Pískožrouti 2

Denny Newman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Mořičvíl: Pískožrouti 2

Denny Newmann

Pracovna velitele speciální městské stráže, sira Ramona Mataharise si byla v lecčems podobná s bytem Jamese Blonda – vkusné zařízení, dechberoucí výhled. Velkou část místnosti zabíral veliký mahagonový stůl, na kterém obvykle nebyl ani centimetr čtverečný volný pro spoutu všelijakých papírů, oběžníků a lejster celkově. Autor a majitel skrumáže, velitel Mataharis právě podezřívavě hleděl na Jamese Blonda a Jeronýma Mišpulku.

„Takže vy říkáte, že jste tady Jeronýmovi slíbil, že mu ukážete váš obvyklý pracovní den, rozumím tomu dobře?“ zeptal se Blonda Mataharis a sepnul na stole ruce.

„Tak nějak pane,“ přisvědčil Blond, „myslím, že to bude další krok k upevnění našich svazků z městským muzeem.“

„Ach, tak. To je dobře. Mě to přišlo, že si chcete vyrazit na nějaký flám.

Do místnosti vstoupil Stuart a servíroval obložené chleby se salátem, tuňákem a vejci. Mataharis mlčky naznačil svým hostům, aby se neostýchali. Ti se posadili ke stolku u okna nedali se dvakrát pobízet.

„Až přinesete čaj, budu rád, když se k nám připojíte Stuarte,“ pokynul Stuartovi Mataharis.

„Jste velmi laskav, pane.

„Dobrá, kde jsme to skončili…aha, pracovní den. No, Jeronýme, když myslíte, že je to dobrý nápad, proč ne. Ale musím vás upozornit, že je velmi pravděpodobné, že na vás budou střílet, že budete viset někde za okap, nebo že budete večer slečně Zuzaně jen velmi těžko vysvětlovat, proč jdete tak pozdě a proč máte v kapse kabátu dámské kalhotky,“ ukrajoval másla Mataharis.

„Dovolíte, pane? Rád bych si také namazal chléb,“ ozval se Blond.

„Ale jistě, Jamesi,“ podal mu Mataharis talířek s máslem.

Teď ukrajoval másla Blond.

„Mám dnes v plánu samé klidné věci, pane, dopoledne návštěva ve škole bratra Kryštofa…“

„Takže můžeme očekávat další dávku zamilovaných dopisů od dívek ve věku od 14 let plus nějaká ta psaníčka od učitelek?“ podotknul škodolibě Mataharis.

„… potom oběd s ředitelem věznice na Ostrově umění…“ ignoroval ho Blond.

„Nějaký plánovaný útěk recidivisty?“

„… odpoledne návštěva ZOO s dětmi…“

„Zase ty nebožáky obehrajete o všechny jejich kuličky?“

„…a večer inspekční procházka městem.“

„Možná by měl někdo varovat kněze Milchamu,“ neodpustil si Mataharis.

„Pane?“ udělal naprosto věrohodně nechápavý obličej Blond.

„Od toho osudného rána, kdy jste se s ním vy dva tak nešťastně střetli na schodech jeho chrámu, se mu až podezřele často stávají drobné nehody a nepříjemnosti,“ pozvedl Mataharis obočí a pátral, zda neuvidí v Jamesově či Jeronýmově tváři alespoň náznak nějakého úsměvu, ale nedočkal se.

„Například minulý měsíc mu někdo nastražil v chrámu přesně 4815162341 miniaturních skleněných kuliček, které ovšem nebyly vidět a Milchama po nich uklouzl tak nešikovně, že si zlomil nohu.“

„48151623424,“ opravil ho Blond.

„Vy to víte takhle přesně?“ zaregistroval Mataharis hledaný náznak přiznání.

„Četl jsem zprávu, pane.“

„Aha. Nicméně hned ten den nějaký neznámý pachatel v nestřežené chvíli namíchal doktoru Wherestonovi do sádry pryskyřici z divoké mandloně, takže Milchama má sádru dodnes, i když ruka se mu zcela jistě již zahojila.“

„Promiňte, veliteli,“ ozval se Jeroným, „ale to on vám tohle všechno chodí žalovat?“

„Posílá to emajlem. Tak jednou až dvakrát za týden. Některé jsou opravdu originální. Abychom ale neodbočovali, potom tady byla ta nehoda se schody do chrámu…“

„Nehoda, pane?“ upřímně se podivil Blond.

„Chrámové schody nechal kdysi Milcham postavit tak, aby byl každý jinak vysoký a jinak nakloněný. Mělo to jediný účel, přivést člověka do psychycké nerovnováhy, ještě než projde vstupními vraty. Bohužel se ukázalo, že někdo neznámý strávil celou noc tím, že schody rozebíral a pak je skládal tak, aby byly naprosto symetrické a rovné.“

„Stále nechápu pane, v čem spočívala ta nehoda?“ zeptal se opatrně Jeroným.

„V tom, že když chce teď Milchama vstoupit do chrámu, potřebuje na to několik pokusů a nahoře se mu chce zvracet, zvyk je v tomto případě přímo železná svěrací kazajka.“

Pískoviště skryté na dvorku mezi domy U Stotřiceti Slunců, Gerhatovou značkovou nálevnou a vedením Mořičvílských podzemních drah bylo opravdu zvláštní. Kombinace blízkosti alkoholu, velkého množství úředníků a domu s děsivou historií způsobovala, že místo vyhledávali děti a vyhýbali se mu dospělí. Těžko můžete svým potomkům vysvětlovat cokoliv o správném způsobu života, když vám do toho přes plot mluví opilci, a to prosím v jedenáct hodin dopoledne.

Přítomnost zaměstnanců podzemních drah v zahradě také není zrovna žádoucí, protože zatímco finančně dobře zajištění a tudíž velmi dobře a draze oblečení úředníci se nad instantní kávou baví o nejnovějším vývoji na trhu, čímž tráví kupodivu přestávku, vaše děti jsou s velkou grácií úspěšné ve vrhání písku, dřevěných hraček a čehokoliv špinavého na značkový cíl. Většinou potom přijdou, zazubí se upatlanou pusou a řeknou mami nebo tati.

Dvorek ale i tak působil neobvykle uklidňujícím dojmem, především díky šesti obrovským jasanům, které stínili tři čtvrtě jeho plochy, svojí vůní prosvěžovali vzduch a ještě se po nich dalo tak báječně lézt. Z těchto důvodu se tedy minipark s pískovištěm stal, jak už bylo řečeno, vyhledávaným mezi dětmi a obloukem vyhýbaným mezi jejich rodiči.

Vysoký Jalovec tohle věděl. Kdysi si tu také hrával, i když svým vlastním způsobem. K jeho oblíbeným zábavám patřily především hry „Ztluč ho a zahrab do písku,“ velmi oblíbená byla „Zuj mu boty a hoď mu je na strom,“ ale jednoznačně nejraději měl „rozšlap mu hrad z písku, bábovičky, kyblíček i lopatičku a pak si zahraj Ztluč ho a zahrab do písku v kombinaci se Zuj mu boty a hoď mu je na strom.“ Pravda je, že několikrát byl nucen hrát i hru „Utíkej jak nejrychleji můžeš, protože ti jde o život,“ především s některým z rodičů, kteří prokázali tolik odvahy a přišli se na dvorek na své dítě podívat.

Vysoký Jalovec by se stal, kdyby včas nezestárnul, pravděpodobně důvodem, proč by na plácek přestali chodit i děti.

„Tak hele, já vemu tu stříbrnou vlevo, Jikrnáč čmajzne tu zelenou co je opřená o strom a Ďáblouš ztluče támhletoho prcka, co jezdí na tý modrofialový. Jasný volové?“ říkal pološeptem Vysoký Jalovec, když se nenápadně courali k plácku.

„Vážně tu nejsou žádní dospělí?“ ujišťoval se Jikrnáč.

„Neměj péči, vole, to mám najetý, ne?“ uklidnil ho sebevědomě Vysoký Jalovec.

Vzduchem se ozval pronikavý hvizd a hned na to přiletěl odněkud kámen a udeřil Vysokého Jalovce přímo doprostřed čela.

„Hele vole, co to…“ stačil Jalovec říct, než dostal dalším kamenem.

Než se Bratrstvo vzmohlo na jakoukoliv akci, bylo obklíčeno přibližně dvaceti prcky, z nichž nejstaršímu mohlo být nanejvýš deset let.

„Hele, chlapečku, chceš dostat přes…“ začal si vyhrnovat rukávy své kostkované košile Vysoký Jalovec, ale byl umlčen třemi dalšími kameny.

„Hej, vy dva…,“ houkl nejstarší chlapec na Jikrnáče a Ďáblouše,“ máte pět vteřin na to, abyste zmizeli, proti vám nic nemáme. Zatím.“

Jikrnáč bleskurychle – alespoň v poměru k jeho IQ, EQ a ostatním měřitelným ukazatelům – zvážil situaci a dospěl k závěru, že jeden prcek je sice nic, ale dvacetkrát nic už je přesila. Velká přesila. Velká, ozbrojená přesila.

Ďáblouš nic nezvažoval, v mozku měl pevně zakódovanou První větu: Sebemenší náznak nebezpečí = útěk. Hned za první větou byla zapsaná Druhá věta. Kamarád zanechaný napospas davu = vítané zdržení davu. Než se Vysoký Jalovec nadál, stál uprostřed přesily zcela sám, po jeho dvou kamarádech na zemi ještě chvilku zůstaly jen stíny, ale i ty se rychle vzpamatovali a byli pryč.“

„Tak hele, Jalovec,“ promluvil opět mluvčí dětí, „my se ještě neznáme, já jsem Tonín Vodička. Brácha mi o tobě vyprávěl. Připravil jsi ho o sedm párů bot a donutil ho sníst alespoň pět kilo písku. Boty máš jenom jedny, tak co bys řekl kurzu jedna bota rovná se dvacet deka?“

Časy se mění a kolektivní vědomí v kombinaci s dobrou pamětí je svinstvo, pomyslel si ještě Jalovec, než dostal zásah dalším, tentokrát o dost větším kamenem do zátylku.

Existuje mnoho způsobů, jak přijít k velkým penězům. V zásadě by se dali rozdělit na ty účinné a na ty neúčinné. Některé myšlenky na rychlé zbohatnutí byly odsouzeny k zániku už při svém zrodu, například pokus Jindry Prchlíka vydělat jmění na chovu pavouků, kteří měli zajistit odchyt much v domáctnosti. Výrazně k tomu přspěl samozřejmě fakt, že hned naproti stál krámek specializovaný na mucholapky.

Pak jsou strategie na první pohled reálné, ale v praxi neuskutečnitelné. Většinou hned po rozjezdu nového podniku přijde někdo s jednoduchou myšlenkou, jak dělat tu samou věc za poloviční cenu.

Pak existují způsoby, které jsou správné, proveditelné a nadějné, ale které zkrachují na nepřízni okolností, například na lokálním zemětřesení dva dny po otevření krámku s křišťálovými lustry.

Dalším ze způsobů, jak zbohatnou, je mít prostě štěstí. Například bohatého strýčka, který vám odkáže jmění, ačkoliv vás nikdy neviděl a to jen na základě toho, že jste jeho jediný žijící příbuzný. Nebo na dobrý nápad ve správnou dobu. Nebo na kombinaci obojího, štěstí i nápadu.

Zuzana takové štěstí měla. Stala se ředitelkou jedné z nejvýdělečnějších společností na světě jen díky tomu, že její přítel, jeho šéf a jeden přestárlý upír projevili takovou dávku tuposti, že musela jít s nimi a ukázat jim to, na co by zdravě uvažující člověk přišel sám a okamžitě. To vedlo k tomu, že se dostala do podzemí. Pak se propadli k velkému vynálezu. Patřil Myrtilovu dědečkovi. Potom se ozvala ve správnou dobu a řekla ty správné věty.

Chtěla jen Myrtilovi ušetřit peníze. Najednou seděla v draze zařízené kanceláři, poslouchalo jí ohromné množství lidí a všichni čekali, co řekne a udělá. Tak se do toho tedy dala. V tu chvíli se do hry zapojil třetí faktor. Po Štěstí a Myšlence se dostavil Talent.

Za necelý rok ve funkci ředitelky společnosti vybudovala Firmu. Prosperující firmu. Podíly stoupaly vzhůru každým dnem. Zuzana ovšem nečekala, až dosáhnou vrcholu. Bylo třeba být o krok napřed. Najala si lidi na to, aby podíly skupovali a převáděli je zpátky na společnost, která je vydala. Skutečně se našli takoví lidé, kteří byly ochotni je prodat. Za jeden rok fungování měly Myrtilovy podzemní dráhy dostatek financí na to, aby za svůj vlastní podíl v hodnotě x zlatých nabídly x krát deset zlatých. Do budoucna to bylo neobyčejně výhodné.

Pak tu byla celá řada věcí, které Zuzana nedělala běžným způsobem. Tak například dala každému zaměstnanci jeden podíl v hodnotě 10 zlatých. Při prvním vyplácení zisků byla oproti tomuto jednomu podílu vyplacena částka 25 zlatých. To už bylo motivující. Lidé, kteří pro Zuzanu pracovali byli ochotni dobrovolně zůstávat přesčas a dokonce přicházeli s vlastními nápady.

Jedním z nich byla obrana proti padělání jízdenek. Už druhý den po odstartování činnosti tiskla falešné lístky většina pokoutních tiskáren ve městě. Třetí den splečnost zavedla nepadělatelnou ochranu. Průvodčí na trase B (Borůvkový vrch – Palác) přišel s nápadem použít nenápadného brouka, Lumenovku Vysokohorskou. Lumenovka vydává svým zadečkem světlo podobné tomu, jaké používá její mnohem rozšířenější sestřenice světluška, ale světlo Lumenovky je ultrafialové. Naopak sameček Lumenovky, vylučuje tekutinu, která je viditelná pouze pod infrafialovým světlem a na denním světle je nezjistitelná.

Na lístky se udělal vodoznak a průvodčí vyfasovali lampičky s Lumenovkami. Zuzana odměnila průvodčího další akcií. Ke svému platu 10 zlatých měsíčně si tedy mohl jednou za rok přičíst ještě přinejmenším 50 zlatých prémií. Zpráva se okamžitě rozkřikla a Podzemní dráhy se staly přes noc podnikem s největším počtem zlepšovacích návrhů.

Zuzana zavedla stejnokroje, dovolenou o týden delší, dokonce se ani nesnažila podrývat odbory (z toho důvodu, že je nikdo nezaložil), podnikové rekreační středisko, vzdělávací kurzy a spoustu dalších věcí, takže velmi brzo kolem sebe měla jen samé nadšené a loajální spolupracovníky.

„Promiňte, slečno ředitelko,“ ozval se ode dveří nesmělý hlásek, který Zuzanu vytrhl z úvah. Na prahu stála její osobní asistentka, Miluška Odrazilová a dívala se do podlahy.

„Copak je, miluško?“

„Je tady ten pán, co pro nás vymýšlí komínové filtry,“ pípla Miluška.

Miluška byla skutečně nesmělá mladá dáma. Vystudovala Lyceum slečny Prvořadé, kde ji mimo mnoha užitečných znalostí naučili ještě další věc – mladá dáma musí být nenápadná, soběstačná a vždy připravená vyhovět svému muži. Muže v případě Milušky představovala Zuzana a celá společnost, kde Miluška pracovala. Vdávat se Miluška nechtěla, byla to jediná vzpoura v jejím životě.

Rodiče jí naplánovali ihned po dokončení školy svatbu se synem jakéhosi nižšího šlechtice a Miluška by poslechla, kdyby dotyčného neviděla ještě před svatbou. Mladý šlechtic byl sedmkrát starší než ona, slintal, mluvil sprostě a během té krátké chvíle, kdy zůstali v salonku sami se ji pokusil pětkrát osahávat a dvakrát jí dělal nemravné návrhy.

Miluška utekla z domova ještě ten večer, protože rodiče byli neoblomní. Zuzana jí našla za tři dny, jak spí na jedné ze stanic podzemní dráhy, chvěje se zimou i ze spaní a právě se jí pokouší okrást jeden z těch malých grázlíků, co se potulují po nocích a dělají problémy.

Dala jí pokojík nad svou kanceláří a místo svojí asistentky, protože se ukázalo, že Miluška umí Abu-Babsky, ovládá Benzindorfštinu, píše na chytroušovi, jako když bičem mrská a matematika jí celkem přirozeně jde sama od sebe.

„Miluško, nemusíš zůstávat mezi dveřmi,“ ukázala jí Zuzana na jedno z křesel pro hosty, „dokonce ani nemusíš klepat, když sem přijdeš. Jsi moje asistentka, můžeš používat všechno, co je v téhle kanceláři.“

Miluška docupitala ke křeslu a posadila se. Pak sklopila hlavu a čekala co bude dál. Tohle byl problém. Vybudovat tunel pod řekou, to bylo jen nepohodlí. Tuny kamene a skla, hodně tmelu. Miluška představovala obrovský problém svým přístupem k vlastnímu životu. Kdysi jí někdo naprogramoval, že má poslouchat a vykonávat. O ní samotné nebyla v její výchově řeč. Naučili jí cizí jazyky. Ne proto, aby si mohla přečíst víc knih, ale proto, kdyby to někdo náhodou potřeboval. Naučili ji používat chytrouše, protože její potenciální muž na něco takového nebude mít čas. Uměla skvěle šít a starat se o domácnost, protože kdo jiný by to dělal.

„Dala by sis čaj, Miluško?“ zeptala se opatrně Zuzana, která začínala chápat, že se něco stalo.

Miluška zakroutila rychle hlavou.

„Dobře, a co třeba kávu. Nebo kakao?“ zkoušela to Zuzana.

Ještě rychlejší zavrtění hlavou. Ještěže Miluška nikdy nepláče, pomyslela si Zuzana.

„Dobře, co se přihodila,“ zkusila se zeptat rovnou.

„Já jsem tomu pánovi řekla, že nemáte čas, protože zrovna na něčem pracujete…“ špitla Miluška.

„A?“ nechápala Zuzana.

„A on mi strašně vynadal. Křičel na mě, že nemá čas sem chodit pětkrát za den. Taky říkal, že se postará, aby mě vyhodili z práce a ještě spoustu dalších věcí…“

Zuzana začínala být v obraze. Na Milušku se nesmělo křičet. Její duše byla natolik zdevastovaná, že potřebovala klid a jemné zacházení. Vzala to jako svůj osobní úkol. Postupně naučila Milušku, aby alespoň někdy zvedla hlavu, když s někým mluví, aby neříkala stále to svoje „Ano madam“ a aby si alespoň jednou denně udělala radost něčím, co bude jenom pro ni. Většinou ji tedy musela vzít za ruku a odtáhnout o jeden blok dál, do míst kde byla malá prodejna Abu-Babských pralinek a podobných věcí a koupit jí pytlík dobrot a dohlédnout na to, aby alespoň nějaké bonbóny Miluška snědla.

Na Milušce jí záleželo a věnovala jí skoro stejnou pozornost, jako firmě. A pak si z ničeho nic napochoduje k Milušce do kanceláře kdosi, kdo si zrovna potřebuje na někom vylít zlost a všechno zkazí.

„Byl to pan Šamánek? Takový kudrnatý, s buřinkou?“ zeptala se Zuzana.

„Ano,“ špitla Miluška, „propustíte mě, madam?“

A bylo to tu zas. Všechny ty měsíce, kdy už Miluška to slovo skoro zapomněla byly pryč. Obraz v Zuzanině hlavě už teď neměl rudé odstíny, byl rudý úplně celý a sálal. Na několik metrů.

„Co tě to napadá, Miluško,“ pohladila jí po vlasech, „kde bych vzala takovou šikovnou asistentku, jako jsi ty? Pojď, uděláme si spolu kávu a pak se půjdeme projít, ano? Venku je hezky a nikdo nám přeci nezkazí náladu, nemám pravdu?“

Miluška přikývla a stále shrbená se zvedla z křesla.

Katuš Šamánek. Schopný vynálezce a nenapravitelný pitomec, honilo se Zuzaně hlavou. On nikdy nezkusil, jaké to je, když mu někdo bere všechny jeho vlastní myšlenky a vkládá mu do hlavy cizí. Nikdy nespal v jedné místnosti s dvaceti podobně postiženými dětmi. Nikdy se nemusel učit, jak správně obsloužit u stolu, místo toho, aby si venku mohl kopat s míčem. Jen tak si přijde a vystraší Milušku. Zuzana dospěla k rozhodnutí. Přišlo ve chvíli, kdy Milušce zalévala kávu. Usmívala se na ní, povídala si s ní, ale její mozek pracoval na něčem zcela jiném.

Mít peníze, znamenalo především mít možnosti. Zuzana měla velkou spoustu peněz a ještě větší spoustu možností. Mimo jiné disponovala dvojicí svalnatých mladíků, kteří nebyli nijak zvlášť inteligentní, ale ani nijak zvlášť hloupí. Oba prošli náročným konkurzem, kde museli dokázat nejen svoje fyzické předpoklady, ale i duševní chopnosti.

Oba dva, Robert i Adam měli příjemné vystupování. Oblékali se na Zuzany žádost do společensky přijatelných černých obleků a jejich slovník obsahoval výrazy jako „prosím“, „dovolíte“ a „děkuji“. Rukou dokázali prorazit zeď. Oba uměli řešit problémy. Měli přesně tu dávku kreativity a tvůrčího myšlení, která byla třeba, stačilo je instruovat o tom, co se po nich chce a ono důležité „jak“ už bylo v jejich režii.

Zuzana poslala Milušku, aby se šla do svého pokoje převléknout do něčeho jiného, než je pracovní kostýmek a mezitím napsala velmi podrobně instruující emajl.