koncertní kavárnu. Běda, byl-li jste nucen na jeho pozvání jít sem navštívit některého filmového spekulanta, aby vám vyplatil slíbenou zálohu. Musil jste se dva tři dny kompromitovat, než vám padl do cesty, a pak ještě několik dní čekat, než splní alespoň zčásti svůj slib. Ať napsal člověk pro film co napsal, v rukou filmařů se to tak proměnilo a zbanalisovalo, že nezbylo před premiérou nic než prosit, aby vás producent škrtl ze seznamu lidí, kteří buď skutečně, či domněle spolupracovali na filmu.

Někdy dokonce docházelo ke zbytečným tragédiím: Když jsme dělali s Mačem Fričem romantický film, který chtěl zbásnit ovzduší staré Prahy, nazvaný Varhaník u svátého Víta, převzal jeho produkci produkční šéf bratří Deglů pan Stránský, mladý člověk, který se chtěl výrobou tohoto filmu zařadit mezi samostatné filmové producenty. Všecko šlo podle plánu, film, či lépe řečeno jeho manuscript, měl dobrou pověst a pan Stránský spával ve voze na dlouhých cestách, jak to bylo jeho zvykem. Neměl jsem příležitost poznat blíž jeho povahu, ačkoliv jsem byl dosti často ve styku s ním a s Fričem. Člověk by řekl: mladý muž, který má jen jednu vášeň: obchod. Tu a tam se dal večer zavézt k divadlu Uránie, kde měl v baletním souboru přítelkyni. Ostatně pan Stránský byl tak zahalen do humoru, že se v jeho společnosti vlastně nemluvilo vážně.

Jednou v neděli k večeru, to se již film naplno točil, vyjeli jsme si s panem Stránským, s Fričem a s paní Marville, Fričovou ženou, na krátký výlet za Prahu. Frič, paní Marville a já jsme vystoupili, sedli si na malebný terén a pana Stránského, který se netajil tím, že je ospalý, jsme ponechali ve voze. Bavili jsme se vzájemným čtením z ruky a naše zábava vyburcovala pana Stránského, aby si sedl mezi nás a aby si dal ode mne hádat. Uvedl jsem všecky do nevýslovného smíchu, když jsem podle jistého složení čar na jeho ruce usoudil, že by se mohl někdy pan Stránský pokusit o sebevraždu. Vyskočil, jal se zaklínat, že neměl nikdy zbraň v ruce a že utíká z ateliéru, kdykoliv se má točit scéna, v níž se střílí. Ano, bylo by bývalo neslýchané, kdyby tak prostý muž, obchodně založený, měl patřit mezi adepty sebevraždy. Vysvětlil jsem svým přátelům, že umění hadačské se neopírá o jednoznačná znamení a že znaky, které jsem viděl na ruce pana Stránského, svědčí patrně o tom, že je povaha sebetrýznivá, a při tomto výkladu zůstalo. Měl jsem příležitost přesvědčit se v ateliéru, když se tam zkoušela scéna s revolverem, jak se pan Stránský bojí tohoto nástroje. Chodil často do ateliéru a měl tam schůzky s lidmi, jejichž jazyk nemluvil žádnou pořádnou řečí a jejichž tvář nebyla lidského rodu. To byli různí obchodníci, poskytovači úvěrů a dobrodruzi, mezi nimiž mně bývalo úzko. S nimi byl však pan Stránský ve svém živlu a dovedl se radovat, když takový mezinárodní šíbr prorokoval jeho filmu úspěch.

Jaké bylo mé překvapení, když jsem se o několik měsíců později dověděl neuvěřitelnou zprávu, že pan Stránský nežije. Jednoho dne došel úvěr, který potřeboval na dokončení filmu, pan Stránský šel do obchodu se zbraněmi, koupil si revolver, sedl si jako student do parku na Petřín a zastřelil se. Do tří dnů po jeho smrti bylo zase úvěrů dost a dost a mladý lidský život podlehl v boji se spekulací. Ještě dodnes, když se sejdeme s Mačem Fričem a s paní Marville, vzpomínáme na pana Stránského a nepřestáváme litovat jeho osudu. Snad měl víc spát a rozumět víc životu než obchodu. Kdyby byl měl český film ve svých řadách samé Macy Friče, snad bych byl s velikou vášní pracoval pro tento obor. Vidím stuhu Fričovy kytary, který na ni doprovází svůj bas, nebo cítím vůni Fričových šeříků, které mi klade do náručí milá paní Marville. Myslím, že Frič nenáviděl kavárnu Rokoko stejně jako já, že se štítil stejně jako já jejího bahna. Jak mně bylo dobře, když jsem usedal v své mansardě za kuchyňský stůl, abych sloužil starým Musám. Svoboda, s níž jsem tvořil své literární práce, dávala každé minutě mého času plnost a sám život. Vše ostatní byl snesitelnější či méně snesitelný úvazek.

Za ta tři léta, co jsem bydlel v Tróji, poznal jsem Prahu, jak bych ji nepoznal, kdybych byl měl byt ve středu města. Ano, ani krása města se člověku nepoddává sama. Je potřeba stále ji odhalovat v souvislosti s životem, v souvislosti se svými zážitky. Vím, že od chvíle, kdy mně Jiří Wolker recitoval na nočním Malostranském náměstí svou báseň Host do domu, dostalo toto náměstí v mé mysli zvláštní ozvěnu, kterou by nikdy nemělo bez této příhody. A já vám to vypravuji, abych bezděčně nakazil i vaši obraznost tímto zážitkem. Tak jdou dějiny a lidské životy a my je potkáváme v různých městech, v různých ulicích. Když začal vydávat Fromek Proustovo Hledání ztraceného času, stal jsem se vášnivým čtenářem tohoto díla na pokračování. Proust neanalysoval své postavy povšechným a venkoncem abstraktním způsobem romanopisců, kteří nám nemají ve skutečnosti co říci. Vnášejí do svých výmyslů proporci, a tím je nadlehčují. V Proustovi se rozsypávaly postavy v celé zahrady smyslových zážitků, které, jakmile si je osvojil čtenář, jaly se pracovat na jeho smyslech. Od té doby, co jsem četl Prousta, měly pro mne trojské hlohy něco, čím si mě Zavazovaly na věčné časy: osobní naléhavost. Dodnes, kdykoliv je vidím kvetoucí, prosvítá mezi jejich růžovým světlem tvář hrající si dívenky Albertiny na důkaz toho, že silný zážitek z četby může se vyrovnat bezprostřednímu zážitku.

Bydlení v Tróji zavazovalo mé alespoň dvakrát denně plavit se k holešovickému přístavu nebo zpět po pramici. Vltavský břeh mi ukazoval svůj proměnlivý život, dlouho ponořený do mlh a plískanic a kratší část roku okouzlující. Jednou ráno, když jsem čekal na trojském břehu na pramici, jsem se poděsil při pohledu na nestvůrnou nečistotu, která plavala houfně při břehu, jako by byla vyvržena z útrob nějakého nečistého zvířete. Někdy, když jsem se vracel do Troje před večerem (bylo to velmi zřídka), zvolil jsem si blahodárnou okliku, která vždycky znovu ohrožovala mé smysly. Vyhnuv se dolní části Holešovic, prošel jsem Stromovkou k Staré Tróji a nastoupil na přívoz tam. Kdežto má každodenní plavba se konala mezi dvěma holými břehy, zde, pod stromovím, otevřel se člověku pohled na malebné seskupení domků, které mě unášelo do říše umění, do barbizonské školy, ke Corotovi. Zvláštní architektonika domků a jejich vzájemné souhry, zdůrazněná jednoduchými stěnami, tu a tam barevně podtrženými, dělala mně z tohoto pohledu na Starou Tróju veliký zážitek. Je jisté, že pod ním se chvělo mé vzrušení, které jsem prožíval v dětství, když jsem prohlížel obrázky naší Zlaté Prahy. Ačkoliv se toto úpatí Staré Troje ani v nejmenším nepodobalo domkům v Šamikovicích, bloudil můj duch někde blízko naší staré školy a obdaroval mne nejvyšší blažeností. Procházel jsem se potom nad břehem Staré Troje a s pocitem rozkoše jsem vdechoval dým ze dřeva, kterým se tu topilo. Takto jsem se utvrdil ve své ilusi, že jsem na jiném místě a v jiném čase, a praktické starosti ode mne odlétaly, jak bych byl požil právě lok kouzelného nápoje. Kdybych měl nazvat nějak své tehdejší pocity, řekl bych, že jsem byl inspirován. Zkušenost mi však kázala, abych se v tomto stavu nesnažil psát. Takovým psaním se kouzlo obyčejně velmi rychle rozprchlo a člověka naplnila politováníhodná prázdnota. Během času jsem se přesvědčil, že psaní samo o sobě mělo schopnost člověka vytrhnout z lhostejnosti a unášet krajinami inspirace. A tak, ač stravující napětím, dávalo psaní básníkovi ihned svou odměnu: každý podařený verš stupňoval jeho exaltaci.

Většinou jsem se vracíval z Prahy do Troje v noci nebo pozdě k ránu, kdy hrozilo svítání svými střízlivými barvami uvést tě do zoufalství. Cesta z Národní třídy do Holešovic byla v těchto hodinách pustá a uváděla chodce v mechanický polospánek, ze kterého byl jen málokdy vyrušen nějakou zajímavou podívanou. Pokud jsem šel vnitřním městem, vždycky bylo možno potkat někoho známého a zastavit se s ním v některé špelunce, jichž bylo v té době po Praze víc než dost. Naše celkem ubohé hmotné poměry bránily nám kazit si zdraví víc, než jsme si je kazili. Noční Praha se nevyznačovala dobrým vínem a různé drinky, čepované v nočních místnostech, mohly spíše pokazit žaludek než ublížit organismu. Člověk až nechápe, jak mohl lehkomyslně obětovati krásnou věc, zvanou spánek, nedýchatelné atmosféře malých barů nebo kaváren a vináren. A přece měli jsme si stále co říci a nestačily ani dny, ani večery, abychom byli syti svých diskusí. V těch dobách vítala nás nejčastěji Španělská vinárna, kde se pila silná vína, jež nerada putovala z hlavy. Tam docházelo někdy i k šarvátkám mezi včerejšími přáteli a uzavíraly se tam malé půjčky, které se pak těžko splácely. Blízko Bulhara a hotelu Písek strašily odkvetlé Venušiny služky a nejednou se tam rozléhal křik, na který nereagoval žádný strážník. Konečně potkal člověk posledního známého a nezbývalo nic jiného než se dát na dlouhou cestu domů. Na Strossmayerově náměstí ukázaly hodiny, že je víc než pozdě. Potom po klopýtavém nočním pochodu se ukázala zeď, za kterou stála budka holešovického převozníka. Nerad se budil a také v polosnu dal zařinčet řetězům své pramice. Pak ještě kus cesty a stánek babky, která prodávala mléko, žemle a ovoce. Tato babka, která patřila mezi první osoby, které jsem potkával v Tróji při svých ranních návratech domů, mě dlouho pokládala za číšníka z nějakého nočního podniku. A pak jsem si odespal svých osm hodin, neboť nehrozilo zde, daleko do Prahy, nebezpečí, že budu někým probuzen. Rimbaud napsal v svém dopise, který bývá nazýván dopisem vidoucího, že vidoucím se stává člověk za cenu soustavného rozrušování smyslů. Způsob života, který jsme vedli, byl nedobrovolnou školou takového rozrušování. Ustálené představy opouštěly svůj hřad a směšovaly se s podivnou svobodou, nad níž se vidělo ostřeji, nad níž se vidělo nově. A přece, když vzpomínám na tuto dobu, splývají mne zbytečně probdělé noci v pustý tunel, na kterém není nic zajímavého. Zato samotářské procházky nad Trojou mně nevymizí z paměti. Příroda, i když celkem chudá v těchto místech, držela před mýma očima svá světla a očišťovala mne. Přibližovala mne mně samotnému z dob, kdy mě učily zahrady znát proměnlivost ročních dob a lidských citů.

V létě roku 1928, už nevím z jakých důvodů, rozhodl jsem se, že nepojedu na prázdniny domů a že strávím léto v Praze. Letní palčivé dny, které měly jinou vůni a jinou chuť než dny těsně před létem a k podzimu, nebyly pro mne bez půvabu. Poněvadž jsem měl zůstat celé prázdniny v Praze, bylo nutno, abych se dal do práce a zastal jí tolik, kolik jsem jí byl zvyklý nadělat ve venkovské samotě. Našli jsme si se Štýrským kavárnu na smíchovské straně za mostem Legií a tam pod stříškou jsme pracovali na svých Rimbaudech. Já na překladu Rimbaudovy poesie, Štýrský na Rimbaudově životopisu. Rád vzpomínám na hodiny strávené touto prací. Opodál byly dva antikvariáty, které nám zpestřovaly naši práci nadějí, že v nich najdeme nějakou zapadlou knížku, která by nám mohla udělat radost. Zvláště Štýrský byl lovec knih, těch nejvzácnějších, jaké se daly objevit, a nelitoval ani námahy, ani peněz, aby je získal. Již způsob, jakým bral takovou knihu do ruky, svědčil o tom, že sbírání knížek je mu nesmírnou rozkoší.

Kromě své práce na překládání Rimbauda jsem psal Posedlost. Psal jsem její stránky po různých kavárnách, které mně musely nahradit můj prázdninový stůl. Mohl jsem pracovat v Tróji a navečer jezdit do Prahy. Nemohl jsem však žít bez pražských přátel, a i když jsem zapadl se svým rukopisem někam, kde mě nemohl nikdo hledat, musil jsem mít vědomí, že se mohu s nimi kdykoliv sejít. Poměr blízký tomuto poměru k přátelům nebyl vyhrazen jenom umělcům, nýbrž nám všem lidem společného názoru na svět, komunistům. Příslušnost ke komunistickému hnutí sbratřovala nás navzájem i s lidmi, kteří neměli s uměním nic společného. Veliká solidarita, která pojila naši mysl a nejednou i naše osudy, ovlivňovala náš osobní cit. Měli jsme se rádi a byli bychom pomohli člověk člověku, kdyby to bylo potřeba. Některým čtenářům, kteří čtou tyto řádky, v nichž se nepokouším zakrývati nic z toho, co se může zdáti nepříjemné nebo trapné, snad uklouzne úsměv nad „komunisty“, kteří měli delší noci než dny. Tak čas jako prisma rozkládá a skládá své paprsky a klade je vždy jinak před naše oči. Naše přesvědčení bylo nezvratné a naše svědomí čisté.

Jiný vzduch, jarní a plný výbuchů, proudil nad mou hlavou ze spolupráce s avantgardními scénami. Již tenkrát docházelo k antagonismu mezi jednotlivými avantgardními skupinami, které byly z jednoho hnízda. Frejka, E. F. Burian a Honzl, tato trojice patřila k sobě, i když mezi nimi docházelo k roztržkám. Všichni tito tři režiséři byli mými přáteli a jejich vzájemné rozpory, i když jsem se na nich nakonec též podílel, mě rmoutily. Ale bez antagonismů by nebyl vývoj a my jsme se jich nebáli.

Rád bych si oživil v mysli dny, kdy jsem spolupracoval se skupinou Osvobozeného divadla, kterou vedl Jindřich Honzl a která právě hrála v sále Umělecké besedy tak zvanou „Malou revui“. Jestli se nemýlím, při zkouškách se střídal náš ansámbl se studentským ansámblem Voskovce a Wericha, který studoval jejich Vestpocketku. Vzpomínám si, že Honzl získal Wericha na malou episodní roli ve Vančurové Učiteli a žákovi. Werich v ní hrál syčáka, který s mistrnou výřečností chrlí ze sebe sérii vančurovsky šťavnatých nadávek, jež doprovázel Werich šibalským blýskáním svých přivřených očiček. Oba vystoupili také v Honzlově režii Apollinairových Prsů Tiresiových v úlohách dvojice Lacufa a Presto. Jejich revui jsme při zkouškách nevěnovali pozornost, a byli jsme ohromně překvapeni výsledkem jejich práce, která se dotýkala loktem práce naší.

Jak již bylo řečeno, jezdil jsem málokdy z Troje do Prahy odpoledne nebo k večeru. V den, který mám na mysli a jehož barvu dodnes vidím, udělal jsem výjimku. Bylo sychravé předjaří, druhá polovina dubna 1927. Nebylo daleko do soumraku, když jsem se dal na cestu krajinou s živým proutím kolem trojských zahrad. Na naše představení „Malé revue“, která byla složena z různých literárních čísel, zaměřených k poesii, a inscenovaná v avantgardním duchu, měl přijít Vladimír Majakovskij.

Vypravoval jsem to už jednou a neumím vypravovat víckrát jednu a tutéž příhodu. Hrál jsem v „Malé revui“ mimo jiné Cizince z první Baudelairovy Malé básně v próze, nazvané Oblaka, s cylindrem na hlavě a v postiliónském hábitu. Měšťácké publikum zuřilo a naše avantgardní obecenstvo nás odměňovalo potlesky. Duch protiměšťácké provokace byl prvním stupněm našeho revolučního smýšlení, kterému jsme nedovedli dát tehdy pro nedostatek skutečně revolučních dramatických předloh objektivní ráz.

O přestávce této druhé či třetí reprisy „Malé revue“ potkalo nás „herce“ i naše obecenstvo ohromné překvapení: jako nějaký gigantický pylon, který by prorazil střechu a přiletěl stropem, objevil se na naší scéně dohola ostříhaný obr Vladimír Majakovskij a jal se recitovat své básně. My „kostýmovaní“ hleděli jsme na něho s úžasem ze zákulisí a divadelní sál se otřásal jeho hlasem, hlasem revoluce. Majakovského mohutný bas přibíjel rytmicky s akcentem na druhou slabiku verši svého Levého pochodu obecenstvo k židlím. Jeho otřásající číslo bylo mimo program a naše mladé obecenstvo, v němž se choulili ustrašení a uražení měšťáci, odměňovalo básníka bouřlivým, spontánním potleskem. My účinkující bychom byli nejraději strhali se sebe maškarní cáry a šli za básníkem, který zmizel z divadla právě tak záhadně, jak se tam objevil. Měli jsme sotva kdy zahrnout ho svým potleskem a stisknout mu ruku. A přece, alespoň někteří z nás, jsme Majakovského čekali. Jeho příjezd byl nám ohlášen a možná, že bylo v sále dělnické obecenstvo, které bylo narychlo pozváno, aby vyslechlo verše sovětského básníka. To však nic nemění na pocitu překvapení, které vyvolal jeho nenadálý příchod a odchod. Nepadly žádné příležitostné uvítací fráze, ani fráze na rozloučenou. Bezpochyby jsem věděl, že se s Majakovským ještě setkáme, avšak dojem z jeho vystoupení byl příliš silný a bylo těžko počítat s tím, že by tento chladný a zdi sálu trhající meteor usedl do našeho středu na některou židli k některému známému stolu.

Avšak zakrátko, snad už příští večer, přivedli Vladimíra Majakovského do bývalé kavárny Opery mezi nás na schůzi Devětsilu. K svému politování musím se přiznat, že naše tehdejší nepatrná znalost ruského jazyka nám dosti ztížila dorozumění s Majakovským. Naproti tomu zjev Majakovského byl tak výmluvný, že sotva kdo byl na pochybách o tom, co říká. Mluvil ostatně málo. Podal nám svou pravici, na jejíž mocný stisk a váhu se nezapomene. Přátelé ukazovali Majakovskému naše časopisy, publikace a knihy, jejichž typografická úprava nepřipouštěla pochyb o tom, co jsme a co chceme. Majakovskij, který prošel obdobím literárních pokusů a měl je již dávno za sebou, orientoval se bezpečně v těchto publikacích a knihách, jejichž řeči nerozuměl. To všecko znal a prožil, s tím vším účtoval a zúčtoval, nedal to však najevo. Odpustil si zdvořilostní tón, jenž mu byl patrně cizí vždy a všude, a prohlížel bez poznámek stránky, ke kterým mu podával dosti zbytečný komentář Karel Teige. Myslím, že Vladimír Majakovskij věděl o nás nakonec víc, než jsme my věděli o něm, ačkoliv několik jeho básní bylo již dávno přeloženo do češtiny. I my jsme o něm věděli víc z povšechných informací než z jeho díla. Věděli jsme, že kromě básní dělá divadlo, film, plakáty, kresby, že hrál na jevišti i ve filmu. Pověst, která ho předcházela, nemohla nechat nikoho z nás na pochybách, kdo je básník, jenž, uzamčen na devatero zámků, a přece výmluvný každým svým gestem, sedí s námi a kouří papirosy. Ostatně donedávna, než publikoval Jiří Taufer své překlady velkých básní Majakovského, nebyl znám Majakovskij našim čtenářům o nic víc, než jsme ho znali my tehdy v kavárně Opeře. Jeho báseň 150 000 000, přeložená do češtiny, a drobnější lyrika byla neúplným obrazem básnického obra, který s námi seděl, génia, který napsal Oblak v kalhotách, Flétnu páteř, Vojnu a svět, Člověka, O tom, Lenina. Zakládajíce si na obraznosti, jejíž pahorky jsme tenkrát zlézali, neměli jsme ani tušení, jaké velehory imaginace, plné revolučního vědomi, svíral ve své pěsti náš sovětský host. Nemohli jsme tehdy ještě tušit, jaký zranitelný a chladnou maskou zahalený cit skrývá a žárlivě střeží dva metry vysoký kolos. My, bojující tehdy o nový výraz poesie, jenž by zachytil skutečnost v její syrové emociální kráse, měli jsme jen velmi mlhavé představy o boji, jejž bojuje geniální Majakovskij.

Dnes, kdy znám z překladů Jiřího Taufra dílo Majakovského v ucelené podobě, rozumím jeho mlčení, které bylo víc plaché než pyšné, jeho chladu, jenž byl výrazem jeho stálého sebeovládání, a také dobře rozumím jeho lakonicky posupnému výrazu, jenž byl projevem sebevědomí revolučního sovětského člověka, který je v útočném i sebeobranném boji s reakčními silami kapitalismu celého světa.

Když nás zavedl Karel Teige do baru, aby ukázal Majakovskému tehdy módní charleston, zavrčel Majakovskij pohrdlivě, že byl při tom, když byl tento tanec poprvé předváděn v Harlemu. Řekl to ne proto, že by pohrdal namáhajícími se profesionálními dvojicemi, nýbrž s despektem k evropské servilnosti pro podezřelá lákadla imperialistické Ameriky, na něž se mnozí hloupí lidé zubí dodnes. Dnes rozumím ještě mnohem lépe tomuto gestu revolučního básníka první socialistické země světa.

Když odešel Majakovskij z Umělecké besedy a my pokračovali v představení „Malé revue“, přestal jsem si v hloubi srdce zakládat na konglomerátu, kterým byla přes všecku naši dobrou vůli básnická směs, již jsme uváděli na jevišti. Baudelairova Oblaka, řada čísel libertinské poesie, tři čtyři futuristické synthesy Marinettiho, to bylo hezké, ale sovětský kolos, venkoncem nový ve výraze a neúchylný v zaměření, odhalil před mým svědomím prázdnotu rozptýlené a rozptylující poesie, která spoléhala příliš sama na sebe. Když člověk čte o krizi, která předcházela poslední léta před nástupem Gottwaldova vedení jeho rozhodné zúčtování s likvidátory, a nemá paměť, jíž by konfrontoval tuto povšechnou situaci se situací literatury, nenadál by se, že i v oblasti umění dostával se vývoj na slepou kolej. Ano, poesie spoléhala příliš výlučně na sebe a začala se ztrácet do země. Prošla sice filtrací, ale důležité zeminy z ní zvolna mizely. Náš kolektivní život bral rovněž za své a začaly vystrkovat růžky tendence, ze kterých by měl abbé Brémond radost. Myslím, že v té době divadlo Voskovce a Wericha sehrálo velkou roli. Když ne ničím jiným, tak schopností získat si obecenstvo.

Nedávno mně řekl mladý estetik, že nepokládá Vest pocket revui za „studentské představení“, nýbrž za dobovou manifestaci moderní poesie. Má pravdu. Její dijonský autor byl vášnivým modernistou nejen v oblasti básnictví, nýbrž i svým výtvarným viděním, které později uplatňoval konstruováním básnických objektů, jaké dělal v jisté době Jean Cocteau. Voskovec nepřátelil nadarmo s Josefem Šímou, jehož obrazy se objevovaly na výstavkách Devětsilu. Byl členem Devětsilu a přišel o toto členství robespierrovským verdiktem Karla Teigeho poté, kdy hrál ve filmu Pohádka máje úlohu Ríši, což bylo skalní levicí Devětsilu pokládáno za zneucťující. Tento verdikt vrátil Voskovcovi svobodu a „starého kamaráda“ Jana Wericha, který dal dijonské hře bezprostřednost a hereckou tvář. A přece roztržkou s Devětsilem se nedostal Voskovec tak daleko od svých přátel, aby nepřijal do budoucna ke spolupráci Jindřicha Honzla, když Josef Háša organisoval pro Voskovce a Wericha divadlo v Adrii. Kromě revuálních představení měly se tam hrát avantgardní hry a s Honzlem měl přejít do divadla Jindřich Štýrský jako šéf výpravy a já jako dramaturg. Tato okolnost zasáhla, i když jen na dobu jednoho roku, hluboce do mého života.

Kdo nepoznal, jak denní styk s divadlem mění člověku, který se do něho dostal, celý jeho životní styl, nepochopí mnohé z toho, co jsme nyní prožívali. Štýrský, já i Honzl patřili jsme k devětsilácké sektě a jisté sektářství v nás zbylo. Honzl měl nejvíc z nás tří příležitost odvykat si je v běžné každodenní spolupráci s ansámblem. Štýrský si je neodvykl nikdy, a já jsem kamarádil se Štýrským a chtě nechtě isoloval jsem se vlivem tohoto přátelství od mnoha lidí. Poněvadž jsme se odstěhovali z Národní třídy na Václavské náměstí, ztratili jsme kontakt s hlavním stanem devětsilácké sekty. Ještě tak nejspíš zabrousil do Národní kavárny Štýrský v svém postalkoholickém somnambulismu, když hledal kompanona k potulkám po vinárnách. Dovedl se za těchto okolností vracet k svým včerejším úhlavním nepřátelům, s nimiž jsem se rozešel ze solidarity s ním i já a k nimž jsem se už nikdy nedovedl vrátit. Většinu času jsme proseděli v prvním patře kavárny nedaleko Adrie, kde bylo většinou prázdno a kde jsme si zvykli pracovat. Má funkce, spojená s měsíčním platem 1000 Kčs, zabrala mi jen velmi málo času. Dalo se spočítat na prstech, které avantgardní hry máme pojmout do repertoáru. Byl to Jarryho Král Ubu, kterého přeložil Jiří Voskovec, Cocteauův Orfeus, Kat Peruánský Ribémonta Dessaignese a z českých autorů Vladislav Vančura. Měl jsem napsat pro tato avantgardní představení hru, a tak vznikl Strach, který jsem odevzdal až koncem sezóny, takže přišel na řadu až později, kdy už se vlastně přestalo se soustavnějším uváděním „avantgardních her“. Mým nejmilejším potěšením tehdy bylo mé každodenní navštěvování divadla a jeho představení. Chodíval jsem do šatny pozdravit se s Voskovcem a Werichem, a znaje jejich slabost pro smích, hledal jsem občas způsob, jak se „zastat“ Štýrského, když oba ředitelé měli jeho kousků až po zuby. Štýrský měl ten nešťastný zvyk, že před premiérou pil o závod s divadelním mistrem v buffetu Adrie a mohli ohrozit představení. Propůjčil jsem všecku dadaistickou fantasii k tomu, abych vylíčil tyto pitky tak, že jsem „Šéfy“ rozesmál a usmířil především Voskovce, neboť Werich nebyl ani trochu nesmiřitelný a měl široké srdce. Za zasmání by byl dovedl dát duši, a proto sám dovedl rozesmávat vždy a všecky. Jako ředitel hrál roli maminky, která hubuje, ale odpouští, a „otcovské starosti“ přenechával Voskovcovi, v jehož srdci bylo cosi bolestně nalomeného. Teprve mnohem později mně dal nahlédnout Voskovec do svých citových tajemství, zvláště když mi přečetl kusy svého románu, který tajně psal po dlouhá léta, a myslím, že Werichovi, který byl bezstarostnost sama, ubíral starosti nejen Voskovec, ale i veliká černovlasá dívka, která trpělivě vysedala v kabině pokladny a na niž se mohl spolehnout jako na nikoho jiného, Zdenička Housková, která se stala později paní Werichovou. Werich s ní chodil ještě před premiérou Vestpocketky a uchránil se s ní mnoha omylů, neboť to byla dívka nejen hezká, nýbrž i moudrá a energická. Nedaleko před pokladnou měl kancelář hospodářský vedoucí divadla Josef Háša. Chodili jsme si se Štýrským pro zálohy do této jeho kanceláře, která se nedala větrat, páchla myšinou a působila na mne dojmem, že v ní musím dostat angínu, kdykoliv tam vkročím. Josef Háša, jehož velkorysá podnikavost přinesla v plném měřítku své ovoce teprve později, když organizoval zestátněné gramofonové podniky, měl smysl pro naše bohémství a málokdy nás nechal odejít s prázdnou.

Když začalo představení, sedl jsem si na balkón do lóže, a ať se hrálo co hrálo, byl jsem přítomen celému představení. Těžko spočítat, kolikrát jsem viděl hru „… si pořádně zařádit“, a vždycky mě představení pobavilo. Jednou během představení přisedl ke mně do lóže Longen a dělal tam výtržnost. Ačkoliv už asi neměl žízeň, pil z láhve, kterou si přinesl, nějaký pekelný nápoj, kouřil a pokřikoval na herce svým selhávajícím hlasem. Bylo mně trapně, že kazí představení, a pokusil jsem se přemluvit ho, aby na sebe neobracel pozornost publika. Teprve v pause se podařilo komusi vylákat ho a zajistit pokračování představení, které tak bez skrupulí mařil.

Nevím, kde ve světě zmohli se na tak skvělé představení Krále Ubu, jaké vytvořilo Osvobozené divadlo. Honzlova režie nebyla poplatná žádnému vzoru a Werich dal postavě Ubu víc, než by jí byl mohl dát kterýkoliv veliký herec na světě. Voskovec ve svém hřmotném kapitánu Obrubovi mu dělal pendant a představení se líbilo, i když kladlo veliké nároky na diváka.

Také představení Cocteauova Orfea bylo pochoutkou pro milovníky moderní scénické poesie. Zde pomohl Honzlově skvělé režii Jiří Voskovec, který dal Cocteauovu andělu-sklenáři tolik prostého půvabu, jaký by se těžko podařil herci z profesionální činoherní scény. Tak umožnil Voskovec a Werich s Hášou Honzlovi realisaci několika nezapomenutelných představení, jaká se nedala jen tak vysypat z rukávu. Jeviště Osvobozeného divadla umožnilo vybavit tato představení po technické stránce vším, co potřebovala. Ostatně při naší aversi k naturalismu nahrazovali jsme to, co dávala do omrzení technika oficiálních divadel, svěží vynalézavostí a obrazotvorností. Honzl nestál o „pokus pro pokus“. Měl za sebou již dětské střevíčky avantgardismu a v divadle, kam chodili rádi lidé na Voskovce a Wericha, by se každá papírovost byla rychle přistihla při činu. Rostlo nové obecenstvo pokrokových lidí a bylo jich stále víc a více. Konglomerát, jakým byla „Malá revue“, bychom už i my sami byli sotva pustili na prkna.

Jak se mi zdála Praha jiná a nová za dlouhých odpolední, když jsem se zúčastnil jejího ruchu na Václavském náměstí poblíž bufetu v Adrii nebo za oknem věčně poloprázdné kavárny, kam málokdy zapadl někdo známý.

Nelze poznat jinak život a ovzduší města nebo některé jeho čtvrti, když nás tam osud neposadí jako slípku na divotvorná vejce. Už si ani nedovedu představit, jak jsem večer po představení vážil den co den dlouhou cestu do Troje. Snad jsem se častěji vypravil chytit poslední tramvaj, která by mé zavezla blízko k přívozu. Nevím. Divadlo a Václavské náměstí pohltilo můj zájem natolik, že některé věci mně vymizely z paměti. Vím, že jsem psal v kavárně na Václavském náměstí zaříkávadlům podobné básně, které pak vyšly v knize Hra v kostky. Napsal jsem tam také divadelní hru Strach a pražské básně, jako je Hadrář. Myslím, že jsem se v té době zúčastnil málo pražského nočního života. Zato Štýrský si kazil víc a více zdraví. Někdy dopoledne jsem ho našel v divadelní šatně nataženého na nějakém praktikáblu a spícího. Bylo to zoufalé. Rostla v něm nenávist k bývalým kamarádům z Devětsilu, zvlášť vůči Teigemu. V divadle nenáviděl tajně každého, kdo by se byl mohl stát jeho svědomím. Také jeho vztah k Voskovcovi a Werichovi nebyl srdečný. Snad právě proto, že si uvědomoval jejich taktní a shovívavý poměr k němu, začal je nenávidět. Ve chvílích střízlivosti upadal do strachu před životem a tento strach ho pudil, aby s večerem znovu otvíral dveře krčem. Jednou přivedl večer do divadla velmi krásnou dívku. Už ani nevím, jak se jmenovala. Měla v očích něco andělského, trpěla však stejnou vlastností jako Štýrský: musela pít.

Jednou, když jí utekl, vyhledala mě v divadle a vylákala do jakési špelunky. Tam pila a v pláči vypravovala svou dojemnou historii, na kterou se už nepamatuji. Viděl jsem jen, že tato dívka nepomůže Štýrskému na nohy.

Za dob mé spolupráce s Osvobozeným divadlem nespolupracoval s ním ještě Jaroslav Ježek. Jeho první veliký úspěch mu přinesly improvisace na dané téma v sále Umělecké besedy. Dosud vidím jasně Ježkovu usměvavou tvář, poněkud nakloněnou nad klaviaturu piana, a slyším frenetický potlesk, kterým odměňuje obecenstvo vtipné Ježkovy variace, když si bylo k nim předem vybralo sled tónů a formu, kterou jim má dáti mladý geniální improvisátor. Daná melodie přechází ze sonátové podoby ve foxtrot či tango a Ježkovi se daří proplout s úsměvem všemi nástrahami, které mu nastrčili do cesty obmyslní muzikanti. Úspěch tohoto vystoupení byl ohromný a myslím, že se stal Ježek přes noc sensací kulturní Prahy. Kdo by mu byl nepřál tento úspěch, zvláště věděl-li, za jak stísněných poměrů žije mladý skladatel, kterému nedávno zemřel otec. Myslím, že krátce po tomto svém prvním velikém úspěchu byl poslán vzdělaným mecenášem na rok do Paříže. A teprve později došlo k šťastnému navázání spolupráce Voskovce a Wericha s Ježkem, jež dala Osvobozenému divadlu jeho definitivní ráz. Voskovec a Werich byli rození muzikanti a vybírali si do svých prvních prací hudbu z gramofonových desek, jíž dávali své texty, nebo si dovedli najít tu a tam mladého člověka, který jim napsal něco pro potěšení. Tak vznikla asi Šromova Adelaida, kterou jsem poslouchal vždycky s velikou radostí. Voskovec v civilu rostl stále víc do podoby své krásné sestry Adrieny a Werich se přeladil v suverénního smíška, který se směje lícemi a pátrá očima, jsa stále víc svou vlastní maskou.

Když pro mne a pro Štýrského skončila pracovní sezóna v Osvobozeném divadle, které se mělo do budoucnosti stát divadlem, které bude hrát jen hry pro oba komiky, našel Háša pro Štýrského a Toyen náhradní povolání: koupil stroj na stříkání barev a Štýrský s Toyen vyráběli módní zboží, jemuž dávali styl některých svých obrazů. Tato práce, při níž musili vdechovat rozprašovanou barvu, je po nějaký čas bavila, nedělali ji však dlouho. Ztratili trpělivost, a nadto Štýrský, jehož životospráva byla stále horší a horší, těžce onemocněl. Jako dnes vidím ponuré dopoledne, kdy jsem za ním zajel do pensionu poblíž Olšan, kde bydlel, abych se s ním rozloučil před svým odjezdem do Jevan, kde jsem měl pracovati s Gustavem Machatým na scénáři filmu. Když jsem byl několikrát marně zaklepal na dveře, aniž mně kdo šel otevřít, zkusil jsem stisknout kliku a dveře se otevřely samy. V pokojíku bylo šero, záclona stažena, a na posteli ležel Štýrský v nepopsatelném stavu. Byl jistě neholen několik dnů, jeho tvář byla ztrhána a jeho oči bloudily mně vstříc s nepopsatelným zoufalstvím. Poněvadž se neukázal několik dnů, myslil jsem, že má za sebou několikadenní pitku. Sdělil mi selhávajícím hlasem, že takto leží už tři dny a není schopen postavit se na nohy. Jeho puls byl tak rychlý, že se mně nepodařilo jej spočítat, a tak jsem sběhl do vrátnice pensionu, abych zatelefonoval lékaři. Náš milý mecenáš docent Brumlík byl, jak mi sdělili, naneštěstí mimo Prahu, zavolal jsem tedy doktora Pokorného z Hradčan, kterého jsme rádi potkávali na svých potulkách Prahou pro jeho podivínství. Přišel, dlouho se rozhlížel po obrázcích Štýrského, které visely na zdi, a s velkým zájmem se o nich rozhovořil. Viděl jsem Štýrskému na očích, jak daleko je v této chvíli jeho duch od myšlenek na umění a jak touží po odstranění příčiny, která ho uvedla v tento zoufalý stav. Když si byl doktor prohlédl obrázky, usedl na židli k lůžku Štýrského a vyšetřil ho. Po vyšetření mu poradil, aby se dal odvézt do nemocnice, kde by se mu dostalo vyšetření zevrubnějšího a potřebné léčby. U Štýrského šlo patrně o záchvat paroxysmální tachykardie a doktor Pokorný, který byl jistě zkušený lékař, i když se nerad choval doktorsky, neměl o srdce Štýrského přemrštěnou obavu. Projevil mínění, že by se u něho mohlo jednat o vypuknutí nějaké infekční choroby, a proto se vracel k myšlence, že by měl být převezen Štýrský do nemocnice, i když ten se tomu zuby nehty bránil. Mezitím přišla Toyen a rozhodla se, že bude ve dne v noci opatrovat svého přítele, jen aby nemusil do špitálu. Bylo jisté, že docent Brumlík se vrátí do Prahy během dne, dvou dnů, a my jsme se spoléhali jen a jen na jeho zákrok. Později, když se mu podařilo zvládnout zdravotní stav Štýrského, vysvětlil mně mechanismus, z jakého dochází k takové paroxysmální tachykardii, jejíž záchvat přepadl Štýrského, a jak dochází ke kompletní arytmii, která se u Štýrského později vyvinula. Dnes, kdy jsem se přesvědčil sám na sobě, jak svízelná je to choroba, chápu, že se Štýrský po vyléčení nejhorší fáze své nemoci odhodlal změnit životosprávu. Tenkrát v neděli dopoledne to však bylo velmi zlé a já jsem proklínal do horoucích pekel práci na filmu, která mne měla odvést od mých přátel. Marně jsem dokazoval Gustavu Machatému, že bychom dobře mohli pracovat v Praze. Ale který filmař by si dal říci, když na něm chcete, aby se připoutal v Praze k židli a pracoval. Filmařský zlozvyk jezdit při práci ke všem čertům byl také důvod, proč jsem svou spolupráci s filmaři omezil na minimum. Proklínal jsem v Jevanech pokojík, kde jsme měli bydlet s Machatým a kde jsem nedovedl ani na chvíli zamhouřit oko, proklínal jsem jevanskou silnici, na níž člověku praskala pod podpatky tělíčka malých žabiček, jichž tu bylo nesčíslné množství, proklínal jsem hostinskou místnost, kde jsme měli pracovat a kde si můj společník dovedl rafinovaně vymýšlet všecko možné, co by nás odvedlo od práce. Jediné, nač jsem spěchal, byla cesta do myslivny, kde měli telefon, jímž jsem se spojoval s Toyen, která mě po návratu docenta Brumlíka mohla potěšit zprávou, že náš kamarád bude zachráněn. Pak jsem našel v sobě dost síly, abych přesvědčil Gustava Machatého, že je čas dát se do intensivní práce, a opravdu podařilo se nám v krátké době napsat scénář.

Snad mně bude mít leckdo za zlé, že se obírám obšírně onemocněním svého kamaráda, když přece tyto vzpomínky mají osvětlit ovzduší, z kterého vyrůstalo umění v dobách naší mladosti. Myslím, že neprávem. Onemocnění Štýrského, změna životosprávy, která vyplynula pro něho z nemoci, jejíž zrod už známe, měla vliv na jeho povahu, a jestli ho jeho stav vysvobodil na jedné straně ze zajetí alkoholu, zhoršil naproti tomu jeho poměr k lidem, takže v časopise Odeon, který řídil, zavedl si útočnou tribunu, v které si vyřizoval s lidmi osobní účty. I když časově předbíhám běh událostí, nemohu si nevzpomenout na pamflety Štýrského, které psal žlučí proti Teigemu, proti Voskovci a Werichovi, proti kdekomu, kdo se mu znelíbil. Myslím, že se příliš nezmýlím, když dám průchod svému mínění, že slabošství vede k neurvalosti a zlomyslnosti.

Můj tříletý pobyt v Tróji se chýlil ke konci. Za tři léta jsem tam nenavázal styk s žádným domorodcem, a tím větší bylo mé překvapení, když mně jednoho dne odevzdali dárek: koš velikých hrušek, jež byly krásné už napohled, jako by byly vzaty z nějakého zátiší holandské školy. Tento dar mně poslal universitní profesor dr. Otakar Chlup, který měl v Tróji vilu a kterého jsem si velmi vážil, neboť jsem dobře věděl, že se postavil do řad bojovníků za komunismus v dobách, kdy to znamenalo pro universitního profesora veliké nebezpečí. Dodal jsem si odvahy a šel poděkovat profesoru Chlupoví za jeho pozornost. Strávili jsme spolu příjemné odpoledne, na něž jsem nezapomněl dodnes. Krátce poté jsem se odstěhoval do Střešovic a za jednou etapou mého života spadla opona. Vidím ještě závozníkova ubohého koníčka, který veze to málo, co tvořilo v mém trojském bytě mé prostředí. Zároveň do mého střešovického bytu, který byl v druhém poschodí novostavby na Petynce, stěhovali kus po kuse nábytek, který jsem před časem koupil u firmy, která mně ho ponechala v svém skladišti. Teď jsem měl bydlet lidsky v dvou prostorných pokojích a bělostný nábytek, který tvořil kuchyň, dával mému duchu nové, jasnější myšlenky. Ne nadarmo jsem si sliboval, že nechám kavárenského života, který mě omrzel, a že budu pracovat u hnědého psacího stolu umístěného pod oknem, jímž byl krásný výhled na velikou klášterní zahradu. Cítil jsem tolik odvahy do života a tak velikou chuť do práce, že se mi zdálo být hračkou udělat si v duchu rozvrh na cyklus románů, jehož prvním svazkem mělo být Dolce far niente. Sotva se však dostala na veřejnost zpráva o tomto mém snu, vrhli se na mne závistiví lidé a psali bezostyšně, že mám v úmyslu zřídit si továrnu na romány.

Spoléhám se při psaní těchto vzpomínek na svou paměť a nevyčítám jí, že by mě zrazovala či nechávala na holičkách. A přece jsem se dopustil tu a tam omylu. Nezavinila jej však paměť, ta mi staví před oči zážitky tak, jak jsem je kdysi prožíval v souvislosti s ovzduším, ve kterém se udály. Potíž je v tom, že člověk zná z doslechu mnoho událostí zkresleně, a poněvadž se uložily v této zkreslené podobě do jeho paměti, paměť mu je vrací i s chybou, která je na ně navěšena. Nevím, čí mylná informace mě po léta udržovala v domněnce, že Jiří Mahen nechal otevřené rádio, když vystoupil na půdu pohleděti tváří v tvář svému osudu. Ověřil jsem si, že na této informaci, na níž nebylo nic divného, není ani kouska pravdy. Tak jsem si mohl v nedávných dnech ověřit, ze jsem po léta mylně pokládal Vest pocket revui za výtvor dijonských studentů, pro které prý ji napsal Jiří Voskovec. Myšlenka na tuto revui, jak dnes vím, zrodila se z Werichovy chestertonovské povídky o muži, který sbírá fotografie rozzuřených. Revuální podobu jí dal Werich s Voskovcem – a v Dijonu se nikdy nehrála. Při pražské premiéře a pak dál hráli v ní Voskovcovi dijónští spolužáci, ale také Jan Werich, který v Dijonu nestudoval a vůbec nerostl v literárním ovzduší tehdejší mládeže, nýbrž měl rád Chestertona a literární podivíny vůbec. Ve světle této korektury se mi zdá být všecko jiné, než jsem to původně viděl. Werich psal s Voskovcem revui v Národní kavárně u stolu, který sousedil se stolem Devětsilu, a poněvadž měl rád excentriky, vrhal na nás pohledy, které se mi zdály být impertinentní, a zatím možná byly nyvé. Byl osobností, která vyrostla ze své vlastní hole, a tato hůl měla hluboko zapuštěné kořeny. Pamatuji se na Werichovu matku, která byla Pražanka tak typická, že by ji mohl nakreslit Jan Neruda. Ještě jasněji se pamatuji na Werichova tatínka, který, snad to není příliš veliká hyperbola, chodil na každé představení svého syna. Vídal jsem jeho hlavu třpytit se jako zrcadlo dole v přízemí blízko jeviště. Lituji, že jsem nikdy nemluvil s tímto milým pánem, který se mně zdál být starší, než byl. Dožil se jen nějakých padesáti osmi let a jednou, když jeli s Janem na výlet autem, zemřel mu v náručí.

I když v letech, o kterých píši, nebyl ještě Jaroslav Ježek spolupracovníkem Osvobozeného divadla, kterému vdechl zvláštní lyrickou duši, nemohu se v duchu neohřát vzpomínkou na pokoj s tmavomodrým stropem, kde žil a pracoval od té doby, kdy ho Mercedeska udělala slavným a kdy se ve spolupráci s Osvobozeným divadlem zlepšily jeho sociální poměry. Václav Holzknecht ve své knize o Ježkovi, kterou miluji, řekl o tomto pokoji všecko, co se o něm dalo říci. Já si v jeho magickém ovzduší, po kterém se mi často stýská, vyvolávám vzpomínky na improvisace, jaké dovedl hrát na klavír jenom Ježek. Ale nebylo by všecko v pořádku, kdyby se za takových návštěv u Ježka neotevřely dveře a nevešla do pokoje krásná Ježkova maminka. Nedovedla si nepozastesknout, že Jaroslav chodí pozdě domů a že pak druhý den nechce nic jíst. Co by mu vše byla nedopřála! Ano, ty propovídané noci, to jsme byli my všichni, a zdálo se nám, že bez nich bychom ani nemohli žít. Ježek vstal od piana a šel se tulit k své starostlivé mamince, aby utěšil její starosti jako velké dítě, které desetkrát za den slibuje, že se polepší. Řekl bych, že se tulil i k svým přátelům, neboť je viděl, jen když se na ně díval hodně zblízka, jen když se jich mohl dotknout. Potkal jsem Ježkovu maminku několikrát ve válce během doby, kdy byl Jaroslav ještě živ a kdy jí psal z Ameriky. Jednou vedla za ruku vnoučka, syna své dcery. Drásalo mne, když jsem si uvědomil, že jeho pokoj je prázdný a že to dětské srdce, které lpělo na mamince, na Praze a na přátelích, je kdesi, kam je žádný z nás nemůže jít potěšit. Čas od času se objevila zpráva, že Jaroslav Ježek zemřel. Dopisy, které tu a tam dostávala jeho maminka, vyvracely takové zlé pověsti. Říkali jsme si, že bude Jaroslav dlouho živ, když tolikrát domněle umřel. Snad i v dobách, kdy byla jeho smrt nezvratně potvrzena, žila Ježkova maminka v ilusi, že dopis přijde i tentokrát.

Ale je na čase, abych se zabydlil v svém střešovickém bytě, kam mne zavály mlhy pozdního podzimu. Měl jsem ponejprv v životě psací stůl a postavil jsem jej tak, aby bylo od něho vidět na střešovickou klášterní zahradu. Byla v své staré solidnosti protiváhou k ovzduší novostaveb, k nimž patřila vila, kam jsem se nastěhoval. Nemám rád toto ovzduší. Nejen proto, že je kolem novostaveb vše rozkopáno a že svým fádním nátěrem stojí novostavby v oposici ke všemu lidskému, ke všemu, co má své dějiny a svou paměť, ale také proto, že novostavby nepřipomínají nic z toho, co mám rád. Novostavby nosí uniformu a poesie je jejím opakem. A              v roce 1928 bylo už příliš jisté, že poesie je můj osud a že bez ní bych zemřel steskem. Klášterní zahrada, i když nemám rád černé uniformy jeptišek, které jsou nadto morbidní, podávala mně svou pomocnou ruku, abych nad jejími stromy cítil koruny třešňových sadů svého domova. Přestože mne nábytek uspokojoval svým prostým stylem, cítil jsem dlouho, že v mém pokoji něco chybí, že v něm chybí cosi, co potřebuji k životu jako vodu a vzduch, jako vlast. Když jsem jednou četl v Proustově Hledání ztraceného času o Vinteuillové sonátě, jejíž tristanovský princip byl mimo pochybnost, uvědomil jsem si, jakou tyranisující prázdnotu má pro mne roh u druhé části velikého okna: v tomto rohu chyběl předmět, bez kterého jsem se teď cítil být nesmírně zoufalý, neboť tento předmět byl svázán s celým mým dětstvím, s celým mým životem doma: klavír. Bez přemýšlení, jako bych byl puzen nějakou nutkavou neurosou, navštívil jsem obchod s hudebními nástroji, abych si v něm vypůjčil piano. V obchodě půjčovali jen pianina a měli na skladě jen dva obehrané klavíry. Jeden mě poděsil už svým vzhledem, druhý byl překrásný. Byl to černý, na první pohled málo opotřebovaný Foerster sametového zvuku a vzbudil ve mně takovou touhu postavit jej k oknu v svém pokoji, že jsem se smířil s hodně tíživým závazkem a rozhodl se koupit klavír na měsíční splátky. Když se dověděli v Národní kavárně, že mám piano, stal jsem se středem závisti a pomluv. Jsem naštěstí lhostejný vůči lidem, kteří takové pomluvy o mně šíří, až dodnes a nesnažím se je vyvracet.

Klavír, jemuž jsem rád přinášel oběti, vrátil mně pocit, že jsem doma, že můj život má souvislost s mým dětstvím a mládím, a tento pocit mé vytrhl do veliké míry z kavárenského zakletí. Již jsem nepotřeboval spěchat horečně ke stolu, kde se omílaly den ze dne tytéž příběhy, má duše se postavila na své vlastní nohy. Vděčím tomuto pocitu za to, že jsem se pokoušel psát o jednom imaginárním dni svého dětství, který se skládal ze zážitků naprosto určitých a konkrétních. Psal jsem Dolce far niente, a přesto, že jsem se poněkud zaplétal do dlouhých vět, má duše se rozplétala. Když jsem byl unaven prací, hrál jsem na klavír a tu a tam složil dokonce malou lyrickou skladbičku. Poněvadž jsem do kavárny chodil jen občas, velmi jsem si znepřátelil své staré přátele. Dovídal jsem se, že na můj účet baví naše včerejší odpůrce, a bylo mně to lhostejno. Získal jsem náhradu, které nelituji. Jednoho dne přivedl mně přítel Jiří Svoboda dvě rodiny, které jsem již předtím poněkud znal a měl rád. Byli to naši krajané původem z Třebíče, malíři Bedřich Vaniček a Viktor Nikodém. Budu o nich ještě psát. Vanička jsme doprovodili před půldruhým rokem na hřbitov a Viktor Nikodém, stále bližší mému srdci, mě dodnes navštěvuje. Tenkrát, když je ke mně Jiří Svoboda přivedl, promluvil můj klavír poprvé tak, jde uměl mluvit. Paní Vaničková, která byla tehdy na vrcholu svého umění, hrála Debussyho. Byl jsem šťasten, neboť jsem cítil, že s mými hosty přišla poesie a dobrota. Bedřich Vaniček, který znal důvěrně většinu Tvrdošíjných a studoval v Paříži na Ranfonově akademii, měl k svému vlastnímu umění, jež bylo už tehdy veliké, nesmyslně kritický poměr a odmítal všecky pokusy svých přátel, kteří se ho snažili přesvědčit, že má vystavovat. Viktor Nikodém byl ještě skromnější a vůbec nepřipouštěl, aby se mluvilo o jeho obrazech. Dodnes se mi nepodařilo, i když toho lituji, přimět ho, aby ukázal veřejnosti své podivuhodné obrazy – sny. Tito mí noví přátelé, ač o patnáct let starší než já, měli mnoho zálib, které jsem s nimi sdílel, a rozuměli jsme si den ze dne víc a lépe. Málo dvojic se k sobě tak hodilo, jak Vaniček s paní Vaničkovou a Nikodém se svou ženou, která uměla velmi něžně a přitom po moravsku držet na uzdě jeho nepraktičnost.

Chodil jsem nyní za Prahou novými dveřmi, po nových schodech. Směrem k Ořechovce byl terén rozkopán, a jestli se příliš nemýlím, zřítila se tu nově postavená silnice. Kdykoliv jsem vstoupil na její trosky, zdálo se mi, že slyším „zádušní kašel hor“ z básně Tristana Tzary Aproximativní člověk. Ještě dnes odkazuji mladým básníkům tento zážitek, opřený o velebný básnický obraz. Neboť samy „velebné obrazy“, pokud nedovedly definovati skutečnost, mně byly lhostejné. Tak se mi stal Tristan Tzara nepostradatelným básníkem právě pro obrazy, jako je „zádušní kašel hor“, a pro jiné, jasnější a přece plné utajených možností, jako „trojveslice jeseterů“ z básně o Lady Hamiltonové.

Rád jsem chodíval kolem pověstné Loosovy vily na Ořechovku, jejíž náměstíčko provázel v mé mysli zvláštní hukot, zatoulaný do mého života pravděpodobné z říše snů. Ten hukot byl z podobného rodu jako hukot kašny z Karafiátových Broučků, když u ní usedne malý Brouček v den svého prvního letu. A jako mnohá žena, na které „pranic není“, má pro nás často půvab, i když ji opustí mladý věk, tento hukot žije ve mně dodnes. Kdysi, když jsem jej objevil v souvislosti s vůní suchého proutí, která vycházela z jednoho trojského domečku, když jsem byl nucen dosti nerad jít do Troje zhostit se volební povinnosti, při návratu do Střešovic, kde se už smrákalo, měl tento hukot v sobě sílu velebných básnických obrazů. Sotva jsem přišel domů, zabořil jsem ruce do piana a navodil tu atmosféru, kterou má moje báseň Noci, již jsem napsal bezprostředně pod vlivem pocitové magie, na níž se podílel mimo jiné hukot náměstíčka Ořechovky. Snad se nedá těm několika budovám, které mám na mysli, ani říkat náměstíčko, ve mně však náměstíčkem jsou. Jinak do říše života vstoupila pro mne Ořechovka teprve později, když jsem tam navštívil Svatu Kadlece a Išu Krejčího. Bydlel každý na jiném konci Ořechovky a neměli nic společného. Svata Kadlec žije v mé mysli z dob, kdy patřil k Wolkrovým kamarádům a občas dojížděl mezi nás se svou legendou, jíž ho obestírala jeho tehdejší profese: byl hercem a jezdil s kterousi kočovnou společností. Přitom psal drobné, avšak velmi působivé moderní básně, nabité básnickou předmětností, a při svých zájezdech do Prahy nám je rád předčítal poněkud drmolivým způsobem, který byl vším možným, jenom ne hereckým deklamováním. Někdy s ním přijela jeho žena Lola, která, žel, po několika letech zemřela a ponechala básníka dlouhému zoufalství. Sám jsem ho doprovázel směrem k nemocnici, kam se s ní šel naposled rozloučiti. Zvláštní něžnost a zvláštní trpkost provázely jeho lidský zjev. Ale jeho básně byly a zůstaly jasné.

K Išovi Krejčímu jsem přišel na Ořechovku ještě dřív, než jsem se znal s jeho švagrem a sousedem Emilem Fillou, a ještě v dobách, kdy žil jeho tatínek. Jako posluchač filosofie byl jsem zapsán u starého pana profesora, a hned na několik přednášek. Kdo však ví, jak se studovalo v mých studentských letech, jak se vynechávala návštěva přednášek a chodil často jen testovat index, nepodiví se, že mě starý pan Krejčí neznal, když mne představoval Iša jako jeho bývalého žáka. Pan profesor byl už na pensi a pracoval na zahrádce. Zakopával do země sklo a tvrdil houževnatě, že sklo shnije. Tento hlasatel positivismu nepřišel nikdy do úzkých, když se jednalo o Fillovy kubistické obrazy. Miloval svého zetě i s těmito kubistickými obrazy a byl by je dovedl obhájit před každým. Ostatně Iša měl něco z jeho samorostlého podivínství, a snad proto ho měl tak rád Jaroslav Ježek. Někdy mu po tatínkovi přeskakoval hlas a v kontrastu s otcovým klidem mu hořela hlava. Ano, to šikmé čelo, které se dovedlo rychle rozhodovat, vědělo jasně, co chce, a nedalo se odvrátit od svých úmyslů. Od Kasace dál to vyhrával Iša svou nenapodobitelnou osobitostí a nikdo nechápal, proč se uchyluje do ústraní. Odmítal vše, co by se mohlo zdát protekcí ze strany otce, a uplatňoval se jaksi s nechutí. V své upřímnosti raději přehnal, jen aby se nezdálo, že na lidech něco chce. Rád si je odpustil, než s nimi začal jednat. Zůstal si, myslím, věren a žije celá dlouhá léta mimo Prahu.

Jinak jsem chodil na Ořechovku, jen abych si tam hrál se svým snem. Ostatně nechodil jsem tam často. Bloudíval jsem v polích za Střešovicemi, kde byla příroda taková, jak jsem ji znal z dětství. Tak jsem jednou objevil starý hřbitůvek, který mě okouzlil a zazrcadlil se, když jsem psal později Jana ve smutku, v jednom jeho zpěvu. Byly v něm hroby mnichů a řádových jeptišek a jejich exotická jména mě odváděla rovněž do říše snů. Tak se to říká: neboť říše snů je říše skutečnosti právě v tom, co má skutečnost nenadálého, a přece nejvlastnějšího. Takový rozrazil nebo lomikámen, který najdete pět minut za svým pražským bydlištěm, poplužní dvůr na místech, kde byste čekali už jen velkoměstské domy, to je všední, a přece nikoliv bez exotiky.

Z mých přátel navykl si mne navštěvovat v mém novém bytě jenom Vladislav Vančura a někdy ho doprovázela Toyen. Vančura přinesl vždy beaujolais či pommard a slané tyčinky. Nikdy si nedal vymluvit, že má péči o hosty ponechat hostiteli, a vždy se smál na plné zuby. Někdy mně přinesl ukázku ze svého nového díla a vždy chtěl, abych já mu četl své nové věci. V té době se dělo mnoho ve stranickém životě a Vančuru znepokojoval Olbrachtův postoj, v němž se stavěl Olbracht k některým lidem nového stranického vedení. Vančura dovedl jít v solidaritě k přátelům až na hranice samého sebetrýznění. Sotva podepsal dokument, který mu předložil Ivan Olbracht, byl si vědom, že udělal nemoudrý čin. Bylo to jednou odpoledne v kavárně Slavii a Vančura mi to řekl ihned poté, kdy dokument podepsal. Teď, kdy mě navštěvoval v Střešovicích, viděl jsem, s jakým opovržením se dívá na mé bývalé přátele, kteří za mými zády šili proti mně různé pletichy. Tyto pletichy ovlivnily dokonce mého přítele Ivana Sekaninu, že si vybral právě mne a mou knížku Hra v kostky za předmět své kritiky, která chtěla vcelku právem upozornit na úkoly revolučního básníka. Měli jsme se s Ivanem příliš rádi, než aby jeho článek mohl vnést mezi nás nedorozumění, jisté však bylo, že si Sekaninův článek nevymodlili komunisté, nýbrž lidé z politického křoví. Naši soudruzi se občas dopouštěli chyb: přímo ukládali Vladislavu Vančurovi, aby chodil na pravidelné návštěvy k Čapkům a udržoval styky s hradními lidmi, naproti tomu však s ním dovedli někdy jednat jako s člověkem, který prostě udržuje „hradní styky“. Musím se zde zmínit o dosti trapné historce, která svědčí o tom, že F. X. Šalda neměl ke komunistům, zvlášť pokud byli politiky profesionálními, žádné milostné vztahy. Kdysi jsme po nějaké Šaldově přednášce zasedli s ním ve vinárně U Bulhara. Byl tam mimo jiné také Ivan Sekanina, který měl, myslím, kdysi s Šaldou nějakou polemičku. F. X. Šalda, který se dal splést Sekaninovou pleší, pokládal ho celý večer za Vladislava Vančuru. Když se byli srdečně rozloučili a když byl Šalda tiskl našemu příteli ruce horoucněji, než to bylo jeho zvykem, vyšlo po Sekaninově odchodu najevo, že Vančura mezi námi vůbec nebyl. F. X. Šalda dal nepokrytě průchod svému hněvu a nepřestával se zapřísahávat, že by byl Sekaninovi nepodal ruku, kdyby ho byl nepokládal za Vladislava Vančuru. Poněvadž celá záležitost byla trapná, pokusili jsme se ji obrátit v žert.

Dny Vančurových návštěv u mne byly pro mne dny sváteční. Nejšťastnější jsem býval, když přišel sám, poněvadž mé srdce nevěřilo už nikomu druhému tolik jako jemu, a jsou věci, které dovede vidět a umí slyšet jenom láska. Když jsme byli sami, vypravoval mně Vladislav o svém otci, kterého zbožňoval, o svém dětství a jinošství, o době svých dosti dlouho neúspěšných studií. Podle toho, co mně vypravoval, prožil sám léta velmi divoké bohémy, a bylo by to neuvěřitelné pro každého, kdo nedovedl proniknout za jeho korektní chování a oblékání.

Tak mně nahrazoval můj střešovický byt čas od času mnohé radosti, které jsem dřív hledal jen mezi svými přáteli v pražských kavárnách. Chodili ke mně tu a tam kamarádi, s nimiž jsem prožil pěkné dny v Třebíči nebo v prvých letech svého pražského studia. Občas se ukázal můj krajan Miloš Dvořák, který mne učil svým osobitým způsobem, poučeným exegesí Jakuba Demla, vidět souvislosti v díle Otokara Březiny, nebo mně recitoval starofrancouzské texty Villonových balad, jak to dělal, dokud jsem bydlel v Tróji, na kraji Čimického háje, odkud bylo vidět na město choromyslných z třetího zpěvu mého Akrobata.

Nová okénka ku Praze a k její kráse rozzařovala se přede mnou, kdykoliv jsem konal cestu Úvozem k Nerudové ulici nebo Úvozem na Pohořelec. Myslím na domovní znamení, jejichž poetičnost překvapovala nejenom nás, nýbrž i naše přátele, kteří k nám jezdili navštěvovat nás z ciziny. André Breton a Paul Eluard, když s námi dleli v Praze v třicátém pátém roce, viděli v těchto domovních znameních surrealistické objekty básnického významu. Tato znamení je okouzlovala jako velikonoční kraslice, v nichž našel zalíbení především Paul Eluard. Ale jsme teprve v dvacátém devátém či třicátém roce a já zatím si odhaluji pražskou krásu sám pro sebe. Způsob básnického vidění, který je u mne stále a stále určitější, postupuje u mne s celkovým rozvojem básnické myšlenky, která je daleka sentimentálního romantismu a jeho beztvárnosti. Přišel mi do ruky velice špatný překlad Bretonovy Nadji, a přece nemohlo být pro mne bez otřesu Bretonovo vypravování, jak se surrealisté hledají a ztrácejí, jak se poznávají navzájem na nejrůznějších náhodách, jak se míjejí s rozzářenýma očima. Rozhodl jsem se vydávati revui Zvěrokruh, v které bych seznamoval naše čtenáře alespoň v náznaku s tím, co jsme měli rádi na francouzských přátelích, lépe řečeno na těch, z nichž bychom rádi měli do budoucna své přátele. Vaniček, Nikodém a paní Nikodemová prostě překládali všecko, co jsme chtěli uvést do české literatury a poesie. Jednou jsem si vyprosil na Nikodémovi, aby mně dovolil reprodukovati jeho podivuhodný obrázek s kufříkem. Navečer mi ho konečně dal, ráno si byl však pro obrázek, prosil mě, abych mu ho vrátil. Nemohl jsem se hněvat na svého přítele, když jsem viděl, jak se děsí možnosti jakéhokoliv publikování svých děl. Snesl nanejvýš své jméno pod překladem z francouzštiny. Nikodém maloval předmětné obrazy a poctíval se titulem diletant. Vaniček sledoval citlivými posuny svého štětce rozvoj výtvarné básnické vidiny, v níž bylo něco mallarméovského. V jeho obrazech bylo vše nedořečeno.

Udělám chronologický přeskok a vžiji se do jednoho podvečera, kdy jsem seznámil své přátele s Jaroslavem Ježkem. Tentokrát jsme nechali hráti hlavně Ježka, a to velice rytmickou Bugattku, při jejímž přednesu mně Ježek rozladil piano. Večer jsme na chvíli zmizeli a přinesli z restaurantu Savoye větší množství vína. Ježek tentokráte pil neobyčejně mnoho a po hodině veselí upadl do melancholie, která měla tentokráte velmi zvláštní ráz. Jaroslav Ježek prohlásil, že nepřežije Mozartův věk, a opravdu jej nepřežil. Po věštbě, kterou vyřkl s takovou smělostí, odešel do Osvobozeného divadla a není pochyby o tom, že v té noci velmi mnoho pil. A přece nic nebylo pro Ježkovu nefrosklerosu nebezpečnějšího než alkohol. Snad tušil Ježek, že tady se nedá nic změnit, nic zachránit.

Pro mne znamenal styk s Vaničkovými a Nikodémovými ozdravění. Téměř nikdy jsme nepili alkohol. Kromě toho jsem se svěřil do ošetřování tehdejšího docenta MUDr. Josefa Brumlíka, který byl v Praze prvním kardiologem a vymyslil si na mne ovocné dny. Lituji, že jsem nebyl poslušnějším pacientem. Přes všecku dobrotu, jíž chutná víno, má zdraví chuť nejoslnivější. Mám pocit, že dnešní mládež žije zdravějším životem, než jsme žili my. Je to blahodárný důsledek vývoje socialismu. Také důsledek hygieničtějšího pojetí života. My jsme měli pocit, že se nám nemůže nic stát, že naše zdraví je bez hranic. Prototypem člověka, který, jak se zdálo, má smlouvu s antickými bohy a je jejich zástupcem v pozdních nočních hodinách v pražských restaurantech a barech, byl malíř Jan Slavíček. Seznámení s ním pro mne znamenalo víc než seznámení s kýmkoliv jiným. Objevoval se nenadále v kavárně a posedlo nás divoké přátelství. Jako ctitel antiky měl mne rád Jan Slavíček už proto, že jsem uměl deklamovati řecké texty z Iliady a Odysseje. Tyto texty složené z hexametrů a pentametrů si hrály se Slavíčkovou duší a rozpalovaly ji tak, že žádné množství vína nedovedlo uhasit její požár. V Slavíčkově přítomnosti tryskaly mé verše a dovedl jsem je improvisovati bez únavy. Také jeho sestra Eva Medková měla potřebu básnického opojení, její zdraví však nevydrželo a Jan k ní měl výhrady.

Nechci těmito řádky příliš atakovati jeho odvážnou víru, kterou má a doposud měl právo mít ve své zdraví. Jak se mi zdá být tragické, že jeho veliký otec podlehl sotva ve čtyřiceti letech, jak se mi to zdá býti tragické! Profil jeho syna, syna slunce, ještě častěji přejde těmito stránkami. Jakmile jeho noc pojala toho či onoho jeho přítele do svého zajetí, nerad otvíral svým přátelům brány takové noci. Jeho vášeň pro poesii byla vždy a je dosud bezmezná. Mohlo by se také někdy lehko stát, že taková noc rozváděla na nějaký čas ve zlém dobré přátele. Avšak na Slavíčkovi nebylo nikdy nic malicherného a na zlobení si nepotrpěl. Při našem seznámení dal si vepsat do svého exempláře mou báseň, při níž upadl do extase:

Vymaluj, vymaluj, malíři,

kapra na mém talíři,

abych nemusel jísti

jen samý šrot a listí.

Vymaluj na nebesa stín

a ženu na můj prázdný klín,

namaluj na nebesa boha,

ať se rybář aspoň rouhá.

Namaluj čerta na dveře,

ať mne rychle sebere,

vymaluj, vymaluj, malíři,

šibenici na mém talíři.

Otiskl jsem některé své básně, které jsem napsal v přítomnosti Jana Slavíčka, v různých svých knihách a některé jsou zapsány v Slavíčkových sešitech či blocích.

Zvláště od dob, kdy se přestěhoval Jan Slavíček z Letné na Hradčany do svého kouzelného ateliéru, stal se mně pobyt u něho po léta předmětem veliké radosti. Pobyt v tomto ateliéru má jistě nesmírný podíl na tom, že objevil Slavíčkovi pohledy na Prahu. Část Slavíčkova ateliéru, přilehlou ke dvoru, jsem poznal kolem dvacátých let, když v této komoře se zázračnou vyhlídkou bydlel Viktor Nikodém. Za Slavíčka stala se tato přilehlá místnost skladištěm barev, plátna a vína. Když se chtěl Slavíček pomstít některému svému hostovi, zamkl ho prostě v této špelunce a nechal ho v ní tak dlouho, až ho přešel jeho divoký humor. Malíři chodili rádi lovit do této místnosti Slavíčkovy barvy a nikdy nevyšli s prázdnou. Slavíček měl nejkrásnější tuby cizí výroby a sám se z nich dovedl nesmírně těšit. V paroxysmálních záchvatech štědrosti je dovedl rozdávat. Jeho purpurové kraplaky byly nesrovnatelně krásné.

Kdo by chtěl pochybovat, že umělci se rodí podivíny! A kdo by pochyboval o tom, že děti umělců mají v svém podivínství víc než privilegium. Bývá jim dobře v dětství, kdy žijí v prostředí svých otců, které jim jedinečně hoví. Později se však mohou dostat lehce do krize, která se projeví v tom, že odmítají každý jiný styl, než je ten, kterému si zvykly.

Jan Slavíček neumí uzavírat kompromisy s lidmi. Tím méně s malířstvím. Jeho smyslové, bezprostřední zaujetí pro linii a barvu neodpouští nic sobě ani antickému ideálu, do kterého je Jan Slavíček zaklet, i když se tento antický ideál vyjadřuje světlem a barvou.

Jan Slavíček měl bratra Jiřího. Tento vynikající filmový pracovník obětoval také svému zrození své nejlepší síly. Vytvořil několik zajímavých dojmů a padl na kolbišti života. Měl podivuhodné vzpomínky na svého otce a nikdy z nich netěžil. Myslím spíše, že doplácel na své zrození. V každém směru.

Při práci díval jsem se přes klášterní zahradu a pole na břevnovskou stranu. Moje myšlenky se zabarvovaly korunami stromů a barvou terénu, který se měnil podle ročních dob. Také jsem rád chodíval na břevnovskou stranu, abych se tam potuloval mezi paprsky, které se řinuly z holičských talířů a z výkladních skříní, které tu měly něco milého jako výkladní skříně městeček. Hověly mně tyto samotářské potulky, neboť mně dávaly do bezprostředního sousedství Prahy zážitky, které jsem dobře znal z malých měst. Tu a tam v kopci mohl stát osamělý domek, ve kterém se uvelebil jedné větrné noci poeovský Havran se svým víckrát ne. Nebo jindy dopoledne mohl se stát jiný domek starožitnictvím a vymýšlet si nějakou moderní Hoffmannovu povídku. Tak jsem přebíral postupem času pod své duchovní velení terény kolem svého bytu a připravoval je do podoby, v níž pak mohly vstoupit do mé poesie.

Obecně vzato lidé hledají moc básníka velmi často tam, kde není. Jinak by ho nežádali o nesčetné intervence, které jsou téměř vždy mimo dosah jeho vlivu. Domněle vrchnostenské postavení, které připisují mnozí lidé neprávem umělcům, pramení možná z dob, kdy feudálové si dělali z umělců důvěrníky. Je jisté, že umělcům vadí víc než komu jinému křivdy, které se tu a tam dějí lidem, najdou však sotva ucho, které by je vyslyšelo. Neuvádějte je zbytečně do rozpaků, neboť mívají-li co na pravém místě, bývá to právě svědomí. Svědomí postavilo umělce na stranu revolucionářů. Ale také uvnitř revoluce na stranu vědeckého názoru na svět. Ano, jako v chirurgii, je třeba i v sociálním životě použít často skalpelu. Ale pak je třeba ránu rychle vyčistit, dát na ni balzám, aby se rychle hojila, a zachránit tak úd, kterému hrozil zánik. Fanatikové, kteří se znovu a znovu přehrabávají v lidských ranách, nezaslouží si názvu revolucionářů. Jsou to zdivočelí maloměšťáci, kteří vidí v duchu potoky krve.

Pro mě a mé přátele bylo nemožné ignorovati ideologii, ignorovati nauku, která se stala naukou dělnické třídy a revoluce. Žel, většina Marxových a Engelsových spisů byla dosud nepřeložena do češtiny a jazykové potíže při četbě jejich děl byly značné. Nebylo přeloženo dohromady nic z Hegela, a tak zájem o revoluční ideologii byl u nás větší než schopnost osvojit si ji. Byli různí tendenční spisovatelé, kteří se nám smáli, nač potřebujeme Hegela, když jim stačí prostá sociální zkušenost. Neměli pravdu, i když bylo pohodlné přikývnout jim. To francouzští modernisté přinášeli ve svých revuích obšírné příležitostné studie, v nichž bylo filosofické zrcadlo dialektického materialismu zářivě nastaveno času, jenž plyne. Manifesty surrealismu, zvláště pak Bretonův Druhý Manifest surrealismu dovedl interpretovat Hegela, Marxe, Engelse s uměleckou vášnivostí, která nemohla vyznít naprázdno. Naše schůzky v kavárnách začaly dostávat novou, vyšší úroveň, neboť bylo nepředstavitelné obejít se na takových schůzkách bez filosofických diskusí. Přál bych dnešním mladým lidem školení, jaké jsme měli my, školení, jehož vášnivost se podobala samému životu. Jsem si ovšem vědom, že naše nejosobnější umělecké zážitky nelze aplikovat mechanicky do jiné doby, než byla ta, v níž jsme se filosoficky školili my, v níž jsme se připravovali vztyčit prapor nové revoluční avantgardy. Při pozorování z dálky musil se zdát býti nejen náš život, nýbrž celý náš filosofický a umělecký postoj plný rozporů. Zavrhovali jsme proletářské umění, sociální sentimentalismus, banální tendenčnost i čisté umění.

Ale nerad bych, aby se má myšlenka točila jako papír ve snu. Dny měly svůj rychlý spád a z nedávné lhostejnosti dostávaly se čím dál tím více do služeb našeho revolučního vědomí.

Vzpomínám si na jedny prázdniny v té době, na jedny z dvou posledních prázdnin, trávených doma v dalešické škole. Bylo rozhodnuto, že pojedu do Paříže, kde byla, myslím, právě výstava. Všecko bylo lehké: sehnat peníze na cestu, pas, formality, tenkrát opravdu minimální. Maminka uvařila dřív oběd, abych se dostal zavčas k polednímu autobusu, nové šaty byly vyžehleny a zbývalo je už jenom obléci. Ano, již jsem stál oblečen na chodbě a můj kufřík budil zvědavost psa. Usedl jsem v kuchyni, abych se najedl na cestu. Loučení bylo velmi krátké a již jsem se ubíral podél školní zahrady, kde jsem před časem napsal svou Snídani v trávě. Nevím, co mě to náhle napadlo, přišlo to však jako blesk a já se prostě vrátil domů. Členové rodiny se na mě dívali tak trochu jako na blázna a já nedovedl vysvětlit, proč se vlastně vracím. Za chvíli byly sváteční šaty ve skříni a já v hadrech civěl jsem z okna učitelky na městečko, kde se zvedal k nebi prach. Husy kejhaly a tu a tam zabučelo dvojspřeží. Jako by mně byl celý ten kraj vrácen, jako by mně padl do náruče. Co si s ním počít! Co si s ním počít.

Nařezal jsem si dosti velkou zásobu čtvrtek papíru a bylo jasno, že situace je rozřešena. Budu psát… Snad ne dnes, snad ne zítra, ale psát je jediná věc, která mně zbývá.

Absurdní situace se rozluštila sama. Uviděl jsem z okna pokojíku učitelky, která byla na prázdninách, přijíždět babiččin kočár, a v něm přijela s babičkou tetička Anežka.

Program pro tento den byl dán a nazítří jsem šel na procházku k lesíku lovit poesii. Věděl jsem, že tentokráte jdu na lov básní jak jen možno nerozumných, a neminul jsem se: tak vznikly bizarní popěvky z mého Skleněného haveloku a postupně za nimi celá kniha. Teprve když jsem ji dopsal, vysvitlo mi, že jsem se musil vrátit z cesty od autobusu, která měla vést do Paříže. Mělo k ní dojít teprve mnohem později a přijde nepochybně ještě na řadu.

I když jsem si jako jinoch při četbě románů překoloroval různá města, myslím, že jsem byl nejšťastnější, když se podařilo autorům románů vyjádřiti je v jejich pravé atmosféře. Tato atmosféra mne pak posedla a nejednou jsem ji šel do měst hledat. Ať dosažený jakoukoliv oklikou, tím víc mě dojímal básnický realismus velikých romanopisců. Někteří se obešli vůbec bez popisu a dovedli vyvolat k životu krajiny, lidi a příběhy s plnou silou. Mnohým nadužívání popisu lámalo již předem loukotě. Toužil jsem po cestování hlavně proto, že jsem chtěl prožít všecko to, co prožívali milovaní hrdinové mých milovaných autorů. Kdyby nejsilnější literární díla neměla sílu takto očarovati svého čtenáře, vytratila by se poesie časem ze života.

V dobách, kdy jsem bydlel v Střešovicích, zvykli jsme si chodit do Mánesa. Tam jsem poznal Emila Fillu, který v té době přátelil s malíři mladší generace. Jeho malířské zkušenosti byly ohromné a hned na začátku naší známosti věnoval mně svůj krásný kubistický obraz. Znal osobně Picassa, a myslím, že dokonce i Guillauma Apollinaira. Měl jsem ho rád, neboť na rozdíl od mnoha kubistických malířů u nás i v cizině vyjadřoval svými obrazy nejen formy, nýbrž i svět. Byl příliš dlouho v Holandsku, než aby nebyl v podstatě realistou.

I když žárlivost Jindřicha Štýrského a Toyen jaksi nedovolila, abych se sblížil se světem mnoha našich soudobých malířů, cítili jsme v Mánesu, že k sobě vlastně patříme, ať jsme tomu dávali už jakýkoli výraz. Konec konců, v třicátých letech byla u nás velmi pevná fronta modernistů proti passeistům. Také Ježek patřil v této době k horlivým návštěvníkům Mánesa a patřil k hudební skupině, která tu občas pořádala koncerty. Chodil sem ovšem také dosti často Jan Slavíček, zvláště v dnech mánesáckých výborových schůzí, a po nich obvykle vydal se na noční pouť Prahou, z níž jsme se vraceli velmi pozdě do jeho hradčanského ateliéru.

K mým novým přátelům přibyl rovněž v těch dobách dr. Vincenc Kramář, veliký patriarcha kubismu, který jako ředitel Národní galerie nesmírné obohatil její sbírky. Sám měl velikou a krásnou kolekci z nejlepšího období Picassovy tvorby a velmi ochotně ukazoval svým přátelům tuto sbírku. Byl z prvních historiků umění a sběratelů, kteří ještě před první světovou válkou dovedli rozpoznat v Picassovi génia. Přesto, že byl starší než my, dovoloval nám totéž co svým starým důvěrným přátelům: srdečnost. Naše moderní umění mělo veliké a silné lidi. Proto na rozdíl od mnoha evropských zemí neztratilo své kořeny.

Bylo příliš jisté, že divadelní hra Strach nebude mým posledním pokusem o jevištní dílo. Šlo jen o to, za jakých okolností a jakou oklikou rozhrne se přede mnou opona divadelního prostoru. V dětských letech nebylo pro mne hry vášnivější než hra na divadelní představení. Nezáleželo ani příliš na tom, mám-li vhodnou divadelní předlohu, podle které bych rozdal úlohy a rozehrál některý kout pokoje nebo kuchyně. Dvě svázané postelní přikrývky si zahrály na oponu a za ní se našly vždycky zajímavé objekty, které daly vhodný interiér nebo exteriér. Pamatuji se vlastně jenom na jednu divadelní hru, která byla otištěna v časopise Dětský máj a nazývala se Husité před Naumburkem. Maminčiny klobouky se měnily ve vojenské pokrývky hlavy. Také různé sukně se stávaly vojenskými komžemi. Ale ani já, ani mí malí přátelé jsme neměli trpělivost učit se dlouhé divadelní texty. Brzy jsem se stával dramatickým autorem, texty improvisoval a nutil improvisovat své spoluhráče. Hlavní hrdinkou mých představení, která jsem konal doma, byla Hedvika Severinova a její sourozenci. Hedvika byla mou uznávanou láskou, a ať jsem toužil sebehoroucněji získati od ní nějaký hlubší projev přízně, nikdy neopustila vůči mně svou obrannou posici. Zůstávala tak pro mne předmětem mých snů a nikdy se nestala ničím jiným.

Loutkové divadlo jsem hrával u Prušků ve žlabech nových betonových stájí s Anežkou Pruškovou. Jinak jsme si hráli spolu klukovsky a nikdy jsem se ani neopovážil rozvíjet k ní jakékoliv city. Měla drobné knížky s různými pohádkovými hrami a já se pamatuji ještě dodnes na pasáž ze hry o Šípkové Růžence, kterou deklamuje Čarodějka: „Já proklínám tvoje dítě. V osmnáctém roce věku svého píchne se o kužel kolovratu a ztichne navěky jako Tichna se svým okolím…“

Bratří Čapkové a Vítězslav Nezval

S Josefem V. Plevou 1936

S Janem Zrzavým na Bleším trhu v Paříži

Nezval v Paříži 1933

Nezval v Paříži 1933

S Adolfem Hoffmeistrem a Jindřichem Honzlem v Paříži

S Adolfem Hoffmeistrem

S Janem Zrzavým a Bohuslavem Martinů

S Le Corbusierem

V člověku zapálí dětství nespočetné množství svíčiček a všechny by se rády časem rozhořely velikým jasným plamenem. Je mnoho okolností, které rozhodnou, zdali se svíčka rozhoří nebo její světlo předčasně zhasne.

Jednoho jarního dne pozval si mne do kavárny Opery dramaturg Národního divadla František Götz, kterého jsem znal nejen z brněnské Literární skupiny, ale také z našich generačních sporů, v nichž zastával roli středu, a dal mi divadelní exemplář Calderonovy hry Schovávaná na schodech s vášnivým doporučením, že bych měl Calderonově hře věnovati pozornost a že bych se měl dát inspirovat jejím jádrem. Zprvu jsem byl poněkud zklamán, neboť můj dramatický ideál té doby mohla být tak nejspíše nadreálová koncepce psaná prózou. Neměl jsem chuť do klasicismu, třebaže jsem se o něj nikdy nepokusil. Calderon, kterého držím v ruce, byl psán neširokým veršem, který byl pro mne bez atmosféry, a měl jsem strach, že se mi sotva podaří ubránit nudě a přečíst text, abych se seznámil alespoň s dějem Calderonovy hry. Nechtěl jsem Götze zarmoutit a trochu mne srážel oheň, s nímž mluvil o básnických možnostech, které mně měla přinést adaptace Calderonovy hry.

Nějaký čas jsem se ani nedotkl divadelní knížky, kterou jsem si odnesl domů s tak smíšenými pocity. Ale můj sen začal pracovati na Calderonově hře ještě dřív, než jsem si podrobně osvojil její děj. Můj sen vyšel z černobílé představy barokního Španělska a rozestavil kolem mé mysli kouzelné názvy španělských měst. Tak vyplulo z temných jeskyň mých citů město Granada a začalo se vše měnit. Především změnil se před mýma očima rytmus. Voda odplavila vlnky ohebného calderonovského verše a s jejími novými vlnami se přihnal jako uragán dlouhý alexandrín. Byl jsem svým srdcem daleko blíž lyrickým dramatům Shakespearovým než situační španělské komedii. A kdybych byl býval znal Gongoru, byl jsem možná nedaleko jeho hájemství, krvavě vyšperkovaných.

Když jsem jednoho prázdninového dne usedl v Dalešicích k systematické práci na Schovávané, byl jsem již dokonale očarován, byl jsem již inspirován. Přestavěl jsem v Calderonovi všecko, také nepochybně i charaktery postav, dal jsem jim to, co má citově člověk dvacátého století: složitost plnou odstínů. Když vypočítával po pražské premiéře Jindřich Vodák, co jsem udělal z dvou španělských šlechtičen, nejenže mne jeho kritika nemrzela, nýbrž byl jsem mu vděčen. V té chvíli mně nebylo nic cizejšího než dodržet historickou atmosféru. Cítil jsem při práci, že píši konec konců dílo moderní, a tento pocit mně dával sílu pro pasáže, v nichž se mi bylo čestně vyrovnati s Calderonovými situacemi.

Nemohla mě potkat šťastnější náhoda než ta, která mě potkala, když jsem v naší dalešické školní zahradě udělal tečku nad poslední větou posledního jednání Schovávané a když matčin hlas mě volal od schůdků školy, abych pospíchal, že mne přišel navštívit můj drahý Vladislav Vančura. To bylo víc štěstí, než se ho dá unést. Přijel tedy „na premiéru“, která bude večer v pokojíku, kde budeme spolu spát.

Byla to slavná premiéra. Maliny voněly v pokoji, kolínská voda mého přítele dávala jeho stěnám podivné zrcadlení a ještě dlouho poté, kdy celá školní budova byla ponořena do spánku, přednášel můj hlas zvučné alexandríny. Kdo ví, s jakou láskou rozvíjel Vladislav Vančura naši mateřštinu, kdo ví, jak uměl těžit z archaismů pro krásu svého jazyka, pochopí, že první a jediný kritik premiéry Schovávané na schodech dal tomuto večeru nezapomenutelný čas. Pak ještě dlouho do noci mně Vančura vypravoval a hodiny odbíjely a náš spánek nás musil unésti jako pirát.

A pak mně řekněte, zdali přátelství není tou velikou síní, bez níž by nebylo přechodu z vnitřka na venek! A pak mně řekněte, že člověk bez člověka by byl až tam, kde se na něm žádají často nesmyslné oběti! Přátelství pomáhá člověku, aby se pokusil o každý skok, o každé salto. Jsou dny, kdy se mi stýská po Vladislavu Vančurovi nepopsatelným způsobem. Nedávno jsem potkal v zoologické zahradě jeho dva vnuky, z nichž jeden je mu nesmírně podoben. Má Vladislavovy zuby a tajemství jeho úsměvu. Velice jsem se zaradoval ze setkání s tímto dítětem, o němž věřím, že někdy nějak zaplní prázdnotu po velikém básníkovi, po nádherném člověku, jehož oči se poněkud rozcházely barvou.

Už se nepamatuji, jak přijal mou Schovávanou František Götz. Myslím však, že příznivě a že na mně divadlo nechtělo větší úpravy. František Götz byl konec konců kritik naší generace a poesii měl rád, i když ve všem všudy nehověla jeho představám. Má Schovávaná na schodech se dostala v Národním divadle do rukou Jiřího Frejky a nemohla být v lepších rukou. Bavila ho stejně jako mne na hře jiná stránka než situační. Docela klidně připustil, že si publikum lokalisovalo schody, jak to režisérovi výtvarně vyšlo. Frejka mně udělal radost: když šlo o to, aby někdo přikomponoval ke hře scénickou hudbu, svěřil tento úkol mně. K žádnému skandálu pro to nedošlo a já jsem se trochu vyzkoušel v oblasti, která mně od dětských let ležela na srdci.

Rád bych vyvrátil nesprávný názor některých lidí na to, co bývá nazýváno tvůrčím procesem. Jsou lidé, kteří se domnívají, že umělecké dílo se píše samo, a jiní, kteří je pokládají za podrobný konglomerát drobných pozorování. Ani jedni, ani druzí nemají pravdu. Lepit dílo kousek po kousku a nedopřát myšlence, aby se rozvinula svou logikou a silou svého toku, je politováníhodná metoda, z které se nikdy nic rozumného nezdařilo. Člověk nosí stále s sebou své celé a celistvé vědomí, a tvoří-li, bere z něho ve zhuštěném měřítku všecko, co potřebuje, všecko, co potřebuje jeho obzíravý pohled. Ale nic není pochybnějšího než domněnka, že dílo se rodí samo. Za každý svůj nález vděčí houževnaté a napínavé práci, která je vždy vysilující, která se nedá ničím nahradit. Jsou zlepšovatelé pracovních metod, avšak práce zůstává jedinou cestou, bez níž se nikam nedojde. Také umělec poklesá na své cestě únavou, a čím je jeho dílo vzdušnější, čím je lehčí, tím více práce ho stálo. Někdy umělcova práce se tváří jako hra; když je nejdokonalejší, když je nejzvládnutější. Ano, řekněme si to, aby někteří lidé nesváděli kladné výsledky takové dříčské práce na jakési štěstí, které prý přeje tomu či onomu autorovi. Štěstí je pouze v tom, dovede-li umělec svou práci dovésti až do konce a nevyplýtvá-li sílu zbytečnými úkoly. Od těch by měla společnost umělce chránit.

Také podnět k napsání Milenců z kiosku mně dala „pražská dramaturgie“. Prostěji a po pravdě řečeno František Götz. Pochopitelné Götzovi šlo o jistou problematiku, která mně mohla být blízká či cizí, a mám-li se přiznat, cizí mně byla každá problematika. Jako bytost dramaticky cítící hledal jsem v té které době jistý rituál, který by mně pomohl jistým způsobem zaklít skutečnost. Nezáleželo mi tedy ani tak na problematice jako na způsobu, jak si ji přeložit do nejvlastnější řeči. Abych osvobodil svou látku od tupého realistického vzhledu, hledal jsem výrazové prostředky, jakých jsem dosud ani sám nepoužíval: refrén, próza, volný verš, verš písňový a jejich neustálé střídání. Nic, co by připomínalo klasickou formu, o kterou jsem se pokusil ve Schovávané na schodech. A přece něco společného s antickým dramatem: otevřenost v pronášení myšlenek, v jejich proklamování.

Během času, jak má koncepce rostla, našel jsem postavu, kterou jsem si však zamiloval nade všecky: strýce Sokrata. Nebyla to ovšem postava vyspekulovaná. Model této postavy byl maminčin příbuzný, který si rád tropil ze svého váženého příbuzenstva smích. Když přicházel jeho kvartál, sebral se a šel pěšky do Brna, kde nalézal vždy dočasné útočiště v ústavu choromyslných. Vyhnul se tak různým gaminským kouskům a nezatížil kapsy svých příbuzných svými dluhy. Stačilo mu, že v jedné vesnici chytl slípku a v jiné ji pustil, přičemž upíral své upřímné hluboké oči na cizí lidi a s pláčem si stěžoval na svůj teskný osud.

V ústavu choromyslných ho dobře znali, přijali ho vždy na nějaký čas, než našel opět rozum, a nechávali ho hrát divadlo a jinak bavit své spolunemocné. Měl jsem ho rád, kdykoliv tu a tam časně ráno vkročil k nám do školy, a visel jsem očima na jeho rtech, kdykoliv se dal do vypravování. Nejednou jsem měl upřímnou touhu přidat se k němu a míjet s ním pod azurem vesničky našeho kraje. V mé hře patřil k Benjaminovi a Benjamin k němu.

Od chvíle, kdy jsme se domluvili s Františkem Götzem o základním smyslu hry, otevřela se přede mnou brána bezmezné tvůrčí svobody a nebylo třeba strachovati se, že „dramaturgie“ bude trvat později na konečných úpravách. Tentokrát jsem však měl zažít ze strany divadla necekané dobrodružství. Šéf činohry dr. Karel Hugo Hilar, který přestonal zatím těžký záchvat mozkové mrtvice, si umínil, že bude „spolupracovati s autory“, dal do novin zprávu podobného znění a pozval mne, abych za ním dojížděl za Prahu na jeho letovisko, kde se tato spolupráce měla uskutečnit. Hned ponejprv mne Hilar upozornil, že ho budu muset informovat často znovu a znovu o stavu své hry, neboť, jak se mi přiznal, jeho paměť pracuje špatně a je ji třeba stále osvěžovati. Sledoval jsem Hilarovu režisérskou činnost ještě v dobách, kdy byl na Vinohradech a kdy tam uváděl velkolepá představení, jako Verhaerenovo Svítání, Lerberghova Pana či Ghéonův Chléb. Představení neměla v našem divadelnictví obdoby a není divu, že neustálým přetěžováním svého mozku přivodil si veliký experimentátor onemocnění. V době, kdy připravoval Frejka Milence z kiosku, bylo to s Hilarem už zlé. Přes to, že si byl svého stavu vědom, nerad ho připouštěl a docházelo mnohdy k velmi groteskním situacím mezi jeho plány a mezi jeho stavem.

Přál si především, abych mu vypracoval obsah prvního aktu. Poslouchal jen na půl ucha a snažil se mne hned svými prvními větami rozesmát. Radil mi, aby kulečník, který měl být v hale, byl prostě přemístěn na dvůr, že prý to bude nezvalovštější. Dlouho jsme se smáli a uplynula hrůza času. Jindy na mně chtěl, abych mu prodal strýce Sokrata. Jindy projevil přání psát román, neboť pan dramaturg píše také romány.

Schůzky s Hilarem, i když neměly ani hlavu ani patu, mě bavily, horší to však bylo s pomyšlením, že se pro tyto schůzky realisace Milenců z kiosku citelně opozdí. Jindy si vyčítal Hilar, proč vlastně nechá režírovat Frejku mou komedii, když přece by ji prý mohl režírovat sám, tím spíš, že hra může mít úspěch.

Tak jsme chodili po Hilarově parcele a většinou jsme se smáli. Když byl Hilar mlád, redigoval knižnici Moderní bibliotéku, kterou jsem dobře znal a měl rád. Uvedl k nám například první Jarryho. Hlásil se hrdě k této své minulosti a zvolna se propadal do hloubi své nemoci.

Dr. Hilar měl anděla strážného. Byla to jeho žena paní Zdenka Baldová. Chodila kolem něho tiše, skromně a odvracela od něho všecko zlé, pokud to bylo v jejích silách. Myslím, že znala ze všech nejlíp Hilarův zdravotní stav, avšak svou dobrotou a svým optimismem prodlužovala mu život. Jak jsem byl zarmoucen, když jsem se po letech dověděl, že tam na té parcele, kde jsme se oddávali dadaistickému humoru nad výstupy Milenců z kiosku, našli jednoho dne Hilara ponořeného v spánek smrti.

Konečné mne pozval jednou Hilar na Smíchov do své vily a prohlásil mně, že jeho spolupráce se mnou jako s autorem je u konce. Požádal mě, abych o této spolupráci napsal do Lidových novin fejeton. Myslím, že to nemyslel vážné. Naproti tomu není vyloučeno, že prahl, čím hrozivěji cítil svou nemoc, po slovech uznání. Žárlil v mnohém na dramaturga, ale také na Frejku, který byl v divadle jeho člověkem. Hilar měl v své tváři a v svých vlasech něco z Héliová syna, i když stopy po mrtvici kolem úst byly stále citelnější.

Když propustil mou hru ze svého dohledu, chopil se jí soubor Národního divadla a studoval ji v Stavovském divadle s oddaností. I tentokrát mně svěřil Frejka hudební úpravu hry, a tak jsem se stal již podruhé autorem Národního divadla.

A přeci Milenci z kiosku našli svůj definitivní tvar během tří inscenací, kterým je podrobil E. F. Burian. Při jeho brněnském představení šla buržoasní censura tak daleko, že zabavila způsob, jímž bylo zrežírováno finále hry. Ač se to zdá být neuvěřitelné, vyhradila si, která světla smějí při finále svítit a která ne.

Nemohu skončit tuto vzpomínku na čas, kdy jsem psal Milence z kiosku, aniž bych si vyvolal z mysli ušlechtilou bytost, která volila tragický způsob odchodu z tohoto světa, Bedřicha Feuersteina, který patřil po léta mezi naše vzácné přátele. Jeho vzdělání a kultivovanost se nepodílela toliko na pracích z oboru architektury, která byla jeho hlavním povoláním. Stejně blízko měl k malířství a světová poesie mu byla o to bližší, že znal mnoho jazyků a četl ji v originále. Nejednou mi překládal v kavárně Slavii francouzské básníky a byl v jejich díle doma. Když dělal výpravu do Milenců z kiosku, procházeli jsme různé krejčovny a hledali látku pepita, která patřila k secesnímu stylu, který nás dlouho znepokojoval. V tváři měl Bedřich Feuerstein stále něco bolestného, co bylo jaksi v rozporu s klidným jeho vzezřením. Mnoho cestoval a měl velice rád Japonsko, což jsme pokládali jaksi za jeho slabost. Jednou v neděli ráno, když byl některé své důvěrné přátele znepokojil nezvyklým chováním, skočil s Trojského mostu do Vltavy a utonul. Jeho tragická smrt zůstala nám tajemstvím a velice nás zarmoutila. Snad jenom bolestná stopa ve tváři nás mohla dodatečně přesvědčiti, že dlouho a bezmezně trpěl. Mluvil velice potichu a nedoslýchal. Jeho jemnost bylo sloučena s plachostí tak jako jeho úsměv s bolestivým výrazem. Rád jsem ho potkával, rád jsem s ním mluvil, rád jsem se ho ptal, co píše ĽEsprit Nouveau nebo jiné avantgardní listy. Rád jsem mu čítal své verše, neboť jsem v něm viděl znalce poesie.

Když mi dělal výpravu pro divadlo, vždy znovu se snažil přesvědčit, zdali se jeho představa kryje s představou autorovou. S houževnatostí, s jakou hledal pepitovou látku, hledal svůj umělecký výraz. Jistý „aristokratismus“, který mu měli za zlé hrubí lidé, byla jeho prostá ušlechtilost. S nikým se nehádal, třeba byl vždy ochoten říci každému pravdu. Ták jsem ho znal, a ták jsem ho měl rád. Snad jeho jemné nervy se dostaly do krize, z níž nebylo východiska onoho nedělního rána.

Zkusit nový žánr je pro básníka vždy nesmírně důležité. Když se vrací z rozlehlých prostorů, z urputných bojišť dramatu k lyrické poesii, zdá se mu všecko prosté a nadlehčené jako v den stvoření. Zdá se mu vše nové, ovanuté jitřním větrem.

Procházíme z počasí do počasí, z počasí v kosmickém slova smyslu, a nejsme na ne téměř nikdy připravení. Někteří lidé vysvětlují změny tohoto počasí kosmickým zářením, jiní celkovou konstelací, která se projevuje v makrokosmu a mikrokosmu, a pak je bezpočet výkladů individuálních, které je těžko pokládati za vážnější než výklady předchozí. Vím jen, že jsem v životě reagoval s neobyčejnou silou na tyto změny počasí a že jsem jim podléhal. Snad by bylo bývalo nejlépe uzavřít se, když všeobecné smrákání pokládalo člověka na lopatky, nešlo to však dosti dobře. Nešlo to prostě. Člověk musil vždycky dopít svou vodu, i když se v ní zrcadlila bludná nebesa.

Snažil jsem se temné síly překládat do jazyka jasných příměrů a uviděl jsem časem v této permutaci smysl svého bytí. A tak do dneška vidím líbezné dopolední hodiny jara, které se chystá vznést se s Prahou v zlatém povětří. K takovým siestám patří jedna slunná jarní neděle, kterou jsem zasvětil brouzdání se Prahou a četbě krásného románu Raymonda Radiqueta Ďábel v těle, který se velmi plasticky míchal s nedělním dnem, jímž jsem se právě potuloval.

Jednou jsem si dopřál zvlášť nezapomenutelný den: Jel jsem autobusem do Lázní Poděbrad navštívit maminku, která se tam léčila. Všecko bylo zde pro nás oba nové, hlavně ten styl života, který si maminka nikdy nedopřála. Zdálo se mi, že je náhle bezstarostná, a ze srdce jsem jí to přál. Seděli jsme v parku na lavičce a maminka mně představovala své nové přátele. Pak jsme šli k prameni vypít minerální vodu a do restaurace na oběd. Maminka byla malá, hezky oblečená a pěkně jí to slušelo. Co bych byl za to dal, kdyby maminka byla přijala pozvání na mou hru do Stavovského divadla. Vyhověla mé prosbě až o dva roky později a přijela na mé Tři mušketýry, kteří se hráli tenkrát v Městském divadle na Král. Vinohradech. Bylo pro mne spojeno s velikým štěstím, že jsem mohl maminku hostit v Střešovicích v svém bytě. Šel jsem s maminkou na Hradčany a neuvědomoval jsem si ani, že vzdálenost mezi mým bytem a hradčanským dómem je příliš veliká a že maminku unavuji. Po návštěvě Svatého Víta jsem ji odvezl až na druhý konec Prahy, kde žila stařičká maminčina přítelkyně, choť nadučitele Kocha z Rouchovan, a popřál jsem si tak zmrtvýchvstání někdejších dnů. Ale pan Koch byl už mrtev a tak všecko to, co za jeho života paní nadučitelovou trápilo, žilo už také svým záhrobním životem. A přece nad maminčiným hovorem s paní Kochovou se vznášela silueta mého rodného kraje, a zvláště Rouchovan, které měly pro mě vždycky něco svátečního a kde se všecko chystalo buď z kostela, nebo do kostela. Jako by byla v Rouchovanech každou neděli pouť, stály na úpatí krásného románského kostela dvě boudy se zbožím, o něž soupeřily včelky a děti. Čekal jsem, kdy vyběhne směrem od Bělíkova obchodu Vratík, štíhlý jako proutek, aby se ke mně připojil, aby se mnou šel navštívit krejčího, aby tu a tam dohlédl té či oné děvčici, má-li dobře uvázaný šátek, a aby mě pak doprovodil na půl cesty k Šamikovicím, až k šamikovskému mlýnu. Jiné květinky než ve Střešovicích nad Prahou, jiné vůně trav, jinačí boží muka zatřpytila se pod jasnou oblohou v tomto dni, který vzklenula nad pražskými zvuky návštěva mé matky. A také celá moje domácnost byla proměněna klapotem maminčiných trepek a barvou noční košile, která zazářila mezi bílými peřinami na gauči, kde se jinak nespávalo.

Žil jsem dlouho z drobných proměn, které vnesla mezi mé knihy a obrazy maminčina přítomnost, zvláště když dny se zakabonily a když nastoupily nové deště po dnech, jimž vévodil půvab. Maminka nerada cestovala. Je to přirozené, neboť každé takové „cestování“ jí přinášelo zbytečnou únavu a námahu. Neměl jsem tedy naději, že by se mohla její návštěva u mne brzy opakovat. A tak vědomí, že čas letí a že život odlétá do nenávratna, dělá nám věci drahými a učí nás vážit si každé minuty, která nám přináší štěstí. Tak se rozvíjejí mezi lidmi nové, horoucnější vztahy, kterých by nebylo bez takové pomíjejícnosti věcí.

Leckomu se bude zdát, že pocity, kterým jsem se právě pokusil dáti výraz, jsou v rozporu s mým zájmem o surrealistické hnutí, jenž nabyl pro mne začátkem třicátých let výrazné formy. A přece opak je pravdou. Viděl jsem v surrealistickém hnutí tendenci, jak se zmocnit co nejúplnějším způsobem našeho lidského prasvěta představ, které vedou k nahému, ryze dětskému způsobu výkladu skutečnosti. Taková Bretonova Nadja, která je situována mezi blázinec a dětský pokoj, zdála se mně být strhujícím příkladem bytosti, která ví, že nad lidským rozumem nebo pod ním je podivný svět, daleko bizarnější a bližší pracitu dítěte než romány Verneovy. Také záliba surrealistů ve Freudovi, to bylo pro mne příliš jisté, nepramenila z intelektuálního snobismu, nýbrž z vědomí, že Freud odhaluje svou psychoamalytickou metodou kořeny lidské citlivosti. Ale náš krajan z Příbora měl si dát vtisknout do kůže punc podezřelých bytostí a Bretona u nás nikdo neznal, Až do jisté doby nebylo z jazykových důvodů pro mne snadné je objevovati a odhalovati pro naši literaturu. Uglinkané verše, psané nadto většinou bez mistrovství, neříkaly čtenáři nic. A já jsem upadal stále víc do opovržení a nenávisti jejich autorů, neboť jsem uváděl chtě nechtě v pochybnost jejich hodnotu.

Veliký Majakovskij mně těžko mohl pomoci, neboť většina jeho monumentálních děl byla nepřeložena do češtiny a nemohla tedy vést v našich poměrech svůj boj.

Vzpomínám si, jak mě v té době fascinovala infantilní kresbička Roberta Desnose, pod kterou byl text: Zde dnes ráno kdosi umřel. Nevím opravdu, zda-li jsem se setkal někdy s tak silným básnickým projevem jako tato „obrazová básnička“, jíž pomohl text, aby se neslýchaně rozzářila. Jenomže v samém středu surrealistického hnutí, mezi jeho jednotlivými členy, byly rozpory jednak politického, jednak osobního rázu. V André Bretonovi jsem viděl muže, který tyto rozpory překlenuje, i když bylo příliš jisté, že také on má svou, a to nemalou osobní citlivost vůči svým přátelům. Měl autoritu, to bylo jisté, a bil se vždy se zvláštní houževnatostí. Mé přátelství s Philippem Soupaultem, s nímž dal Breton první základy k založení surrealismu, slibovalo mně jaksi z dálky, že možná přijde den a já budu moci ze svého obdivu k Bretonovi dát základy velikého přátelství. Mluvil jaksi za část mé duše, a to mě nemohlo nechávat lhostejným.

Vždycky jsem se hlásil v životě k těm, kdo mě dovedli uchvátit.

Má cesta k surrealismu spočívala nyní v tom, že jsem upřel pozornost na neveliký počet pocitů, které si mě zavazovaly již od útlého dětství, a že jsem pro ně hledal výraz, zůstávaje v pasivním stavu, který by je co nejméně rušil. Na rozdíl od Štýrského, který měl rád všecko kuriosní, musil jsem si připadat jako podmořský cestář, který hledá všecko, co se mu ztratilo pod rukou na této zemi, když to nejvíce potřeboval.

Není lehké obnažovat až k samotné dřeni procesy, ze kterých se rodila naše nová poesie. Nic tu nebylo a není dáno ve formě pravidel, kterých se rády dovolávají umělecké školy. Ideologové, formalisté a umělci blízcí realismu či naturalismu jdou více méně po cestách, které už jiní prošlapali. Surrealismus měl sice svou manýru, která navazovala na některé básníky, a povšechný modernismus, svou pravdu však mohl obhájit jen sám bez jakékoliv pomocné ruky. Metoda psychického automatismu byla jen pomůcka, kterou se mohlo dojít k cíli, ale také zbloudit. Sám proces postupného sebeodhalování člověka uměním nedal se lehce falšovat. Jistý představový exotismus mohl zastírat tam, kde se jednalo o prosté odhalování, velmi brzy však se přistihl při své zradě. Bylo-li na jedné straně pro nás spojeno s nevýhodou, že z jazykových důvodů je nám značná část surrealistických výtvorů znepřístupňována, z druhé strany přinášela nám tato zábrana užitek. Místo abychom si usedli na pohodlný fotel hotových formulací, museli jsme donutit svou mysl a svůj cit, aby se pokusily o proces otevřeného vidění.

V malířství našli se kamarádi, kteří vsadili na kartu epigonství a obhospodařovali dílo Salvatora Daliho. V literatuře se to nestalo ani v jednom případě. Naopak, bylo na nás uvaleno obvinění od papouškujících dogmatiků, kteří k nám nepatřili a které jsme nikdy nepustili do svých řad, že jsme surrealisty příliš málo.

Teprve období surrealismu vrací mně v nejširším slova smyslu osobnost přítele Konstantina Biebla, který se mi po Wolkrově smrti poněkud rozplývá v mlze dobrodružných dní. Ne že bych ho byl nepotkával za ta dlouhá léta. Naopak, naše setkání byla horoucí, bouřlivá a smazávala hranice mezi dnem a nocí. A přece jsme nikdy spolu nepropadali hloupému bohémství, naše setkání měla něco z orientálních pohádek a Konstantin Biebl při nich zářil jako vypravěč ohnivého jazyka. Tak jsem se dovídal na pokračování o jeho starých i nových známostech a bývalo mně s ním dobře. Zprvu jsem se domníval, že Kosťovy příběhy jsou tak trochu z říše fantasie a mystifikace. Nakonec se mi všecky ověřily a bylo jen co litovat, že jim Konstantin nepropůjčuje své péro. Později, když jsem poznal osobně paní Soňu Spálovou, která si ráda propůjčovala šálivý vzhled vnučky Krasiňského, později, když podivínské bytosti Kosťových přátel a přítelkyň uváděly se jak v nějakém panoptiku, pochopil jsem zvláštní Kosťovu exaltovanost, jakou neměl nikdo jiný než on. Literární stránka jeho příhod ho jaksi nezajímala. Tak z cesty na Jávu přivezl si knížku krásných veršů a bezmezné možnosti kultivovaných básnických próz, z nichž zbylo torso. Dělat literární kariéru bylo mu proti mysli. Přitom viděl jasně nejen tajemné citové a pocitové vztahy, na nichž spočíval jeho exotismem pozlacený svět, nýbrž i prosté společenské vztahy, kterým ho učil rozumět Marx a Lenin. Měl několik světů a v každém jiný druh lidí, kteří ho zajímali, s kterými byl spřátelen. Patřili k nim přátelé z vojny, kolegové z lékařské fakulty, krajané od Loun a Slavětína, ženy z nejrůznějších prostředí a literáti z různých kaváren. Unikal v jejich společnosti jedněm před druhými a sám sobě. Všude rád viděn, všude vítán s nadšením, platil drahocenným časem za svobodu svých křídel, která se nikdy neplazila při zemi. Nechtěl od života nic, za co se prosí. Ne že by se halil do zvláštní hrdosti, spíše byl až příliš skromný, nezvykl si však o nic rvát se. Jeho muškátový oříšek z Jávy patřil k mým milým talismanům a setkání s ním k radostným chvílím mého života. Důvěrně jsme se spřátelili až později a tu jsem teprve poznal, jaké propasti citů a pocitů halí Bieblův úsměv. Když se oženil a když měl za sebou cestování po severní Africe, zdálo se, že se jeho život ustálí. Vzpomínám si, jak jednou pozval Vladislava Vančuru a mne do starého kupeckého domu do Loun, kde žil s Marií, svými švagrovými a tchyní a kde se pěstovala klasická hudba. Byl v svém novém domově stejně neklidný jako všude jinde. Naučil se řídit vůz a jezdil za námi občas do Prahy, aby nás vyvezl na Mělník nebo jinam, kde nám kvetla absolutní svoboda.

Rád nám vypravoval o neuvěřitelné havárii, kterou zažil se svými přáteli ve voze kteréhosi jejich známého. Při prudké zatáčce kterousi obcí pokazilo se řízení vozu a celá společnost zůstala v bezvědomí v troskách vozu. Policie zprvu myslela, že všichni cestující jsou mrtvi. Byli všichni těžce zraněni a Kosťa s nimi. Při náraze cítil prý v hlavě slabé zapraskání, jako když zašustí papír, a vědomí ho opustilo. Tvrdil po této zkušenosti, že smrt pádem nemůže být zlá, a oči mu svítily, když rozvíjel svou myšlenku.

Nade všecko rád si vzpomínám na několik našich návštěv, které platily Kosťovi, jeho mamince a sestře v milém domku v Slavětíně. Tento domek měl archaický půvab jak povídky Gérarda de Nerval a Kosťa se tam cítil dlouho šťasten. Bieblova maminka, silná a krásná Bieblova maminka! Kosťa neměl její houževnatost a energii. Byl patrně po otci a zdědil patrně jeho nervový systém. Byly dny, kdy propadal Kosťa plachosti velkých rozměrů. Kdykoliv přijel mezi nás host z ciziny, i když tak Bieblovi drahý jako Paul Eluard, zmizel Kosťa z Prahy, neboť prý mu působí rozpaky mluvit nedokonalou francouzštinou. Jakmile se uzavřel, nic na světě ho nedovedlo pohnout, aby odložil svou plachost. Není pochyby, že tato vlastnost byla v rozporu s jeho smělou dobrodružností, pro kterou rád skákal do ohně. Nesnášel ničí poručníkování nad literaturou a uměním. Všude, kde k němu docházelo, protestoval celým svým srdcem a nakonec mlčením, v němž všecky jeho trpké zkušenosti nabývaly ráz protestu.

Ve své garsoniéře se dovedl obklopit půvabným ovzduším. Památky z Jávy, gramofon, tu a tam nějaký obraz a kuchyňský kout, v němž dovedl kouzlit sám zajímavá jídla, a to bylo jeviště k poetickým hrám. Jeho přátelé a přítelkyně sem chodili rádi a bylo vždy dlouhý čas na co vzpomínat.

Kosťa nesnášel lidskou surovost. Ve dnech revoluce chodil po Praze a věděl většinou jako očitý svědek, kde a co se přihodilo. Naprosto nesnášel, když si někteří příslušníci pražské ulice usmysleli napodobovat zlými činy nacisty. Také byl dobře informován, co se děje v pohraničí, a snažil se svým slovem varovat před příživníky revoluce. Psal své revoluční básně z hloubi své vnitřní čistoty, která ho zdobila a dávala mu zvláštní půvab.

Dobře se pamatuji na dny, kdy se v jeho útrobách chystala propuknouti pancreatis. Bylo to v Šafaříkově cukrárně, kam jsme rádi s Kosťou chodívali a kde pil už jen čistý čaj. Za den za dva byla nemoc tu, s ní převoz do nemocnice a bezmezné utrpení, při němž osvědčil Biebl velikou kázeň.

Nikdy nezapomenu na sobotu a neděli, kdy jsme se rozjeli s Taufrem a Štollem do Karlových Var, kde léčil Konstantin Biebl svou nemoc. Tehdy právě přeložil Jiří Taufer své veliké básně z Majakovského a četl nám je v jakési ztracené místnosti při malém lázeňském domě. Pro nás pro všecky a pro Biebla zvláště byl tento nový grandiosní Majakovskij zjevením. Kosťa psal právě své revoluční básně, z nichž některé jsou otištěny v knize Bez obav, a manifestující tón Majakovského přiléhal k jeho osobnímu básnickému postoji té doby. Biebl psal v té době desítky a sta veršů, ne-li básní, a po svém návratu z Karlových Var nám některé u Taufrů četl. Žel, většinu jich stihl truchlivý osud ve dnech Bieblova poblouznění, když si umínil spálit všecky své rukopisné práce. Byl jsem tehdy v Brně a Bieblova katastrofa přišla, aniž jsme se jí nadáli.

Krátce před Dušičkami volal mě Kosťa, že se mnou musí mluvit. Ihned jsem se vypravil k jeho bytu, poslal šoféra něco vyřídit a procházel se s Kosťou po smíchovské straně nábřeží. Z toho, co mně Biebl vypravoval tichým horečným hlasem, mohlo mně být leccos nápadné, ale nebylo mně naneštěstí nápadné nic. Biebl vypravoval o muži v dělnické blůze, který skládá židle v nějaké malé hospůdce a spílá na poměry, které přirovnává ke koloniálním poměrům. Biebl v něm vidí agenta provokatéra, který ví, že byl Kosťa v koloniích, a proto mluví o koloniálním útlaku. Biebla děsí série takových zážitků, které bych u každého jiného člověka pokládal za projevy stihomamu, ale jež mi zní z Bieblových úst jako nějaká bretonovská politická Nadja. Kosťa také tvrdí, že všichni příslušníci mé domácnosti jsou sledováni, a oběd, který jí se mnou, žvýká jako prázdno. Jel jsem s ním do přírody a procházeli jsme se dlouho na kopci nad Úněticemi. Jsem s Bieblem takřka až do půlnoci a přičítám jeho rozrušení za důsledek jeho složitých osobních poměrů. Poněvadž znám plachost, do které občas upadá, snažím se něhou přemoci to, co zapustilo v Bieblovi zřejmě hlubší kořeny, než jsem mohl tušit. Ostatně Kosťa byl občas tajnůstkář a neřekl o sobě všecko, takže jsem stál pravděpodobně před víc neznámými hodnotami, než jsem si mohl myslet. Kdybych byl neznal od dřív černé Kosťovy nálady, byl bych býval ostražitější. Věděl jsem jen, že se bojí zvratu časů, nového úpadku literatury, nového jejího zrádcování. Mluvili jsme na kopci nad Úněticemi o těchto otázkách a Kosťa věděl, že v boji za spravedlivé požadavky umění neznám moci, která by mne od takového boje dovedla odradit. Je zřejmé, že jsem neznal některé Kosťovy osobní problémy, které mu kalily vnitřní klid. Odejel jsem do Brna a ani mne nenapadlo, že jsme se rozloučili s Kosťou navždy.

Pak přišel ten den. Odpoledne se vrátili kamarádi z Moskvy. Pak pohřeb Jindřicha Plachty. Pak dvě tři hodiny práce a odpočinku a odchod na lůžko. Telefonní centrála mě prosí, smí-li spojit můj telefon s telefonem muže, který se domáhá tohoto spojení a má prý mně co důležitého říci o Konstantinu Bieblovi. Již mluví na druhé straně linky. Byl svědkem Bieblovy tragédie a viděl, jak ho odváží záchranka do nemocnice. Víc mrtev než živ cítím, že je konec.

Bylo v souladu s celým životním stylem naší generace, že jsme málokdy přicházeli do styku s nahou přírodou, pokud nebyla poznamenána umělým zásahem člověka. Proto malíři naší generace nevydali čistá krajinářská díla, a pokud je dráždilo krajinářství, bylo to kubusovité přepracování přírody, naplněné architekturou v duchu nejpřehnanějšího cézannismu. Moderní krajinu vytvářel Rudolf Kremlička, Otokar Coubine a druhové jejich věku a skutečně oni upřesnili nové vidění přírody v její podstatě. Nebyla to jen kvalita „deformace“, kterou se mí kamarádi odlišili v krajinářství od svých starších druhů. Byl to jiný duch, kterým byli unášeni, duch zaměřený někdy až povážlivě k abstraktnímu vidění. Krajinářství znamená jistý druh potulek přírodou, jistý druh intimního soužití s ní. Nechodili jsme prostě na výlety, jak se říká. Nevím, řekl-li jsem to už na těchto místech, ale byla by mně hověla v přírodě zvláštní světská „boží muka“, na nichž by byly otištěny drobné moderní básně, které by dávaly přírodě zlidštělé pozadí.

Když jsem byl v kvintě nebo sextě na gymnasiu, vzpomněl si jeden profesor, zanícený pro přírodu, že bychom mohli tři dny na konci školního roku věnovati „skautování“. Pobyt s kamarády blízko stanu a kotlíků, kde se vařilo, měl pro mne půvab tak dlouho, než se rozhostila pod stanem noc se svou zimou, která se mně zdála být nesnesitelná. Prchal jsem této zimě ke zbytkům ohniště, které mělo v sobě něco z hvězdné noci, jež se klenula nad lesy, kde jsme nocovali. Třebaže jsem se styděl před kamarády a před profesorem, který nás vedl, za svou choulostivost, nedovedl jsem nakonec nepostěžovat si a nezapsat v duchu ono „skautování“ mezi nemilé příhody svého života.

V roce 1927 byl jsem se svou přítelkyní pozván na Šumavu na Rechle, kde byla veliká družina mládeže, kterou vedl spolupracovník Bakulova ústavu, milý a dobrý člověk, učitel Kupka. Byl jsem znám s ředitelem Bakulem a nesmírně jsem si vážil jeho pěveckého sboru. Mezi mé dobré kamarády patřila Bakulova tajemnice Lída Durdíková a záleželo jí na tom, abych poznal krásné prostředí, které vytvořilo několik vychovatelů kolem Bakulova ústavu. Sama psala drobné knížky, v nichž ukazovala duši a růst dětí, ošizených přírodou a znovu získaných životu dobrými lidmi a prací. Jistě se zasloužila o mé pozvání na Rechle a slibovala si od mého pobytu s mládeží samé hezké věci. Sama na Rechlích nebyla, ale učitel Kupka mně věnoval tolik pozornosti, že si dodnes rád vzpomínám na pár dní svého tehdejšího pobytu v dětské kolonii Minehaha. Podle indiánských tradic jsem byl nazván Velikým kouzelníkem a sedal jsem při večerních táborových ohních na význačném místě. Tam byl s námi k mé veliké radosti můj přítel, básník, kterého jsem měl vždycky rád a kterého měl rád Jiří Wolker, milý František Branislav. Už tenkrát měl všecky své dnešní vlastnosti, recitoval s hlavou nazad zvrácenou tichým hlasem své básně nebo básně jiných básníků, které měl rád, ušlechtilý a štítící se hamižného literátství, poctivý komunista, který nesnášel sektářství a jež nazýval politickým klerikalismem. Při vzpomínce na Františka Branislava nikdy se nerozléhají v mé paměti údery. Nic mu nebylo cizejšího než efekt či afekt a procházel kolem vás se svým nezapomenutelným úsměvem rozeného lyrika. Má pro mne ve vzpomínkách něco z J. B. Foerstra. Lidskou líbeznost a něžný humor. A tak v údolí šumavské říčky, protékající nevinným tokem po kamení, vidím jeho úsměvem protaženou tvář a jeho vždycky výmluvné oči. Přátelíme spolu přes třicet let, a kdykoliv ho vidím, je mi dobře. Když mně zemřela maminka, přijel do Brna a dovedl říci u její rakve tolik dobrých lidských slov, že mu za ně nemohu být nikdy dost vděčen. Když ho štvali za krásné básně z Večera u studny, styděl jsem se. Plechová ústa, pro něž je každé pravé lidské slovo „demobilisací“, rozbijí se o životní pravdu socialismu, tak jak svým vítězným krokem směřuje proti zlu života. A tak člověk, i když by nerad mluvil v „obecných pravdách“, řekne si nakonec, že jen dobrý básník je dobrým člověkem a že tomu nikdy nebývá naopak. Tak poznávám již také na třicet roků Viléma Závadu, básníka nových tónů, těžce vyposlouchaných nad děním života, a jsem šťasten, že jeho lidská velikost byla a je po celý ten dlouhý čas v souladu s jeho básnickou pravdou.

Rád bych si zpřítomnil složitý, výmluvný a přece trochu hádankovitý pohled jednoho ze svých nejmilejších přátel, s nímž jsme stáli v jednom šiku a byli stavěni do oposice, ocúny zabarvený pohled Jaroslava Seiferta. V životě zmítaly jím četné vášně a vášeň bohémství si s ním nejednou zahrála se silou, s níž si dovedla hrát se mnou. Toto bohémství patří ke dnům z dob slávy Devětsilu a patří i k nocím, v něž se tyto dny horečně obracely. Narodil se se všemi ptáčky zpěváčky v srdci, ale na Žižkově, kde žije dodnes zvláštní, trochu zlomyslný humor, kterému vděčí za mnoho podivuhodných stránek dílo Jaroslava Haška, Franty Sauera a jisté stránky Zápotockého Bouřlivého roku. Poetická prosaičnost, kterou objevil básník v svém Městě v slzách a v Samé lásce, má také cosi z krásné a neotřelé všednosti předměstí, ve kterém je Jeseniova ulice. Vezmeme-li v úvahu, že Jaroslav Seifert byl spolužákem Františka Němce, básníka geniální Rohožky, který brzy nechal veršů, a skvělého autora Soudniček, měly by se nám zježit vlasy na hlavě. Pomohli jeden druhému rukou společnou a nerozlučnou dát se vyloučit z posledních tříd gymnasia, myslím však, že jejich literárnímu rozvoji bylo toto vyloučení jen k dobru: pustili se do literatury a vynikli oba už v nejranějším mládí.

Pro člověka jako já, který poznal Jaroslava Seiferta v Devětsilu, nebylo něžnějších očí. Měl své výhrady k Wolkrovi a snažil se poté, kdy poznal Podivuhodného kouzelníka, zahrnovat mě přátelstvím. Vím dobře, že ho měl rád nejen starý Neumann, ale také Julius Fučík. Jednou přišel Seifert, už nevím proč, do konfliktu s Devětsilern a my za jeho nepřítomnosti (nepřišel prostě) jsme nad ním vyřkli ošklivý verdikt: vyloučili jsme ho ze svých řad. Z jednání v kavárně Opeře pamatuji se hlavně na vystoupení Julia Fučíka, který se Seiferta ujal a byl nešťasten, když jeho stanovisko mělo menšinu. Když jsme pak šli s Teigem, který byl právě tak ostře jako já tehdy na straně proti Seifertovi, a když jsme vstupovali do Olympicu, který byl po jistý čas místem našich schůzek, vyměnili jsme si pohledy, v kterých bylo neveselo. Teď jsme si náhle uvědomili, že ztrácíme přítele, ale náš pohled neodhadl, jak daleko až se nám může ztratit. Dnes, i když jsem dokonale zapomněl, oč tehdy běželo, jsem si vědom, že jsme zašli až příliš daleko. Jaroslav Seifert se nám ztratil. V mnohém se osvobodil od našich přece jenom sektářských rituálů, neboť „teror avantgardismu“ přestal ho mít v moci. Jeho vlastní nota se zvolna probouzela pod různými nánosy a Seifert si hledal svou vlastní tradici. Naproti tomu zůstával v svém ideovém vývoji vystaven různým vlivům, které nebyly vždy příznivé. Pak prožil velkou bolest, zemřel mu otec, a bývalý žižkovský atheista se nedovedl s touto bolestí smířit. Trousily se k nám zprávy o Seifertově cestě ke konversi, a ať byly tyto zprávy pravdivé či vymyšlené, pozvolna jsme si uvědomovali, že nemá přítel nikdy opouštět přítele, i když dochází mezi přáteli někdy k mocnému nesouhlasu. Jaroslav Seifert si musel probojovat své krize sám a vítězstvím nad nimi byla zvláštní záře jeho nejlepších básní z let, kdy už dávno byla přestřižena pupeční šňůra mezi jeho začátky a hnutím Devětsilu. Vím, že by Jaroslav Seifert protestoval, kdybych chtěl z jeho ctností, ale zároveň také z chyb, kterých se dopustil, udělat portrét jakéhosi ideálního Jaroslava Seiferta. Daleko víc mně dojímá, že neztratil ze svého pohledu ani ocún, ani někdejšího obyvatele Žižkova. Konec konců doplácíme všichni, zvláště na zdraví, za krásné dny a noci našich bohémských let. Někdy je to vyčerpávající, zvláště když si navzájem nemůžeme pomoci. Ještě se ve mně bouří krev při pomyšlení, že se našli lidé, kterým by bylo bývalo během posledního desetiletí milé vyřídit Jaroslava Seiferta. Ať už problémy poesie se mění a její barvy se střídají, Seifertova poesie v urputném boji s krizemi zvítězila.

V třicátých a po třicátých letech nevítala mladá Praha mnoho cizích spisovatelů, kteří by byli vzbudili v mládeži iluse a nadšení. Po dvacátých letech to byl pro generaci kolem bratří Čapků Duhamel s Vildracem, liberalističtí humanisté, jejichž prostý a nový lyrický tón byl pro nás zjevením. Zároveň s nimi jsme četli první knihy Julesa Romainse, který měl tehdy světu ještě co říci. K módním autorům patřil Morand, ale to všecko byli spisovatelé, kteří zaujímali k společenskému dění jiný vztah než my. Vildracova lyričnost mně byla drahá, jeho verše přeložené Karlem Čapkem jsem miloval a Vildracův Koráb Tenacity měl pro mne při své prostotě opojnost. Z novějších francouzských spisovatelů jsem zbožňoval především Charlese Louise Philippea. Měl kromě francouzské plastičnosti vidění něco slovanského, čemu ho naučil život a Dostojevskij. Vybral jsem si dokonce tohoto zvláštního ducha za předmět své universitní disertační práce, takže jsem poznal philippeovské materiály zvláště důkladně. Raný André Gide napsal o Philippeovi knížku a zapsal se mně jí do srdce víc než vlastními ranými pracemi. Sociální nota, jak by se řeklo, byla zpívána ve Philippeových knihách s takovou lidskou horoucností a výrazovou novotou, že zvláště pro nás, spisovatele orientované na revoluční myšlenky, se stával Charles Louis Philippe víc než zajímavým a dojemným spisovatelem. Je zvláštní, že francouzští spisovatelé, pokud jsme letmo přišli s nimi do styku, nejevili zdaleka tak veliké nadšení o autora Bubuho z Montparnassu jako my. E. F. Burian složil na tento román opem, která pohoršovala svým prostředím tatíky z Národního divadla a zůstala ke škodě naší hudby neprovedena. Měl v ní zpívat Burianův otec, avšak zemřel dřív, než se představení mohlo uskutečnit, a s ním naděje na realisaci opery vůbec.

Jak už jsem se zmínil, nejvíc styků se soudobým světovým uměním nám přinesli moderní architekti, a v tomto směru udělal vedle Teigeho nejvíc pro šíření našich styků se světem Adolf Hoffmeister. Poznal jsem nejsvětlejší stránku jeho povahy zvláště při našem společném pobytu v Moskvě na Prvním všesvazovém sjezdu sovětských spisovatelů, když jsme sdíleli společný dvoupokoj v hotelu Metropol. Umění nemračiti se, poradit a pomoci méně zkušenému, jazykové schopnosti, nadání literární, malířské, všeobsáhlé znalosti věcí i lidí a neúnavná pracovitost dávaly Hoffmeistrovi vždycky zvláštní postavení v každé delegaci určené do ciziny. Byl jsem s ním v Paříži u Joyce, který ho přijímal s velikou pozorností, a všude, kam jsme přišli, viděl jsem, jak je Hoffmeister oblíben. Řekl bych, že je skoro trestán za svou mnohostrannost. Člověk nedovede pochopit, že spisovatel, jako je Adolf Hoffmeister, nedostal dosud státní cenu za své zásluhy literární, stejně jako je nepochopitelné, že ji nedostal za své podivuhodné dílo výtvarné. Necení se v Čechách trochu příliš lenost? Nezdá se být snížená umělecká výkonnost něčím, co je u nás odměňováno jako domnělý projev hlubokomyslné geniality, která si dává na čas? Je třeba zúčtovat s takovou pseudomystikou a hodnotit lidi podle jejich zásluh. Jsem si jist, že znovuzhodnocení Adolfa Hoffmeistra je věcí dohledné doby a že by bylo aktem spravedlivým.

V letech třicátých či nedlouho po nich seznámil jsem se s dvěma bulharskými spisovatelkami: s Dorou Gabe a s Bagrianou. Měl jsem milou příležitost doprovázeti je na cestě po některých českých městech a s Dorou Gabe jsem navštívil Bratislavu. Při té příležitosti překládali jsme s Dorou básnické prózičky z její knížky pro děti, nazvané Dávno, která mě na každé své stránce okouzlovala svou zvláštní poetičností a zvláštním druhem citu, který byl do nich zaklet. Od té doby, co znám volné verše Nazima Hikmeta, musím dosti často myslet na lyrismus Dory Gabe, který jako by měl něco rodově blízkého lyrismu tureckého básníka. Tehdy byla, myslím, Dora Gabe s Bagrianou hosty Penclubu. Později po válce pomáhaly své vlasti a jejímu novému vedení všude, ve všech oblastech, kde bylo potřeba. Z veršů Bagriany si vzpomínám zvláště na báseň Pták s ocelovým srdcem, v níž pokračovala v moderní básnické tradici Vladimíra Majakovského.

Jednou proběhla Prahou jako blesk skupina moderních polských básníků. Srazili jsme se v nějaké vinárně, bez schůzky, čistě náhodou, řekli si, že naše zaměření je vcelku blízké, a rozešli se na nějaké pražské ulici v hloubi noci. Jestli se příliš nemýlím, byl mezi polskými básníky také Tuwim, jehož verše jsme v Praze znali. Z básníků Sovětského svazu jsme byli nejvíc spřáteleni s Iljou Erenburgem a jezdíval k nám jako domů. Znal nás a myslím, že viděl tak trochu dopředu, co z nás kterého bude.

Tu a tam přijel mezi nás z Paříže malíř Josef Šíma, kterého jsme si vážili pro jeho osobitý tón umění a kterého jsme měli rádi pro jeho mírnou povahu, která měla cosi mezi srdečností a ironií. Znali jsme Šímovy lodě, které dovedly nejprostšími prostředky vyvolávati dojem barevných přístavů. Šíma uměl malovat víc než své téma, dovedl ztělesnit jeho atmosféru, aniž se potřeboval uchylovat do světa umělého výtvarného plánu. Jeho portréty, zvláště jeho podobizny ženy, měly něco fascinujícího a Šíma byl v nich svůj, jakož i v těch obrazech, kde maloval podivné fautomatické tvary, jejichž nadreálné vlastnosti nevylučovaly jejich reálný dosah. Šíma jezdíval do Brna k tatínkovi, který tam byl profesorem kreslení a rád se chodíval koupat s Petrem Bezručem, s nímž byl spřátelen. Snad právě proto, že žil již dlouhá léta v Paříži v prostředí, kde vám nikdo nic zadarmo nedá, byl zdrženlivý, ba i trochu opatrný ve styku s lidmi a své názory, ač se jich vždy a všude držel, pronášel na půl úst. Scházel se s mladými literáty, kteří vydávali časopis Le Grand jeu, a snažil se tam uplatnit v překladu naše básně. Štýrský Šímu nesnášel, žárlil na něho, utíkal z Národní kavárny, kde jsme se scházívali, a zatvrzoval se v srdci proti nám všem. Nejlepším Šímovým kamarádem byl pro všecky časy Bedřich Feuerstein. Byli si blízcí věkem i způsobem, jakým se dívali spontánně na život a svět. Myslím, že vlny, které se jedné neděle zatáhly pod Trojským mostem nad hlavou mladého muže, který podlehl zoufalství, se rozlily tenkrát i nad bytostí Josefa Šímy.

Uplynulo mnoho času, než jsem poznal osobně Josefa a Karla Čapka. Byla již řeč o tom, jak jsem přišel v roce 1926 s Vladimírem Vančurou na pozvání Karla Čapka do jeho vilky na Vinohradech právě v den, kdy tam byl president republiky T. G. Masaryk. Povšiml jsem si, jak úzkostlivě záleží Karlu Čapkovi na tom, aby měl president pocit, že jde všecko jako na drátkách. Já mu toto jeho svaté přání poněkud pochroumal, avšak Karel Čapek se na mne proto nerozhněval. Měl rád lidi, o kterých věřil, že mají literární nadání a odvahu uskutečnit své literární plány. Pozval mne ještě jednou, když byli s Josefem Čapkem sami doma. Tenkrát se mluvilo o poesii a Karel Čapek se přiznal, že by mu zabránil ostych či stud, kdyby měl psát v první osobě lyrické básně. V dramatu, kde byla lyrika projevem třetí osoby, neměl zábranu psát, jak psal. Tento večerní rozhovor o lyrice mně značně přiblížil autora Zářivých hlubin a jiných podivuhodných děl. Umělé zaujetí naší generace proti Karlu Čapkovi a jeho dílu pramenilo z důvodů politických a bylo staršího původu. Čím častěji jsem měl příležitost mluvit byť i letmo s Karlem Čapkem, tím více mne opouštělo sektářské zaujetí devětsiláka proti příslušníkovi jiného přesvědčení a cítil jsem k němu stále lidštější vztahy. Jeho oči byly překrásné a život v nich nevšední. Nelze si zapírat, že i Karel Čapek měl intelektuální předpojatost a že si těžko vybaloval člověka z vignety jeho směru. Čapek chtěl sloužit, chtěl svým uměním vzdělávat národ, avšak nezapomeňme, že veliká část jeho díla je nová, literárně udivující a krásná ve vyšším slova smyslu. Josef Čapek uplatňoval v svých knihách subjektivitu bez bázně a skrupulí, kterých se Karel Čapek nikdy zcela nezřekl. Nezapomeňme, že Josef Čapek dovedl sám sobě objevit Lautréamonta. I když se k němu neznal, i když ho ponechal v svém Leliu na návštěvě, aniž řekl zcela prostě jméno svého hosta, rozpoznal v jeho poesii velikost. Nehněval se na mne, když jsem o jeho padesátce tohoto Lautréamonta v něm prostě usvědčil z přítomnosti, a naopak, zdálo se mi, že si oddechl, když došlo z mé strany k tomuto literárnímu odhalení. Věčná škoda, že bratří Čapkové nejsou mezi námi. Česká literatura neměla dosud mnoho osobností tak vynikajících jak oni.

V září 1932 šel tatínek do pense a naši se stěhovali do svého domečku, do Brna, který si dva tři roky předtím koupili. Svědčí o mém poměru k vlastnictví, že jsem nenašel za ta tři léta chvilku času, abych si šel domek prohlédnout. Když jsem pomyslil v Dalešicích na svých večerních procházkách na to, že se budeme stěhovat, představoval jsem si v duchu kdesi pět minut za městem pouliční lampu, chřestící ve větru. Kromě Mahenovy osobnosti a vzpomínky na měsíc prožitý v královopolském zámečku a v opuštěném bytě na Falkensteinerově ulici nic mě k Brnu nepoutalo. Brno při vjezdu a odjezdu vlakem neukázalo mně nikdy vlídnou tvář, a tak žádná iluse mě neměla vzhledem k tomuto městu v moci.

Tentokrát jsem seděl s maminkou a sestrou na kozlíku našeho stěhovacího auta, ve kterém bylo všecko, co tvořilo moje dětství. A přece ne všecko: některé chatrné kousky nábytku nechali naši v Dalešicích a mezi nimi kredenc, která byla popsána různými mými údaji a údaji mé sestry, kdy k nám přijela tetička Anežka s babičkou, co nám přivezla, anebo kalendáriem našich zabijaček. Bylo těžko svádět maminku, aby si zatěžovala nový byt v Brně takovým haraburdím, a bylo po jejím, některé moje vzpomínkové předměty zůstaly v Dalešicích.

Byl krásný zářijový den a pro mne bylo spojeno s podivným pocitem, že se vzdaluji od dalešické školy, od mezí za školou, kde kvetly vlčí máky, od pocitů, které jsem si nazýval rozvratem podzimu, od pozorovacích bodů, z nichž jsem obezíral celý kraj svého dětství, kopec nad Rouchovanami, šamikovský lom, známé tavíkovské lesy v dálce a obzor, na kterém se tyčila věž zvaná Babylón. Poměrně nejméně horoucí vztahy mne poutaly v Dalešicích k lidem: Neznal jsem jich mnoho a věděl jsem tedy, že po nich nebudu příliš truchlit, jako jsem truchlíval a ještě dnes někdy truchlím po lidech ze Šamikovic, vedle nichž jsem rostl a vyrostl. Přerušili jsme jízdu a rozhlíželi se po kraji, který nám nic zvláštního neříkal, a přece byl krásný jako kraj z knížky, kterou čteme s velkým zaujetím. Tatínek jel v dalším stěhovacím vozu. A já jsem se cítil být doma na té cizí silnici, neboť se mnou byla matka a věci, které spolutvořily po léta můj domov. Neměl jsem proč truchlit po holých stěnách školy, odkud jsme se právě odstěhovali, a v mém srdci bylo plno svobody.

Přál jsem si, abychom při vjezdu do Brna a cestou Brnem neupoutali na sebe pozornost, neboť jsme byli přece jen tak trochu komediantským spřežením a člověk je v rozpacích, má-li být svými bližními přistižen při mimořádné situaci. Ve svém pštrosím přání být neviditelný udělal jsem si neviditelným Brno a dokonale nic jsem z něho neviděl. Až teprve těsně před kapličkou v Žabovřeskách jsem upřel oči do údolí, kam jsme vjížděli jako do nějakého slunečného, požehnaného kraje. Žabovřesky byly v roce 1932 mnohem méně zastavěny, než jsou nyní. Jejich pole se třpytila a lesíky nad nimi byly okouzlující. Jak jsem byl rád, že je hezké počasí, že si nemusím nic odmýšlet ze svých prvních dojmů, které mně uchystal můj nový domov. Náš nábytek mizel v domku a já, který mívám za takových okolností vždycky naspěch, byl bych nejraději nutil ženy, aby pověsily záclony. Šlo o to, který pokojík si vyberu za své sídliště, neboť jsem si umiňoval, že budu jezdit do Žabovřesk stejně často a stejně rád, jako jsem jezdíval do Dalešic, a že tu budu pracovat. Vybral jsem si dost veliký pokojík, který měl jen jednu nevýhodu: zbytečně malé okno. Bylo však těžko pomýšlet na nějakou stavitelskou adaptaci tohoto okna, a tak jsem se je snažil zvětšit trikem pomocí záclon. Ano, v mém pokojíku musely být pověšeny ještě tohoto jasného odpoledne, na tom jsem trval a v tom jsem si nedal od nikoho nic rozmluvit. Poněvadž do tohoto pokoje vstupovalo slunce vždy nějakou hodinu před západem, měl jsem být již dnes svědkem tohoto divu a jsem vděčen přírodě, že mně přichystala sluneční přivítání.

V Monaku 1933

V Monaku 1933

S Paul Eluardem a André Bretonem v Praze 1935

V Paříži v bytě básníka Eduarda 1933

Na řece Svratce

Byt ve Střešovicích

Básníkova matka 1937

Básníkův stůl v opuštěné zahradě v Žabovřeskách

Můj psací stroj ležel na stolečku a mohl jsem klidně usednout k rozepsanému románu a pokračovat v něm.

Mezitím přijel tatínek s druhým stěhovacím vozem a na skládacích pracích se pokračovalo. Ačkoliv jsem byl zvědav poznat krásné přírodní okolí domku, nevykročil jsem z něho dnešního dne, abych si zapsal do mysli atmosféru jeho vnitřku. Domek měl prostornou půdu, kde našel své místo můj starý studentský kufr, ve kterém jsem měl uloženy rukopisy, různé revue a korespondenci. Já byl jaksi odstěhován a bloudil jsem očima po jasném zářijovém nebi, které mě vítalo svým blankytným praporkem. Navečer se rozšířil prostor před mým oknem a zvětšoval či zmenšoval se podle toho, jak daleko či blízko se pohybovala světélka ujíždějících dopravních prostředků. Jediným zvukem, kterým mě obdarovával tento vzdálený cvrček města, bylo vzdálené cinkání rozjíždějících se tramvají. Provázel mne blažený pocit při pomyšlení, že mohu sběhnout z této domácí tišiny na tramvaj a podílet se s velkoměstem o jeho radovánky.

A přece trvalo dosti dlouho, než jsem z tohoto domku v Žabovřeskách navázal styky s Brnem a s lidmi. Domek v Žabovřeskách zůstával pro mne nadlouho tím, čím mně byla dalešická škola: místem, kde jsem žil samotářský život a kde jsem pracoval. A jak se ukázalo, pracoval jsem i v Žabovřeskách mnoho. Měl jsem malý dřevěný stůl, jehož měkké dřevo bylo maskováno primitivními „léty“, a stejně chatrnou knihovničku, do které jsem složil knížky a své vlastní literární práce. Pěkného papíru jsem měl vždycky až příliš mnoho a zásoboval mne jím švagr Toník, jehož maminka měla na Moravě knihkupectví a papírnictví. Bez větších zásob papíru bych byl ani nedovedl psát, neboť jsem dělal tři průklepy a pracoval jsem hodně. Jinak byl můj pokojík střízlivější, než by se bylo slušelo. Teprve když se po maminčině smrti nastěhovala sestra do domku v Žabovřeskách se svým nábytkem a já si přál zařídit svůj pokojík pro tatínka způsobem, který by ho spojoval v kostce s celým jeho životem, udělal jsem z pokojíka jakési domácí museum, které mu dalo složitou chuť. A tatínek tam rád bydlel, poněvadž jsem ho obklopil vším, co pro něho mohlo v životě něco znamenat. Člověk by nevěřil, kolik věcí se vejde do pokoje, když je rád vidí pohromadě. Domnívám se, že by měla lidská společnost ve svém vývoji k vyššímu sociálnímu stadiu umožnit starším lidem, aby měli své rodinné domky. Člověk má mít právo snít o něčem, co by bylo výsledkem jeho práce a čemu by vtiskl svou pečeť.

V proporci roků, které jsem měl do budoucna prožívat, se leccos změnilo: Poněvadž můj byt v Střešovicích a náš domek v Žabovřeskách byly, abych tak řekl, pět minut za městem, rozdíl mezi městem a vesnicí se v mém životě ponenáhlu ztrácel. Ale ať se ztrácel jakkoliv, místo, kde jsem žil pod jednou střechou s tatínkem a s maminkou, mělo vždy skrytý smysl venkova, a město, kde jsem žil bez nich, bylo městem v plném slova smyslu.

Po mnoha stránkách jsem měl výhodu, že nebydlím v létě na čistém venkově. Když jsem v Žabovřeskách napsal své denní stránky, měl jsem na skok k otevřené řece, v níž bylo celkem slušné koupání. Společnost mně tu dělaly, než jsem uzavřel svá pozdější brněnská přátelství, děti z Žabovřesk, a nic nebylo venkovštějšího než jejich povykování. Vracel jsem se domů obestřen vzduchem, který se opíral o polní květy, odpočat a posílen na práce příštího dne. Neboť jsem jen velmi málokterý den zanedbal práci. Můj život v Praze mě stál příliš mnoho drahocenného času, než abych jím mohl plýtvati v době, kdy jiní lidé měli prázdniny a kdy já jsem se připoutal k nejintensivnější práci.

To, co město obvykle na úkor venkova nemá, Žabovřesky, nebo lépe řečeno úsek, kde jsme bydleli, měl: hvězdnou oblohu. Moje večery, moje procházky, to byla od dětských let hvězdná obloha. Proměnlivé měsíční čtvrti, hvězdná znamení, třpytící se a jakoby zmrazené oběžnice. Praha mně obvykle nedávala tolik svobodného pohledu vzhůru. To jsem všecko měl, sotva jsem se postavil na schůdky před domek. Na kopci, kde stály vily, splývalo nebe pozemské s nebeským a navzájem se stupňovala v své hmotnosti. Byla to hmotnost uhrančivá, jakou miluji na poesii. A téměř nic jí nebránilo. Jen prskavý pohyb elektrických jisker při vyskočení kladky tramvaje.

Na rozdíl od Prahy, kde jsem si během let zvykl tak trochu bydlet v kavárnách, Brno kaváren mně zůstalo až na jeden dva případy skryto. Občas jsem vstupoval do Bellevue a do Musea, abych tam šel pozdravit Jiřího Mahena, který v těchto kavárnách hrával se svými starými přáteli kulečník. Mahen mě vítal svým flétnovým hlasem rozezpívaného kosa, schoval si mě u některého stolku opodál kulečníkové hry, a když byl hotov s „dědky“, přicházel za mnou vypít svou kávu a vykouřit viržinko. Když ovzduší kavárny si nás usmyslelo týrat konvencí, bral mě rychle pod paži a šli jsme se toulat po Brně: kolem knihkupectví, květinářství, obchodů s rybářskými předměty či filmových plakátů, a když byl čas, aby šel Mahen k večeři, loučil se se mnou, řka velmi něžně, že ho Karlička čeká. Jindy jsme šli oba večeřet k Mahenovi, a když nebyla Karlička doma, povečeřeli jsme v některé brněnské restauraci, a tu obvykle brala Mahenova tvář na sebe mussetovskou melancholickou tvářnost, jež tvořila půlku Mahena.

Jindy jsme se rozloučili hned v kavárně Bellevue, neboť Mahen měl vždy plno kulturně politických úkolů, do nichž mě nezasvěcoval, neboť je pokládal za své občanské povinnosti.

Jednou, když jsem čekal na Mahena v Bellevue, přivedl mně usměvavého mládence menší postavy, s nímž prý si budu docela jistě rozumět. Podle toho, co mně mládenec říká, známe se už nějaký čas od brněnské premiéry Milenců z kiosku, po níž jsme se zúčastnili s brněnskými herci a příslušníky levice pěkného večírku v jednom brněnském baru. Ostatně vzpomínám si, že mně právě tento kamarád poslal krátce po onom večírku dopis, doprovázený jeho fotografií: byl to spisovatel pro děti J. V. Pleva, který tenkrát učil na škole v úřednické čtvrti, tedy nedaleko Žabovřesk.

Mám někdy za zlé sám sobě, jak tvrdošíjně setrvávám v jakémsi „somnambulismu“ při seznamování s lidmi. Není pravda, že jsem se nejrychleji seznámil s těmi, kdo pak zůstali mými nejlepšími přáteli. Tentokrát jsem prostě čekal na Mahena, a přišel-li kamarád, jehož půvab, kořeněný jistou naivitou, byl přímo předurčen, abych se v něm zhlédl, mé oči přesto příliš často bloudily ke kulečníku, na němž hrál Mahen svou partii. Ale Mahen byl příliš taktní, než aby se zbavil dvou mláďat, která se na něho lepila, a vrátil se k našemu stolečku, aby svou bouřlivou fanfárou navodil naše krátké spojení. Doprovodili jsme ho k jeho bytu a dali se pěšky na cestu do Žabovřesk, která se nám během času proměnila v cestu kouzel. Dám si na čas, bych vylíčil pravdivě, jak se stal Pleva mým ze srdce blízkým kamarádem.

Tentokrát, doprovázeje mě do Žabovřesk, upíral oči k nejnešťastnější vidině: k vidině své svatby, kterou chtěl uskutečnit během měsíce v Praze. Podle toho, co mi svěřil, zná svou nevěstu již delší čas, ale stýkají se zřídka. Když mě požádal, abych mu byl při svatbě svědkem, souhlasil jsem, a přece mi nebylo možno zamlčet mu pověrčivou obavu, že umělec na svatbě neznamenává štěstí. Ale kromě těchto úvah, jejichž cena byla problematická, má pro mne první večerní procházka s Plevou Brnem něco z půvabu procházek příštích. Hvězdy se zdály být veliké a nabité velikou světelnou září. Pleva nadto mluvil zajímavě o vesmíru a v mém srdci se rozhosťovaly dobré pocity.

Odejel jsem do Prahy, zapomněl už docela na večerní procházku do Žabovřesk, když jednoho rána v Praze v mém střešovickém bytě probudil mě zvonek. U dveří stál J. V. Pleva a s úsměvem mi sděloval, že si mě chce odvést na svatbu, která se koná v poledních hodinách. Plevovi to slušelo a jeho optimismus byl právě tak provzdušený jako jeho vlasy. Byla, myslím, sobota a nezdržel jsem Plevu ani o půl hodiny. Sedli jsme si do kavárny Metro, a jaké bylo mé překvapení, když tam seděl a čekal na nás druhý Plevův svědek, Vincenc Makovský. Vyvrátil Plevovi mé tvrzení, že básník na svatbě přináší smůlu, zato však pádnými důkazy nás nezvratně přesvědčoval, že sochař je s to pokazit každou svatbu a nemá na ní účinkovat nejen jako svědek, nýbrž ani jako host.

Když Pleva na chvilku odběhl z kavárny, všiml jsem si s Makovským dvojice, která tam právě vstupovala: nevěsta a její otec. Vyměnili jsme s Makovským zoufalý pohled, který neříkal víc ani míň než „pryč odsud“. Bylo však pozdě a také ženich přicházel, milý, bezstarostný, ke všemu odhodlaný.

Když jsem říkal později Plevovi, že bych ho byl nejraději odvedl z Metra a nechal zmařit svatbu, zapřísahal se mi, že by mě byl uposlechl, a já mu věřím. A přece je těžko, abych opřel svůj tehdejší dojem o jakýkoliv rozumný důkaz.

Jelo se na smíchovský úřad a obřad byl s neobyčejnou rychlostí vykonán. Pak byla svatební hostina v restaurantu na Václavském náměstí. Pohled, který jsme tu a tam vyměnili s Makovským, svědčil o tom, že ani vnější okázalost, s níž probíhala svatební hostina, nedovedla nás zbavit nedůvěry v tuto svatbu. Také nevěsta měla svého svědka, a byl to patrně její dobrý známý. Ani on nepřispěl k usmíření našich duší. Usmíval se provokativním způsobem, a přitom se mu nedalo nic vyčisti.

Když se byla svatba vyfotografovala u Sudka, omluvili jsme se s Makovským a šli po svém. Ani teď se naše výřečnost nehodlala rozvázat a hloupě jsme mlčeli. Teprve před rozchodem řekl Makovský svým rozšafným způsobem: Ale kdepak, sochař na svatbě nikdy neznamená štěstí.

Uplynulo několik měsíců. Byl jsem v Brně na prázdninách a právě jsem vystupoval na plovárně Riviéry z vody, když mě s bouřlivým překvapením vítal opálený naháč, který právě hodlal vstoupit do řeky: byl to J. V. Pleva. První zpráva, kterou mi sdělil, byla zpráva, že už je jeho manželství rozloučeno a že je opět svoboden. Nic z toho, co mně Pleva vypravoval, mě nepřekvapilo, a netajil jsem to před ním. Ano, můj přítel se měl stát předmětem nejhoršího lidského komplotu a jen samo dobré nebe nad ním uchránilo ho nejhorších důsledků. To, co mi vypravuje, nepatří už k těmto pamětem. Ale během svého vypravování soustředí na sebe tolik mých citů, že odcházíme z brněnské plovárny jako staří horoucí přátelé. A bylo-li tentokrát dvanáctého srpna, či dal-li tento den na sebe nějakou chvilku čekat, záminka, že má Pleva narozeniny, pozvala mě do jeho kouzelného bytu nad Wilsonův les, kde jsme tehdy a později vždycky prožili krásný podvečer. Dodnes vidím Plevovu velikou knihovnu, již vázal většinou jeho skvělý bratr z Nového Města, ale kde si vázal J. V. Pleva několik svazků také sám, když se byl vyučil jako hoch knihařství. Vidím ještě dnes staré Kralické bible, které provázely život a smrt příslušníků Plevova rodu, českých bratří. Ještě teď cítím hustou chuť jihomoravských vín, kterým zásobovali čas od času mého přítele jihomoravští vinaři. A veliké hrnky-pieroty s černou kávou, jakou nedovedl uvařit nikdo jiný než Pleva. Poznal jsem během času Plevovu maminku, která dodnes krášlí dny svých dětí, Plevova modrookého tatínka a všecky jeho sourozence, v jejichž očích převládá barva blankytu, a vzpomínám na dny, kdy brzy odpoledne zazněl u nás v Žabovřeskách zvonek a tatínek otvíral panu kolegovi, který se stal upřímným přítelem celé naší rodiny. Předčítal jsem mu obyčejně ze svých rukopisů výsledky své dopolední práce a pak jsme šli k řece, plavat a donekonečna si vypravovat o svých životech a láskách. Propadli jsme tehdy tabákovému opojení, dělali z pursičanu cigarety, které nás unášely málem do světa divů, a řešili otázky, které vyplývaly z našeho revolučního pohledu na svět. Když přejel po Pisárkách v neděli na konci léta poslední zmrzlinář, když krajina se naladila do teskna, sotva jsme se odvážili říci nahlas, že zítra končí prázdniny a začíná nový školní rok, že od zítřka jeden z nás už bude méně svoboden, že rok je za námi. Tak se začalo naše přátelství, kterému nebylo s to ublížit nic, ani prchající čas, ani bouřlivé dějiny, ani lidé. Nepochybuji o tom, že J. V. Pleva půjde ještě často tímto rukopisem. Makovský se patrně nemýlil, když tak zcela nevyhání básníka ze svateb. Byl jsem na druhé Plevové svatbě ve dnech, kdy Brno pod nacistickou okupací bylo nejtruchlivějším městem na světě, svědkem na jeho svatbě, a manželství, které vzešlo z této svatby, je jasné, čisté, šťastné. Jak by mne to nedělalo šťastným! Ale člověk má bloudit, člověk musí bloudit. A i ten skřivánek zpívá svou píseň v čase.

Konečně byl v mé kapse znovu pas, který mne opravňoval cestovat do všech zemí Evropy, a příslušná kolekce cestovních lístků, které mně vystavila čs. dopravní společnost. Chtěl jsem se vyhnout Německu, ze kterého přicházely nepříznivé zprávy, a rozhodl jsem se pro cestu do Francie přes Vídeň a Švýcarsko. Kromě jiných potěšení, která mně měla přinést tato cesta, byla naděje na dvoudenní zastávku u rodičů v Brně. Dubnový podvečerní vzduch na Příkopech a Národní třídě měl cosi laskavého, co potřebuje člověk, když se s něčím loučí. A brněnské ráno, když jsem odjížděl směrem k Vídni, třpytilo se jitřními paprsky a bylo už docela jarní. Tak jsem si nemohl přát hezčí den na cestování a také mé procházky po Vídni se těšily z dobré pohody. Ať bylo sebekrásněji, zařekl jsem se, že nenapíši před návratem z této cesty ani verš. A neprohloupil jsem. Krásné dny, které mě očekávaly, ukládaly se do mé paměti a neboťil jsem si je prací. Když jsem dokázal projet Alpami a nezaznamenat si ani jediný bizarní obraz ze svého putování s alpskými fantomy, bylo jisto, že vykonám celou cestu bez skrupulí, bez obav, že na poesii zbude méně, než jsem si jí hodlal nakonec přinést z cesty. V Paříži, jak bylo předem smluveno, měl jsem se setkat ještě v den svého příjezdu v rue Richelieu v hotelu de Bretagne s Jindřichem Honzlem, který měl přijet od Štrasburku. Nedělal jsem si starosti a hroužil jsem se do alpských zákrutů, jež si pohrávaly s naším rychlíkem a které s přibližujícím se večerem nabývaly hroznou tvářnost. Konečně, když noční tma proměnila Alpy v hukot, usnul jsem a procitl za časného jitra v nějaké líbezné francouzské krajině, vznášející se na slunečních paprscích. Předtím jsem otevřel několikrát oči na francouzských nádražíčkách, která se lišila celým svým stylem od rakouských a švýcarských. Ta nádražíčka měla už něco z francouzských básniček, i když to byly snad jen svérázné plechové reklamní tabule na byrrh a dubonnet. A ta nádražíčka vyzváněla do mého spánku jako budíček. Od chvíle, kdy vyšlo slunce, jel jsem v oslnivém světle pěnivou krajinou, kde jména měst citovala už francouzské dějiny a slávu výtvarného umění Francie.

Těsně před vjezdem do Paříže jsem usnul, snad abych toto město legend poznal tak trochu jako ve snu. Vlak se vřítil na Západní nádraží a já jsem si dal hodně na čas, abych před nádražím prohlížel si chodce za chodcem, není-li mezi nimi Jindřich Honzl. Když jsem došel k přesvědčení, že můj přítel není patrně ještě v Paříži, postavil jsem se před tabuli podzemní dráhy, abych si dobře promyslel podle pravidel, která jsem znal, kde je nejbližší stanice, od níž bych se dostal k hotelu de Bretagne. Bylo to zřejmé náměstí u Bursy a můj první pokus jet podzemní drahou se povedl. Nějaký opilec v Metru se snažil zavést se mnou rozhovor, utržil však smích svých spoluobčanů a já jsem si oddechl.

V hotelu de Bretagne měli hlášen předem i můj i Honzlův příjezd. Přijel jsem tedy dřív než kamarád a měl jsem dosti času umýt se a odpočinout si. Teď, kdy bylo mé zavazadlo na místě určení, nebylo těžké projít ulicí Richelieuovou na náměstí Francouzské komedie a odtud se vrhnout směrem k Palais Royalu. Byl krásný den a všecko tu bylo pro mne nové, unášející. V rue Pyramides jsem si uvědomil, že je tam cestovní kancelář, na niž se obrátím před odjezdem z Paříže. Něco mě nutkalo, abych se vrátil na Gare de l’Est a šel se přesvědčit, nepřijel-li zatím Honzl do Paříže. Když nebyl na nádraží, sedl jsem si do nedaleké restaurace, dal si prostý oběd, kořeněný výborným červeným vínem, které rychle stoupalo do hlavy. Před tabulí podzemní dráhy, na jejíž mapce jsem studoval již dopoledne přestupné stanice, mohlo mne potkat dobrodružství. Dáma, která doprovázela muže, který hledal na mapce spojení, dotkla se mně náhle způsobem, který svědčil víc než o její laxnosti. Muži neušlo toto její gesto a jal se chrliti na ni nadávky. Paříž si chtěla tedy patrně v mých očích vysloužit svou lehkomyslnou pověst a já jsem měl co dělat, abych se ubránil záchvatu smíchu.

Je vidět, že mne noční cesta Alpami a Francií neunavila, neboť jsem se rozhodl dát se směrem k velmi vzdálenému arrondissementu, kde bydlela žena, která byla Musou mé Pantomimy. Ani tentokrát jsem neměl štěstí. Moje přítelkyně, která ostatně nevěděla, že přijedu, byla právě ve vnitřní Paříži. Tak jsem se musel spokojit malou písemnou zprávou, kterou jsem jí nechal v jejím pěkném hotelu. Když jsem se vrátil do rue Richelieu, vítal mě mezi dveřmi hotelu Jindřich Honzl, který na rozdíl ode mne znal Paříž. Byl jsem šťasten, že tisknu ruku svého kamaráda, kterého jsem měl srdečně rád a jehož umění jsem si vážil. Měli jsme společný plán: napsal jsem obšírný scénář, jehož hlavní postavě jsem dal poněkud přeludný vzhled francouzského herce Fernandela, tak jak jsme ho milovali v jeho filmu Mládenec paní Hussonové. O výrobu mého filmového výtvoru se zajímal filmový podnikatel Vančura a Honzl měl film režírovat. Podle předběžných hovorů, které jsme měli v Praze s panem Vančurou, nejevilo se být nemožným získat Fernandela, a tak jsme si dali schůzku na druhou polovinu května do Monte Carla. Neměl jsem k podniku důvěru a má cesta, která byla prostě cestou, s níž jsem už dávno počítal, nedávala si žádné omezení. Přešli jsme s Honzlem na Velké bulváry, které se mezitím zavinuly do všech svých světel, a já jsem se oddával štěstí velkolepé pařížské podívané. Cestou domů jsme se zastavili v prvním poschodí restaurantu ĽUnivers a povečeřeli tam. Pro Honzla měl pobyt v Paříži jednu stinnou stránku: držel přísnou dietu a rozhodoval se pro restauranty pod zorným úhlem této diety. Pobyt v Paříži byl pro něho dražší než pro lidi, kteří mohou jíst všecko, a chodil někdy do českého restaurantu jen proto, aby tam dostal krupičnou kaši. Než se setkal se mnou, dal provést rozumnou věc. Vybral pěknou dvojgarsoniéru s koupelnou a přestěhoval do ní i z mého pokoje zavazadlo. Bydleli jsme tedy královsky, a to mělo velmi dobrý vliv na náš pobyt. Bylo hezké, když jsme mohli z pokoje do pokoje večer před spaním žvanit ze svých lůžek, vtipkovat a smát se. Honzl čile korespondoval s Prahou a hodiny po poledni trávil na lůžku nad psacími potřebami.

Poznával jsem tedy některé kouty Paříže s Honzlem a některé bez Honzla. Obojí způsob měl své kouzlo a poddávali jsme se mu vždy s radostným očekáváním, co nám přinese. Já na nic nespěchal, Honzla však začaly znepokojovat telegramy pana Vančury, který bydlel se svou ženou v Monte Carlu a naléhal na Honzla, abychom konečně přijeli. Litoval jsem, že pro nejistý výsledek, který se mně rýsoval v budoucnu stále mlhavěji, máme učinit konec svým pařížským dnům, jež se rozvíjely s blahodárnou pohodou. Sešli jsme se v Paříži s Adolfem Hoffmeistrem, s ženou Jana Wericha a s Janem Zrzavým, který tu ostatně bydlel. Jednoho dne mne čekalo setkání s Bohuslavem Martinů a s jeho ženou. Martinů mě nechtěl nechat odpočívat: chtěl, abych mu napsal text pro jeho lidová oratoria. V Honzlové fotografickém materiálu jsou zajímavé obrázky ze všech těchto setkání.

V době Hoffmeistrovy pařížské návštěvy vzal mne s sebou tento můj přítel k Jammesu Joyceovi. Tento krásný stařec, téměř slepý, bydlel v nové pařížské čtvrti v moderním domě mezi knihami, které ležely všude na zemi v jeho pokoji, jak patrně vypadly z ruky Joyceovy sekretářky. Hoffmeister přivezl Joyceovi, myslím, tenkrát výtisk Anny Livie Plurabelly, kterou přeložil. Snažil se Joyceovi vysvětlit, jakých analogií použil v českém jazyce, aby vyjádřil Joyceovu složitou duševní hru s významem slov. A Joyce, který měl přese všecko něco profersorského, hroužil se do těchto výkladů jako učenec, který chce přijít všemu na kořen.

Jindy jsme šli navštívit s Hoffmeistrem Jeana Cocteaua. Jeho služebná ho omluvila, řkouc, že po celou noc nespal pro bolení hlavy a že právě usíná. Měli jsme sotva kdy prohlédnout si velikou teutonskou hlavu, umístěnou v předsíni, a talíř s účty, položený na stojánku těsné vedle dveří. O tomto talíři s účty zlí jazykové leccos klepali. Nepřijeli jsme však do Paříže vypravovat pomluvy o těch, které jsme navštívili.

Tak letěl čas a Honzlova dobrého rozmaru ubývalo. Začal si vyčítat, že ztrácí v Paříži dny, zatímco v Monte Carlu se nám jich bude nedostávat. I když jsem byl jiného názoru, řekl jsem Honzlovi, že se mu ve všem podřídím.

Po všem tom krásném, co jsem prožíval v Paříži, po nekonečných toulkách jejími ulicemi, které měly pro mne stále něco nabádavého, po náměsičnické vzduchoplavbě jejími parky, nábřežími, sály Louvru a hospůdkami pro šoféry, nebylo mi příliš veselo, když Honzl určil den, kdy se dáme na cestu do Monte Carla. Touha spatřit moře, ponořiti se do jeho vln a vzdávat se jeho rytmu byla jistě veliká, stesk, který se mne však zmocnil při pomyšlení, že můj pobyt v Paříži končí, byl ještě větší. Znovu a znovu jsem se dával na vycházky známými i neznámými čtvrtěmi a mé smysly se loučily s Paříží.

Konečně jsme usedli s Honzlem na Lyonském nádraží v Paříži do všedního kupé, které se pozvolna zaplňovalo. Venkované, námořníci, kněží a nejrozmanitější společnost, která se pustila, sotva její příslušníci usedli, do karet, společnost stejně počestná jako podezřelá držela na uzdě naše bdění. Vlak měl ujet za noc nejpodstatnější část své trati, část patrně nejméně zajímavou. S večerem se hlásily stanice jako Lyon či Dijon a další vyzváněly už jen do našich dřímot. Nerad jezdím vlakem. Člověk je přikován k jízdnímu řádu a vyřazen ze styku s přírodou. Kdyby byly alespoň ve vlacích stolečky, o něž bych se mohl podepřít loktem, a hned by taková úmorná jízda ztratila část své nevlídnosti. Člověk přece proseděl mnoho nocí za titěrnými stolečky nočních podniků a měl dokonce dojem, že se baví. Tu a tam bylo slyšet z kupé vyhrávání gramofonu nebo harmoniky, neboť Francouzi se neradi nudí a jsou společenští. A tak když už bylo až příliš jisté, že Paříž je sta kilometrů za námi, toužil jsem, aby naše cesta rychle uběhla, a při jednom náhlém procitnutí se mně málem zastavilo srdce: v okně kupé byla záplava světla, a v ní se třpytilo z dálky moře. Teď už nebylo ani pomyšlení, abych spal, teď už nebylo ani pomyšlení, abych čekal na konec cesty. Ano, moře nám ukázalo jenom svůj cíp, ale když zmizelo, rozvíjela se před námi krajina, která celým svým vzhledem, celým svým rozpoložením patřila do říše poesie.

Dojem, jakým nemůže nezapůsobit na člověka, který se zajímal o antickou kulturu, jižní krajina a jižní architektura, je prostě nesmírný. Rodové prvky jižního románského světa s antikou dávají v duchovním životě vzdělaného člověka přímo klíčové postavení k antice. Forma a proporce domků, které jsou rozesety mezi stromy, jaké zná člověk z Giottových obrazů, je vysoce vyspělá, i když jde jenom o prosté domky nejchudších lidí. Vkus pramenící ze starých tradic se dědí z pokolení na pokolení, ať to národ chce či nechce. A poněvadž poslední velikou kolébkou kultury a umění je antika, dorozuměly se evropské národy její pomocí o vnitřním smyslu svých tradic národních. Tam, kde má národ jen svou národní tradiční nezávislost a není ničím poután s tradicemi širšími, zůstává mnohdy isolován ve svých citech a pocitech a lze se s ním těžko dohovořit. Nedostatek smyslu pro antiku ubírá na velikosti i zjevům tak velikým, jako je Dürer nebo Grünenwald. Také křesťanská epocha a romantismus rostly i nerostly na pozadí antického světa. Domky, které předváděly svou strohou krásu před okny jedoucího vlaku, svědčily o tom, že jedeme končinami, na které se směje nikoliv jen slunce, nýbrž i kultura lidu, který má své Homéry.

Naši pražští přátelé nás očekávali na nádraží v Monacu. Všem to slušelo, byli nadmíru opálení, zvlášť pan Vančura, který chodil v bílých šatech. Honzl čekal netrpělivě, co mu řekne o filmovém projektu, od kterého si mnoho sliboval. Byl zklamán, když pan Vančura nevěděl o nic víc než ve dnech, kdy jsme opouštěli Prahu, a upřel do mých očí tázavý pohled. Ukázalo se, že Vančura, který hrál na ruletě, utratil už dávno poslední svůj frank a čekal na nás jako na vysvoboditele, kteří mu mohou pomoci z jeho svízelné situace. Vedl nás ke Casinu, aby nám ukázal moře, které se vlnilo za zádí této budovy, a vypůjčil si desetifrank, prý na zápalky a cigarety, vsadil ho a vyhrál několik set franků. Žel, do večera je nechal v herně a nezbylo mu ani na večeři. Bydleli jsme v nevelikém a příjemném hotelu, jehož majitelem byl mladý divoký zadlužený Korsičan pan Edouard, který se těšil, že mu pan Vančura zaplatí všecky dluhy, až přijede Edouard, jak bylo smluveno, do Prahy.

Když člověk vstupuje ponejprv do moře, jako by vstupoval do nějakých pravěkých mystérií, jehož jazyky jsou ještě v tom stadiu zmatení, v jakém prý ztroskotalo stavění babylónské věže. V místech, kde jsem poprvé vstoupil do Středozemního moře, není umělá pláž, jak jsem ji později poznal v Cannes. Finanční situace pana Vančury byla prostě taková, že nemohl platit za koupání, a koupali jsme se tedy s ním, s jeho milou ženou a dvěma přáteli, kteří propadli ve hře stejně osudně jako on, na zastrčeném místě pod mostem, pod nímž jsme si odkládali šaty. Od chvíle, když jsem poznal slastnou moc mořských vln, jíž se téměř nic nevyrovná, našel jsem tak trochu náhradu za svá pařížská kouzla. Jak se dá očekávat, i při opatrnosti, které jsem dbal, či alespoň jsem si myslel, že dbám, neobešlo se mé spřátelení s jižním sluncem bez svízelného popálení. Ale kdo by se staral, když je mu třiatřicet let, o takové maličkosti, jako je malá zdravotní indisposice. Na jihu, kde dozrávají citróny před našima očima, dovedou ti vyrobit z citrónů tak božský nápoj, že se vyrovná nejlepším lékům. Zamiloval jsem si idylický život v Monte Carlu a bizarní ovzduší Monaca, které má italský ráz a něco z temných koutů poesie Guillauma Apollinaira, který se tu narodil. Před palácem monacké královny stával den jak den ráno pan Edouard, který sem byl předvolán pro neplacení dluhů. Ale v deset hodin byl tento mužíček zase pln energie a jeho hlas se rozléhal na terase jeho Napolitain blízko Lyonské banky.

Neklid, jejž projevil Honzl hned při našem příjezdu, se v něm stupňoval každým dnem. Pan Vančura mluvil méně a méně o našem projektovaném filmu, předstíral však, že není nic lepšího než jej uskutečnit s Fernandelem. Je nesporné, že po události, která nás potkala několik dní před odjezdem z Paříže, o níž se chci nyní zmínit, vyčítalo svědomí velmi silně Honzlovi, že podlehl dopisům pana Vančury a nesetrval ještě několik dní v Paříži, jak bych si to byl já přál.

Jednoho dne k večeru těsně před zavíráním krámů vstoupili jsme s Honzlem do surrealistického knihkupectví a koupili jsme si tam několik knížek, které nás uvedly v radostné nadšení. Byly mezi nimi také Bretonovy Spojité nádoby a stačilo zjistit dotazem, že André Breton bydlí ve čtyřicátém druhém čísle rue Fontain, abychom se rozhodli, že ho půjdeme navštívit. K naší lítosti sdělila nám domovnice, že není doma, že odešel, že neví, kdy se vrátí. Jak tomu bývá často, když situace hrozí napětím, začalo venku pršet. Šli jsme jak ve snu ulicí až na její konec, kde se rýsuje budova Moulin Rouge a kde je na rohu ulice Café Place Blanche. Déšť nepřestával, nezůstali jsme tedy ani na terase kavárny a šli dovnitř ke stolu, který byl ještě volný. Jaké bylo naše překvapení, když jsme pohlédli směrem ke dveřím: naproti nám sedí André Breton.

V knize Neviditelná Moskva popsal jsem naše setkání s Bretonem takto:

„Je to jako scéna z Nadji,“ říkám tomu, kterého jsem nemohl nepotkat v svém životě, tomu, bez něhož by byl můj život nekonečně chudší a smutnější, když jsme přistoupili ke stolu, kde se sešli, přicházejíce takřka v pravidelných intervalech jeden za druhým ti, kteří budou později našimi jedinými přáteli. Paul Eluard, Benjamin Péret, Max Ernst. Poznávám je. Je to jako scéna z Nadji. Hledali jsme André Bretona doma. Byl jsem unaven. Je náhoda, že jsme vstoupili právě sem. „Jsme totéž, co jste vy.“ Četl jsem André Bretonovy knihy a vidím ho. Hle ateliér, kam nás pozval, ateliér z „období spánků“. Jeho hlava je blesk, jeho oči svědčí o tom, že básník bude mít na světě moc, jakou má žena. Jeho ruce jsou měkké, a co jimi svírá, je prostota. Jeho vlasy jsou blesk blesků. On se neopřel ve mně tomu, přicházet do mých snů a dát mi takto najevo, jak na něho myslím. Jednou se mi o něm zdálo po dvě noci. Ráno mně odevzdal listonoš jeho knihu. Věděl jsem přesně, kdy mně nese jeho dopis.

Z tohoto setkání s André Bretonem a surrealisty, kteří během deseti minut obsadili stůl, vzešel můj slib, že napíši Bretonovi několik řádek do revue Surrealismus ve službách revoluce. Ano, těžko jsem odjížděl v první třetině května z Paříže.

Ať už nám přineslo Monaco po Paříži cokoliv velikého či malého, styk s Bretonem a se skupinou surrealistů byl navázán a pro nás z toho vzešly nové závazky. Souhlasil jsem s Bretonem skoro se vším, co vyznával, a přece ne se vším do všech důsledků. Breton došel k přesvědčení, že francouzský básnický jazyk, pokud se podrobuje v poesii rytmu a rýmu, sešel a chce být nahrazen jazykem nezatíženým rituálem. V tomto směru byla čeština v mých očích ještě téměř panenská. Nejenže se nedalo říci, že všecka její slova byla už zrýmována, nýbrž její pohotovost k rýmům a zároveň s nimi k pootvírání nových asociací byla nesmírná. Teprve loňského roku, když jsem byl přítomen, jak Francois Hirsch Kérel překládá mého Edisona, uvědomil jsem si, že možnosti francouzského jazyka, odvislé od monotónního skloňování, přinášejí rýmované poesii nesrovnatelně méně možností než jazyky slovanské. Nevím, dovedl-li jsem tehdy jasně vysvětlit Bretonovi tuto věc, vím však jen, že nehodlal předpisovati češtině a českým básníkům v žádném směru své myšlenky, že je nechce nedialekticky oktrojovat pro jiný než francouzský jazyk. Naproti tomu jsem dobře chápal Hegela, který si přeje pro poesii universální prostý jazyk, který zvláště při překladu z řeči do řeči umožňuje naprostou autentičnost poesie. I když jsem měl dobrou vůli zbavit poesii konvence, nemínil jsem vylít z vaničky s vodou i dítě. Pokud jsem byl citově přesvědčen, že ta či ona vlastnost poesie je jí na prospěch, nehodlal jsem ji obětovati žádnému teoretickému rozhodnutí. Sám jsem používal odedávna dobrodiní „psychického automatismu“, vzdávati se však psychickému automatismu „čistému“ zdálo se mi být spíše slavnostní než oblažující. Kdysi, když byl André Breton s Paulem Eluardem na návštěvě v Praze, bylo to na konci nedělního odpoledne u našeho pražského přítele lékaře MUDr. Josefa Jandy, který byl naším kamarádem, a když mně položil otázku, zdali také dramatické dílo může býti poplatno psychickému automatismu, nemohl jsem nezodpovědět tuto otázku leč kladně. Nešlo ovšem o psychický automatismus „čistý“, neboť o něj nešlo patrně nikdy.

Ano, nyní se vytvářela v Praze atmosféra, v níž vznikla surrealistická skupina. Já s Honzlem jsme od ní jaksi odvraceli úklady, které jí mohly hrozit od lidí špatných úmyslů. Nejvášnivější zájem na založení skupiny měli malíři Štýrský a Toyen, kteří při svých pařížských pobytech se rádi pohybovali v okolí surrealistů. Teige byl tehdy se Štýrským v nepřátelském poměru, který mezi nimi propukl během polemik na stránkách Odeonu. Teige v svém nerozumném a nervosním škarohlídství, kterému občas propadal, jevil se být příliš sektářem a přísným soudcem. Nevím, co měl například proti Josefu Jandovi. Vždyť byl Josef Janda z prvních lékařů, kteří byli průkopníky socialismu a šiřiteli sovětských myšlenek.

Myslím, že tři největší Jandovy životní lásky jsou Kutná Hora, profesor Trýb a Sovětský svaz. Kutná Hora, jeho domov s matkou a ušlechtilým otcem, který v blízkosti Svaté Barbory žil život obětavého venkovského lékaře, profesor Trýb, vědec a umělec v jedné bytosti, učitel, který s vážností přijímá lásku a věrnost svého žáka, a Sovětský svaz, nová hvězda miliónů.

Josef Janda se však narodil s ještě jednou láskou v srdci: s láskou k umění. Viděl jsem jeho kresby z mládí a těžko jim upřít talent. Kdyby jej byl rozvíjel, mohl se stát dobrým malířem. Poněvadž se soustředil v svém životě především na vědu, dal průchod svým výtvarným citům tím, že se obklopil díly nejlepších mladých malířů svého věku.

Kdysi po mé přednášce na Albertově, kde na mne útočili studenti, připojil se ke mně s jedním svým kolegou a potěšil mne svým stanoviskem k mým názorům, které vzbudily na přednášce oposici. Pak jsme se tu a tam setkávali, až jednou mně otevřel svět svých sbírek a svého světového názoru a spřátelili jsme se. Začal chodit mezi nás, zprvu jen v sobotu, neboť jiné dny neměl čas, později i jiný den v týdnu, a srostl s námi, jako by byl jedním z nás. Není nic krásnějšího než přátelské besedy tvůrčích lidí ve chvíli, kdy je jim dopřána chvilka oddechu. Naše besedy byly bouřlivé, každý to ví, každý to věděl. Ale co na tom záleží! Alespoň se nemusíme pokládat za lidi, kterým byl odepřen život. Malíři počítali s tím, že některý jejich obraz z výstavy bude putovat k dr. Josefu Jandovi do jeho sbírek. A Janda je málokdy zklamal. Vědělo se, že svou sbírku budoval s nezištností. Když jsme vydávali své surrealistické publikace, těžko bychom se byli obešli bez jeho pomoci. Ale Janda patřil k nám a měl radost, když mohl realisovat dobrou myšlenku.

Neděle, kdy jsme u něho byli na návštěvě s Bretonem a Eluardem, mi nevymizí z paměti. Jednak se naši francouzští hosté seznámili s díly mladých malířů, jednak s naší moderní hudbou, kterou jsme si pouštěli na gramofonu.

Je radostí a štěstím pro člověka, který píše své vzpomínky, když svědkové jeho dnů žijí a když nám jejich přátelství není odepřeno. Žel, je jich už málo a čas letí. Ten déšť, který přišel v květnu 1933 v rue Fontain a přinutil mne a Honzla, abychom se uchýlili do kavárny Place Blanche, pokropil neviditelnou setbu, která měla vydat plody. Vydala je, bylo však třeba trpělivě čekat a pozorně poslouchat u skrytých pramenů.

Jednoho dne jsme se rozprchli z Monaca. Jel jsem přes Milán, Benátky, Vídeň, Břeclav do Brna, kde byli mí rodičové a kde byl tedy můj domov. Pak jsem napsal v Žabovřeskách v zahradě svých příbuzných knížku Sbohem a šáteček. Jako vždycky po delší cestě zdá se být člověku jeho domov sladší a líbeznější, než byl. I když voda Svratky je kalná a vlny Středozemního moře duhové, má i ta kalná voda něco utěšujícího pro srdce člověka. A jen někdy, když se nekonečná mračna táhla nad krajinou, zastesklo se mi po blankytném nebi nad monackou skálou.

Krátce po mém návratu z Francie začal se honit po žaluziích mého bytu stín: Byl to stín nemoci, které nedovedou odpomáhat lékaři svým uměním, stín nemoci, která chce čas, jež sama v dlouhém utrpení pobytu na lůžku celé měsíce dělá si nároky na trpělivost pacienta. Ohřívané obědy ze střešovického hotelu a třikrát do roka kontrola u lékaře, jehož předpis znovu prodlouží ležení pacientovo. Tato nemoc trvala tři roky a vyléčila se. Za mé nepřítomnosti vycházel z kapličky philipsu utěšující hlas. A tento hlas se stěhoval o prázdninách do Brna, aby pod jinými nebesy vedl své monotónní rozhovory a zpěvy. Přizpůsobil jsem se těmto stínům a naučil jsem se žít na jejich pozadí. Jinak to nejde. Nevím, že by došlo k nějakým pronikavým změnám mezi mými přáteli. Přicházeli a odcházeli z kavárny do kavárny, upřímní nebo falešní, a jak spěchal čas k letům krize, polemiky se rozvíjely dále hojnější měrou. V roce 1934 jsem se dovídal, že budu pravděpodobné pozván na První všesvazový sjezd sovětských spisovatelů do Moskvy. Jak bych byl mohl s napětím neočekávat, uskuteční-li se tato cesta! Došlo k ní v pozdních letních dnech a snažil jsem se jí dát výraz v své Neviditelné Moskvě. Bylo pro mne spojeno se zvláštním napětím zúčastnit se ohromných meetingů pro realismus právě v období, kdy jsem byl nejvášnivěji posedlý myšlenkou surrealismu. Ale cítil jsem se daleko víc člověkem bojujícím za socialismus než literátem a neputoval jsem po Sovětském svazu s klapkami na očích. Věděl jsem příliš dobře, že nás, země na západě, čeká nový, velmi sveřepý boj, a chtěl jsem se v Sovětském svazu naučit bojovat. Své literární názory jsem pronášel upřímně a otevřené, neboť jinak to neumím, jinak jsem to nikdy neuměl. K své radosti poznal jsem v Moskvě mnoho sovětských spisovatelů, z nichž mnozí jsou dodnes mými přáteli. A tak zatímco jsem dlel v Moskvě, philips přenesl můj hlas za záclony nemocného pokojíku v Žabovřeskách. Pamatuji se na den návratu do Brna, který si uchoval jasné podzimní barvy. A pak jsem psal. V jednom dechu, v plném soustředění až do únavy, jak to mám ve zvyku. Potom cesta do Prahy, polemiky, veřejná vystoupení, diskuse, večírky, při nichž bylo třeba bít se na dvě strany, proti nepřátelům, ale i proti těm přátelům, kteří pro diference v drobnostech dovedou bojovat hůř než nepřátelé.

Ediční poznámka

Text druhého vydání nedokončených Nezvalových pamětí opírá se stejně jako jejich první vydání o časopisecké znění v týdeníku Kultura, kde pravidelně vycházely na pokračování v časovém rozmezí od 10. 1. 1957 do 10. 4. 1958.

Pokud jde o členění textu, zachováváme Nezvalovy oddechy (čtverečky) v proudu vyprávění, a pouze tam, kde lze předpokládat, že tyto pauzy automaticky nahrazovaly týdenní odstupy mezi jednotlivými pokračováními, doplňujeme je odlišnými znaménky (dvěma čtverečky). Básník sice nepsal své vzpomínky v chronologickém sledu, komponoval je však zřejmě do několika tematicky ohraničených celků, které jsme se v knize pokusili graficky vymezit (třemi čtverečky).

Po stylistické stránce ponecháváme text tak, jak vyšel z autorovy ruky (opraveny byly jen jasné tiskové chyby), po stránce jazykové přizpůsobujeme druhé vydání dnešním pravopisným normám.

Fotografie byly zapůjčeny z archívu Vítězslava Nezvala, Adolfa Hoffmeistra, Viktora Nikodéma a Antonína Kybala. Autorem fotografií z Biskoupek, Šamikovic, Dalešic, Třebíče a básníkových bytů v Praze a Brně je Vlastimil Fiala.

Redakce

Vítězslav Nezval

Z mého života

OBRAZOVOU ČÁST VYBRAL A USPOŘÁDAL VLASTIMIL FIALA

VAZBU A TYPOGRAFICKOU ÚPRAVU NAVRHLA LUCIE WEISBERGROVÁ

VYDAL ČESKOSLOVENSKÝ SPISOVATEL V PRAZE ROKU 1961

JAKO SVOU 1 8 2 8. PUBLIKACI. DRUHÉ VYDANÍ

ODPOVĚDNA REDAKTORKA MARIE VÁCHOVÁ

VYTISKL MÍR, N.P., ZÁKLADNÍ ZAVOĎ V PRAZE

NÁKLAD 10 000 VÝTISKŮ 13/9

STRAN 348. A A 19,99 (TEXT 15,80, IL. 4,14), V A 20,46. D –01 10084.

BROŽ. 15,10 Kčs, V A Z. 18,60 Kčs.

63/VIII-2