Pískožrouti 1

Denny Newman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Mořičvíl: Pískožrouti 1

Denny Newman

(Šestá povídka, skoro už novela o jednom nepovedeném přepadení, kde jsou hlavními hrdiny členové spolku Bratrstvo s klacky, mé nejoblíbenější postavy celé série)

Bylo svěží ráno na začátku prosluněného dne. V podkrovním bytě činžovního domu na Hyacintovém nábřeží se sešli dva muži a jeden příslušník rodu Myrmecophaga tridactyla dentus. První z mužů by vás upoutal především svoji nápadně blonďatou hřívou vlasů, sympatickým obličejem a statnou, vypracovanou postavou. Druhý muž byl stejně vysoký, ale o poznání subtilnější, měl hnědé vlasy, pěstěnou bradku a lehce ošoupané sako. Mravenečník byl neobvykle velký, vážil přibližně 80 kilo, dokázl prospat tři čtvrtiny dne a oproti všem přírodním zvyklostem u něj byli vyvynuté ostré zuby.

První muž pracoval už řadu let pro Speciální Městskou Stráž a za tu dobu dosáhl nespočtu úspěchů. Druhý muž vedl oddělení Bublajících roztoků v městském muzeu a byl autorem několika známých patentů. Mravenečník byl teprve nedávno vysvobozen z klece, kam ho před několika lety zavřel šílený nezletilý vynálezce Jan Tláskač.

První muž se jmenoval James Blond. Druhý muž byl profesor Jeroným Mišpulka. Mravenečník slyšel na jméno Albert.

James Blond naplnil vědro až po okraj kukuřičnými lupínky a zalil ho mlékem. Albert se mu vděčně otřel o nohu, což odkoukal od koček a pustil se svým sosákem s chutí do jídla. V praxi to znamenalo, že zapnul svůj vnitřní vysoce výkonný vysavač, ozvalo se vžhúúúúúúúúúm a po obsahu misky nebylo ani památky.

„Kolik toho sežere?“ zeptal se Jeroným, který seděl v kuchyni u vyřezávaného stolu, popíjel kávu a čekal, až se jeho přítel James převlékne.

„Vědro na den mu obvykle stačí, ale většinou si toho docela dost sežene ve městě sám,“ zahuhlal James, stáhl si přes hlavu noční košili, odhodil ji do proutěného koše a protáhl si ruce, až mu lehce zapraskali klouby.

„Jak si může mravenečník sám shánět jídlo? To je ve městě tolik mravenišť?“ podivil se Jeroným.

James si opláchl v kádi obličej a poslepu zašmátral po ručníku. Jeroným vstal a podal mu ho.

„Úplně jednoduše, postaví se k zadnímu vchodu u krámku se zeleninou a čeká, až majitel vyjde ven. Majitel Alberta uvidí a přinese mu plný koš jídla. Nevěřil bys, jak rychle se mezi zelináři rozkřiklo, jaké jsou následky pokousání od mravenečníka.“

Jeroným se chápavě usmál, podvědomě si sáhl na několik dosud znatelných stehů na svém čele a upil ze své kávy.

Byl už u Jamese v jeho podkrovním bytě několikrát, ale nikdy se nepřestal obdivovat výhledu, jaký z něj jeho majitel měl na město. Hned po probuzení odtud bylo možné – přímo z postele – pozorovat východ slunce nad Stromovou řekou a Jekylovým parkem.

„Co Zuzana? Pořád nemá čas?“ zeptal se Blond při hledání kalhot ve skříni.

„Ále,“ mávnul rukou Jeroným, „už je to trochu lepší, minulý týden jsme byli na koncertě Pindrušoidů, včera jsme spolu večeřeli, ale celkově nic moc. Neustále je v kanceláři a něco vyřizuje.“

„To víš, společnost se rozvíjí a mám dojem že hlavně díky Zuzaně,“ zahuhlal přes natahovanou košili James.

„To je sice pravda, ale já se nerozvíjím. Skoro bych řekl, že čím víc se společnost rozvíjí, tím víc náš vztah stagnuje.“ zabručel Jeroným.

„Zuzana vejde do učebnic,“ poklepal Jeronýma James chlácholivě po rameni, „už teď ji někteří profesoři obchodničení zahrnují do svých přednášek. Dala slovu podnikání nový význam.“

„Tobě se to mluví, chytráku, ty se s Mončou vidíš alespoň občas v práci, ale já abych se nejdřív objednal a to ještě docela často slyším jenom: Paní ředitelka nemá momentálně čas, mohu něco vyřídit?´ zaimitoval Jeroným hlas recepční Myrtilových podzemních drah.

„Nezoufej, časem se to uklidní a pak už si budete jenom užívat. Ty jsi taky pořád jenom v muzeu nad kádinkama,“ chlácholil ho James, pokroužkoval se a začal s oblékáním.

To samotné bylo jasným důkazem, který potvrzoval teorii Jing a Jangu. Všechno bílé má svůj černý protipól a obráceně. Jestliže byl James Blond téměř ztělesněnou dokonalostí ve všech představitelných oborech lidské činnosti od cvrnkání kuliček až po návrhy rozhleden, v oblasti oblékání byl pravým a nefalšovaným diletantem. Jistě, výsledek byl vždy elegantní, barevně sladěný a podle poslední módy, ale samotný proces, při kterém se James pokoušel dostat do částí oděvu by přivedl nejednoho krejčího do ústavu pro psychicky choré.

Obyčejnou košili si James nikdy neoblékl na méně jak pět pokusů a to ještě jenom tehdy, když měl opravdu dobrý den. Košili položil na postel, pozorně ji prohlédl, postavil se tak, aby nemohl vzniknout nejmenší omyl a opatrně dal levou ruku do levého rukávu. Když si košili oblékl, zjistil, že je naruby. Svlékl se. Obrátil košili. Oblékl se. Košile byla vzhůru nohama. Svlékl košili. Obrátil košili. Oblékl se. Košile byla nejen vzhůru nohama, ale i naruby. Při dalším pokusu byl jeden rukáv obrácený dovnitř, takže chyběl. Při dalším chyběli oba a košile byla vzhůru nohama. Při desátém pokusu, když byla košile správně orientována a bezpečně seděla na svém místě, se ukázalo, že je zapnutá ob dva knoflíky. Po přezapnutí o tři na druhé straně. James Blond měl naštěstí natolik silné sebeovládání, že se nerozčílil a každý další pokus podnikal se stále stejným úsměvem ve tváři. Ale nesmál se tomu už spoustu let.

„Teď budou Podzemní dráhy stavět zastávku na ostrově umění. Pro lidi to bude velké zpříjemnění cest za kulturou, pro mě to ovšem ale znamená jenom to, že Zuzanu zase uvidím jednou za čtrnáct dní a to ještě na deset minut před nějakou poradou,“ povzdechl si Jeroným, zatímco James kolem něj prolétl v trojitém saltu v marné snaze zapnout si kalhoty.

„Už jsem o tom slyšel, docela dobrá myšlenka, jen mě zajímá, jak si poradí s tunely pod Stromovou řekou,“ huhlal Blond a škrabal se zpátky do svého bytu z okenní římsy, kde přistál.

Jeroným jeho eskapády nekomentoval, mezi přáteli je třeba jisté tolerance, co se týká osobních slabostí. James na oplátku nechtěl vědět, co dělají všechny ty gumové kachničky v Jeronýmově laboratoři.

„Budou ze skla,“ řekl Jeroným.

„Opravdu?“ podivil se James, „podívejme… no, teoreticky to možné je, ale to by znamenalo použít hodně silné a hodně odolné sklo, ale přesto, tlak…“

„Vymyslel to hrabě Eulánius Stoker. Na zakázku, představ si to. Na staveništi bude viset cedule ´Zde staví ES a.s.´.“

„To je zkratka?“

„Ano. Eulánius Stoker A Samuel. Když se Eulániův synovec vzpamatoval z nakažení Zuzanou, začali podnikat společně.“

James se po krátkém soustředění odhodlal riskovat a sáhl do skříně pro vestu.

„Konstrukce bude kamenná, Zuzana už objednala čedičové kvádry od trpaslíků a skleněné budou jen některé cihly. Prý to bude jen proto, aby to bylo originální,“ vysvětloval Jeroným.

„Často děkuju Bedřichovi, že jsem se nenarodil jako ženská, korzet by mě asi zabil,“ povzdechl si James z lustru, kde visel za jednu nohu.

„Nic si z toho nedělej, já zase ani za Bedřicha nikdy nepovleču postel. Spočítal jsem si to, nakreslil jsem si to, ale vždycky skončím zamotanej do povlečení a peřina je venku,“ snažil se svého přítele povzbudit Jeroným.

„Mataharis zase nikdy, ale opravdu nikdy neotevře dveře tím správným směrem. Všimni se, že nikdy nevstupuje jako první.“

„Che, když už jsme u toho, Myrtil zase shazuje sklenice ze stolu, alespoň pětkrát denně. V hospodě, v laboratoři, kdekoliv. Používá jenom dřevěné korbely, ty se dají těžko rozbít,“ triumfoval Jeroným.

„Ale to nic není proti Monice a jejím odchodům..“ začal James, ale Jeroným ho nenechal domluvit:

„Myslíš jako, že po větě ´Už můžeme jít´ následuje mnohaminutová doba, kdy je třeba udělat asi milion věcí, jenom ne odejít? Zatímco ty čekáš oblečený na schodech? Tak to nedělá jenom Monika. To dělá i Zuzana, paní Kuštilová a všechny ostatní ženský, mají to jako rodovou přirozenost. Jako spiknutí.“

James Blond pokýval hlavou a pokusil se zavázat si levou botu.

„Osvědčený evrergreen je věšení prádla. Představ si, že pozveš Zuzanu na rande. Čtrnáct dní předem. Ona celých těch čtrnáct dní ví, že ve středu v sedm hodin ji vyzvedneš a že půjdete na rande. Ještě jí to párkrát připomeneš, kdyby náhodou zapomněla. Pak je najednou středa, sedm hodin…“

Tentokrát to byl James, kdo svého přítele přerušil:

„… a ona je v natáčkách. Tak počkáš deset minut. V domě je horko, ty na sobě máš kabát, ale tak nějak počítáš s tím, že když jste se dohodli na sedmou hodinu, v sedm, ale skutečně v sedm hodin bude připravená k odchodu. Ne v půl sedmé, ne ve čtvrt na osm, ne minutu po sedmé. Prostě v sedm. Jednoduchá věc. Čas T, místo M. Místo M souhlasí, to je u ní doma, ale čas T nesouhlasí nikdy,“ řekl cynicky.

„Přesně,“ přykývnul Jeroným, který se rozhodl téma jen tak nepustit a rozvíjel myšlenku do šířky, do hloubky a trochu i do výšky:

„Pak si sundáš kabát, protože pochopíš, že to nebude jen deset minut. Pak se jde vysprchovat. Potom si musí dát kávu. Potom se jenom skočí podívat dolů do prádelny, jestli už jí uschlo prádlo. Uschlo. Pokaždý je to pitomý prádlo suchý. Takže toho využije a pověsí další várku. Při tom věšení se ovšem náhodou trochu namočí. Je třeba si vzít na sebe něco jiného. Ve skutečnosti se jedná jenom o mikroskopickou kapičku, kterou, i přesto, že ti ji ukazuje, nevidíš, spatříš ji až z blízkosti pěti centimetrů.“

James Blond úspěšně obul i druhou botu, stálo ho to jen převrácený stůl s Jeronýmovou kávou, ale Jeronýmovi to nijak zvlášť nevadilo, byl zcela zabrán do svého monologu.

„Tak se převleče. Jak se převléká, položí si některé věci na postel, Tu je třeba ustlat. Potřebuje s tím pomoct. Takže se zuješ a jdeš stlát. Pak ti konečně řekne tu strašnou větu: ´Můžeme jít´ a ty se obuješ a oblečeš a stoupneš si přede dveře. Nevyjde dalších dvacet minut. Během té doby stihne v kuchyni sklidit nádobí, které během povlékání postele stačilo oschnout, stočit koberec, který si zítra někdo vyzvedne, aby ho vyčistil, napsat tři emajly a udělat si jiný účes.“

James dokončil oblékání, narovnal stůl a zkoumavě se zadíval na Jeronýma, který se ocitl zcela mimo reálný svět. V jeho očích se podivně blýskalo a hlas se stával zastřeným. Podobný pohled už James mnohokrát viděl v očích zločinců, většinou těsně před dopadením, když balancovali na kraji střechy a říkali věty jako ´Stejně mě nikdy neodstanete, muhahahahaha´, a to navzdory tomu, že za nimi byla jen hluboká ulice a před nimi deset policistů, pršelo a foukal silný vítr. Takhle se leskly oči člověku, který se dostal až na hranici svých sil. James byl přesvědčený, že Jeroným právě ukazuje celníkům svůj pas.

„A když pak konečně vyjdete, a ty zjistíš, že je čtvrt na devět, vzpomene si dvacet metrů od domu, že si zapoměla klíče,“ téměř už křičel Jeroným. James se připravil zasáhnout, kdyby se Jeroným pokusil vyskočit oknem.

„Život nemá smysl!“ zašeptal Jeroným a zhroutil se na stůl.

Na jiném místě, zhruba ve stejnou dobu, kdy James utěšoval Jeronýma, že nebude tak zle, se ulicemi na Slunečnicovém pahorku klátili divné postavy, známe pod souhrnným označením Bratrstvo s klacky. Vůdčí osobnost celého spolku, člověk neurčitého věku, který byl ostatními nazýván Vysoký Jalovec, drsně vyhlížející člen skupiny známý jako Jikrnáč a nejmladší z trojice, podivně zkroucená postava v zelené kapůce neurčitého stáří, oslovovaná zbývajícími dvěma členy sdružení Ďáblouš.

Bratrstvo s klacky mělo celý život smůlu. Přitom toho nechtělo zas tolik, jen se tu a tam pobavit, tu a tam něco ukradnout a tu a tam někoho trochu potýrat, znáte to, takové ty normální věci, které podnikají mladí nadějní chlapci toho věku. Většinou se to skoro i podařilo. Důležité je to slovo skoro.

Na světě totiž oproti vší pravděpodobnosti existovali i lidé, jako například Hoši od Kobří řeky, kteří chodili po ulicích a páchali dobro. Pak o tom obvykle psali na nástěnku, nebo do svého časopisu. Už samo slova dobro nebo spojení Hoši od Kobří řeky způsobovalo Bratrstvu husí kůži po celém těle.

Trojlístek spolu držel pohromadě v časech dobrých i zlých a to především proto, že s nimi nikdo jiný nechtěl mít nic společného. Ne, že by se dokázali v případě ohrožení nějak podpořit, spíš by se dalo mluvit o profesionálních, zcela individuálních útěcích do všech stran, ale za několik hodin až dnů se zase setkali a dělali, že se nic nestalo.

Jikrnáčova záliba v chování perských koček byl jeden z důvodů, proč se jim vyhýbali i lidé, kteří je neznali. Nikdo se přeci nepůjde podívat blíž na člověka, který na sobě má kožich z mnoha různých druhů kůže, včetně zrzavé a slonovinové kosti, na hlavě číro a v ruce klacek.

Vysoký Jalovec byl proslulý posměváček, který si tuze rád tropil legraci ze slabších a nebránil mu v tom ani zcela evidentní fakt, že se pokaždé hned vzápětí objevil někdo silnější a Jalovcovi způsobil nepříjemné chvilky.

Ďáblouš byla krysa, které někdo odoperoval páteř a udělal jí plastiku lidského obličeje, jakákoliv další informace o jeho povaze by byla jen rozmělňováním tohoto základního faktu.

Ti tři se spolu toulali ulicemi Mořičvílu den co den a nikdy nevynechali jedinou příležitost k tomu, aby se zůčastnili nějaké špatnosti. Není proto divu, že když se ulicí Modrých hroznů, známé velkým počtem cukráren a obchůdků s cukrovinkami rozlehl rachot rozbitého skla, bylo Bratrstvo s klacky poblíž. Zcela intuitivně. Slunečnice se otáčí za sluncem, velbloud najde na poušti vodu a Bratrstvo mělo téměř nadpřirozenou schopnost vyskytovat se v blízkosti špatných činů. Velitel Mataharis měl svoji soukromou teorii, že je tomu naopak, že špatné činy se plíží v patách bratrstvu a v nestřežených okamžicích vylézají na světlo.

Ještě než dopadly na zem poslední kousky výlohy z „Robertova pošušňání“, vyběhlo z krámku pět maskovaných mladých mužu, každý z nich popadl jednu koloběžku a rozjeli se dolů ke křižovatce s Jasanovou zkratkou. Za nimi vyběhl rozčílený Robert a hrozil jim vařečkou od čokolády.

„Hele, vole, všimnul sis těch maníků, vole?“ nadhodil Jikrnáč ležérně.

„Jasně vole, sem kapíroval,“ potvrdil Vysoký Jalovec, „a co má bejt, vole?“

„To měli, vole, fakt vymakaný, vole. Ujížděli rychle jako krávy, vole.“

Nastala krátká pauza, ve které si Vysoký Jalovec připravoval svoji odpověď.

„No jo, ty vole!!!“ řekl pak.

„Páč na koloběžce tě nikdo nedohoní, ne vole?“

„Leda by měl koně,“ podotkl Ďáblouš, který i přes absenci jakéhokoliv charakteru disponoval nejbystřejším myšlením z celé trojice. Jen se neuměl tak prosazovat, to bylo celé. Vole.

„To je taky fakt, ty vole,“ připustil Vysoký Jalovec a dlouze se zamyslel.

„Hele, kdyby sme sehnali taky koloběžky, mohli bysme pak něco vyčórovat a Matahris by byl devátej, co, volové?“

Tato nosná myšlenka zaměstnala všechny tři na dalších deset minut, během kterých Vysoký Jalovec přemýšlel, kde je ve městě možné narazit na osamělé dětské hřiště, na kterém si budou hrát nejméně tři caparti s koloběžkami, nebude tam ani jedna maminka a co je nejdůležitější, ani jeden hoch od Kobří řeky.

Jikrnáč v duchu probíral vhodný objekt k vyloupení. Rozebíral nejdůležitější parametry vykradeného místa a došel ke zjištění, že by to mělo být na kopci a v únikové ulici by neměly být moc velké kočičí hlavy. Ďábouš nepřemýšlel vůbec. Ze zkušenosti věděl, že ať vymyslí cokoli, ti dva ho stejně nebudou poslouchat. A nebo ho ještě ztlučou.

„By se dal zmáknout ten kšeft starýho Buchtičky,“ navrhnul Jikrnáč, když jako první přerušil ticho.

„Fakt dobrý, fakt, že jo,“ pochválil ho Vysoký Jalovec.

„Páč je to tam pěkně z kopce a mohli bysme se ztratit v těch malejch uličkách co dou do Bezový čtvrti, vole.“

„Já zas vim vo takovým místě, kde nejni moc dospěláků, ale choděj tam capatri s kolobrndama,“ pochlubil se Vysoký Jalovec.

Okolo trojice projel červený kočár tažený párem volů, kteří měli přes boky natřený žlutý pruh. Všichni tři se po něm ohlédli.

„Tý vole!!“ hvízdnul uznale Jikrnáč, „to byl ten novej model vod těch frajerů z Maranella!“

„Sem viděl, ty vole,“ přikyvoval Vysoký Jalovec, „´sem vokouk ty kola, ne vole? Jak byly vypletený, co? To dá káře hned jinej vzhled!“

Ďáblouš se konverzace neúčastnil. Neviděl nic zvláštního na kočáru, který stojí desetinásobek obvyklé ceny. To, že ho jeho majitel koupil v horském městečku Maranello ukazovalo jen na jednu věc – že je majitel pitomec, který se potřebuje před ostatními ukázat, aby se cítil dobře.

„Ti řeknu, to až nebude v záběhu, to bude žihadlo, ty vole!“ rozplýval se Jikrnáč.

Vlastnit kočár od Fer & Riho přinášelo většinou jen trable. Pokud jste tedy nebyl zrovna člověk, který si podobných kočárů mohl dovolit několik a k tomu ještě lidi, kteří za vás trable obvykle řeší při jejich sebemenším náznaku. Fer & Riho kočáry se kradli. Ostatní kočáry se kradli také, ale ty červené daleko častěji. Na žebříčku krádeží kočárů v Mořičvílu zaujímala značka Fer & Ri čestné třetí místo. Na prvním už mnoho let setrvávaly kočáry pan Roye a druhé patřilo výrobkům pana Martina Austina. Jeden Austin, ovšem v příslušné úpravě od doktora Quivida byl i v inventáři Speciální městské stráže.

Ďáblouš vědel o krádežích kočárů svoje, koneckonců, už jich s Jikrnáčem a Vysokým Jalovcem ukradli docela dost na to, aby se mohli nazývat odborníky.

„Bysme mohli třeba večír zajít na kus řeči, ne? Co? He, he,“ ucedil Vysoký Jalovec.

Volně přeloženo to znamenalo, že s největší pravděpodobností bude majitel čeveného kočáru trávit další den bez svého miláčka. Stejná pravděpodobnost ukazovala na to, že tu další noc, po té další noci, bude Bratrstvo s klacky trávit noc ve vězení na Ostrově umění bez klacků, protože se ještě nikdy nestalo, aby nebyli do druhého dne dopadeni.

„Nejprv ty koloběžky, deme na pískoviště pumpnout pár nezletilejch občanů. Vole,“ zavelel Jikrnáč a celý trojlístek se vydal loudavou chůzí mezi domy.