Håkan Nesser

Případ Ewy Morenové

Originální název: Ewa Morenos fall

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2001

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Obálka © Martina Černá, 2017

Translation © Helena Matochová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7989-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7990-6  (mobi)

Takto si ničíme životy, ve chvilkách a okamžicích,

kdy svým skutkům nepřisuzujeme správnou hodnotu.

Tomas Borgmann, filosof

1

21. července 1983

Winnie Maasová zemřela, protože změnila názor. Později se vyskytli i tací, co tvrdili, že zemřela, protože byla hezká a hloupá. Známá riskantní kombinace. Nebo protože byla důvěřivá a věřila špatným lidem. Nebo protože její otec byl hajzl, který opustil rodinu dávno předtím, než si Winnie odvykla na plínky a lahvičku.

Někteří lidé si mysleli i to, že Winnie Maasová nosila moc krátké sukně a upnuté blůzky a že si za to vlastně může sama.

Žádné z těchto vysvětlení nebylo tak docela nepravdivé, ale poslední kapka byla právě tohle. Že změnila názor. Vteřinu předtím, než dopadla na zem a roztříštila si lebku o nemilosrdnou ocelovou kolejnici, si to uvědomila i ona sama.

Winnie si setřela trochu nadbytečného nánosu rtěnky a zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Pořádně otevřela oči a uvažovala, jestli si je ještě nemá trochu podtrhnout tužkou. Pořád poulit oči je otrava, to je lepší si je trochu víc podmalovat. Načrtla pod oči tenkou čárku, předklonila se a zkontrolovala výsledek.

Paráda, pomyslela si a zaměřila se na ústa. Vycenila zuby. Měla je rovné a bílé a dásně naštěstí seděly až vysoko pod rty – ne jako v případě Lisy Paaskové, která sice s těma svýma šikmýma zelenýma očima a vysokými lícními kostmi vypadala dobře, jenže se musela neustále tvářit vážně nebo se mohla maximálně záhadně usmívat. A to jenom proto, že měla hrozně mohutné dásně. Uf, pomyslela si Winnie Maasová. Taková otrava.

Podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na devět. Nejvyšší čas jít. Vstala, otevřela dveře skříně a ještě si prohlédla celou postavu. Chvilku pózovala a na střídačku vystrkovala prsa a břicho. Vypadala dobře, jak nahoře, tak dole, jen si vytrhla čtyři chloupky, které jí narůstaly nebezpečně blízko nad kalhotkami. Sice je měla světlé, ale stejně.

Jürgen říkal, že vypadá perfektně. Ty máš prostě perfektní tělo, Winnie.

K sežrání, neustále opakoval Janos a Winnie si to moc dobře pamatovala. Ty jsi tak neuvěřitelně k sežrání, Winnie, stačí mi projít kolem vašeho baráku a už mi stojí. Při vzpomínce na Janose se usmála. Ze všech, se kterými kdy spala, byl Janos nejlepší. Dělal to prostě dobře.

Měl pro to cit a byl něžný, jak se o tom píše ve Flash a Girl-zone.

Janos. No jo, byla trochu škoda, že to zrovna s ním nevyšlo.

Ale to je jedno, pomyslela si a plácla se po zadku. Proč plakat nad rozlitým mlékem. Vytáhla z přihrádky kalhotky, ale nenašla čistou podprsenku, tak si žádnou nevzala. Ani ji nepotřebovala. Měla malá prsa, dost drobná na to, aby držela tvar sama od sebe. Ohledně postavy si přála jediné, mít o trochu větší prsa. Ne moc, jen o trošičku. Dick sice jednou říkal, že má nejkrásnější kozy na světě, a tak dlouho jí je mačkal a sál bradavky, že ji pak bolela několik dní v kuse – ale pár gramů navíc by neškodilo.

To každopádně přijde samo, pomyslela si. Přetáhla si přes hlavu tričko a oblékla si těsnou sukni. No jo, brzo nabere nejen gramy, ale celá kila, stačí chvíli počkat. Pokud by teda…

Pokud by teda.

Sakra, pomyslela si a zapálila si cigaretu. Vždyť je mi teprve šestnáct. Mámě bylo tehdy sedmnáct a stačí se podívat, co je z ní teď.

Naposledy zkontrolovala svůj odraz v zrcadle, opatrně si olízla rty a vyrazila.

Domluvili se, že se sejdou na nábřeží Frieders pir v půl desáté. Měl přijet vlakem v půl deváté a chtěl se ještě stihnout doma osprchovat. A jasně že mu nebránila, měla ráda kluky, co si zakládali na hygieně. Umyté vlasy a žádná špína za nehty, to bylo svým způsobem super. A taky se měli sejít poprvé po třech týdnech. Byl v Saarenu u strýce. Byl tam na prázdninách a trochu i pracoval, párkrát si zavolali, probírali tu „věc“, ale Winnie mu neřekla, že si to rozmyslela. To mu řekne dneska. Lepší z očí do očí, tak si to aspoň myslela.

Byl teplý večer. Když přišla na pláž, byla po té krátké cestě skoro zpocená. Ale tady bylo vlaho. Od moře foukal lehký příjemný vánek, Winnie si zula boty a vykročila po písku. Bylo příjemné, jak jí mezi prsty projížděla drobná zrnka písku. Jako by se vrátila do dětství. Samozřejmě jí to ničilo lak na nehtech u nohou, ale než dorazí na místo, obuje si boty, říkala si v duchu. Než se sejde s Ním. Ráda o něm uvažovala jako o Muži s velkým M. On si to zasloužil. Jenže jestli s ní pak bude chtít spát, uvědomila si, asi bude chtít, aby byla bosá. Ale možná je to jedno, v takové chvíli si jejích nehtů na nohou beztak moc nevšímá.

A proč by s ní vlastně nechtěl spát? Vždyť se sakra pěkně dlouho neviděli!

Winnie se zastavila a zapálila si cigaretu. Došla blíž k moři, kde byl písek pevnější a lépe se po něm chodilo. Touhle dobou byla už pláž celkem prázdná, ale zase ne úplně vylidněná. Sem tam se objevil nějaký běžec nebo pejskař a Winnie taky dobře věděla, že mezi dunami si roztahují deky mladí milenci, dělali to tak každé léto. Sama sem takhle chodila a možná už za chvilku bude někde ležet.

Možná a možná ne.

To bude záležet na tom, jak na to zareaguje. Zamyslela se nad tím. Naštve se? Popadne ji a zatřese s ní jako tehdy v Horsensu, když byla zhulená a prohlásila, že Matti Frege má parádní svaly?

Anebo ji pochopí a bude s ní souhlasit?

Třeba ji přemluví. To se samozřejmě docela dobře může stát. Třeba si to kvůli jeho nezměrné lásce rozmyslí. A kvůli těm penězům pochopitelně taky. Je to možné? Ne, to si Winnie nemyslela. V tomhle ohledu se cítila jistá a silná, ani nevěděla, kde se to v ní vzalo. Možná díky tomu, že teď byla sama a mohla o tom několik týdnů uvažovat.

Věděla ale, že ji hrozně miluje. To říkal vždycky, pokaždé když se viděli. Bude z nich pár do konce života, oba to věděli už dlouho. Nepochybovali. Nemuseli spěchat.

Na druhou stranu potřebovali peníze.

Peníze na jídlo. Na cigarety, oblečení a možná bydlení. Zvlášť později to samozřejmě poleze do peněz, proto se rozhodli tak, jak se rozhodli…

Winnie hlavou vířily myšlenky, až si uvědomila, že je hrozně těžké si to všechno pořádně promyslet. Udržet v tom nějaký pořádek. Když začne uvažovat takhle, musí přitom zohledňovat strašně moc aspektů a na konci už neví, kde jí hlava stojí. Tak to dopadne skoro vždycky a ji pak napadá, že by bylo pěkné, kdyby někdo mohl rozhodovat za ni. Rozhodovat o těch těžkých věcech, aby ona sama měla čas myslet na to, na co chtěla.

Možná proto se zamilovala právě do něj? pomyslela si. Do Něj. Rád rozhodoval o velkých a komplikovaných věcech. Jako o tom, co měli v plánu. No ano, určitě přesně proto ho miluje a chce být jeho. Vlastně. I když zrovna tohle nějak neběželo podle plánu a ona si to rozmyslela. Jak už řekla.

Winnie došla k molu a rozhlédla se v soumraku. Ještě nepřišel, dorazila o pár minut dřív. Mohla by jít dál po pláži a přijít mu naproti, on přijde z druhé strany, bydlel u Klimmerstoftu, nakonec si to ale rozmyslela. Místo toho si sedla na jeden z kamenných pilířů, které lemovaly celé molo. Zapálila si cigaretu, i když už další vlastně nechtěla, a snažila se myslet na něco veselého.

Přišel po čtvrthodině. Trochu se zpožděním, ale ne zase tak moc. Už z dálky viděla, jak se přibližuje v bílé košili, ale seděla až do chvíle, než k ní došel. Pak vstala. Vzala ho kolem krku a celá se k němu přitiskla. Políbila ho.

Cítila z něj alkohol, ale jen trochu.

„Tak jsi zpátky.“

„Jo.“

„Měl ses dobře?“

„Bezvadně.“

Chvíli bylo ticho. Pevně ji svíral.

„Chtěla bych s tebou o něčem mluvit,“ řekla.

„Jo?“

Trochu uvolnil stisk.

„Rozmyslela jsem si to.“

„Rozmyslela?“

„Jo.“

„Jak to sakra myslíš?“ řekl. „To mi vysvětli.“

A tak mu to vysvětlila. Jen těžko hledala správná slova, ale zdálo se, že to nakonec pochopil. Nejdřív jí na to nic neřekl a ona mu ve tmě neviděla do obličeje. Úplně ji pustil z objetí. Stáli na místě půl minuty, možná celou minutu. Zdálo se, jako by dýchali v taktu moře a vln, a jí to bylo z nějakého důvodu nepříjemné.

„Projdeme se,“ řekl pak a vzal ji kolem ramen. „A promluvíme si. Mám nápad.“

2

červenec 1999

Helmut byl od začátku proti.

Když se na to dívala zpětně, musela uznat, že to tak bylo. Nesmysly, tvrdil. Pitomý nápad.

Spustil ruce s novinami, chvíli na ni zíral bledýma očima, hýbal čelistmi a vrtěl hlavou.

Nechápu, k čemu by to mělo být. Je to zbytečné.

Víc o tom nemluvil. Helmut nepatřil k těm, co mrhají slovy. Stvořen víc z kamene než ze země, a po tomhle se zjevně zase uzavřel do sebe.

Kámen jsi. V kámen se obrátíš. Tohle už ji napadlo dřív. Samozřejmě v dobrém i zlém. Věděla, že když se rozhodla pro něj, nehledala žádnou bouři a oheň – ne lásku a vášeň –, ale útes. Šedou pevnou skálu, na které může stát, aniž by se znovu propadla do bahna zoufalství. Asi tak.

Asi tak uvažovala před patnácti lety, když u ní zaklepal na dveře a řekl, že si z dovolené dovezl láhev burgundského, které nezvládne vypít sám.

A jestli si to nemyslela zrovna v tu chvíli, tak brzy si to myslet začala. Když se začali potkávat.

V prádelně. Na ulici. V obchodě.

Nebo když za vlahých večerů seděla na balkóně a houpala Mikaelu při uspávání a on se o tři metry dál opíral o zábradlí na sousedním balkóně, kouřil dýmku a sledoval poslední paprsky západu slunce, který se před nimi rozkládal na obří západní obloze nad poldery.

Zeď ve zdi. Ta myšlenka se jí vracela.

Bůh bezpečí, který jí podával svůj kamenný prst, zatímco ona proplouvala životem na zranitelné bárce vlnami moře citů.

Jí a Mikaele. Přesně tak to bylo a zpětně se tomu někdy usmívala a jindy ne.

To už je každopádně patnáct let. Mikaele byly tři. Teď je jí osmnáct. Letos v létě jí bude osmnáct.

Jak jsem řekl, zopakoval zpoza novin. Nepřinese jí to žádné štěstí.

Proč ho neposlechla? Tahle otázka se jí zas a znovu vracela. V těch dnech plných nervozity a zoufalství. Když se pokoušela sebrat sílu a ohlédnout se na celý ten řetězec, najít příčiny jejího jednání a pochopit je… nebo jen tak dala myšlenkám volný průchod, zrovna v tomhle období jí nezbývalo sil nazbyt. V těch pekelných letních dnech. Zachovala se správně, tak to viděla. Udělala jsem, co bylo správné. Nezradila jsem to, co bylo dávno rozhodnuté, jen to roky leželo pohřbené pod povrchem. I to byl svým způsobem takový kámen. Tmavý kámen ponořený na dno bahnité studny zapomnění, kámen, kterému ale slíbila, že až přijde čas, zase ho vyloví.

Samozřejmě opatrně a s respektem, ale přesto ho vytáhne na světlo. A odhalí ho Mikaele. Ať se na to dívala z jakékoli strany, bylo to potřeba, byla to jakási nerovnováha, která roky čekala, až ji někdo dá do pořádku, a to se muselo stát teď.

Osmnácté narozeniny. I když si to neřekli, Helmut to věděl. Celou dobu to věděl, jen o tom nechtěl mluvit… Jednou musí přijít den, kdy Mikaele předestřou pravdu, nikdo nemá právo zamlčovat dítěti jeho původ. Skrývat kořeny v záplavě každodennosti. Svádět ho ze správné životní cesty.

Právo? Život? Pravda? Zpětně nechápala, kde se v jejích úvahách vzala tak silná slova. A neobrátila se proti ní právě tahle pýcha? Nestalo se to?

Kdo je, že říká, co je správné a co špatné? Kdo je, že uvažovala tak lehkovážně a zavrhla Helmutovy námitky, aniž by přemýšlela třeba jen tři čtvrtě vteřiny?

Uvědomila si to až pak. Ve chvíli, kdy bylo po všem. V těch dnech a nocích, kdy zdánlivě všechno ztrácelo smysl a hodnotu, kdy se z ní stal jen robot a tyhle myšlenky se jí nadobro vytratily z mysli, táhly jí hlavou už jen jako roztrhané mraky nad ocelově šedou noční oblohou smrti. A ona je nechala plynout na jejich smutné cestě od obzoru k obzoru.

Od zapomnění k zapomnění. Noc za nocí a tmu za tmou. Kámen jsi.

Z rozšklebené rány stoupá tvůj němý řev k mrtvému nebi. Bolest kamene. Tvrdší než cokoli jiného.

A za rohem čeká šílenství, čiré šílenství.

Osmnácté narozeniny. Pátek. Červenec, horko jako v pekle.

Řekla, že to s ní probere, až se dcera vrátí z tréninku. Tak u toho Helmut nebude muset být. A pak si dáme v klidu večeři. Ona to vezme dobře, cítím to.

Nejdřív jen mrzuté ticho.

Kdyby to bylo nutné, přišlo by to samo. Řekl pak, když u dřezu myl hrnek.

Je to tvoje zodpovědnost. Ne moje.

Já musím, bránila se. Pamatuju si, že jsem jí to slíbila, když jí bylo patnáct. Čeká to ode mě.

Nikdy o tom sama nezačala, řekl. Jen tak koutkem úst. Odvrácený pryč.

Měl pravdu. I to mu musela přiznat.

Nesmysl, ale dělej si, co chceš. K čemu to bude? Tolik slov. Tolik. A pak odešel.

Nesmysl?

Dělám to kvůli ní, nebo kvůli sobě? napadlo ji. Příčiny? Pohnutky?

Kalné jako pomezí snu a bdělosti. Neprůhledné jako sám kámen.

Kecy. Slova jako náplast. Teď už to ví.

3

9. července 1999

Když se kriminální inspektorka Ewa Morenová zastavila přede dveřmi kanceláře komisaře Reinharta, bylo tři čtvrtě na tři a ona měla hroznou chuť na studené pivo. Kdyby se narodila v jiné společenské třídě nebo byla nadaná větší fantazií, možná by místo toho zatoužila po skleničce vychlazeného šampaňského (nebo klidně po třech až čtyřech), jenže dneska se z ní veškerá schopnost uvažovat a vciťovat se do někoho jiného vypařila už brzy ráno. Venku bylo celý den kolem třiceti stupňů. Ve městě i v policejní budově. Vlna vysokého tlaku na všechny doléhala, jako by je někdo škrtil, a kromě konzumace chlazených nápojů existovaly jen dva způsoby, jak přežít: uchýlit se na pláž nebo do stínu.

V budově maardamské policie byl bohužel kritický nedostatek pláží.

Ale měli tu žaluzie. A chodby, kam slunce zaručeně nedosáhlo. Ewa stála s rukou na klice a potlačovala náhlý impulz (umíněný jako masařka nadopovaná coca-colou, takže to byl celkem tvrdý boj) prostě ji nestisknout. Vyklidit pole.

Místo aby musela jít dovnitř vyslechnout si, proč s ní Reinhart chce mluvit. Měl k tomu dobré důvody. Nebo přinejmenším jeden: Ewa za méně než dvě hodiny nastupovala na dovolenou.

Pouhé dvě hodiny. Sto dvacet dusných minut. Samozřejmě pokud se mezitím nestane něco nečekaného. Morenová intuitivně tušila, že Reinhart si ji nepozval, aby jí popřál hezkou dovolenou. Tak to neznělo a ani to nebyl Reinhartův styl.

Něco nečekaného…?

Kdoví proč měla dojem, že nic nečekaného vlastně není až tak docela nečekané. Kdyby v tomhle směru existovala aspoň malá pravděpodobnost, byla by ochotná si na to hrát. Jenže takhle už to v té jednotvárné policejní profesi prostě chodí. A rozhodně by to nebylo poprvé.

Takže má vzít nohy na ramena, nebo ne? Vždycky by mohla zpětně tvrdit, že jí do toho něco přišlo. A že neměla čas za ním nakouknout, jak chtěl.

Nakouknout? To zní podezřele, ne?

Nakoukni ke mně někdy po obědě. Jen na chvilku…

Do prdele, pomyslela si. Zrádné jak hladová kobra.

Po krátkém boji se masařka utopila a v Morenové zvítězila její luteránsko-policejní morálka. Povzdechla si, stiskla kliku a vešla. Posadila se do křesla pro návštěvy a hlavou jí jako hejno motýlů táhly všemožné obavy. Měla úplně stažený žaludek.

„Tak co jsi chtěl?“ zeptala se.

Reinhart kouřil u okna a tvářil se zlověstně. Morenová si všimla, že má na nohou pantofle. Světle modré.

„Salve,“ řekl. „Nedáš si něco k pití?“

„Co máš na skladě?“ zeptala se Morenová a v mysli jí znovu vytanula představa vychlazeného piva.

„Vodu. S bublinkami nebo bez.“

„To si, myslím, odepřu,“ řekla Morenová. „Pokud tě to neurazí. Tak co?“

Reinhart se podrbal ve vousech a odložil dýmku na parapet vedle květináče.

„Chytili jsme Lampeho-Leermanna,“ řekl.

„Lampeho-Leermanna?“ zopakovala Morenová.

„Jo,“ řekl Reinhart.

„My?“ zeptala se Morenová.

„Kolegové. V Lejnici. No vlastně v Behrensee, ale odvezli ho do Lejnice. Bylo to nejblíž.“

„Super. Bylo načase. Nějaký problém?“

„Jeden,“ na to Reinhart.

„Fakt?“ zeptala se Morenová.

Reinhart se posadil naproti ní a zadíval se na ni pohledem, který měl nejspíš působit nevinně. Morenová už to znala z dřívějška a v duchu se začala modlit. Teď ne! bylo hlavní poselství modlitby.

„Jeden problém,“ zopakoval Reinhart.

„Poslouchám,“ na to Morenová.

„On není tak docela ochotný spolupracovat.“ Morenová neodpověděla. Reinhart se začal přehrabovat v papírech na stole a váhal, jak má pokračovat.

„Nebo lépe řečeno, je ochotný spolupracovat. Za podmínky, že bude mluvit s tebou.“

„Co?“ vyhrkla Morenová.

„Za podmínky, že bude mluvit…“

„Já jsem tě slyšela,“ přerušila ho Morenová. „Proč chce proboha mluvit se mnou?“

„God knows,“ na to Reinhart. „Ale tak to je a já za to nemůžu. Lampe-Leermann je ochotný se ke všemu doznat za předpokladu, že bude moct doznání složit jen a pouze k tvým nohám. S nikým jiným mluvit nebude. Tvrdí, že nemá rád policajty, divný, ne?“

Morenová si chvíli prohlížela obraz, který visel Reinhartovi za hlavou. Bylo na něm prase v obleku za kazatelnou, které házelo televize nadšenému davu hlupáků. Možná to taky byli soudci v parukách, to se nedalo poznat. Morenová věděla, že policejní velitel Reinharta několikrát žádal, ať ten obraz sundá, ale zatím pořád ještě visel na místě. Rooth tvrdil, že obraz symbolizuje myšlenkovou svobodu a úroveň vědomí v rámci policejního sboru, a Morenová neurčitě tušila, že to možná není až tak hloupá analýza. Nikdy se na to ale Reinharta nezeptala. Ani policejního velitele.

„Za dvě hodiny nastupuju na dovolenou,“ řekla a vykouzlila něžný úsměv.

„Sedí v Lejnici,“ pokračoval Reinhart lhostejně. „Moc hezké místo. Stálo by tě to den. Maximálně dva. Hm.“

Morenová vstala a šla k oknu.

„Ale jestli se s ním chceš sejít spíš tady, tak to nebude problém,“ pronesl Reinhart podbízivě.

Morenová se rozhlédla po městě sužovaném vlnou vysokého tlaku. Horka trvala teprve pár dní, ale zdálo se, že ještě nějakou dobu vydrží. Tvrdila to paní Bachmanová z přízemí a říkali to i v počasí. Morenová se rozhodla Reinhartovi neodpovědět. Ne bez přítomnosti dobrého advokáta nebo jasné nabídky. Uběhlo asi deset vteřin, ozýval se jen hluk z města a tiché klapání Reinhartových pantoflí o plosky nohou.

Pantofle? pomyslela si. Snad by si mohl koupit aspoň sandály. Kriminální komisař a nosí plastové světle modré pantofle?

Možná se přes oběd zašel vykoupat a zapomněl se přezout? Anebo byl na poradě u policejního velitele a vzal si je na znamení protestu. U Reinharta člověk nikdy neví, ten se rád ukazuje.

Nakonec to Reinhart vzdal.

„Tak sakra,“ řekl. „Vzmuž se, inspektorko. Toho hajzla jsme přece hledali několik měsíců. A teď ho Vrommel zašpéroval…“

„Vrommel? Kdo je Vrommel?“

„Policejní náčelník v Lejnici.“

Morenová se nad tím proti své vůli zamyslela. Stála zády k Reinhartovi a v mysli jí vytanul obraz Lampeho-Leermanna… žádná velká ryba z podsvětí, to ne, ale byla pravda, že po něm šli dlouho. Byl důvodně podezřelý z účasti na několika ozbrojených loupežích, ke kterým došlo v průběhu března a dubna, ale o to zas až tolik nešlo. Nebo ne v první řadě.

V první řadě šlo o jeho styky s jistými pány mnohem silnějšího kalibru, než byl on sám. Špičkami v oboru takzvaného organizovaného zločinu, aby Morenová použila otřepaný výraz. O Leermannovu napojení na tyhle lidi nepanovaly pochyby a on sám byl známý tím, že je ochotný mluvit. Známý tím, že – přinejmenším ve vypjatých chvílích – myslí spíš na vlastní kůži než na kůži ostatních a je ochotný se o své temné vědomosti podělit s policií. Pokud to poslouží jeho zájmům a policie bude s informacemi nakládat diskrétně.

A to by v tomhle případě šlo. Nebo aspoň existovaly důvody si to myslet. Myslel si to Reinhart a Morenová byla ochotná s ním souhlasit. Přinejmenším principiálně. Proto po Lampem-Leermannovi pátrali trochu intenzivněji, než mívali ve zvyku. Proto ho našli. A ze všech dnů zrovna dneska.

Ale že si chtěl vylít srdce jedině a pouze před inspektorkou Morenovou, to přišlo trochu nečekaně. S tímhle aspektem nikdo nepočítal. Ani ona, ani nikdo jiný. Zjevně jen jakýsi zlovolný strůjce náhod… do háje, že taky člověk nikdy…

„Má tě rád,“ přerušil Reinhart její úvahy. „Za to se nemusíš stydět. Myslím, že si pamatuje, jak jsme na něj před pár lety šli jako hodnej a zlej polda… no prostě je to tak. Chce mluvit s tebou a s nikým jiným. Ale je tady ta tvoje dovolená, no.“

„To je, no,“ řekla Morenová a znovu si sedla na židli.

„Do Lejnice to není zas tak daleko,“ řekl Reinhart. „Tak dvanáct, třináct kilometrů, myslím, takže by třeba…“

Morenová neodpověděla. Místo toho zavřela oči a ovívala se včerejším vydáním Gazetty, které sebrala z hromádky na stole.

„… vzpomněl jsem si, jak jsi mluvila o tom domě, kam máš jet. Není náhodou v Port Hagenu?“

Do hajzlu! pomyslela si Morenová. On si to pamatuje.

Dal si s tím tu práci.

„Jo,“ řekla. „V Port Hagenu, máš pravdu.“

Reinhart se znovu pokusil o nevinný výraz. Ten by z fleku mohl hrát vlka v Červené Karkulce, pomyslela si Morenová.

„Jestli se nemýlím, od Lejnice to opravdu není daleko,“ řekl. „Maximálně takových deset kilometrů. Párkrát jsem tam byl jako dítě. To bys mohla…“

Morenová unaveným gestem odhodila noviny.

„Tak fajn,“ řekla. „To stačí. Zařídím to. Do háje, víš stejně dobře jako já, že Lampe-Leermann je jedno z nejodpornějších stvoření, které kdy po světě chodilo v ručně šitých botách… a taky nosí ten pečetní prsten. A i když si tohle všechno odmyslím, neustále smrdí po starý cibuli… říkám starý, čerstvá by mi nevadila. Ale já to zařídím, nemusíš si s tím dělat starosti. Do háje práce. Tak co?“

Reinhart si šel vyklepat dýmku do květináče.

„Řekl jsem Vrommelovi, že asi přijedeš zítra.“ Morenová na něj zůstala civět.

„Snad jsi dokonce neurčil čas, aniž ses mě zeptal?“

„Asi,“ řekl Reinhart. „Řekl jsem, že asi přijedeš zítra. Co s tebou sakra je? Copak už nekopeme za stejný tým, nebo o co jde?“

Morenová si povzdechla.

„Fajn,“ řekla. „Promiň. Stejně jsem chtěla jet zítra, tak nemusím nijak zvlášť měnit plány. Vlastně.“

„Dobře,“ řekl Reinhart. „Zavolám Vrommelovi a potvrdím mu to. V kolik?“

Morenová se zamyslela.

„V jednu. Řekni, že dorazím v jednu a ať Lampemu-Leermannovi nedávají k obědu cibuli.“

„Ani čerstvou?“ zeptal se Reinhart.

Morenová neodpověděla. Když už byla na odchodu, připomněl jí Reinhart vážnost situace.

„A ať ti ten zmetek vyklopí každé jméno do jednoho. Ty i on dostanete bonus za každého hajzla, kterému se dostaneme na kobylku.“

„Jasně,“ řekla Morenová. „Moc nadáváte, pane komisaři. Ale máte pěkně modré pantofle… vypadáte v nich mladistvě.“

Než to Reinhart stihl okomentovat, byla už Morenová na chodbě.

4

Teprve doma ve sprše si uvědomila, že je to znamení. Co taky jiného? Jak by si to jinak měla vysvětlovat? Franz Lampe-Leermann se objeví úplně zčistajasna a dvě hodiny předtím, než má odjet na dovolenou, jí zkazí plány. To je přece tak nepravděpodobné. Anebo jí tím někdo něco naznačuje, jak se to vezme. Ten chlap unikal policii od poloviny dubna – začali po něm pátrat poté, co na Zelený čtvrtek někdo v Linzhuisenu dost brutálním způsobem přepadl banku – a nakonec toho hajzla chytí zrovna dneska. A ze všech míst na světě zrovna v Lejnici.

Lejnice. Malé nezajímavé pobřežní městečko, kde mohlo bydlet tak dvacet až dvacet pět tisíc obyvatel. A přes léto pár tisíc navíc. Velmi výhodná pozice, jak poznamenal Reinhart, sotva deset kilometrů od místa, kde sama chtěla v létě strávit dva týdny.

Port Hagen. Ještě menší díra, ale díry mají občas svůj půvab, no a zrovna v téhle má Mikael Bau chatu.

Mikael Bau? pomyslela si. Můj soused a dočasný partner.

Dočasný? pomyslela si. Partner? To zní děsně. Ale všechno ostatní zní ještě hůř. Nebo minimálně nesprávně.

Snoubenec? Milenec? Přítel?

Může mít ženská ve dvaatřiceti ještě přítele?

Možná prostě jen můj chlap, uvažovala Morenová v duchu. Zavřela oči a nanesla si na vlasy jojobový šampón. Když se zbavila Clause Badhera, byla bez chlapa víc než dva roky a nebyla to zrovna nějak skvělá doba. Ani pro ni, ani pro její okolí, to ochotně uznávala.

Nebyly to roky, které by chtěla vrátit, i když možná se během nich dost naučila. Možná že právě tak se na to má dívat. A nechtěla by vrátit ani roky s Clausem. Nikdy v životě, to ještě daleko míň než tu dobu pak.

Takže dohromady sedm zahozených let, počítala. Pět s Clausem a dva jako single. Že by byla na nejlepší cestě prožít zahozený život? Stane se jí to?

Who knows, pomyslela si. Life is what happens when we’re busy making other plans. Ještě chvíli si šamponovala vlasy a pak je začala sprchovat.

Co se nakonec vyvrbí ze vztahu s Mikaelem Bauem, to bylo ještě brzy odhadovat. A ona na dohady neměla náladu, ne teď. Začala si s ním v zimě, pozval ji na večeři ten den, kdy se s ním rozešla přítelkyně – to byla půlka prosince, ty příšerné týdny, kdy pátrali po vrahovi Ericha Van Veeterena –, Morenová mu ale pozvání oplatila až za měsíc. A teprve za další měsíc a půl se odvážila udělat ten zásadní krok a vyspala se s ním. Nebo spíš oba se odvážili. Takže to byl začátek března. Pamatovala si to, protože to bylo na sestřiny narozeniny.

A pak to samozřejmě pokračovalo. I když ona je kriminální inspektorka a on sociální pracovník, jsou oba jen lidi.

Tak to Mikael vždycky říká. Kašli na to, Ewo! Ať jsme cokoli, pořád jsme jen lidi.

A jí se to líbilo. Takové nenáročné a zdravé. Vůbec to nepřipomínalo Clause Badhera, a čím méně Mikael připomíná Clause, tím lépe. To bylo takové jednoduché intuitivní měřítko. Když jde o citový život, je občas fajn mít takové taháky, to už Ewa ve svém věku dobře věděla.

Možná by se tím měla řídit pořád, říkala si občas. Hodit za hlavu psychologické poučky a řídit se intuicí. A nemohla popřít, že by nebylo fajn cítit ničím nezkaženou touhu. Takové capre diem?

To se lehce řekne, ale hůř udělá, řekla si, když lezla ze sprchy. Jako by šlo jen tak na objednávku přestat myslet. No každopádně Mikael Bau náhodou vlastní tu chatu v Port Hagenu. Vlastnil ji ještě spolu se čtyřmi sourozenci, pokud to Ewa dobře pochopila, byl to takový rodinný klenot a letos na Mikaela vyšlo, že tam pojede v červenci.

Velký polorozpadlý dům, říkal jí. Ale krásný a je tam soukromí. Tekoucí voda, aspoň občas. Sto metrů od pláže.

Pro životem unavenou kriminální inspektorku to znělo až moc dobře, a tak bez rozmyslu kývla na společnou dvoutýdenní dovolenou. Upřímně řečeno o tom vůbec nepřemýšlela, nabídl jí to jedné květnové neděle, bylo ráno a zrovna se pomilovali a pak spolu ještě snídali v posteli. Pěkně popořádku, některé dny si člověk pamatuje lépe než jiné, to není žádná novinka.

Takže dva týdny uprostřed července. S chlapem u moře.

A do toho Franz Lampe-Leermann!

Zvláštně nešikovné znamení s nádherně nevhodným načasováním.

Morenová přemýšlela, co jí tím kdo chce naznačit. Ale možná člověk nemá hledat znamení ve všem?

Jak občas říkává komisař.

Po sprše si zabalila a pak zavolala Mikaelovi. Bez detailů mu oznámila, že dorazí až odpoledne místo kolem oběda, protože jí do toho něco přišlo.

Práce? zeptal se. Práce, přiznala.

Zasmál se a řekl, že ji miluje. V poslední době jí to začal říkat a Ewa to vnímala podivně rozporuplně.

Miluju tě.

Ona sama to zatím neřekla. Nenapadlo by ji to říct, dokud si nebude naprosto jistá. Už o tom spolu mluvili. A on s ní samozřejmě souhlasil, co měl taky jiného dělat? Řekl, že to vnímá stejně. Rozdíl byl v tom, že on si jistý byl. Už.

Jak si může být tak jistý? zeptala se ho.

Spálil jsem se trochu míň než ty, řekl jí na to. Takže se nebojím udělat krok do nejistoty dřív než ty.

To ti tak věřím, pomyslela si Morenová. Každý máme vlastní vztah k jazyku a slovům, v otázce lásky zejména. Nemusí to nijak souviset se špatnými zkušenostmi.

V duchu se ale ptala – mockrát –, jak to souvisí s jeho bývalou přítelkyní Leilou. Mikael jí řekl, že spolu byli přes tři roky a ten večer, kdy se s ním rozešla, prostě vyběhl po schodech a zazvonil u Ewy. A pozval ji na večeři, kterou původně vařil pro Leilu. Prostě jen tak, no není to trochu divné?

Když se ho na to zeptala, svedl to na jídlo. Vždyť přece vařil pro dva. Říkal, že nestrávil hodinu a půl v kuchyni, aby to pak do sebe naházel za deset minut. To za žádnou cenu.

I tentokrát přišla řeč na jídlo.

„Když dovezeš dobré bílé víno, poohlédnu se po nějaké poživatelné rybě. Tady na náměstí občas prodává ryby jeden chlápek, každé ráno má čerstvé ryby. Má dřevěnou nohu, turisti si ho fotí každé léto… takže se minimálně pokusím.“

„Domluveno,“ řekla Morenová. „Spoléhám na tebe. Přece jen na to máš o tři hodiny dýl. Mimochodem…“

„Ano?“

„Ale ne, to je jedno.“

„Teď lžeš.“

„Tak jo, jakou máš barvu pantoflí?“

„Pantoflí?“

„Jo.“

„Proč to chceš vědět? Tady v domě jich je minimálně deset párů… nebo přinejmenším dvacet kusů a majetkové vztahy jsou dost nevyjasněné.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „To beru jako dobré znamení.“ Mikael Bau řekl, že nechápe ani slovo a ať si Ewa sežene klobouk proti slunci. Slíbila, že nezapomene, a pak se rozloučili. Už neřekl, že ji miluje, a Ewa byla ráda.

I když trochu rozpolcená.

Později ten večer zavolal Reinhart a asi půl hodiny rozebírali taktiku při výslechu Lampeho-Leermanna. Nezdálo se to nějak moc složité, ale samozřejmě bylo důležité dostat z něj co nejvíc. Jména a konkrétní činy. A bylo taky potřeba dbát na důkazní hodnotu, aby později proti jmenovaným opravdu mohli vznést žalobu. Taky museli zvážit, co za doznání Lampemu-Leermannovi slíbí, ale ani jeden to nedělal poprvé, takže komisař nakonec se společným plánem vyjádřil souhlas.

Když už si ten hajzl vymyslel, že bude vypovídat jen před Morenovou, má to mít, řekl Reinhart.

A vyraž toho z něj co nejvíc.

Dvě pravidla, řekl ještě nakonec Reinhart. Za prvé, všechno nahrávej na magnetofon. A za druhé, nic mu výslovně neslibuj. Ne v téhle počáteční fázi, s tím by měl souhlasit.

„Já vím,“ řekla Morenová. „Nejsem dnešní. A mimochodem, jaký je ten Vrommel?“

„Netuším,“ řekl Reinhart. „Do telefonu zní jako kaprál a mám takový pocit, že je to zrzek. Ale nemusí to být pravda.“

„Kolik mu je?“

„Na tebe je starý. Mohl by to být tvůj dědeček.“

„Děkuju, pane komisaři.“

Reinhart Morenové ještě popřál dobrý lov a řekl, že za dva, maximálně za tři dny si rád přečte její zprávu.

„Zprávu?“ zeptala se Morenová. „Dostaneš přepis výslechu a ani o to se nebudu starat. Nejsem ve službě.“

„Hm,“ zahuhlal Reinhart. „Ve sboru už nikdo není ochotný k troše dobrovolnické činnosti. Kam ta společnost spěje?“

„To probereme v srpnu,“ řekla Morenová.

„Jestli tou dobou ještě nějaká společnost bude,“ na to Reinhart.

5

10. července 1999

Morenové chvíli trvalo, než si všimla, že ta holka naproti brečí.

Ne nějak moc. Vůbec nevzlykala, působilo to tak nějak klidně a přirozeně. Její obličej vypadal odhalený a čistý, pleť měla bledou a narudlé vlasy sčesané dozadu a zachycené jednoduchou sponkou. Tak šestnáct, sedmnáct let, pomyslela si Morenová, ale věděla, že věk mladých holek neumí odhadnout moc dobře. Klidně jí mohlo být o pár míň nebo víc.

Velké oči měla světle hnědé a podle všeho nebyla nalíčená. Na tvářích, po kterých jí slzy tekly proudem, neměla žádné černé šmouhy. Působila klidně a naprosto samozřejmě. Morenová na ni opatrně nakoukla zpoza knihy a všimla si, že holka v ruce drží kapesník, ale ani se nesnaží si slzy utírat.

Žádné vzlykání. Jen pláč. Dávala slzám volný průchod a dívala se přitom oknem na plochou krajinu zalitou sluncem. Holka seděla proti směru jízdy, Morenová po směru.

Smutek, pomyslela si Morenová. To vypadá na nějaký velký smutek.

Snažila se vzpomenout si, na které stanici ta brečící holka nastoupila. Asi v Moorhuijsu nebo v Klampendikku. Pár zastávek po Maardam-Kolstraat, kde nasedla Ewa. Jely takovou lokálkou, která stavěla snad každé tři minuty, Morenová začínala litovat, že nepočkala na rychlík. Určitě by tam byla tak dvakrát rychleji a možná právě proto byl vlak téměř prázdný. Kromě postaršího páru, který pil kávu z termosky pár řad před nimi, byla ve vagónu už jen Morenová a ta holka… Zvláštní, že si sedla zrovna naproti ní, když míst tu bylo dost. Zvláštní…

„Vy pláčete.“

Slova z ní vyletěla úplně bezmyšlenkovitě. Řekla je dřív, než se stihla zarazit, a napadlo ji, jestli Mikael Bau neměl s tím kloboukem náhodou pravdu. Pěkný, se širokou krempou proti slunci, fronta vysokého tlaku nepolevila ani dneska.

Dívka se na ni chvíli dívala. Pak se vysmrkala. Ewa Morenová poposedala a čekala.

„Jo. Tak trochu tady brečím.“

„No jo, no,“ řekla Morenová.

Panebože, pomyslela si. Co to vyvádím? Zrovna jsem si vzala na starost náctiletou zhroucenou holku… zrazenou, se zlomeným srdcem, na útěku od svého kluka.

Nebo od rodičů. Na útěku je rozhodně… Zase si začnu číst a budu dělat, že jsem to vlastně neřekla. Až do Lejnice se na ni nepodívám. Jako by mi nestačil Lampe-Leermann… Copak neumím držet jazyk za zuby?

„Brečím, protože se bojím,“ řekla dívka a znovu se podívala ven do slunečního svitu. „Jedu za tátou.“

„Vážně?“ řekla Morenová a sešrotovala teorii o útěku.

„Nikdy předtím jsem ho neviděla.“ Morenová spustila ruku s knížkou.

„Cože?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděla.“

„Nikdy jste neviděla otce? Proč?“

„Protože máma si myslela, že je to tak nejlepší.“

Morenová se zamyslela. Napila se minerálky. Tázavě ji nabídla i dívce. Ta zavrtěla hlavou.

„A proč mělo být nejlepší, abyste se s ním neviděla?“ Dívka pokrčila rameny.

„Nevím.“

„Jak se jmenujete?“

„Mikaela Lijphartová.“

„Kolik vám je? Tak šestnáct, sedmnáct?“

Vždyť já ji vyslýchám, uvědomila si Morenová a snažila se zahladit dojem tím, že vytáhla balíček žvýkaček. Mikaela Lijphartová si dvě vzala a usmála se.

„Osmnáct,“ řekla. „Už je mi osmnáct. Včera jsem měla narozeniny.“

„Gratuluju,“ řekla Morenová. „Trochu se zpožděním.“

„Promiňte. Vyrušila jsem vás od četby.“

„To nevadí,“ řekla Morenová. „Stejně se ve vlaku moc nesoustředím. Většinou tam čtu něco, co už jsem četla. Jestli si chcete promluvit o svém otci, ráda vás vyslechnu.“

Mikaela Lijphartová se zhluboka nadechla a zamyslela se. Čekala asi tři vteřiny.

„Díky,“ řekla pak. „No takže nikdy jsem ho neviděla. Naposledy, když jsem byla ještě malá. Až do včerejška jsem nevěděla, kdo to vlastně je. Jmenuje se Arnold Maager, máma mi to řekla, protože mi bylo těch osmnáct. Pěkný dárek, co myslíte, takový táta?“

Morenová povytáhla obočí, ale nic neřekla. Vlak začal před další stanicí opět hlasitě brzdit.

„Je na psychiatrii. Když mi byly dva roky, něco se stalo. Proto ho přede mnou máma až doteď tajila.“

Panebože, pomyslela si Morenová. Co mi to tady vykládá? Chvilku měla dojem, že se dostala do spárů mladé mýtomanky – lehce neurotické holky, která se ráda dělá zajímavou před cizími lidmi. Mladé dámy se často uchylují k podobným postupům, to věděla z vlastní zkušenosti. Naučila se to během roků na oddělení pro vyšetřování trestné činnosti mladistvých. Přesněji řečeno během dvou a půl roku, které ne že by byly úplně hrozné, ale vrátit by je nechtěla. Stejně jako následující roky, které hodila za hlavu včera…

Nedokázala ale uvěřit, že by jí Mikaela Lijphartová lhala. To opravdu ne. S těma velkýma očima a čistými rysy připomínala spíš otevřenou knihu. Určitě se mohla splést a špatně ji odhadnout, ale všechno má své meze.

„A teď za ním jedete?“ zeptala se opatrně. „Za otcem. Kde je?“

„V Lejnici,“ řekla Mikaela. „V takovém domově kousek za městem. Volala jsem tam, tak vědí, že přijedu. A připraví ho… tak to řekli. Že ho připraví. Uf, jsem z toho hrozně nervózní, ale vím, že to musím udělat.“

Ewa Morenová se rychle snažila vymyslet, jak ji utěšit.

„Když musíte, tak musíte,“ řekla. „Opravdu jste až do včerejška nevěděla, že máte otce?“

Mikaela Lijphartová se usmála.

„Ale jo. Vím, že neposkvrněné početí už v dnešní době tolik neletí. Od tří let mám nevlastního otce a v patnácti jsem se dozvěděla, že to není můj biologický otec. No a… pak jsem musela počkat ještě tři roky, než mi máma řekla, kdo to teda je. Arnold Maager… já ani nevím, jestli se mi to jméno líbí nebo ne.“

„Ne?“

„Ne, nevím, proč mi to prostě nemohla říct. Nebo nechtěla. Mlela spoustu věcí o zodpovědnosti, zralosti a tak… ale žádné detaily mi neřekla. Když jsem byla malá, něco se stalo, víc nevím.“

Morenová se podívala ven z okénka a viděla, že jsou na nádraží v Boodendijku. Do Lejnice už to nemohlo být daleko. Tak jedna, dvě zastávky. Na druhé straně spoře osídlené vesnice už byly vidět písečné duny. Nebe vypadalo téměř hystericky modře.

Co na to mám sakra říct? pomyslela si. Ta holka se musí cítit úplně sama.

„Nepřemýšlela jste o tom, že s sebou někoho vezmete?“ zeptala se. „Jestli jste z toho nervózní. Kamarádku… maminku…“

„Chci se s ním vidět sama,“ řekla Mikaela Lijphartová.

„Máma vůbec nechtěla, abych sem jela, ale když už je mi jednou osmnáct, tak mi je osmnáct.“

„To nepochybně,“ řekla Morenová.

Uplynulo pár vteřin. Vlak se zase začal rozjíždět.

„Nechápu, proč to tady všechno vyprávím někomu úplně cizímu,“ řekla Mikaela Lijphartová a pokusila se o trochu smělejší výraz. „Musíte si myslet, že jsem úplný cvok… o mámě a tátovi ani nemluvě. Rodinka cvoků. Možná že jsme, ale normálně nemívám ve zvyku…“

„Občas může být fajn promluvit si s někým neznámým,“ řekla Morenová. „Můžete říct cokoli bez toho, že na někoho budete brát přehnané ohledy. Já se taky občas takhle dám s někým do řeči.“

Dívka se najednou celá rozzářila v úsměvu a Morenová si v duchu řekla, že je velmi hezká, když jí z tváře zmizel nervózní výraz.

„Přesně. A to si právě myslím o tátovi. Totiž o tom setkání s ním. Vždyť my dva se spolu vlastně taky neznáme. A já nechci, aby někdo byl u toho, až s ním budu mluvit prvně v životě. Nebylo by to… nějak by to nebylo správné. Chápete? Vůči němu.“

Morenová kývla.

„Takže budete vystupovat v Lejnici?“ zeptala se.

„Ano. A vy?“

„Taky. Určitě to dopadne dobře, uvidíte. S vaším otcem. Cítím to v kostech.“

„Já taky,“ řekla Mikaela Lijphartová optimisticky a narovnala se. „A myslím, že už tam brzy budeme, asi bych si měla jít na záchod umýt obličej. Díky, že jsem si s vámi mohla promluvit.“

Ewa Morenová měla najednou pocit, že jí do očí taky stoupají slzy. Poplácala Mikaelu Lijphartovou po noze a odkašlala si.

„Běžte. Počkám na vás. Aspoň si ještě do příjezdu můžeme trochu popovídat.“

Mikaela Lijphartová vstala a zmizela ve stísněné kabince na konci vagónu. Morenová se zhluboka nadechla. Zastrčila knihu do kabelky a všimla si, že oknem už je vidět moře.

Podívala se na hodinky a zjistila, že budou na místě za tři minuty.

S Mikaelou se rozloučily před nádražím, kde dívka nasedla na žlutý autobus, který ji měl odvézt k sídlu nadace Sidonis, domovu pár kilometrů severně a směrem od pobřeží.

Morenová se rozhodla jet taxíkem, protože nevěděla, kde je v Lejnici policejní stanice.

Na druhou stranu náměstí, kde stanice byla, to nebylo ani dvě stě metrů a mladý řidič se jí zeptal, jestli ji může svézt ještě aspoň ke kostelu a zpátky, aby vůbec mělo cenu zapínat taxametr.

Morenová se zasmála a řekla, že za pár hodin bude potřebovat svézt do Port Hagenu, načež jí řidič dal vizitku s telefonním číslem.

Místní policejní stanice se nacházela v patrovém domě z tmavého pomeritu s čtvercovými okny, kterými nebylo vidět dovnitř.

Dům byl postaven pravděpodobně někdy po válce a po jeho stranách se nacházelo lahůdkářství a pohřební ústav. Nad velmi nezajímavým vchodem byl drobný balkón s železným zábradlím, kde v mírném vánku povlávala vlajka na něčem, co vypadalo jako násada od lopaty. Morenovou při tom pohledu napadlo, že to tu působí jak v nějaké dekadentní francouzské kolonii z devatenáctého století – nebo ve filmu pojednávajícím o takové kolonii –, a když spatřila komisaře Vrommela, pomyslela si, že ten má asi spíš než století stojící přede dveřmi v oblibě právě onu dávno minulou dobu.

Mimochodem, komisař sám stál přede dveřmi. Vysoký a štíhlý, na sobě měl uniformu barvy khaki, jaké Morenová doteď taky vídala jen ve filmech. Mohlo mu být tak šedesát, možná spíš šedesát pět. Reinhartův odhad, že je to zrzek, mohl mít něco do sebe, ale tak před několika desítkami let. Teď měl Vrommel na hlavě už jen velmi řídký porost. Pokud se Morenová chtěla vyhnout slovu pleš.

Dále měl kulaté brýle bez obrouček, mohutný černohnědý nos a vousy v barvě pleti, tak světlé, že si jich Morenová všimla až ve chvíli, kdy si potřásali rukou.

„Inspektorka Morenová, předpokládám. Rád vás poznávám. Měla jste dobrou cestu?“

Ten nemá rád ženské u policie, pomyslela si.

„Výbornou, děkuji. Jen je trochu teplo.“

Komisař nevyužil příležitosti ke konverzaci o počasí.

Místo toho si odkašlal a napřímil se.

„Vítám vás v Lejnici,“ řekl. „Úplné řízení osudu.“ Rozmáchl se rukou v gestu, které se možná – ale jen možná – dalo vyložit jako ironické. „Půjdeme dál? Ten hajzl Leermann už na vás čeká.“

Podržel jí dveře a Morenová vstoupila do relativně chladné budovy lejnické policejní stanice.

Výslechová místnost byla asi deset metrů čtverečních velká a vypadala úplně obyčejně.

Jako by měly vypadat všechny takové místnosti po celém světě. Stůl a dvě židle. Lustr. Bez oken. Na stole magnetofon, karafa s vodou a dva bílé kelímky. Chladné zdi a betonová podlaha. Dvoje dveře s průzory. Franz Lampe-Leermann už tu seděl, když Morenová vešla. Předpokládala, že už tam nějakou dobu sedí, vypadal docela unaveně a úsměv, kterým ji přivítal, působil násilně. V podpaží se mu na žluté košili dělaly velké skvrny od potu a měl sundané boty i ponožky. Těžce dýchal. Klimatizace, která fungovala v celém zbytku budovy, asi až do téhle komůrky nedosahovala.

Anebo ji Vrommel vypnul.

Tak třicet pět stupňů, odhadovala Morenová. Minimálně. Fajn.

„Potřebuju pauzu na cigáro,“ řekl Lampe-Leermann a hřbetem ruky si utřel čelo. „Ten kretén mi nechce dovolit si ani zakouřit.“

„Pauzu?“ podivila se Morenová. „Vždyť jsme ještě ani nezačali. Nejdřív tak za půl hodiny. Pokud budete spolupracovat. Jasné?“

Lampe-Leermann znovu zaklel a pokrčil rameny.

„Tak se do toho pustíme,“ řekla Morenová a zapnula magnetofon. „Co mi povíte?“

6

Mikaela Lijphartová vystoupila na rozcestí ve vesnici Saint Inns, jak jí řekli. Než autobus zmizel v dlouhé zatáčce vedoucí směrem do Wallby a Port Hagenu, zůstala stát u příkopu s batohem na zádech.

Rozhlížela se. Doleva, směrem na západ, se táhla rovná cesta dunami k moři, které odsud bylo jen kilometr a půl. Po té se vydá později – za pár hodin – a dojde po ní k ubytovně, kde chce přespat. Teď ale ne. Teď musí na východ. Směrem do vnitrozemí po úzké klikaté asfaltové cestě, která jako by se mezi vysokou kvetoucí trávou ve slunci přímo vařila. Do nadace Sidonis to odsud nemělo být dál než kilometr, ale bývala by byla radši, kdyby to bylo blíž. Anebo kdyby si aspoň v Lejnici koupila vodu.

Protože bylo horko. Nesnesitelně horko. Bylo půl druhé, skvělá doba na výpravu v tomhle slunci, pomyslela si. Ještě si uženu úpal.

To by ještě chybělo. Jako by toho nebylo málo. Znovu se rozhlédla. Snažila se prohlédnout si vesnici, kterou asi dohromady tvořil jen tak tucet domků, ale na jednom z nich viselo něco, co vypadalo jako cedule. To by mohl být obchod… snad by se tam alespoň dala koupit láhev vody. Mikaela si srovnala batoh na zádech a zamířila k tomu tmavě červenému cihlovému domku.

Aspoň se zeptá, jestli se k nadaci opravdu jde po té asfaltce, pomyslela si.

K nadaci a jejímu otci.

V domě opravdu byly malé potraviny. Mikaela si koupila litr vody, zmrzlinu a balíček sušenek s citronovou příchutí. A navrch dostala instrukce, jak se dostat k nadaci Sidonis, prostě musela jít po té cestě a u cedule za mostem měla zahnout doprava. Není to daleko. Je tady autem? zeptala se boubelatá paní za pultem. Jestli ne, tak by ji tam za půl hodiny mohla odvézt, poveze do domova nějaké věci, dělá to tak každý den.

Mikaela Lijphartová se usmála a zavrtěla hlavou. Řekla, že ráda chodí pěšky a že je krásně.

Nádherně, řekla paní a ovívala se novinami. Skoro až moc, dalo by se říct.

Cestou Mikaela přemýšlela o tom, co řekla té ženě ve vlaku.

Pravdu, ale ne celou.

Ne tak docela. Věděla toho o něco víc, než přiznala, a teď měla špatné svědomí, protože to té ženě zamlčela. Trochu ji to trápilo. Ta paní byla milá a ujala se jí, tak jí toho mohla říct aspoň o trochu víc.

Na druhou stranu zase tak úplně nelhala. Byla pravda, že máma jí o tom řekla jen málo.

Něco se stalo.

Před šestnácti lety. Něco s jejím otcem.

Co? Co? Když teď zpětně myslela na včerejší rozhovor s matkou, všechno to chápala ještě mnohem hůř. Hůř než když seděly u stolu – jedna druhé na míle vzdálené – a ona prvně v životě uslyšela to jméno.

Arnold Maager.

Arnold? Dvanáct let vyrůstala s otcem jménem Helmut. Tři roky měla jednoho bezejmenného. A teď se najednou jmenoval Arnold.

Tak co se vlastně stalo? zeptala se matky. Řekni mi, co strašného se stalo. Tehdy před šestnácti lety.

Ale její matka jen kroutila hlavou.

Snad víš, že musíš říct B, když už jsi řekla A, trvala na svém Mikaela. To její matka alespoň vždycky sama říkala. Mám právo se to dozvědět.

Znovu zavrtěla hlavou, ještě odhodlaněji. A pak ten výlev. Ano, máš právo vědět, kdo je tvůj otec, Mikaelo, a to teď víš. Ale kdyby ses dozvěděla, co se stalo, proč jsem ho opustila, ublížilo by ti to. Věř mi, Mikaelo. Neudělala bych to, kdyby to nebylo nutné, chápeš to?

Zjistím si to.

To je tvoje věc. Je ti osmnáct. Ale já myslím jen na tvoje dobro.

Dál se nedostaly, i když o tom mluvily půl hodiny. Mikaela žadonila a prosila. Přemlouvala, nadávala, plakala, ale matka byla rozhodnutá.

Tak to občas bývalo. Mikaela Lijphartová ne prvně narazila hlavou do zdi. Věděla, že to tak občas chodí a jaký je to pocit. Ale nikdy mezi nimi nebyl takhle podivný odstup. Podivný a pochopitelný zároveň.

Trochu jí to osvětlila teta Vanja, ani to nebylo poprvé. Mikaela se hned po rozhovoru s matkou zavřela v pokoji a zavolala jí. Bez vytáček jí řekla, o co jde, a po dlouhém přemlouvání se jí to povedlo. Když už se to chystala vzdát. Teta Vanja jí to řekla. Ale ne všechno, jen něco… poodhrnula závěs, jak se říká.

Tvůj otec někoho zabil. Mladou holku… no, nikdy se jednoznačně neprokázalo, že to udělal on.

Pauza.

Ale je jasné, že to udělal.

Pauza.

Pak to neunesl. Zhroutil se, lepší se v tom nehrabat, už tak jsem ti toho řekla až moc.

Koho?

Koho zabil? Proč?

Ale to jí teta Vanja odmítla říct. Závěs byl zase zpátky na místě, tohle nebyla její věc a už tak jí toho prozradila až moc. No a on žije v tom domově u Lejnice, aspoň si to teta myslela. Dali ho tam skoro hned po té události. Ale je lepší to pustit z hlavy. Pustit z hlavy a jít dál.

To už Mikaela věděla. Že je v tom domově – to jí matka prozradila. Proč asi, pomyslela si Mikaela, když tetě poděkovala a zavěsila. Proč se matka rozhodla zrovna tam udělat čáru? Pokud chtěla, aby se v tom nikdo nehrabal, bylo by snad lepší neříkat dceři ani to, ne?

Nebo jí nikdy neprozradit vůbec nic?

Musím, řekla. Musím ti říct jméno tvého otce a kde bydlí, dlužím ti to. Ale byla bych ráda… byla bych hrozně ráda, kdyby ses ho nesnažila kontaktovat.

Hrozně ráda? pomyslela si Mikaela. To zní až pateticky. A nepochopitelně. Dneska i včera. Tak nepochopitelně, jak její matka mívala ve zvyku se chovat. Vlastně ji to nepřekvapilo zas až tolik. Méně, než by to překvapilo jiné osmnáctileté holky.

Já jsem zvyklá žít tak trochu jako na houpačce, pomyslela si. V dobrém i ve zlém. V podstatě jsem na všechno připravená.

Možná proto to té ženě ve vlaku neřekla celé? Protože se za tu svou rodinu plnou cvoků – doslova a do písmene – styděla.

Někoho zabil? Panebože, to už je trochu moc.

Došla k mostu. Přešla ho a zabočila doprava. Přerostlá tráva byla úplně uschlá, jen tenká bahnitá stopa na dně koryta svědčila o tom, že tudy normálně teče potok Muurs vatten. Přinejmenším za jiného počasí. U mostu visela cedule se jménem toku a s informací, že nadace Sidonis odsud leží jen dvě stě metrů.

Dvě stě metrů, pomyslela si Mikaela a napila se vody. Po osmnácti letech – nebo vlastně po šestnácti – jí k otci zbývá dvě stě metrů.

Budovy byly světle žluté a rozkládaly se v malém parčíku, objekt obháněla kamenná zeď a řada listnatých stromů. Jilmy nebo javory, Mikaela je od sebe nerozeznala. Možná obojí, byly si podobné. Dohromady tu stály jen tři domy, jeden vysoký třípatrový a dva nízké patrové. Před nimi malé asfaltové parkoviště na asi deset aut. Před domem štěkal uvázaný černý pes. Nikde žádní lidé. Mikaela šla podle cedulí do hlavní budovy a zastavila se před informační přepážkou. Zády k ní tu seděly dvě starší ženy ponořené do rozhovoru a Mikaele chvíli trvalo, než na sebe upozornila.

Řekla, proč tu je, a měla se posadit a čekat.

Po pár minutách se z chodby vynořil vousatý mladík s brýlemi a zeptal se jí, jestli je Mikaela Lijphartová. Přikývla. Potřásl si s ní rukou a přivítal ji. Řekl, že se jmenuje Erich a že je hezky. Pak jí naznačil, aby šla s ním. Šel před ní dvěma zelenými chodbami a vystoupal po modrých schodech, Mikaela šla kousek za ním a cítila, že se jí začíná chtít čůrat. To samozřejmě ta voda. Cestou vypila celou láhev.

Vešli do společenské místnosti s křesly a televizí. Ani tady nikdo nebyl, Mikaela už si říkala, jestli třeba nevyrazili na výlet, když je tak hezky. Protože tu snad jsou i jiní pacienti než jen její otec? Jiné psychiatrické případy. Všimla si dveří od toalet a požádala Ericha, aby chvíli počkal.

Panebože, říkala si, když se vyčůrala a opláchla se. Já chci domů. Jestli tam nebude, až vylezu, tak uteču.

Erich na ni čekal.

„Takže Arnold Maager je váš otec?“ Mikaela přikývla a snažila se polknout.

„Nikdy předtím jste ho neviděla?“

„Ne. Pokud… vlastně ne. Tohle bude prvně.“

Erich se usmál a snažil se tvářit obecně přívětivě, aspoň takový měla pocit. Určitě mu nebylo o moc víc než jí, maximálně o takové tři roky. Tak dvacet jedna, dvacet dva. Mikaela se zhluboka nadechla a všimla si, že se trochu třese.

„Nervy?“ Povzdechla si.

„Tak trochu.“

Erich se podrbal ve vousech a zamyslel se.

„Váš otec toho moc nenamluví. Aspoň za normálních okolností. Ale nemusíte se bát. Chcete s ním být sama?“

„Jistě. Proč… nějaký problém?“ Erich pokrčil rameny.

„Ne, žádný. Doprovodím vás k němu do pokoje. Můžete být tam. Anebo se můžete jít projít do parku, váš otec tam chodí rád… a v kuchyni je čaj a káva.“

„Díky.“

Erich ukázal do jiné chodby. Nechal ji jít jako první.

„Tady je to. Šestnáctka. Kdyby něco, zastihnete mě dole na recepci.“

Erich zaklepal na dveře a bez zeptání je otevřel. Mikaela zavřela oči a napočítala do pěti. Pak vešla.

7

Muž v křesle u otevřeného okna připomínal ptáka. To byl její první dojem, který v ní utkvěl.

Můj otec je pták.

Byl malý a štíhlý. Na sobě měl moc volné manšestráky a modrou košili, která mu visela z ramen. Kůže na tenkém krku vytvářela záhyby, měl tmavé zapadlé oči a drobný ostrý nos. Husté, nakrátko ostříhané vlasy. Šedé. Několik dní neholené vousy byl o pár tónů tmavší. Spustil ruku s knihou a dvě vteřiny se na ni díval.

Pak uhnul pohledem.

Mikaela stála u dveří a zadržovala dech. Najednou ji napadlo, že je to chyba. Že ona – anebo ten mladý ošetřovatel – omylem vešli do špatného pokoje. Copak tohle může být její otec? Tahle figurka že by mohla…?

„Jste Arnold Maager?“ přerušila tok myšlenek. Překvapilo ji, že ji hlas poslouchá.

Muž se na ni znovu podíval. Navlhčil si rty špičkou jazyka.

„Kdo jste?“

Slova zněla stejně těžce, jako působil člověk, který je pronesl. Mikaela odložila batoh a posadila se do druhého křesla. Chvíli čekala, ale nespouštěla z něj oči. Všimla si, že nakonec tak staře nevypadá. Zhruba tak kolem čtyřiceti pěti. Matce je čtyřicet tři, to by mohlo sedět.

„Jmenuju se Mikaela. Jste můj otec.“ Neodpověděl. Nereagoval.

„Jsem vaše dcera,“ dodala.

„Moje dcera? Mikaela?“

Celý se schoulil a slova pronesl tak tiše, že je Mikaela sotva zaslechla. Kniha spadla na zem, ale on se pro ni nesehnul. Ruce se mu trochu třásly.

Nezačni brečet, pomyslela si. Hlavně nezačni brečet, tati.

Zpětně nedokázala odhadnout, jak dlouho mlčeli. Vlastně. Možná půl minuty, možná deset minut. Bylo to podivné, ty chvíle jí připadaly nehybné a obří zároveň a k jejich konci začínala chápat něco, co předtím nechápala a o čem ani jedinkrát v životě nezauvažovala… něco o jazyce a tichu. A vjemech.

Možná jí to ještě tak docela nedocházelo, ale prvně v životě si uvědomila, že člověk může něco vnímat, aniž by to vyjádřil slovy. Vnímat něco společně s někým jiným, aniž by se o tom slovem zmínili. Ani v duchu. Ať už přímo v té chvíli, nebo později… Že slova, neobratná slova, nedokážou věci popsat přesně a že je někdy lépe se jich vzdát. Nenechat je převálcovat zážitek a pokřivit ho. Stačí tiše sedět a vnímat. Nic nenarušovat. Ano, něco takového si uvědomila. To se naučila při prvním setkání s otcem. Svým ptačím otcem.

Takže možná půl minuty. Možná deset minut.

Pak vstal. Přistoupil ke komodě vedle postele a vytáhl spodní zásuvku.

„Psal jsem ti,“ řekl. „Je fajn, že sis pro to přijela.“

Vytáhl z přihrádky stoh dopisů. Určitě tak patnáct centimetrů tlustý, do kříže převázaný provázkem.

„Asi by bylo nejlepší to vyhodit. Ale když už jsi tady, tak si to vezmi.“

Položil dopisy na stůl mezi nimi a zase si sedl.

„Promiň,“ řekl. „Ale neměla jsi sem jezdit. Asi by bylo nejlepší, kdybys šla.“

Párkrát zamrkal a cukl hlavou. Už se na ni nedíval a Mikaela tušila, že se otec cítí nepříjemně. Že mu není po chuti sedět tady se svou náhle se zjevivší dcerou.

„Chtěla jsem se s tebou vidět a mluvit s tebou,“ řekla.

„Až do včerejška jsem nevěděla, kdo vlastně jsi. Chci vědět, proč to skončilo takhle.“

„Je to všechno moje vina,“ řekl. „Udělal jsem něco strašného a tohle si zasloužím. Nejde to změnit. Prostě nejde.“

Znovu cukl hlavou.

„To nechápu,“ řekla Mikaela Lijphartová. „Potřebuju se dozvědět všechno, abych to pochopila.“

„To nejde,“ zopakoval.

Pak tiše zíral do desky stolu. Předklonil se a pevně stiskl područky. Čas plynul.

„Máš jiného otce. A tak je to nejlepší. Už jdi.“ Mikaela cítila, jak ji v krku pálí pláč.

Podívej se na mě, pomyslela se. Dotkni se mě! Řekni, že jsi můj otec a že jsi rád, že jsem konečně přišla!

Ale on tam jen tak seděl. To podivné ticho se rozplynulo – nebo změnilo –, teď se ve vzduchu vznášelo jen utrpení a beznaděj. Že se to kouzlo okamžiku vypařilo tak rychle, pomyslela si zoufale. Všechno je v troskách.

„Vždyť já ani nevím, co se vlastně stalo,“ šeptla a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. „Máma mi nic neřekne a ty taky ne. Copak nechápete, že mi to prostě říct musíte? Blbci… pitomí blbci!“

Mikaela vyskočila z křesla a postavila se k oknu. Otočila se k němu zády. Vyklonila se a stiskla parapet tak pevně, až to bolelo, a díky bolesti a vzteku se jí povedlo zoufalství zaplašit do pozadí. Blbci, opakovala si v duchu. Pitomí, zatracení blbci, to přesně jsou.

„Myslíte si, že víte, co je pro mě nejlepší, ale ve skutečnosti to vůbec nevíte!“

Otec se ani nepohnul, Mikaela ale slyšela jeho dech. Dýchal těžce s otevřenými ústy, jako by měl v nose polypy. Rozhodla se, že ho bude chvíli ignorovat. Odvrátí od něj pozornost nebo se o to aspoň pokusí. Zvedla pohled. V parku svítilo slunce, panovalo léto. Štěkající pes se odmlčel. Teď ležel ve stínu s jazykem vyplazeným z tlamy, bylo na něj vidět až odsud. Z okna byl dobrý výhled i na okolní krajinu, Mikaela viděla cestu, po které přišla, i vesnici, kam přijela autobusem. Saint Inns. A ještě o kus dál bylo moře – dalo se spíš vytušit a Mikaela si v duchu kladla otázku, jak při takovém výhledu může mít dojem, že život je tak uzavřený sám do sebe? Co všechno to léto, slunce, nekonečná obloha…

„Kolik ti je, Mikaelo?“ zeptal se otec najednou.

„Osmnáct,“ odpověděla a ani se neotočila. „Včera jsem měla narozeniny.“

Potom si vzpomněla, že mu něco přivezla. Šla k batohu a něco z něj vytáhla. Chvíli váhala a pak to položila na stůl vedle dopisů.

„Není to žádný zázrak,“ řekla. „Ale je to pro tebe. Dělala jsem to ve škole, když mi bylo deset. Nech si to.“

Otec se placatého balíčku opatrně dotkl, ale nezačal ho otevírat.

„To jsi neměla…,“ začal.

„Když ti něco dávám, buď tak hodný a vem si to,“ přerušila ho naštvaně. „Já si vezmu tvoje dopisy a ty si vezmi moji pohádku, jasný?“

V balíčku totiž opravdu byla pohádka. Obrázkový příběh o nešťastném ptákovi, který vyráběla ve čtvrté třídě skoro celé pololetí. Kreslila, psala a malovala. Původně to chtěla dát mámě nebo Helmutovi k Vánocům, ale nakonec si to rozmyslela.

Už si nepamatovala, jestli se pohádali nebo jestli to bylo kvůli něčemu jinému. A když si na tu pohádku vzpomněla včera večer, připadalo jí to jako znamení.

Bude ji moct dát tátovi. Smutnou pohádku se šťastným koncem.

A je to o ptákovi, napadlo ji najednou, to sedí s jejím prvním dojmem.

Znovu si stoupla k oknu a čekala. Rozhodla se, že dokud otec něco neudělá, ona sama neřekne ani slovo a ani neodejde. Prostě odmítne jít pryč, postaví si hlavu, jako to udělala její matka a teď i on. Postaví si hlavu. Ať to trvá, jak dlouho chce. Kašle na to.

Po pár minutách si otec odkašlal a vstal. Nerozhodně několikrát přešel po pokoji. Zastavil se u dveří.

„Chci jít ven,“ řekl. „Touhle dobou vždycky chodím do parku.“

„Jdu s tebou,“ řekla Mikaela. „A chci, abys mi všechno řekl. Neodejdu odsud, dokud mi všechno neřekneš, jasný?“

Otec beze slova vyšel ven.

8

10. – 11. července 1999

„Takže se tam v pondělí musíš zase vrátit?“ zeptal se Mikael Bau. „Je to tak?“

Ewa Morenová kývla a znovu se napila vína. Cítila, že začíná být opilá, ale co na tom sakra záleží? pomyslela si. Tohle byl první večer její čtyřtýdenní dovolené a ona už si ani nepamatovala, kdy se naposledy opila, aby odbourala všechny zábrany. To už budou roky. A mimochodem, jaké zábrany?

Zítra se může pořádně vyspat. Pak vzít ručník a dojít na sto metrů vzdálenou pláž. Ležet tam a celý den chytat bronz. Odpočívat, lenošit a nechat Mikaela, ať ji rozmazluje, přesně jak sliboval.

A snad není taková hrůza, že pozítří bude muset na pár hodin do práce? Až odpoledne, dlouhé ranní vyspávání to nenaruší.

„Jo,“ řekla. „Ale jen na pár hodin. Nespolupracoval tak ochotně, jak sliboval, sliz Lampe-Leermann,“ řekla.

„Sliz?“ řekl Mikael Bau a zamračil se. „Zdá se, že mluvíte trochu off the record, paní inspektorko.“

Off the record? pomyslela si a trochu se v prosezeném křesle narovnala. Možná, ale co jako, vždyť má dovolenou. Mikael Bau ležel na druhé straně velké pohovky a dotýkali se jen natolik, nakolik to bylo příjemné při trávení velké večeře. Samozřejmě že sehnal rybu, jak sliboval. A ne jen tak ledajakou – mořský jazyk, který připravil à la meunière s vynikající omáčkou z bílého vína a korýšů. Bylo to tak luxusní, že se skoro zdráhala to jíst. Měla problém si to úplně vychutnat a plně tak docenit Mikaelovo mistrovství. Asi si pořád udržovala trochu odstup… co je na tom tak divného?

Když se k tomu přiznala, jen se zasmál a pokrčil rameny.

„Jez,“ řekl. „Nemusíš k tomu veršovat v blankversech.“

Ewa se napila. Opřela si hlavu o polštář a uvědomila si, že se směšně usmívá. Nechtěla úplně odpadnout.

„Franz Lampe-Leermann je sliz,“ řekla rozhodně. „Off or on the record, to je jedno.“

Mikael Bau se tvářil trochu skepticky.

„A proč zrovna ty? Copak Sliza nemůže vyslechnout někdo jiný?“

„Asi ze stejného důvodu, proč jsem tady,“ řekla Morenová.

„Má mě rád. Nebo má rozhodně ženské radši než chlapy.“

„Aha. A to si může sám takhle rozhodovat? Policie je nově takhle povolná?“

„Člověk by si to mohl myslet. Rozhodně chce radši mluvit se mnou než s místním náčelníkem a v tomto bodě s ním nemůžu než souhlasit. Vrommel není zrovna žádný milius…“

„Vrommel?“

„Tak se jmenuje. Tuhý šedesátník, tuhý límeček, tuhej celej…“

Ewa se na chvíli zarazila a samotnou ji překvapilo, jak jednoduše se jí slova derou z úst. Léto, dovolená a sauvignon blanc…

„Já vím, kdo to je,“ řekl Mikael.

„Kdo?“

„No Vrommel přece.“

„Jak můžeš vědět, kdo je Vrommel?“

Mikael Bau se rozmáchl kolem sebe a rozlil přitom trochu vína.

„Dům,“ řekl. „Tenhleten. Zapomínáš, že tady od dětství trávím každé léto. Port Hagen znám líp než vlastní kufr s nářadím. A Lejnici taky… to je tady místní velké město.“

Morenová se zamyslela.

„Chápu. Ale co ten náčelník? Vysvětluju si to tak, že máte ve zvyku zaplétat se do kriminálních aktivit… ty a tvoje rodina.“

Mikael Bau záhadně zavrčel.

„Hm,“ řekl. „Ne tak docela. Já si na něj pamatuju, protože tady jednou byl. Tak zhruba začátkem osmdesátých let, to mi mohlo být tak patnáct, šestnáct. Jedna z mých sester měla kamarádku, která se do něčeho zapletla. Už jsem zapomněl do čeho… anebo jsem to spíš nikdy nevěděl. No každopádně si přijel s Louise promluvit… nebo ji možná přímo vyslýchal? Takový vysoký zrzek je, ne? Od rány.“

„Teď už má pleš,“ opravila ho Morenová. „Ale od rány je. Proč se tady herdek bavíme o plešatých poldech?“

„Netuším,“ řekl Mikael Bau. „Docela blbost, když jsou tu na dosah i vlasatí poldové.“

Vlasatí poldové? pomyslela si Morenová. Pak se dala do ryčného smíchu.

„Asi bych se potřebovala projít po pláži,“ přiznala.

„Moc jsem pila… a měla jsem moc omáčky.“

„Já jsem na tom stejně,“ řekl Mikael Bau. „Vezmeme si s sebou deku? Svítí měsíc.“

„Obejdeme se bez deky,“ řekla Morenová.

Z pláže se vrátili těsně před východem slunce a v neděli Ewa spala do dvanácti.

Mikael Bau taky a po snídani, která sestávala ponejvíce z džusu a kávy, si lehli na lehátka na verandě a s sebou si donesli ještě další džus a minerálku. Zpětně si Ewa uvědomila, do jakého nádherného domu vlastně přijela. Velký rozvrzaný dřevěný palác kolem dokola, s verandou a v patře s balkóny. Skřípající schody, křivé rohy a chodba, to vše muselo zanechat nesmazatelné stopy v kterékoli dětské paměti. Výklenek se sušenými květinami, netěsnící starodávná okna a nábytek deseti stylů pocházející tak od pěti generací.

Jak Bauovi k takovému domu přišli – mimochodem, jmenoval se Tschandala, původ jména neznámý –, halilo tajemství, nikdo z rodiny nikdy neměl na víc než na jídlo, jak aspoň tvrdil Mikael, ale podle nejfrekventovanější verze dům vyhrál jakýsi Sinister Bau v rámci pověstné partie pokeru někdy na začátku dvacátého století. Přidružená teorie tvrdila, že stejný večer v jiné partii prohrál svou mladou snoubenku při hře s ukrajinským cikánským baronem, takže příbuzenstvo se domnívalo, že nabytím domu se dobro a zlo vyrovnalo.

A že tedy rodina Tschandalu vlastní po právu.

Mikael Bau toto a mnoho jiného Ewě vyprávěl, když spolu leželi nazí na lehátcích, porost zkroucených zakrslých borovic a keřů aviol byl dost hustý, takže do zahrady nikdo neviděl, a Ewa Morenová si říkala, jestli si to Mikael náhodou všechno nevymýšlí.

A jestli tohle všechno vůbec není jen nějaká iluze. Dům, počasí a nahý muž, který jí právě položil ruku na levé ňadro, to přece nemůže být skutečnost? Spíš teď leží doma v posteli a čeká, až ji budík probudí do upršeného listopadového úterý, to je přece mnohem uvěřitelnější. Postupně se rozhodla, že je to jedno. Vzpomněla si, že komisař – tedy komisař Van Veeteren, který před několika lety opustil řady policejního sboru a nyní své dny prožíval v Krantzově antikvariátu v Kupinského ulici – přesně o tomhle jednou mluvil. Že je vlastně úplně jedno, jestli jde náhodou jen o film nebo knihu. Nebo je to doopravdy. Podmínky jsou pro všechno stejné – sice nejasné, ale naprosto stejné.

A tak natáhla ruku a položila ji tam, kam jí dopadla.

Ve čtyři se šli koupat na pláž. Pláž byla samozřejmě plná lidí. Léto, slunce a neděle, maminky, tatínkové, děti a psi, frisbee, létající draci, rozteklé zmrzliny a míče v letu. Na pár temných vteřin, když se s Mikaelem zrovna utírali, ji zachvátila závist vůči všem těm rodinkám. Těm samozřejmým harmonickým lidem ponořeným do jednoduchých, zdravých a přirozených souvislostí.

Ale zase ji to přešlo. Zavrtěla hlavou nad tou šestákovou analýzou a podívala se na Mikaela Baua, který ležel v písku na zádech.

Pokud by o něco takového jako rodina opravdu stála, vlastně jí nestálo nic v cestě, pomyslela si. Kdyby chtěla udělat ten krok, neviděla žádné překážky.

Totiž žádné vnější. Překážkou si byla jen ona sama. Mikael už jí řekl, že ji miluje. A ne jen jednou. Přisunula se k němu o kousek blíž. Zavřela oči a vzpomněla si na svou rodinu.

Na mámu a tátu, se kterými si jednou měsíčně volala a viděla se s nimi jednou do roka.

Na bisexuálního bratra žijícího v Římě. Na ztracenou sestru.

Maud. Ztracená někde v evropských zadních dvorcích. Na ulicích velkých měst, kam zákazníci chodí za děvkami, v beznaději feťáckých čtvrtí. Na matracích ve sklepích. V dlouhé smutné spirále točící se jen a jen dolů. Ewa už ani nevěděla, kde Maud je.

Sestra už neposílala pohledy. Neměli její adresu a ona o sobě nedávala vědět. Možná že už sestra nežije?

Rodina? pomyslela si. Opravdu bych mohla nějakou založit, když je mi přes třicet a nikdy jsem žádnou neměla? Anebo všechny rodiny vypadají více méně jako ta její, když je člověk lépe prohlédne?

Dobré otázky. Už si je v minulosti pokládala. Opakovaně, odpovědi na ně však posouvala do budoucnosti. Svádět všechno na rodinu, kde člověk vyrůstá, je ale dost lehkomyslné. Takové hýčkání mateřských znamének. Příliš jednoduchá cesta.

„Jak že se jmenuje?“

Mikael Bau ji pohladil po břiše.

„Kdo?“

„Sliz.“

Příhodné, že ji tak vrátil do reality.

„Lampe-Leermann. Franz Lampe-Leermann. Proč se ptáš?“

Mikael jí začal pomalu sypat písek do pupíku. Tenký pramínek teplého bílého písku mu vytékal ze sevřené dlaně.

„Ani nevím. Asi žárlím. Přece jen za ním obden jezdíš. Třeba proto nechce všechno říct najednou? Aby měl šanci ještě jednou se vidět s nejhezčí policajtkou v Evropě?“

Morenová se zamyslela.

„Asi,“ řekla. „Ale už tam pojedu jen jednou. Zítra mu hodlám vysvětlit, že jsem u něj naposledy. A abych to nějak vykompenzovala, tak na něj asi budu trochu milejší. Slíbím mu nějakou tu protislužbu…“

„Ty vole,“ řekl Mikael Bau. „To mi ani neříkej. Co vlastně provedl?“

„Od všeho trochu,“ řekla Morenová. „Je mu padesát pět, za život určitě tak dvacet let proseděl ve vězení. Ale v podsvětí má jméno. Dětská pornografie. Špička v obchodě s drogami. Zbraně… asi i pašování lidí. Je to špína, ale aspoň část by se nám jí mohlo podařit vyřešit… s pomocí Lampeho-Leermanna. A já to musím udělat. Trochu ten sliz rozmáznout je moje povinnost. Ale už tomu obětuju jen jeden jediný den, slibuju.“

Mikael Bau odfoukl jemný písek a políbil ji na břicho.

„Věříš tomu, co děláš?“

Ewa zvedla hlavu a překvapeně se na něj podívala.

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Ptám se, jestli věříš, že to má cenu. Že jako inspektorka něco opravdu dokážeš. A že já jako sociální pracovník třeba někoho zachráním. Myslíš, že to něco zmůže, když existuje tak obří černý trh plný pasáků a tak příšerného cynismu? Dvě třetiny společnosti ujíždějí na superegu. Věříš svojí práci?“

„Jistě,“ řekla Ewa Morenová. „Jasně že věřím. Proč se ptáš?“

„Dobře,“ řekl Mikael Bau. „Jen jsem to chtěl vědět. Já té své taky věřím. A budu jí věřit do konce života.“

Ewa se v duchu ptala, proč zrovna teď, v pálícím odpoledním slunci na pláži, začal mluvit o něčem tak vážném.

A proč o tom doteď ještě nemluvili.

„Že tomu věříš, není jen dobře,“ pokračoval. „Je to nutnost. Leila ničemu nevěřila, a proto nám to nevydrželo. Byla hrozně ironická a cynická, jako by neexistovala možnost volby… jako by solidarita byla jen historický pojem, který přestal fungovat zhruba v době pádu zdi, jako by se každý měl starat jen sám o sebe.“

„Myslela jsem, že ona se rozešla s tebou?“ Mikael chvíli přemýšlel.

„Asi jsem jí dopřál to potěšení. Ale spíš to prostě bylo takhle. Tak nějak mě zradila. Ale já už ani nevím, jak se jmenovala příjmením a jak vypadala. A je to jedno, jako bych s ní chodil už před dvěma sty lety… Víš, že jsi první ženská, se kterou bych někdy chtěl mít děti?“

„Ty jsi magor,“ řekla Ewa. „Jdi si někoho uměle oplodnit.“

„Jsem známý svou nebývalou duševní stabilitou.“

„Mám žízeň.“

„Odbíháš od tématu.“

„Jakého?“

„Děti. My. Láska a jedno s druhým. Ó, vlasatá policajtko, jak já tě miluju.“

Ewa chvíli mlčela.

„Mrzí tě to?“ zeptala se. „Že ti na to neodpovídám?“

„Umírám smutkem.“

Ewa se opřela o loket a zkontrolovala, jestli se Mikael netváří nějak zvlášť sebevražedně. Všimla si, že mu cuklo v koutku, ale úsměv nakonec potlačil. Nebo pláč. Hraje divadýlko, pomyslela si. Proč se na něj sakra nedokážu spolehnout? Pak vstala a začala se oprašovat.

„Pokud teď půjdeme zpátky do tvého hradu a napijeme se,“ řekla, „něco ti pak vysvětlím. Jo? Začínám totiž být pěkně dehydrovaná.“

„Hm,“ zahučel Mikael a taky vstal. „Zmírám zvědavostí.“

„A touhou,“ dodal, když opustili pláž a spatřili špičatou střechu Tschandaly nad změtí zakrslých borovic.

„Tak co?“ řekl.

Morenová odložila skleničku.

„Ukazuješ mi jen svoje dobré stránky,“ řekla. „Jako by ses pěkně přetvařoval. Na tom se vztah postavit nedá. Dokud neotevřeš skříň a nevybalíš kostlivce, tak ti ze své budoucnosti nedám ani kousek.“

Mikael se opřel a zamyslel se.

„Mám rád fotbal,“ řekl. „Minimálně dvakrát ročně jdu na dobrý zápas a jednou týdně na něj koukám v televizi.“

„To jsem ochotná vydržet,“ řekla Ewa. „Pokud s tebou nebudu muset chodit.“

„Nesmíš se mnou chodit. Občas od tebe chci mít i pokoj. Chci poslouchat Dylana a Toma Waitse a Roberta Wyatta bez toho, že mi někdo začne něco vykládat a bude mi to dávat na míň.“

Ewa neutrálně kývla.

„Dost často si nosím práci domů,“ pokračoval. „Některé věci nedokážu pustit z hlavy. V podstatě je to hrůza, už jsem přemýšlel, že bych začal s jógou nebo meditací, abych se toho dokázal zbavit. Člověk strašně špatně spí, když mu pořád něco vrtá v hlavě.“

„To bysme klidně mohli chodit spolu,“ řekla Ewa.

„Ne když spolu budeme mít děti,“ řekl Mikael Bau smutně. „To by jeden musel zůstat doma, aby se o ně staral. Přece nemůžeš novorozence tahat na jógu. Mimochodem, nemáš hlad?“

„To bude jako i dneska jídlo?“ Mikael Bau kývl.

„Je tu quiche a salát. A víno.“

„Nesnáším víno,“ řekla Morenová. „A kromě toho zítra pracuju.“

„Hm,“ usmál se Mikael. „Když se nad tím tak zamyslím, mám dojem, že v tom quichi je chřest. Někde jsem četl, že chřest je jediná potravina na světě, která se nehodí absolutně k žádnému vínu.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Ať žije chřest.“

Ten večer šli spát brzy a předtím se spíš jen z legrace mazlili, Morenová se ale po pár hodinách probudila a nemohla znovu usnout. Ležela v široké manželské posteli a pozorovala stíny, které putovaly po zdech i po vypracovaném mužském těle po jejím boku. Nepůsobilo to moc skutečně. Vůbec to tak nepůsobilo, otevřeným oknem dovnitř svítil měsíc a vypadalo to, jako by ona a její milenec (přítel? partner? chlap?) pluli v jakémsi surrealistickém filmu. Vláčeni větrem při čekání, až je někdo vyvolá.

Vyvolá k čemu?

Jsem svobodná žena, pomyslela si. Patřím k vůbec první generaci svobodných žen na světě. Svůj život mám ve svých rukou.

Nenesu za nikoho odpovědnost. Nemusím brát žádné společenské ohledy. Žádné zábrany.

Jsem žena, která si může dělat, co chce. Teď. Tady. Dneska a zítra.

Už mluvili i o tomhle. Právě o tomhle. Ten večer i dřív.

Jak že to říkal?

Když někdo příliš miluje svou svobodu, bude celý život objímat studený kámen. Čím dál pevněji a čím dál chladněji.

Ewa se nad tím na chvíli zamyslela.

Kecy, řekla si pak. To si přečetl na zadní straně nějakého filmu nebo krabice od mlíka, je to moc ukecané. Zítra přijde řada na Sliza Lampeho-Leermanna.

Ale přesto to věděla – dřív než další den vyšlo slunce a dřív než tu noc stihla podruhé usnout –, věděla, že se musí rozhodnout.

A pravděpodobně na to má čtyři týdny. Dva strávené s ním. Dva bez něj. Nevěřila, že by jí dal ještě víc času.

Opatrně ho pohladila po hezkých zádech a v duchu si říkala, jestli už odpověď náhodou nezná.

Pak usnula.

9

Ubytovna byla plná do poslední postele. Po určitém vyjednávání ale Mikaela nakonec dostala pokoj, o který se dělila se dvěma Dánkami a jednou zdravotní sestrou ve středním věku, která s manželem nedostala dvoulůžkový pokoj.

Zdravotní sestru – pěkně spálenou po celém dni stráveném na pláži – potkala ve sprše, Dánky ležely na postelích a psaly pohledy. Obě měly walkmana a jen jí kývly na pozdrav, aniž by vytáhly sluchátka z uší.

Mikaela zadržovala pláč. Dala si věci do skříně, povlékla si rozvrzanou přistýlku a šla do kantýny shánět něco k jídlu.

Když spořádala tři obložené housky, jablko a velkou colu, hned se cítila o něco lépe. Vytáhla svůj modrý sešit a prohlížela si poznámky. Chvíli přemýšlela, kde by bylo nejlepší začít, a když se rozhodla, šla na recepci požádat o pomoc. Bylo teprve tři čtvrtě na šest a s trochou štěstí by se jí mohlo povést tam zajet ještě dneska, říkala si.

Šlo to nad očekávání dobře. Obě recepční si s ní daly spoustu práce, a když přišla na zastávku, autobus akorát přijel a jako by čekal právě na ni.

Mikaela zabrala sedadlo hned za řidičem a dál uvažovala o tom, co by mohla dělat. Znovu vytáhla sešit, a když si připomněla to nejdůležitější, zase ho uklidila. Autobus vyjel a ona si v duchu probírala odpolední procházku parkem. A dopisy od otce, které přečetla s narůstajícím překvapením. Náhle ji jako noční můra zachvátil pocit, že to všechno není skutečné.

Arnold Maager. Její otec.

Otec. Okusila staré slovo s novým obsahem a snažila se vybavit si jeho štíhlou postavu.

Trochu křivé držení těla. Těžká podlouhlá hlava na tenkém krku. Připomíná ptáka. Ruce v kapsách a ramena křečovitě vystrčená nahoru, jako by mu i v tak horkém dni byla zima. A odstup… odstup od dcery, který si udržoval celou dobu, jako by tělesný kontakt byl něco nebezpečného a zakázaného.

Takhle chodili po parku víc než hodinu – vedle sebe s mezerou půl metru. Minimálně půl metru. Chodili a chodili a chodili. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že už ho nemusí pobízet.

Nemusí se ptát a tlačit na něj. Rozhodl se jí všechno říct.

Říct jí to svým tempem. Svými slovy. S pauzami, opakováním a jmény, která neznala. Čím dál se dostal, tím napjatěji působil, ale to bylo asi pochopitelné.

Protože dceři nevyprávěl žádný hezký příběh. Ani trochu hezký.

Ale řekl jí ho.

Když vystupovala na náměstí v Lejnici, odbíjely hodiny na bílém kostele tři čtvrtě na sedm. Tři těžké údery, při kterých se hejno holubů u jejích nohou vzneslo do vzduchu a zase dosedlo na zem.

Obešla vyschlou fontánu a ve stánku s novinami se zeptala na cestu. Adresu si zjistila v telefonním seznamu na ubytovně, ukázalo se, že je to jen kousek odsud, zpocená prodavačka jí cestu astmaticky vysvětlila a ukazovala směrem k přístavu. To najde snadno.

Mikaela poděkovala a vydala se ukazovaným směrem. Prostě jen po Denckerstraat rovně k přístavu – úzká ulička s dřevěnými domy, které jako by se nakláněly dopředu, takže místo působilo ještě stísněněji. A pak po Goopsweg doleva a dojít asi padesát metrů. Je to dům před lékárnou.

Když zdolávala těch posledních padesát metrů, staly se dvě věci.

Za prvé plotem proběhla černá kočka a teď si to vykračovala přímo k Mikaele.

Za druhé z domu za jejími zády z nějakého důvodu spadla střešní taška a dopadla na zem asi tři metry od ní. To se stalo pouhých pár vteřin poté, co kočka zmizela za jiným plotem. Nějaká paní, kterou Mikaela zrovna minula, stála ještě blíž té dopadlé tašce a zaječela tak, že se Mikaela lekla spíš jí než té tašky. Aspoň v první chvíli. Dlouho potom stála před číslem dvacet šest a uvažovala. Od moře a pláže cítila slabý vánek a slanou vůni. A z pizzerie na rohu se linula vůně oleje a oregana. Dům byl malý a měl jen dva byty a dvě patra. Postavený v typickém stylu sedmdesátých let, s balkóny do ulice a možná i do dvora.

Já nejsem pověrčivá, říkala si v duchu. Nikdy jsem nebyla a nikdy nebudu. Nevěřím na žádná temná znamení z onoho světa… Taková slova si snad musela vypůjčit od Kima Wenderbouda, svého učitele občanské nauky, do kterého byla minimálně půlka holek tajně zamilovaná. Včetně Mikaely.

Temná znamení? Onen svět? Kecy.

Ale přesto se zastavila. Na náměstí začaly hodiny odbíjet sedmou.

Kočka a taška, pomyslela si. Úplně normální. Počítala údery hodin. Napočítala jich osm.

Otočila se na podpatku a odešla stejnou cestou, jakou přišla.

Podivné, pomyslela si, když v sobotu dopoledne zase seděla v autobusu. Proč jsem to udělala?

Přešla mi přes cestu kočka a za mými zády spadla na ulici taška. Na tom není nic divného.

V noci spala jako špalek skoro dvanáct hodin. Vlezla do postele, jakmile se vrátila na ubytovnu, a probudila se až v půl desáté, když jedna z Dánek upustila na zem podnos. Osprchovala se, odhlásila se z ubytovny a stihla autobus, který jel v deset hodin a dvacet minut. K snídani si dala hrušku a vodu s hruškovou příchutí. Pestrá strava. Ale včera večer se opravdu zachovala podivně. Nebo ne? Nebylo jí to podobné, teď za denního světla si to uvědomovala ještě jasněji. Nebylo to podobné Mikaele Lijphartové, rozumné a jasnozřivé – ve třídě měla pár kamarádek, které se rády přikláněly k nejrůznějším formám new age, mysticismu a podobným divnostem, ale ona mezi ně nepatřila. Mikaela ne, ta byla chytrá a spolehlivá. Takže ta kočka a taška byly trochu divné.

A její reakce na ně.

A co když se jí dneska do cesty postaví další znamení?

Jak zareaguje?

Směšné, řekla si v duchu. Včera bylo včera. Byla jsem unavená. K smrti unavená a psychicky vyčerpaná. A kdo by taky nebyl? Den plný utrpení, jak říkával Helmut. Plný událostí.

Cestou do Goopsweg si uvědomila, že od včerejška od rána, kdy odjela, nezavolala domů.

Sice neslíbila, že zavolá, ale vždycky o sobě dávala vědět. V uličce za pizzerií si všimla telefonní budky a věděla, že v kabelce má novou telefonní kartu. Zpomalila a zamyslela se.

Měla by, že? Proč by měla mámě a Helmutovi zbytečně přidělávat starosti?

Měla k tomu důvod. Opravdu měla. Takže si mohla dovolit být chvíli trochu egoistická.

A taky je jí už osmnáct.

Ať se hezky naučí brát ji se vším všudy, pomyslela si. Klidně jim může zavolat až za pár hodin. Nebo až večer.

Začala si hvízdat a budku minula.

Žena, která otevřela dveře, vypadala jako učitelka matematiky, která Mikaelu učila jedno pololetí v osmé nebo deváté třídě. Stejný protáhlý koňský obličej. Stejné bledé oči. Stejné rozčepýřené vymyté bezbarvé vlasy. Mikaela Lijphartová si na chvíli byla tak jistá, že je to jeden a ten samý člověk, že si vybavila i jméno.

Pak si vzpomněla, že paní učitelka Dortwinckelová o některých letních prázdninách spáchala sebevraždu – povídalo se, že spořádala střepy z půl tuctu křišťálových skleniček –, a v tu chvíli jí došlo, že ty dvě jsou si jen trochu podobné. Určitou aurou.

Nebo jejím nedostatkem. Možná si Pánbůh může vybírat jen z určitého počtu podob. Zvlášť v případě postarších, poněkud vyžilých žen.

Kde se ve mně tyhle nápady berou? pomyslela si. A jak to, že mě napadají tak rychle?

„Ano?“

Žena promluvila ostrým nepřátelským hlasem. Nemluvila ani trochu jako paní Dortwinckelová, jejíž hlas si Mikaela ještě pamatovala.

„Promiňte. Jmenuji se Mikaela Lijphartová. Doufám, že vás neruším, ale moc bych si vážila toho, kdybych si s vámi mohla trochu promluvit.“

„Se mnou? A proč?“

Najednou z ní Mikaela ucítila pach alkoholu. Proti své vůli odstoupila o půl kroku a musela se chytit zábradlí, aby nespadla ze schodů.

V sobotu dopoledne v jedenáct? A už namol. Proč…? Pak jí došlo, že by to mohlo souviset s jejím otcem.

A jeho příběhem. Že by snad…?

Ztratila nit. Možná záměrně. Žena na ni civěla.

„Proč se mnou chcete mluvit?“ zopakovala. „Proč nic neříkáte? Jste zpomalená, nebo jste z nějaké debilní sekty, která usiluje o spásu duše? Já žádnou duši nemám.“

„Ne… to ne,“ ujistila ji Mikaela Lijphartová. „Promiňte, jen jsem trochu zmatená, za poslední dobu se toho přihodilo tolik a já pořádně nevím, jak se mám chovat. Jde o událost, ke které došlo, když jsem byla ještě malá… byly mi dva. Snažím se udělat si v tom jasno a myslím, že byste mi mohla pomoct. Nejsem odsud z města. Mohla bych na chvíli dál?“

„Nestihla jsem uklidit,“ řekla žena.

„Stačilo by pár minut.“

„Říkám, že mi v pátek nepřišla uklízečka, mám doma nepořádek.“

Mikaela Lijphartová se pokusila o chápavý úsměv.

„Chápu. To nevadí. Taky bychom mohly do kavárny, pokud by vám to vyhovovalo lépe. Jen bych s vámi potřebovala chvíli mluvit.“

Žena něco zahuhlala a váhala. Pohupovala se na špičkách, kousala si ret a držela se topení.

„O čem?“ řekla. „Co chcete vědět?“

„Takhle ve dveřích bych o tom nerada mluvila. Jde o mého otce.“

„O vašeho otce?“

„Ano.“

„A kdo to je?“

Mikaela se na dvě vteřiny zamyslela. Pak vyslovila jeho jméno. Žena zalapala po dechu a pustila se topení.

„No ty vole,“ řekla. „Tak to pojďte dál.“

Mikaela ani na vteřinu nepochybovala, že uklízečka v pátek nepřišla. Stejně jako všechny ostatní pátky za posledního půl roku. V životě neviděla špinavější a ošklivější byt. Něco takového si nedokázala ani představit. Hostitelka ji zavedla do malé kuchyně, kde to páchlo kouřem, rybinou a ještě mnohým jiným. Odházela ze stolu nějaké noviny a letáky, aby si mohly sednout naproti sobě – mezi nimi vznikla ulepená plocha, kde stály sklenice, popelník a láhev. Třešňové víno. Žena oběma bez zeptání nalila. Mikaela si usrkla vlažné, jasně červené tekutiny, která byla tak přeslazená, že jí málem zaskočilo.

Žena vypila sklenici na jeden zátah a s bouchnutím ji postavila na stůl. Vytáhla cigaretu a zapálila si.

Proč tady aspoň trochu nevětrá? říkala si v duchu Mikaela. Proč takhle v létě tráví čas v nevyvětraném baráku s haldou odpadků? Divné.

Samozřejmě sem ale nepřišla probírat hygienu a útulnost.

„Takže Arnold Maager, hm,“ řekla žena. „Hajzl zasranej.“

„On… Arnold Maager je můj otec,“ řekla Mikaela Lijphartová.

„Aspoň to tvrdíte. Tak povídejte.“

Mikaela cítila, jak se jí do očí derou slzy, a pevně stiskla čelisti, aby pláč zastavila.

„Nebude vadit, když otevřu okno?“ zeptala se. „Špatně snáším cigaretový kouř.“

„Tady nikdo žádný okna otvírat nebude,“ řekla žena.

„Sama jste sem do těch sraček chtěla.“

Mikaela polkla.

„Mluvte,“ řekla žena a dolila si. „Vy první, ať v tom máme pořádek.“

Mikaela si odkašlala a spustila. Vlastně toho ani neměla moc co říct, ale sotva začala, žena vstala a došla ke kuchyňské lince, na které se válela spousta nádobí, prázdných láhví a odpadků. Chvíli se zády k Mikaele přehrabovala v jedné ze zásuvek, a když se otočila, držela něco v pravé ruce a mířila tím na Mikaelu.

Mikaele až po chvíli došlo, že je to pistole.

Kočka, řekla si v duchu. Taška.

10

12. července 1999

V pondělí bylo zataženo, ale na policejní stanici v Lejnici vlna vysokého tlaku přetrvávala. Lampe-Leermann měl na sobě oranžovou košili s dlouhým límcem, tři horní knoflíky měl rozepnuté. V podpaží byl zpocený jen trochu. Silně voněl vodou po holení.

Lepší než stará cibule, pomyslela si Morenová a sedla si proti němu. Chvíli si ho prohlížela a pak se do toho dala, říkala si, že dneska vypadá líp než v sobotu, takže magnetofon zapínala celkem optimisticky naladěná.

Zapínala ho ve čtvrt na dvě, a když ho nakonec po zdařile odvedené rundě vypínala, uběhla hodina a čtyři minuty.

Dobře odvedená runda a pěkná práce. Tak se na to aspoň dívala ona sama. Do jaké míry její názor sdílel i Franz Lampe-Leermann, nebylo úplně jasné, ale ona z něj podle svého názoru vytáhla všechno, co věděl. Tři pro policii úplně nová jména, půl tuctu známých firem a informace, které by podle všeho měly stačit na to, aby policie mohla podniknout patřičné kroky. A kromě toho jí řekl ještě spoustu dalších věcí, nedokázala ale odhadnout, jakou pro ně tyhle informace budou mít hodnotu. Časem by však mohly vést k soudním procesům a rozsudkům. Pokud si státní zastupitelství nebude myslet něco jiného nebo pokud nebudou muset postupovat opatrněji, ale o tom teď nemělo cenu spekulovat.

Zároveň mu nic významného neslíbila, co do délky trestu ani ničeho jiného. K tomu samozřejmě neměla pravomoc, ale nakonec o tom, co vyjde na světlo a co ne, rozhoduje policie.

Takže dobrá práce, klidně se mohla pochválit. O zbytek už se může postarat Reinhart, inspektorka Morenová udělala, co se po ní chtělo, a ještě něco navíc.

„Tváříte se nějak spokojeně, slečno policajtko,“ okomentoval to i Lampe-Leermann a podrbal se na chlupatém hrudníku.

„To proto, že odsud jedu pryč,“ setřela ho Morenová.

„A nechcete ještě?“

Při té narážce – domnělé – se začervenala, ale rychle se opanovala.

„A co by to mělo být?“

„Takový bonbónek. Dobrůtka na závěr. Ale nejdřív bych potřeboval cigáro.“

Morenová váhala. Podívala se na hodiny a říkala si, o co mu sakra může jít.

„O co jde?“ zeptala se.

„O to, co říkám. Normálka. Bonbónek. Ale nejdřív cígo. Všechno pěkně popořadě.“

„Máte pět minut,“ řekla. „A pak mi všechno pěkně vyklopíte, jinak přijdete o všechny plusové body.“

Lampe-Leermann vstal.

„Bez obav, slečno. Já ženskou nikdy nezklamu.“ Zaťukal na dveře a nechal se pustit na dvůr.

„No takže ten pisálek.“

„Pisálek?“

„Novinář. Toho výrazu si nevšímejte, slečno.“ Morenová neodpověděla.

„Má v zásobě pěkně peprnou historku a já mám zase v zásobě jeho jméno…“

Dvakrát si poklepal prstem na čelo.

„… o to jde při vyjednávání především.“

Morenová kývla a podívala se na magnetofon, ale Lampe-Leermann nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Řekl bych, že tohle nahrávat nechcete. To si budete pamatovat i tak.“

„K věci,“ řekla Morenová. „Takže ten novinář něco ví?“

„Přesně tak. Jaký názor máte na pedofily?“

„Zbožňuju je,“ řekla Morenová.

„I já pro ně mám pochopení,“ přiznal Lampe-Leermann a podrbal se na krku. „Píše se o nich tolik nesmyslů… řekl bych, že jsou docela pronásledovaní. A přitom jsou všude. Obyčejní úctyhodní občani jako vy a já…“

„K věci!“

Lampe-Leermann se na ni zadíval pohledem, který měl asi vypadat otcovsky.

„… no jak říkám, jsou všude. A nemají se za co stydět, nikdo by se za svoje libůstky neměl stydět, to mi aspoň vždycky říkala máma… Jenže v dnešní době je to citlivé téma a po tom všem, co se stalo, jsou lidi naštvaní. No každopádně…“

Lampe-Leermann se významně odmlčel a pročísl si obarvené vousy, něco takového ještě v životě neviděla. Ani neslyšela. Sliz byl pro někoho takového spíš kompliment. Stiskla čelisti a udržela si neutrální výraz.

„… no každopádně jsem se sešel s tím pisálkem a ten mi řekl, že vyinkasoval deset tisíc, aby držel jazyk za zuby.“

„Jazyk za zuby?“

„Jo.“

„O čem?“

„O jménu. Toho pedofila.“

„Kdo to je?“

Lampe-Leermann pokrčil rameny.

„Nevím. Já to nevím. Ví to ten pisálek a já zase vím, kdo je ten pisálek. Stíháte to?“

„Jistě,“ řekla Morenová. „A dál?“

„Je zajímavý kvůli své pozici. Neříkal bych tomu bonbónek, nebýt místa, kde si ho honí. Ten týpek s libůstkami. Co bys tak řekla?“

Morenová mlčela. Všimla si, že to bylo poprvé během celého rozhovoru, kdy jí začal tykat. Říkala si, jestli to má nějaký konkrétní důvod.

„Přímo v hnízdě. No co bys na to řekla? Polda… od vás.“

Lampe-Leermann se usmál a opřel se.

„Co?“ řekla Morenová.

Lampe-Leermann se zase předklonil. Z pravé nosní dírky si vytrhl chlup a znovu se usmál.

„Opakuju. V budově maardamské policie je pedofil. Na kriminálce. A zaplatil někomu, kdo o tom ví, deset tisíc za mlčení. Byla by blbost platit, kdyby by to nebyla pravda, ne?“

Co mi to tu…? pomyslela si Morenová. Co to ten chlap mele?

Nejdřív jako by k ní vlastní jádro sdělení nepronikalo, ale nakonec jí to došlo. Prokousalo se obrannou sítí rozumu, emocí a zkušeností a zformulovalo se v jasné sdělení.

Nebo spíš nejasné.

„Chcípni,“ řekla.

„Děkuji pěkně,“ na to Lampe-Leermann. „Až přijde čas, tak možná…“

„Lžeš. Zapomeň na všechny plusové body, co jsi doteď nasbíral. Postarám se, abys dostal osm let. Deset! Šmejde hnusnej!“

Lampe-Leermann se usmíval čím dál zářivěji.

„Koukám, že vás to ošklivě vzalo, slečno. Takže vy pro to taky nemáte pochopení? Mimochodem, ani nevím, jestli ty prachy vysolil ze svého, nebo z obecní kasy… to samozřejmě záleží na tom, jak velké je to zvíře, a to já nevím. Jak jsem řekl. Ale pisálek to ví.“

Odmlčel se. Morenová měla na chvíli pocit, že se místnost zhoupla, jen trošku – jako by najednou film, ve kterém hráli, přeskočil tři snímky ze čtyřiadvaceti a obraz poskočil… Tak si určitě musí připadat lidi kus od epicentra zemětřesení.

Zemětřesení?

Taková metafora ji určitě nenapadla jen tak bezdůvodně. Prohlížela si uvolněného Franze Lampeho-Leermanna. Říkala si, že v nějaké méně civilizované situaci – stačilo by jen trošičku – by ho bez váhání zabila. Kdyby měla šanci. Fakt. Rozmázla by ho jako červa. A to pomyšlení ji ani trochu neděsilo.

Ale pak ji vyděsilo, že ji to nevyděsilo.

„Skončil jsi?“ zeptala se. Snažila se mluvit ledově klidným hlasem, aby nepočítal s tím, že ho to nějak zachrání.

„Skončil,“ řekl. Úsměv na tváři mu trochu pohasl, ale ne moc. „Koukám, že jste to pochopila. Tak se ozvěte, až to zpracujete.“

Morenová vstala. Došla k zadním dveřím a zaťukala na ně svazkem klíčů. Než ji pustili ven, stihl jí Lampe-Leermann říct ještě jednu podrobnost.

„Přesně kvůli tomuhle bonbónku jsem chtěl mluvit se ženskou. Snad jste si nemyslela něco jiného? Nechtěl jsem riskovat, že budu mluvit přímo s tím… s tímhle policajtem. Nebo s někým, kdo by s ním mohl být solidární… pěkný výraz, solidární, ale v dnešní době jako by trochu vyšel z módy. Hm.“

Tohle se mi jen zdálo, pomyslela si Ewa Morenová.

Ale z nějakého důvodu je mi z toho zle.

O pět minut později opustila Franze Lampeho-Leermanna i lejnickou policejní stanici.

Pro dnešek.

Aspirant Vegesack se pokřižoval a zaťukal na dveře. Ne že by byl věřící, to ne, a rozhodně nebyl katolík, ale jednou se mu pokřižování už vyplatilo – během nočního sledování usnul v hlídkovém autě (načež sledovaný objekt, prostředník při obchodování s kokainem, utekl) a další den se musel dostavit ke komisaři Vrommelovi na kobereček. Z nedostatku lepších nápadů se přede dveřmi kanceláře pokřižoval (přesně jak to udělal ten italský brankář minulý týden v televizi a nakonec vychytal penaltu) a k jeho velkému překvapení to fungovalo. Vrommel se k němu tehdy choval skoro jako k člověku. Vegesack přitom zcela ignoroval fakt, že se policii ještě tu noc povedlo prostředníka chytit. Od toho dne se před vstupem do šéfovy kanceláře vždycky pokřižoval.

To neuškodí, říkal si.

Vrommel dělal v kanceláři sklapovačky. Dělal je minimálně deset minut denně, aby se udržoval ve formě, a svůj zvyk klidně aplikoval i v práci. Věci se dají skoro vždycky krásně skloubit.

„Sedněte si,“ řekl, když za sebou aspirant Vegesack zavřel dveře.

Vegesack se posadil.

„Pište,“ zavelel Vrommel.

Komisař byl známý svou úsečností a kvůli námaze spojené se sklapovačkami musel slovní projev redukovat ještě o trochu víc.

„Za prvé,“ řekl.

„Za prvé?“ zopakoval Vegesack.

„Hajzla Lampeho-Leermanna dneska večer nebo zítra převezeme do vazby v Emsbadenu. Zavoláte tam a zařídíte to.“

Vegesack si to napsal.

„Za druhé. Nahraný výslech inspektorky Morenové je potřeba přepsat, aby to mohla podepsat. Přepis pořídíte vy.“

Vegesack si to napsal.

„Odevzdat zítra ve dvanáct. Páska je támhle.“

Komisař kývl směrem ke stolu. Vegesack vzal obě pásky a strčil si je do kapsy. Komisař se odmlčel a změnil pozici na cvičení.

„Ještě něco?“ zeptal se Vegesack.

„To bych to řekl,“ na to Vrommel.

Když se Vegesack vrátil do své vlastní kanceláře – kterou mimochodem sdílel s konstábly Mojavicem a Helmem –, chvíli přemýšlel, jestli si tenhle rozhovor má zapsat do svého černého sešitu. Do toho, který si začal sepisovat před půl rokem a jenž bude jeho pomstou a vyrovnáním se s komisařem Victorem Vrommelem. A díky kterému to byl ochotný všechno snášet.

Skutečný příběh policejního komisaře z Lejnice.

Stihl už napsat přes padesát stránek a titul, ke kterému se momentálně klonil nejvíc, zněl Skunk v uniformě.

I když tak zcela ještě nezavrhl ani Tenké střevo zákona, případně Nero naší doby.

Aspirant Vegesack se podíval do diáře. Konstatoval, že do dovolené mu zbývá osmnáct dní. Pak zavolal do Emsbadenu a zařídil převoz Franze Lampeho-Leermanna. To trvalo asi půl hodiny. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na čtyři. Vytáhl blok a tužku a nasadil do magnetofonu první pásku.

Jestli to půjde dobře, budu hotový kolem půlnoci, pomyslel si.

Když to Ewa celé řekla Mikaelovi, uvědomila si, že o tom asi radši měla pomlčet.

A nejen asi. Obsah výpovědi Sliza Lampeho-Leermanna byl takového charakteru, že to neměl nikdo vědět. Ani se tím nikdo neměl zabývat.

Zvlášť ne, pokud jen blafoval.

A on samozřejmě blafoval. Jinak to nebylo možné.

Tak proč to Mikaelovi vyklopila, jakmile si sedli do kavárny v přístavu? Proč?

Nenapadla ji žádná rozumná odpověď, kousla se do jazyka a přemýšlela.

„No teda,“ řekl. „To je síla. Co si o tom myslíš?“ Ewa zavrtěla hlavou.

„Samozřejmě je to výmysl a nic jiného. Nechápu, co si od toho slibuje.“

Mikael Bau ji tiše sledoval a míchal si kávu.

„A co když není?“

„Není co?“

„Co když to není výmysl?“

„Je to výmysl.“

„Čí?“

„Jak to myslíš?“

„No kdo si to teda vymyslel? Říkám si, jestli Lampe-Leermann sám, nebo třeba ten novinář.“ Morenová se zamyslela.

„Nebo někdo úplně jiný,“ řekla. „Mimochodem, ani nevíme, jestli nějaký takový novinář opravdu existuje.“

„Dokud ze sebe Sliz nevymáčkne jméno?“

„Přesně,“ řekla Morenová. „A to neudělá zadarmo.“ Chvíli mlčeli. Mikael Bau ji pozoroval s lehce povytaženým obočím, ale Ewa dělala, že ho nevidí.

„Hypoteticky…,“ řekl.

Neodpověděla. Mikael chvíli váhal.

„Takže hypoteticky… předpokládejme, že neblafuje. Co by to znamenalo?“

Ewa Morenová se na něj podívala a zaťala ruce v pěst.

Zhluboka se nadechla.

„No to by znamenalo… to by znamenalo, že někdo z mých nejbližších kolegů šuká chlapečky.“

„Nemluv tak nahlas,“ řekl Mikael a opatrně se rozhlédl. Ale nikdo z lidí u nejbližších stolů si ničeho nevšiml. Morenová se předklonila a pokračovala už tišeji.

„To by znamenalo, že všechno je tak v prdeli, že z toho nebudu po nocích spát. To je snad jasné, ne?“

Mikael Bau kývl.

„Tomu rád věřím,“ řekl. „A o kolika lidech se tady bavíme? Možných kandidátech… pořád ještě čistě hypoteticky samozřejmě.“

Morenová se zamyslela. Nutila se přemýšlet.

„Jak se to vezme,“ řekla. „Záleží, koho všechno počítáš ke kriminálce, konstáblové jsou mimo a pak je tam pár hraničních případů. Tak osm, deset… no maximálně dvanáct.“

„Dvanáct?“

„Maximálně.“

Mikael Bau dopil cappuccino a setřel si pěnu z koutků úst.

„Co budeš dělat?“ zeptal se.

Ewa Morenová neodpověděla. Žádná dobrá odpověď neexistovala.

11

Když se vrátili do Port Hagenu a Tschandaly, bylo pět hodin a na verandě na ně čekala zrzavá holka.

„Jejda,“ řekl Mikael. „Na to jsem zapomněl.“ Ukázalo se, že žena se jmenuje Gabriela de Haanová, je to Mikaelova bývalá přítelkyně a přijela kvůli kočce. Kočka se jmenovala Montezuma a bylo to takové klidné desetileté stvoření. Podle Morenové mezi kočkou a majitelkou nechyběla určitá podobnost. Naopak. Jedna druhou docela připomínaly, což Morenová konstatovala po velmi zevrubné inspekci.

„Ty nemáš ráda kočky?“ zeptal se Mikael, když slečna de Haanová zhruba po pěti minutách odkráčela.

„Ale mám,“ řekla Ewa. „Jednu jsem dokonce před lety měla. Zmizela za nejasných okolností. Ale tahle…?“

Kývla na Montezumu, která se mezitím natáhla jak dlouhá, tak široká do vybledlé houpačky a zdálo se, že je naprosto spokojená.

„Já vím, no,“ řekl Mikael Bau a na chvíli se zatvářil provinile. „Myslel jsem, že jsem ti to řekl. Bude tady pár týdnů, dokud bude Gabriela ve Španělsku. Nemohl jsem jí to odmítnout, opatřili jsme si ji, když jsme spolu chodili, a při rozchodu si ji nechala ona. A trocha mořského vzduchu jí prospěje, staré dobré Montě. Jinak bydlí celý rok v bytě… a každopádně by nás neměla rušit. Je strašně hodná, i když možná na první pohled působí nepřátelsky.“

Sklonil se a začal kočku drbat na břiše, což jí zjevně bylo neskonale příjemné.

Morenová se přistihla při úsměvu. Rychle zavřela oči a představovala si budoucnost. Tak za deset let… jak by to mohlo vypadat, kdyby učinila určitá rozhodnutí.

Ona a Mikael Bau. Děti. Velký dům. Kočky.

O moc víc si toho představit nestihla, ten obrázek jí vytanul v mysli naprosto sám od sebe a výsledek jí připadal celkem snesitelný. Víc než snesitelný.

Začínám tomu propadat, pomyslela si. Musím si vybudovat obranné mechanismy, jinak se tím nechám jen tak vláčet.

Večer si zašli do Wincklerovy restaurace, která ležela na severním konci pláže na druhé straně zálivu a měla skvělou pověst. Dali si minerálku, rybí polévku a citronový sorbet s čerstvými malinami, celou dobu se přitom záměrně vyhýbali rozhovoru o Franzi Lampem-Leermannovi.

Až do chvíle, než se vraceli po pláži a narazili na hromadu medúz, které někdo vylovil a naskládal je sem.

„Sliz,“ řekl Mikael. „Vypadá nějak takhle?“ Morenová se s odporem podívala na hromadu.

„Fuj,“ řekla. „Zhruba tak. Je stejně odpornej. Kdyby mi tak neřekl tamto poslední.“

„Měl jsem takový dojem, že během dezertu přemýšlíte o něčem značně oslizlém.“

Morenová si povzdechla.

„Díky,“ řekla. „Ale je to fakt, jak to mám jen tak pustit z hlavy? No řekni. Prostě mi to vrtá hlavou, vždyť je to strašné obvinění… hrozné obvinění vůči některému z mých kolegů. Někomu, s kým jsem pracovala, koho jsem respektovala a myslela si, že ho znám a můžu se na něj spolehnout. A kdyby to fakt… ne, ty vole, samozřejmě jen blafuje, ale já na to prostě pořád musím myslet. Uf. Chápeš to?“

Mikael Bau řekl, že to chápe. Otočili se k medúzám zády a vykročili. Nejdřív mlčeli, ale pak Mikael Ewě vyprávěl o případu školky Šťastná Panda v Leufshejmu, o které se začalo povídat, že mezi zaměstnanci je pedofil… I když bylo provedeno pečlivé vyšetřování, při němž byla všechna tvrzení několikrát ověřena a všichni zaměstnanci byli očištěni, musela Panda po pár měsících zavřít, protože rodiče už tam nechtěli děti posílat.

A taky proto, že devět místních učitelek se postavilo za své tři kolegy. I tak se to dá vyjádřit.

Jeden z těch tří pánů byl Mikaelův kamarád z dětství, k té události došlo už před čtyřmi roky a kamarád je mezitím rozvedený a chodí na rekvalifikační kurz na strojvedoucího.

„Pěkné,“ řekla Morenová.

„Velmi pěkné,“ řekl Mikael Bau. „Ale myslím, že už překonal sebevražedné sklony. Tím ovšem odbíháme od tématu.“

Morenová šla chvíli mlčky.

„Myslíš, že stačí, že do mě Lampe-Leermann zasil semínko nedůvěry?“ zeptala se.

„Asi tak,“ na to Mikael. „Je to jednoduchá psychologie. Je tak lehké způsobit nenávratné škody… když ani ty nejsi schopná takové obvinění jen tak zapomenout, jak to má zvládnout normální veřejnost? Když jednou dostanou příležitost zaujmout k něčemu stanovisko. Na každém šprochu pravdy trochu. No a tak.“

Morenová neodpověděla.

„Ale mě by zajímalo, co si o tom myslíš ty osobně?“ pokračoval Mikael po krátké odmlce. „Upřímně. Bylo by jednodušší se o tom pobavit, kdybys neměla pocit, že musíš své kolegy chránit. Mohla by to být pravda? Existuje možnost – i když třeba sebemenší –, že by to mohla být pravda?“

Morenová ušla ještě pár kroků a prohlížela si rychle tmavnoucí hladinu moře. Horizont už nebyl vidět, ale řada světlých teček – lodí, které se vypravily na noční lov – ho poměrně jasně ohraničovala.

„Já tomu nedokážu uvěřit,“ řekla. „Prostě nedokážu. Radši bych to vzala z jiného konce. Chci pochopit motiv… motiv Lampeho-Leermanna. Co tím získá?“

„Myslíš, že lže?“

„To je klidně možné. Chci tomu věřit. Ale taky mohl ten novinář lhát Lampemu-Leermannovi.“

„A proč?“

Morenová pokrčila rameny.

„Netuším. Prostě nechápu, proč by to vůbec říkal někomu, jako je Sliz. Pokud teda nebyl pod obraz… což samozřejmě není tak docela nepravděpodobné. Člověk by v těchhle kruzích neměl podceňovat jejich schopnost logického myšlení, to jsem se už stihla naučit.“

„Tak náhoda?“ řekl Mikael. „Prostě mu to ujelo?“

„Možná,“ řekla Ewa Morenová. „Existuje určitá šedá zóna. Komisař… no ten, o kterém jsem ti vyprávěla, komisař říkával, že všechno, co se stane, je směsí očekávaného a nečekaného. A je těžké určit poměr… občas je to osm ku jedné, občas jedna ku devíti… no, zní to trochu jako spekulace, ale je v tom dost velký rozdíl.“

„Pořádek, nebo chaos,“ řekl Mikael a zvedl plechovku od coly, kterou někdo zmačkal a zahodil dva metry od zeleného koše, které město rozmístilo podél celé pláže.

„A poměr mezi nimi… hm, to zní rozumně. O tom už jsme přece mluvili. Ale to, že ti o tom Lampe-Leermann řekl, přece bylo určitě naplánované.“

„Bezpochyby,“ povzdechla si Morenová. „Bezpochyby. Očekává konkrétní nabídku výměnou za jméno toho zatraceného pisálka. Čím víc na to myslím, tím víc docházím k závěru, že musí mít nějakého informátora a že na tom všem něco bude. Bohužel.“

„A proč by to tak mělo být?“

„Kvůli pozici, ze které vyjednává. To musel pochopit i takový srab jako Lampe-Leermann. Když mu nabídneme nějaké ústupky a ukáže se, že lhal, šmahem mu je zase sebereme. A on nám žádné podmínky diktovat nemůže.“

Mikael Bau o tom uvažoval cestou přes duny a ve chvíli, kdy spatřili špičatou střechu Tschandaly.

„A co když mu jde o peníze? Přece by z vás za to mohl něco vyrazit… a páčit z něj pak něco, co si mezitím už převedl na účet, by mohlo být těžké. Nebo by si to nastrkal do štrozoku?“

„Asi ano,“ řekla Morenová. „Aspoň bych řekla. Každopádně to není moje věc… nemám já snad náhodou dovolenou? Klidné dny na pláži ve společnosti mého nadaného mladého milence?“

„Uhodila jsi hřebíček na hlavičku,“ usmál se Mikael a rychle si ji přitáhl k sobě. „Jakmile se vrátíme, zavolej jim a hoď to na krk někomu, kdo je ve službě.“

„Hm,“ řekla Morenová. „Asi s tím počkám aspoň do zítřka.“

„Do zítřka?“ zeptal se Mikael. „A proč?“

„Nejdřív se musím rozhodnout, komu to mám říct.“ Mikael se na chvilku zamyslel.

„Aha,“ řekl. „Chápu. Je to ošemetné?“

„Jo,“ řekla Morenová. „Je to ošemetné.“

Probudila se v půl třetí. Dvacet minut se snažila znovu usnout, pak tiše vylezla z postele a šla si sednout ke kuchyňskému stolu s papírem a tužkou.

Zapisovala si jména v pořadí, v jakém si je vybavovala.

Intendant Münster

Komisař Reinhart

Inspektor Rooth

Inspektor Jung

Intendant deBries

Aspirant Krause

To byli její nejbližší kolegové. S těmi pracovala v podstatě každý den.

Za těch šest nebo sedm let je znala jako svoje boty. Jako svoje boty? Byl by někdo z nich schopný…?

Morenová si všimla, jak se jí při té otázce stáhlo hrdlo.

Chtěla polknout, ale nešlo jí to.

Pustila to z hlavy a pokračovala s psaním seznamu, v duchu se taky ptala, proč si je píše i s funkcemi. Mohlo by služební postavení v celé té záležitosti sehrávat nějakou roli?

Intendant le Houde

Asistent Bollmert

A pak ještě konstáblové. Ti měli na kriminálku jen částečnou vazbu, ale stejně.

Joensuu

Kellermann

Paretsky

Klempje

Morenová se opřela a zadívala se na seznam. Dohromady dvanáct jmen. Víc už jich ji nenapadlo. Víc jich nebylo. Heinemann šel do důchodu. Van Veeteren skončil.

Kdo? říkala si. Kdo by toho byl schopný…?

Stejná otázka jí pár minut táhla hlavou jako černé mračno. Pak si položila jinou.

Komu mám zavolat? Komu?

Kterému z těchhle mužů důvěřuju nejvíc?

Zatímco se snažila najít odpověď na tuhle otázku, hodiny stihly ukázat čtvrt na čtyři a pak i půl páté a Ewa se cítila čím dál hůř.

12

13. července 1999

„Má nějakou práci,“ řekl aspirant Vegesack už potřetí. „Copak jste mě neslyšela? Buď čekejte, nebo to řekněte mně.“

Žena naštvaně zavrtěla hlavou a rozhodila rukama. Jako by se okamžitě znovu chtěla zeptat, jestli by mohla mluvit s komisařem – aspoň to tak vypadalo –, ale pak si to rozmyslela. Místo toho skrze zaťaté zuby naštvaně vyfoukla vzduch.

Tak kolem čtyřicítky, odhadoval ji Vegesack. Mohutná, ale ne tlustá. Působila tak nějak zdravým dojmem… krátké, tmavě rudé vlasy, které si asi celý život barví.

Nervózní.

Nervózní jako prase. Vegesackovi se ani nepovedlo přimět ji, aby si sedla. Pochodovala sem a tam po místnosti jako jezevčík, kterému se hrozně chce čůrat. Aspirant Vegesack měl jezevčíka, když byl malý, takže věděl, o čem mluví.

„Nemůžete mi aspoň říct, co máte na srdci?“ zkoušel to dál. „Třeba mi řekněte, jak se jmenujete.“

Žena se zastavila. Založila si ruce v bok a změřila si ho hodnotícím pohledem. Vegesack si bezmyšlenkovitě upravil uzel na kravatě.

„Sigrid Lijphartová,“ řekla. „Jmenuju se Sigrid Lijphartová a hledám svoji dceru Mikaelu. Od soboty ji pohřešuju.“

Vegesack si to napsal.

„Bydlíte tady ve městě? Mám pocit, že vás…“

„Ne,“ přerušila ho netrpělivě. „Nebydlím tady. Ale bydlela jsem tu před šestnácti lety. Komisař ví, proč jsem se musela odstěhovat. Proto chci mluvit s ním, místo abych musela vykládat hromadu věcí, na které jsem sotva schopná pomyslet… do háje už.“

Žena se posadila a Vegesack si najednou všiml, že se jí do očí derou slzy.

„Aha, jo takhle,“ řekl nejistě. „No, víte… komisař Vrommel tu vlastně není… on je v kavárně Vronskij s inspektorkou, co sem přijela z Maardamu. Hm, no. Ale každou chvíli už se musí vrátit… takže bude asi nejlepší na něj prostě počkat. Pokud to teda nechcete říct mně. Nedáte si něco k pití?“

Sigrid Lijphartová zavrtěla hlavou. Z kabelky vytáhla kapesník a vysmrkala se.

„Kolik je jí let?“ zeptal se Vegesack. „Vaší dceři?“ Žena podle všeho přemýšlela, jestli mu má odpovědět, nebo ne. Pak pokrčila rameny a zhluboka si povzdechla.

„Osmnáct. V pátek měla narozeniny. Jela sem, aby se tu sešla se svým otcem… a domů se nevrátila. Bydlíme v Moorhuijsu, něco se jí muselo stát.“

Vegesack si napsal: Otec? Moorhuijs? Něco se jí stalo?

„Proč myslíte, že se jí něco stalo? Mluvila jste s jejím otcem? Předpokládám, že jste od sebe?“

Mikaela. 18, to si ještě dopsal do bloku.

„Tak od sebe, jak to jen jde,“ řekla žena po dalším dlouhém povzdechu. „Ne, nemluvila jsem s ním. On bydlí v nadaci Sidonis, jestli vám to něco říká?“

„Jejda,“ utrousil aspirant Vegesack. „Chápu.“

„Myslíte?“

„No, hm… ne.“

Takhle to dál nepůjde, pomyslel si a znovu si upravil kravatu. Do bloku si napsal Sidonis a záměrně se pak vyhnul ženině pohledu.

„Nezavolala,“ pokračovala žena. „Mikaela by nikdy takhle dlouho nečekala, vím, o čem mluvím. Něco se jí stalo a je vaše zatracená povinnost mi ji zase přivést domů.“

„Nemůžete mi říct trochu víc o… o všech souvislostech? Dokud budeme čekat na Vrommela. Když už tu stejně jsme.“

„Na Vrommela,“ odfrkla si žena a zase vstala. Znovu začala popocházet sem a tam kolem Vegesackova stolu. Ten pohled mu připomněl, jak jednou v aarlachské zoologické zahradě viděl ledního medvěda, který vypadal, jako kdyby trpěl nějakou závažnou duševní poruchou.

To jen tak pro změnu k tomu jezevčíkovi.

„Nemyslete si, že mám pro vašeho šéfa nějakou slabost,“ řekla paní Lijphartová a zastavila se. „Ale člověk se přece má obrátit na policii, když má podezření, že došlo k trestnému činu, no ne?“

„Trestnému činu?“ vyhrkl Vegesack. „A jakému?“

„Ty vole!“ vzdychla žena a založila si ruce v bok. „Na tohle platíme daně? Já se snad zblázním.“

Vegesack polkl a zoufale se snažil vymyslet nějakou říznou odpověď, ale žádná ho nenapadala. Pak zarachotily skleněné dveře a vzápětí se objevil komisař Vrommel ve společnosti inspektorky Morenové. Která byla docela kost, to teda rozhodně. Sigrid Lijphartová otevřela kabelku a zase ji zavřela. Aspirant vstal.

„Ehm,“ řekl. „Komisař Vrommel, inspektorka Morenová… paní Lijphartová. Takže vy dva se už znáte. Myslím vás dva…“

Zčervenal a ukázal na komisaře Vrommela a Sigrid Lijphartovou.

„Dobré ráno,“ řekl Vrommel. „O co jde?“

„Paní Lijphartová má takový menší problém,“ řekl Vegesack. „Říká, že jí zmizela dcera.“

„Řekla bych, že si mě pamatujete,“ řekla paní Lijphartová a upřeně se na Vrommela podívala.

„Jak jste říkala, že se jmenujete?“ zeptala se Morenová.

„Lijphartová?“

Později – během následujících týdnů a na podzim, kdy se všechno vyřešilo – se Ewa Morenová v duchu opakovaně ptala, proč se tehdy, při prvním setkání s paní Lijphartovou a komisařem Vrommelem, chovala tak pasivně.

Jaká temná intuice jí velela, aby jen poslouchala?

Aby sledovala a všechno si ukládala do paměti, místo aby rovnou beze všeho řekla, že Mikaelu Lijphartovou potkala a v sobotu cestou do Lejnice s ní i dost dlouho mluvila?

To by přece bylo nejpřirozenější? Říct nervózní matce, že s její ztracenou dcerou mluvila – i když už před pár dny.

Ale Morenová přesto mlčela. Sedla si vedle Sigrid Lijphartové a nechala jednat Vrommela. Veškerou práci která nakonec taky jeho byla – přenechala jen a pouze jemu. A šlo to hladce.

Hned pro začátek si Vrommel utřel pleš papírovým kapesníkem.

„Pamatujete si mě?“ zeptala se Sigrid Lijphartová.

Vrommel v zrcadle vedle dveří zkontroloval, jak se mu leskne lebka, kapesník hodil do koše a sedl si k psacímu stolu. Uplynulo asi pět vteřin.

„Samozřejmě že si vás pamatuju. Nebylo to tehdy nic příjemného.“

„Doufala jsem, že se sem už nikdy nebudu muset vrátit.“

„To chápu.“

Sigrid Lijphartová se dvakrát zhluboka nadechla a snažila se trochu svěsit ramena. Ta Vrommela taky nemá zrovna v lásce, pomyslela si Morenová. Ale snaží se dělat, že ho respektuje.

„Vemte to od začátku,“ řekl Vrommel. Sigrid Lijphartová se znovu nadechla.

„Teď bydlíme v Moorhuijsu. Bydlíme tam od… no od tehdy. Taky jsem se znovu vdala.“

Vrommel vytáhl z černého stojánku propisku.

„Mikaele, mé dceři, bylo v pátek osmnáct. Jak jsme měli v plánu, ten den jsme jí řekli, kdo je její otec. Děti mají právo to vědět… když jsou na to dost staré. Za všech okolností.“

Vrommel cvakl propiskou a něco si zapsal do bloku.

„Za všech okolností,“ pokračovala Sigrid Lijphartová.

„Mikaela mi rovnou řekla, že za ním hodlá jet, a další den… v sobotu… sem jela. Jela ranním vlakem, tak se rozhodla a já jsem to respektovala. Od té doby o ní nic nevím.“

„Nic nevíte?“ zeptal se Vrommel.

„Nic,“ řekla Sigrid Lijphartová. „Byla u něj zhruba od dvou do půl páté. V sobotu odpoledne. Od té doby ji nikdo neviděl.“

Vrommel si přejel prstem po vousech.

„Hm,“ řekl. „Děvčata v tomhle věku mohou…“

„Kecy,“ přerušila ho Sigrid Lijphartová. „Já svou dceru znám. Ta nevyrůstá v holku tohohle typu. Měla v plánu být pryč jednu noc, ne víc. Něco se jí stalo, vím, že něco není v pořádku. Chci, abyste něco udělal… aspoň jednou něco udělejte! Moje holčička se ztratila, koukejte ji najít, nebo… nebo…“

Zoufalství v jejím hlase jako by stoupalo z hluboké propasti, pomyslela si Morenová. Nedokonale maskovaná panika, která samozřejmě pramenila z toho, že si matka představovala nejhorší možné scénáře.

Matka, která nemůže najít své dítě. I když je mu už osmnáct. I když je to jen pár dní. Morenová se konečně chystala něco říct, ale zabránil jí v tom komisař, který znovu cvakl propiskou a odkašlal si.

„Samozřejmě, paní Lijphartová. Samozřejmě. Ihned to prověříme. Nedělejte si starosti… takže jak to bylo? Mluvila jste i s ním, když jste volala do nadace Sidonis? Jako s jejím otcem? Možná mu řekla o svých plánech?“

„S Arnoldem? Jestli jsem s ním mluvila?“

„Ano. Snad je tu řeč o Arnoldu Maagerovi, ne?“ Sigrid Lijphartová se chvíli mlčky dívala do země.

„Ano,“ řekla. „Samozřejmě že je tu řeč o Arnoldu Maagerovi. Ale já jsem s ním nemluvila. Mluvila jsem s ošetřovatelem.“

„Vy spolu nejste v kontaktu?“

„Ne.“

„Vůbec?“

„Vůbec.“

„Chápu,“ řekl Vrommel. „Kde budete k zastižení?“ Bylo vidět, že o tom paní Lijphartová zatím nepřemýšlela. Kousla se do rtu a povytáhla obočí.

„V hotelu Kongershuus, jestli tam ještě je?“ Vrommel kývl.

„Ubytuju se tam. Aspoň na jednu noc.“

„Dobře. Náhodou nevíte, kde vaše dcera hodlala přespat… jestli to měla v plánu, jak jste říkala?“

Sigrid Lijphartová znovu zavrtěla hlavou. Vrommel vstal a dal najevo, že rozhovor je u konce.

„Výborně. Tak my se ozveme, až budeme něco vědět.“

„Večer?“

„Večer nebo zítra ráno.“

Sigrid Lijphartová chvíli váhala. Pak odhodlaně kývla a odkráčela z lejnické policejní stanice.

Tohle se mě netýká, říkala si kriminální inspektorka Ewa Morenová. Tohle se mě absolutně netýká.

II

13

21. července 1983

„Jaký nápad?“ zeptala se Winnie.

Neodpověděl. Jen ji vzal kolem ramen a trochu si ji k sobě přitiskl. Pak vykročili.

Nejdřív šli směrem do centra, ale na úrovni vodojemu zabočil do Brüggerstraat, místo aby pokračovali rovně. On vedl, Winnie ho následovala. Jako obvykle, pomyslela si. Možná doufala, že zajdou do některé kavárny na Polderplejn nebo na Grote Marckt, ale tam nešli. Poslední dobou – zhruba poslední dva měsíce od chvíle, kdy mu řekla, jak na tom je – se takovým místům vyhýbal. Už o tom přemýšlela předtím. Dokonce se ho na to i zeptala a on řekl, že ji chce radši mít jen pro sebe.

A Winnie se to líbilo i nelíbilo. Samozřejmě se s ním ráda milovala venku v noční tmě. A nechávala se hladit. A oplácela mu hlazení a byla nahoře s rukama na jeho prsou a s jeho tvrdým penisem hluboko v sobě. Ale chodit po kavárnách bylo taky fajn. Kouřit, pít kávu a bavit se s lidmi. Vypadat skvěle a nechat se okukovat. Možná proto tam nechtěl chodit, říkala si. Možná věděl, že se ráda nechává okukovat, takže teď zahnul směrem do Saaru a k fotbalovým hřištím místo do centra.

„Kam jdeme?“ zeptala se.

„Musíme si promluvit,“ řekl.

Došli do parku za hasičskou stanicí, Winnie ani nevěděla, jak se jmenuje. Možná Hasičský park. Teď ji svíral pravačkou dost nízko pod bokem a Winnie tušila, že už začíná být nadržený. Vždyť už se taky naposledy milovali dost dávno. Zavedl ji do parku a posadili se na lavičku hezky skrytou za keři. Winnie nikde nikoho neviděla, ale věděla, že k hřišti na druhé straně parku taky chodí párečky. Sama tam taky párkrát byla, ale ne s ním. Při té vzpomínce se pousmála.

„Chceš?“

Podával jí láhev, kterou vytáhl z tašky. Winnie se napila. Nějaká pálenka. Silná a pálila v krku. Ale taky byla nasládlá, příjemně hřála a chutnala po rybízu. Napila se ještě jednou a položila mu ruku mezi nohy. Přesně jak si myslela, už mu stál.

Když skončil, dopili pálenku a vykouřili pár cigaret. Moc toho nenamluvili, on hned potom nerad mluvil. Winnie už se cítila dost opilá, ale zároveň zachovávala vážnost, asi kvůli Arnoldu Maagerovi.

A dítěti.

„Jaký jsi to měl nápad?“ zeptala se.

Zamáčkl cigaretu a dvakrát si odplivl do štěrku. Došlo jí, že je stejně opilý jako ona. Už pil předtím, než se sešli. Ale samozřejmě snesl víc, to je u kluků normální.

„Maager,“ řekl. „Říkala jsi, že sis to rozmyslela. Jak to do prdele myslíš?“

Winnie se zamyslela.

„Nechci to tak,“ řekla. „Nechci ho takhle podvádět. Ty a já… my dva jsme přece pár… ne, já to takhle nechci.“

Jen těžko hledala správná slova.

„Potřebujeme peníze,“ řekl. „Proto jsme to udělali, copak ti to nedochází? Budeme ho vydírat.“

„Jo,“ řekla. „Ale já nechci. Všechno mu řeknu.“

„Že mu to řekneš? Jsi blbá?“

Pak zahuhlal něco, co znělo jako „zasraná píča“, ale to se samozřejmě jen přeslechla. Každopádně na ni byl pořádně naštvaný, vůbec prvně za celou dobu, a Winnie cítila, jak se jí stáhl žaludek.

„Já to prostě nechci,“ zopakovala. „Nemůžu. Je to hnusný… špatný.“

Neodpověděl. Kopal do štěrku a nedíval se na ni. Teď se jeden druhého vůbec nedotýkali. Najednou mezi nimi byl obrovský odstup, i když se zrovna pomilovali a ještě pořád seděli na stejné lavičce. Bylo to divné a Winnie se v duchu ptala, jestli by jí to připadalo stejné, kdyby nebyla opilá.

„Ty vole, vždyť je to naše dítě,“ řekla. „Nechci dělat, že v tom má prsty někdo jinej.“

„Prachy,“ řekl jen. A zněl unaveně a naštvaně. A opile.

„Já vím,“ řekla Winnie.

Najednou jí bylo hrozně smutno. Jako by všechno šlo strašně rychle do háje. Uplynula půlminuta. On dál kopal do štěrku.

„Přece jsme měli plán,“ řekl. „Ty vole, souhlasila jsi s tím… přece nemůžeš tomu hajzlovi dovolit, aby tě nejdřív vojel, a pak si to rozmyslet. Něco vysolit musí, nebo bys radši toho starýho nadržence než mě? A eště ke všemu je to učitel!“

Winnie se zničehonic udělalo špatně. Hlavně teď nezvracet, pomyslela si. Stiskla čelisti a zaťala pěsti. Opatrně zhluboka dýchala, cítila vlny nevolnosti přicházet a odcházet. Když se jí ulevilo, dala se do pláče.

Nejdřív ji nechal brečet, ale pak se k ní přisunul a vzal ji kolem ramen.

Bylo to příjemné a Winnie chvíli nechala slzám volný průchod.

Když brečíš, nemusíš mluvit ani myslet, říkala její matka a něco na tom bylo. Občas její beznadějná matka uhodila hřebíček na hlavičku, ale většinou samozřejmě ne.

Hodiny v kostele Waldeskirke, kde ji před dvěma lety biřmovali, třikrát udeřily. Tři čtvrtě na jednu. On zapálil dvě cigarety a jednu jí podal. Z tašky vytáhl plechovku piva a otevřel ji.

Nejdřív se zhluboka napil sám a pak ji teprve podal i jí. Napila se a v duchu si řekla, že pálenka byla mnohem lepší. Pivo nehřeje. Tvrdý alkohol a víno jsou lepší, aspoň podle jejího názoru. Člověku se po nich nechce tolik čůrat. Ještě chvíli mlčeli, potom řekl:

„Mám nápad.“

Winnie napadlo, že přesně to řekl před pár hodinami. Na pláži. Připadalo jí divné, že má celou dobu nějaký nápad a nechává si ho pro sebe.

Ale možná že ho napadlo něco jiného.

„Jaký?“ zeptala se.

„Promluvíme si s ním,“ řekl. Winnie nechápala, jak to myslí.

„Teď hned,“ řekl. „Zavoláš mu a promluvíme si s ním. A uvidíme.“

Vypil plechovku do dna a vytáhl novou.

„Kolik jich ještě máš?“ zeptala se.

„Už jen jednu. Tak co?“

Zamyslela se. Začínalo se jí chtít čůrat. A to pořádně.

„Odkud?“ zeptala se.

„Támhle je budka.“

Ukázal směrem k hasičárně. Winnie kývla.

„Fajn. Ale nejdřív se vyčůrám.“

Viadukt? říkala si v duchu v budce při vytáčení čísla. Proč se s ním máme sejít zrovna na železničním viaduktu?

Dál se v úvahách nedostala, protože telefon začal zvonit a pak to někdo zvedl. Winnie se zhluboka nadechla a snažila se mluvit klidně.

Hlavně ať to nevezme jeho žena, říkala si. Vzala to jeho žena.

14

13. července 1999

Sigrid Lijphartovou ubytovali v hotelu Kongershuus, protože zatímco stála na recepci a přemýšlela, co bude dělat, někdo zavolal a svůj objednaný pokoj zrušil. Byly prázdniny a ubytovací kapacita v Lejnici byla stejně napjatá jako vždycky. Sigrid na chvilku napadlo, že by se mohla obrátit na někoho, koho tady zná z dřívějška z předchozího života před šestnácti lety a ještě dřív –, ale téměř okamžitě se jí při té myšlence málem zvedl žaludek.

I když by si samozřejmě mohla vybírat z poměrně hodně lidí.

Z hodně lidí, kteří by ji u sebe bezpochyby nechali přespat rádi. Rádi by jí ještě zpětně vyjádřili účast a aspoň by se od ní při té příležitosti leccos dozvěděli.

Jenže co se jednou odstřihne, je odstřižené navždy. Ona tyhle lidi a vztahy opustila naprosto bez váhání a nikdy jí nechyběli. Takže si pomyslela, že to byl jen momentální impulz. To, že by se mohla někomu ozvat. Zcela nevyžádaně. Za normálních okolností – a nakonec ani teď – by ji nenapadlo, že by někoho z nich mohla poprosit o pomoc. Měla by pocit, jako by… jako by zvedla poklop a ucítila zápach něčeho, co pod ním hnilo šestnáct let. Do háje.

To bych radši spala na pláži, pomyslela si a nastoupila do výtahu. Díky bohu, že se tu ten pokoj uvolnil.

Pokoj byl ve čtvrtém patře. Byl s balkónem a měl krásný výhled na západ a jihozápad. Na duny a nízkou příjemnou pobřežní krajinu. Až k majáku u Gordonova mysu.

Taky stál dvě stě čtyřicet guldenů za noc, ale Sigrid tu stejně nehodlala zůstat déle než do zítřka, takže si to mohla dovolit.

Zavolala Vrommelovi a řekla mu, kde ji sežene. Pak se osprchovala. Na recepci si objednala konvici kávy a šla na balkón.

Byly dvě hodiny. Slunce přicházelo a odcházelo. Nebo lépe řečeno mraky, ale brzy bylo takové horko, že by venku klidně mohla být nahá. Na balkón stejně nebylo odnikud vidět, maximálně tak z vrtulníku nebo z hřbetu racka. Ale Sigrid si radši nechala kalhotky a podprsenku.

Taky široký slaměný klobouk a sluneční brýle. Jako by ji stejně někdo odněkud mohl pozorovat.

A teď? pomyslela si. Co mám teď sakra dělat?

Pomalu ji zachvátila panika, jako když vám v noci vyskočí horečka.

Vinná?

Proč si připadám vinná? ptala se v duchu.

Vyděšená, nervózní, rozrušená, to klidně. Ale proč mám pocit, že za to všechno můžu já?

Prostě jen udělala, co považovala za nutné. Teď, stejně jako tehdy.

Udělala, co bylo nevyhnutelné. Dříve nebo později. Dítě má právo vědět o svých rodičích všechno. Nebo alespoň skoro všechno. Má na to právo, neoddiskutovatelné právo, to se nedá obejít.

Dříve nebo později, a Sigrid se dávno rozhodla, že jí to řekne na její osmnáctiny.

Pomyslela na Helmuta a na to, jak večer předtím říkal, ať to nedělá.

Na Mikaelu a na její bezprostřední reakci, kterou přece očekávala.

Nebo neočekávala? Myslela si snad, že dcera matku poslechne a nechá to celé plavat? Nechá všechno nedotčeně ležet, jako by to bylo nicneříkající a zapomenuté? Jako by vůbec nechtěla to víko nadzvednout?

Bylo to tak? Myslela si Sigrid, že Mikaela nebude chtít otce najít?

Samozřejmě že ne. Mikaela je Mikaela a je dcera svého otce. Jednala přesně tak, jak její matka očekávala. Jak by jednala sama.

Vinila ji z něčeho?

Vinila Mikaela matku z toho, že jí to všechno neřekla dřív? Nebo že jí to řekla teď?

Ne.

Možná se trochu zlobila, protože jí matka ten příběh neřekla celý, ale až se ho dozví, pochopí to. Nepochybně. A Sigrid musela část taky přenechat Arnoldovi. Minimálně mu dát šanci, aby jí to řekl.

A co Helmut, který jí říkal, ať to nedělá? Netrval na tom. Jako vždycky.

Tak proč cítí tak dusivou vinu?

Sigrid si cestou koupila krabičku cigaret a teď si pro ně šla do kabelky. Vrátila se na balkón, jednu cigaretu si zapálila a opřela se.

Při prvním potáhnutí se jí zatočila hlava. Arnold? pomyslela si v duchu.

Dlužím něco Arnoldovi? Nesmysl. Znovu potáhla.

A myslela na bývalého manžela.

Ani jednou si nezavolali.

Ani jednou si nenapsali, ani řádek, ani slovo. On nenapsal jí, ona nenapsala jemu.

Napadlo ji, že kdyby Arnold zemřel, možná by se o tom ani nedozvěděla. Anebo by někdo měl povinnost ji o tom informovat? Třeba nadace Sidonis? Podepsala tehdy nějaké dokumenty? Znají její jméno a adresu? Už si to nepamatovala.

Jestli se z domova odstěhoval, tak ho Mikaela možná nikdy nenajde?

Ale on tam byl. Sigrid tam včera volala a zjistila si to. Ano, Mikaela tam byla a Arnold tam pořád bydlí. Tak to je.

Pravděpodobně tam celé ty roky strávil ve svém soukromém tichém pekle. Šestnáct let. A čekal. Možná čekal na ni? Čekal, že přijde Mikaela? Anebo že přijde Sigrid, jeho ztracená manželka?

Ale nejspíš ne. Pravděpodobně si na ně ani nepamatoval. Když od něj i s dcerou odešla, nebyl zdravotně v pořádku. Nikdy ani nepřišlo na pořad dne, že by ho zavřeli do vězení. Alespoň pokud to správně pochopila. Šílenec. S naprosto zatemněnou myslí. Při soudním jednání se dokonce počůral, z nějakého důvodu si Sigrid zrovna tenhle detail pamatovala nemilosrdně přesně… jak manžel sedí v soudní síni a nechává moč téct, aniž by pohnul brvou… Arnold tehdy před šestnácti lety překročil hranici a už pro něj nevedla cesta zpět.

Žádná cesta a žádné mosty. Jen zapomnění a naprosto nový duševní svět. Čím osamělejší, tím lepší.

Sigrid zamáčkla cigaretu. Příliš mnoho slov, pomyslela si. Víří ve mně příliš mnoho slov a já kvůli nim nedokážu jasně uvažovat.

Arnold? Mikaela?

Pod nánosy všech těch slov v ní ale číhala panika a Sigrid si najednou uvědomila, že ji mrzí, že s sebou nevzala Helmuta.

Helmuta pevného jako skála, jako útes.

Nabídl se jí, dokonce na tom i dost trval, ale ona ho do toho nechtěla zatahovat.

Jeho se to netýkalo. Helmut do tohohle nepatřil. Tady šlo o konfrontaci Mikaely s jejím otcem. A možná i s ní. Konfrontaci? pomyslela si. Co to říkám? Jak to myslím?

A co se to děje?

Sigrid šla Helmutovi zavolat až ve chvíli, kdy z půlky dokouřila druhou cigaretu a všimla si, že ji celou zmáčela slzami.

Nebyl doma, ale nakonec si vzpomněla na jeho číslo na mobil.

Řekla mu, že mluvila s policií a že to určitě vyřeší ještě do večera.

Ale že si pro jistotu na noc našla pokoj v hotelu. Taky proto, že řídit ještě jednou celou cestu domů by bylo docela únavné.

Helmut jí k tomu neměl moc co říct. Brzy to položili. Sigrid šla znovu na balkón. Sedla si a prvně za patnáct let se modlila k Bohu.

Pochybovala, že ji slyší.

15

14. července 1999

Ewa se nakonec rozhodla pro Münstera.

Z jednoduchého důvodu, u kterého byla ráda, že ho nemusí nikomu vysvětlovat. Ani Mikaelu Bauovi, ani nikomu jinému.

Protože to bylo trochu ožehavé. Inspektorka Morenová byla do intendanta Münstera zamilovaná a skoro si spolu něco začali.

I když ne, zamilovaná ne, opravila se v duchu. To je moc silné slovo. Bylo to něco podobného v tom duchu, ale… ale podstatně méně silné, rozhodla se sama pro sebe. Mnohem slabší. V každém případě jen pomyšlení, že by si mohla začít… totiž za jiných okolností… že by si mohla začít s někým s pedofilními sklony, už jen to pomyšlení bylo tak absurdní, tak naprosto nemyslitelné, že to Münstera z okruhu podezřelých automaticky vyřazovalo. Už ta pouhá myšlenka. Morenová ji zcela a rozhodně vyloučila. Münster byl v téhle roli prostě nemyslitelný. Naprosto nemyslitelný.

Samozřejmě bylo dost těžké si představit i to, že někdo jiný z jejích kolegů by byl pedofil, ale do žádného z nich nebyla zamilovaná (nebo něco jiného, podstatně slabšího). Takže taková myšlenka znamená rozpor per se. Tak se to aspoň psalo v učebnici filozofie na gymnáziu, pokud si Morenová dobře pamatovala.

Takže Münster. Jistá volba.

Naštěstí se jí nezeptal, proč zavolala jemu. Zato se jí zeptal na spoustu jiných věcí.

Například jestli je normální. Jak to sakra myslí?

Jak vůbec může věřit zmetkovi, jako je Franz Lampe-Leermann?

Morenová mu odměřeně vysvětlila, že Lampemu-Leermannovi nevěří víc než horoskopu v dívčím časopise, ale že prostě chtěla tu informaci někomu formálně předat, protože ona sama je na dovolené.

To Münster chápal, ale ještě dost dlouho to s ní rozebíral a Morenová poznala, že kolega překonává prvotní šok a zvažuje, jestli by na tom přece jen nemohlo něco být. Úplně stejně jako ona. Přesně jak Lampe-Leermann, ten hajzl, očekával.

„Takže on má nějaký trumf v rukávu?“

„Netuším,“ řekla Morenová.

„Musí snad mít nějaký důvod, když to řekl, ne?“

„Taky myslím.“

„Co na to říkáš ty?“

„Nic,“ řekla Morenová, „ale dost špatně jsem spala.“

„To ti věřím,“ řekl Münster. „Jak na to sakra mám jít?“

„Rozhodně s tím nechoď za Hillerem.“

„Díky za tip,“ řekl Münster. „Máš ještě nějaké další?“

„Asi zbývá jen jediné.“

„A to je?“

„Budeš si muset promluvit se Slizem.“

„Co?“

„Promiň. S Franzem Lampem-Leermannem.“

„Hm,“ řekl Münster. „A ten je teď kde?“

„V Emsbadenu,“ řekla Morenová. „Čeká tam na tebe. Asi by sis to měl vzít na starost sám a nikomu bys o tom neměl říkat.“

Münster chvíli mlčel.

„Ozvu se ti,“ slíbil jí pak. „Díky za zavolání. Pěkně lenoš, ať od srpna zase můžeš makat.“

„Vynasnažím se,“ na to Morenová.

Odpoledne si s Mikaelem zajeli trajektem na ostrovy. Tak hodinku se procházeli v mělkých vodách na břehu ostrova Werkeney a pak pokračovali menší loďkou na Doczum, chráněnou krajinnou oblast, kde hnízdili vzácní ptáci, a tam se navečeřeli na náměstí ve společnosti obézních turistů ve středním věku se spálenými obličeji.

K létu patří výlet na ostrovy, vysvětlil jí Mikael, když se Ewa kolem sebe začala skepticky rozhlížet. Aspoň on to tak dělá každý rok, kam až mu paměť sahá, snad s výjimkou roku 1988, kdy byl na výměnné studijní stáži v Bostonu.

„Takže ty jsi v Lejnici… nebo Port Hagenu… trávil každé léto?“ zeptala se ho Morenová.

„Kromě toho jednoho ano. Proč se ptáš?“ Morenová neodpověděla.

Ne, pomyslela si. Už jsem se rozhodla, že mě se to netýká.

Mě, a už vůbec ne Mikaela Baua.

Než ta otázka vyplynula na povrch, byl už večer a oni jeli večerním trajektem do Lejnice. A ani tentokrát za to nemohla ona.

„Celý den ses ani slovem nezmínila o Slizovi,“ řekl Mikael.

„Správně,“ na to Ewa. „Case closed.“ Mikael povytáhl obočí.

„Fakt? Jak se to stalo?“

„Delegovala jsem to. Mám dovolenou.“

Mikael na ni dál zíral s povytaženým obočím. Morenová si pomyslela, že vypadá jako herec. Béčkový herec v naprosto tragickém filmu, který někdo zapomněl vypnout. O co mu jde? říkala si v duchu.

„Co je?“ zeptala se. „Tváříš se směšně.“

„Se mnou nic není,“ řekl a nasadil spíš pedagogický výraz. „To s tebou. Pokud je teda Lampe-Leermann uzavřená kapitola, rád bych věděl, nad čím dál dumáš?“

„Dumám? Já? O čem to mluvíš?“

Morenová pocítila rezignaci a podráždění. A taky zlost. Nad tou jeho přechytralostí, s kým si jako myslí, že mluví?

Mikael si její reakce všiml a chvíli mlčel. Díval se na moře a prsty si bubnoval o koleno. Byl to takový jeho zlozvyk, Ewa si toho všimla už dávno, ale až teď jí došlo, že to vlastně je zlozvyk.

„Dumáš,“ řekl. „Nedělej hloupou. Buď tě přestávám bavit, nebo je v tom něco jiného. Raději si namlouvám, že je v tom něco jiného. Nejsem blbec.“

V tom s ním Morenová souhlasila. Mikael Bau skutečně nebyl blbec. Claus Badher, se kterým promarnila pět let, byl blbec, takže s nimi měla jisté zkušenosti. Mohla srovnávat a věděla, o čem je řeč.

A taky někde četla a zapamatovala si, že člověk má poznat, kdy vztah spěje k uzavření první kapitoly a zahájení druhé. Sakra už, pomyslela si. Copak nikdy nedovedu pustit z hlavy práci? Musím na ni neustále myslet?

Ale jiný vnitřní hlas jí okamžitě odpověděl.

Tady nejde o práci, řekl. Jde o starostlivost a soucit.

Pohřešovaná holka a vyděšená matka.

Mikael Bau si dál bubnoval do kolen. Večerní slunce protrhlo mraky, Morenová zavřela oči před paprsky a ještě chvíli přemýšlela.

„Na policejní stanici se stalo něco divného,“ řekla. Bubnování ustalo. Pak se Mikael rozesmál.

„King of the Royal Mounted,“ řekl.

„Co má ten komiks sakra s tímhle společného?“ zeptala se Morenová.

Mikael rozhodil rukama.

„Neodpočívá. Nespí. Proč sakra ženské nikdy nemají literární vzdělání?“

Morenová mu to celé shrnula za pět minut.

Déle to netrvalo. Holka brečela ve vlaku. Jela za otcem, kterého neznala, do blázince.

Pak vystresovaná matka na policejní stanici. A něco, co se stalo už pěkně dávno.

Když domluvila, trajekt právě přistával a Morenová si všimla, že Mikaelovi se udělala na čele kolmá vráska, jakou tam nikdy nemíval. Docela mu to slušelo, ale Morenová nevěděla, co to má znamenat.

Mikael o tom začal mluvit, až když vystoupili. A když se konečně dostali ze společnosti obézních spálených turistů, museli se začít soustředit na to, kde mají auto. Ráno už jasně svítilo slunce, ale teď se nad parkovištěm vznášel vlhký soumrak, který jako by měnil perspektivu a předpoklady.

„Támhle,“ řekla Morenová a někam ukazovala. „Poznávám toho racka.“

Mikael Bau kývl a pohrával si se svazkem klíčů v ruce. Pak si to začal vybavovat. Pomalu jako dementní pacient za deštivého pondělí.

„To musí…,“ řekl, „hm, asi jo, jestli se nepletu, tak musí jít tady o to. Co by v tom bylo jiného?“

Morenová čekala.

„Jak se ta holka sakra jmenovala? Klid, já si vzpomenu… Winnie něco? Jo, Winnie Maasová, myslím. Mohlo by to být tak… no kolik. Kdy se to tak mohlo stát?“

„Před šestnácti lety,“ řekla Morenová. „Ty jako víš, co se stalo?“

„Hm,“ řekl Mikael Bau. „Asi jo. Jak jsem říkal, trávil jsem tu úplně každé léto… takže rok 1983? No, to by souhlasilo.“

„Když odešly od otce, byly jí dva,“ řekla Morenová.

„A v pátek jí bylo osmnáct. Aspoň to tvrdila.“

„Winnie Maasová,“ zopakoval Mikael Bau a souhlasně kývl. „Jo, no byla to dost nechutná historka. Mně bylo tak zhruba stejně jako jí. Ale osobně jsem ji neznal, žádné úzké kontakty s domorodci jsme nikdy nenavazovali. Jezdilo nás sem šest bratranců a sestřenic, takže o kontakt s lidmi nebyla nouze, občas ho bylo až moc. Když chtěl mít člověk klid, musel jít na záchod nebo se musel zahrabat do dun.“

„Kdo byla Winnie Maasová?“ zeptala se Morenová netrpělivě. „Na tvoje příbuzné kašlu, jestli mi to promineš.“ Starý Mikaelův trabant našli mezi nablýskaným stříbrným mercedesem a lesknoucím se červeným BMW. Jako stará kavka mezi dvěma orly, pomyslela si Morenová. Ale ještě ne tak docela po smrti. Nasedli do kavky. Mikael Bau s jistými kouřovými efekty nastartoval a pomalu vyjížděl z parkoviště. Jako by se snažil o efektní pauzu, než na otázku odpoví.

„Winnie Maasová byla holka, kterou to léto někdo zavraždil,“ řekl nakonec a zapnul světla. „Našli ji mrtvou na kolejích pod viaduktem… asi za dvě minuty kolem toho místa pojedeme, tak si budete moct sama udělat obrázek, paní inspektorko.“

Mikael se zasmál, ale došlo mu, že to nebyl zrovna nejlepší vtip.

„Promiň. Takže ležela na kolejích a její vrah seděl vedle ní. To je alespoň oficiální verze.“

„Oficiální verze? Ony existují ještě nějaké další?“ Mikael pokrčil rameny.

„Kdo ví? Vzpomínám si, že se šuškalo leccos, ale na tom asi není nic tak divného. Myslím, že za posledních třicet čtyřicet let to tady byla jediná vražda… teda na konci padesátých let tu jeden kovář umlátil manželku železnou tyčí. Takže je jasné, že se o tom dost spekulovalo. Tohle bylo trochu něco jiného… byl to skandál. Žila tím celá vesnice… vždyť víš, jak to chodí.“

Morenová přikývla.

„A kdo byl ten vrah?“

„Na jméno si nepamatuju. Ale možná že to byl nějaký Maager. Byl to učitel z místní školy, což celému obrázku taky nepomohlo. Tu holku učil… a zjevně s ní taky měl poměr.“

„Opravdu?“ zeptala se Morenová a před očima se jí opět mihla představa pedofila. Ale bylo jí přece šestnáct? To už nemohlo být protizákonné, řekla v duchu policistka, která v ní dřímala. Ani v té době.

Ale morální to není, kontrovala Ewa Morenová z pozice člověka a ženy. V žádné době. Učitel a studentka, hrůza, ale nic nového pod sluncem.

„Myslím, že byla taky těhotná, celkem vzato to bylo dost peprné, když si to tak vezmeš… takže tady se to stalo.“

Projeli dlouhou zatáčku a najeli na viadukt vedoucí nad kolejemi. Dolů je to tak dvacet metrů, odhadovala Morenová. Nezvyklá výška, ale určitě pro ni byl nějaký důvod. Mikael Bau zpomalil a někam ukázal.

„Támhle dole, pokud se nepletu. Prý ji shodil odsud dolů… zábradlí tehdy ještě nebylo tak vysoké. Dokonce myslím, že sem dali vyšší právě po téhle události.“

Mikael najel těsně k plotu a zastavil.

„Ale taky klidně mohla skočit sama,“ dodal.

Morenová stáhla okénko a vykoukla. Pokoušela se střízlivě a věcně si to analyzovat. Dneska už by nikdo nikoho jen tak dolů neshodil. Přinejmenším ne živého člověka, který by se zmohl aspoň na jakýs takýs odpor. Tenhle plot má aspoň dva metry.

„Není tu žádný památníček,“ řekl Mikael. „Naštěstí…“ Pustil spojku a rozjeli se dál. Morenová zavřela okénko a všimla si, že jí naskočila husí kůže.

„Už si nepamatuju, jak to dopadlo, jaký padl rozsudek a tak. Proces musel probíhat až na podzim, když už jsme byli zase zpátky v Groenhejmu.“

„Ale udělal to teda on?“ zeptala se Morenová. „Ten učitel… přiznal se?“

Mikael Bau chvíli bubnoval prsty na volant a až pak odpověděl.

„Jo, asi to udělal. Zcvoknul se z toho. Když našli tělo, seděl vedle ní. Nikdy se nepokoušel z toho vyváznout, ale taky z něj nedostali nic rozumného… Co je to teda za věc s tou holkou a mámou, můžeš mi to vysvětlit? Copak to spolu nějak souvisí?“

Morenová odpověděla až za chvilku. Nejdřív si to rychle zrekapitulovala, ale k jinému závěru než předtím nedospěla.

„Nevím,“ řekla. „Asi souvisí. Mikaela Lijphartová jela za otcem, se kterým se z nějakého důvodu od svých dvou let neviděla. Tehdy se něco stalo, takhle to řekla… něco se stalo. A otec bydlí v ústavu někde za Lejnicí. Podle mě jde přesně o tohle. Víš, jestli ten učitel měl děti? Třeba malou dcerku… tak kolem dvou let?“

„Netuším,“ řekl Mikael Bau. „Odkud bych to asi tak věděl? Ale pamatuju si, že jsem pak něco četl o tom soudu… ještě v jeho průběhu. Jenže ten člověk se ani nedal vyslechnout. Buď se zhroutil a rozbrečel, nebo seděl němý jako náhrobní kámen… asi si to pamatuju, protože přesně tak to ten reportér napsal. Němý jako náhrobní kámen.“

„Takže bez ohledu na rozsudek ho nejspíš dali na psychiatrii, co?“

„Asi. Sidonis, říkala jsi to tak?“ Morenová kývla.

„Ty to znáš?“

„Jen podle jména,“ přiznal Mikael. „Každé dítě přece ví, kde je nejbližší blázinec.“

„To jo,“ řekla Morenová. „Tak to bychom měli. Pěkná historka.“

Potom chvíli jeli mlčky.

„Ergo,“ řekl Mikael Bau. „A oprav mě, jestli se pletu… holka sem přijede navštívit tátu vraha, kterého od svých dvou let neviděla. Sejde se s ním, pár hodin se baví a ona pak zmizí. To nad tím jsi dumala celý den?“

„Ne nad tím vším,“ řekla Morenová. „To ty jsi mi řekl, že její otec je mimo jiné i vrah… to vím chvilku. Jak jsi na tom s krátkodobou pamětí?“

Mikael Bau neodpověděl. Začal bubnovat v jiném rytmu a chvíli mlčel.

„Co budeme dělat?“ zeptal se ve chvíli, kdy minuli ceduli s nápisem Port Hagen 6.

Morenová chvíli přemýšlela.

„Otoč to,“ řekla.

„Co?“

„Otoč to. Musíme jet za Vrommelem.“

„Teď?“ zeptal se Mikael Bau. „Vždyť je skoro půl desáté. Obávám se, že on ten komiks taky nezná.“

Morenová se kousla do rtu a zamyslela se.

„Tak jo,“ řekla. „Až zítra.“

16

15. července 1999

Vrommel si stoupal na špičky a zase zpátky.

„To kvůli šlachám a lýtkovým svalům,“ řekl. „Člověk se musí udržovat v kondici. Myslel jsem, že když je takhle krásně, budete někde ležet na ručníku na pláži, paní inspektorko.“

„Odpoledne,“ řekla Morenová. „Jen jsem se chtěla zeptat, jestli se to děvče, ta Lijphartová, už objevila?“

Vrommel si třikrát stoupl na špičky a potom teprve odpověděl.

„Bohužel.“

„Bohužel ne?“

„Bohužel ne.“

„Mohli bychom se na chvíli posadit?“ zeptala se Morenová. „Já jsem tu dívku potkala ve vlaku, tak bych…“

„To je rutinní záležitost,“ řekl Vrommel. „Nic, o co byste se musela starat. Jestli se neobjeví dneska, vyhlásíme pátrání.“

Vrommel tvrdohlavě dál cvičil. Po každém cviku zasténal a barva jeho obličeje svědčila o tom, že nepodvádí, ale bere to důkladně.

To je magor, pomyslela si Morenová a opřela se o stůl.

Další do sbírky.

„Co myslíte, že se jí stalo?“ zeptala se.

Vrommel si stoupl. Dvakrát se zhluboka nadechl a začal s otáčením hlavy. Zprava doleva. Zleva doprava. Pomalu a metodicky.

„Nic,“ řekl.

„Nic?“ podivila se Morenová. „Vždyť zmizela.“

„Holky se ztrácí,“ řekl Vrommel. „Odjakživa. A budou se ztrácet. A vracet s ruměncem na tvářích.“

Co to má bejt? pomyslela si Morenová, ale povedlo se jí vykouzlit výraz ne nepodobný úsměvu. Jen klid. Buď splachovací.

„Nemyslíte, že to souvisí s tou starou událostí?“ zeptala se.

„Tak vy o tom víte?“

„Zběžně. Tehdy to bylo dost zvláštní, ne?“

Vrommel neodpověděl.

„Možná to spolu nějak souvisí… jakkoli?“

„Nemyslím.“

„Ne? Ale nebylo by přece jen na místě vyslechnout personál nadace Sidonis? Zeptat se, jak setkání otce a dcery proběhlo… kam šla pak a tak?“

„To jsme udělali.“

„Opravdu?“

Ticho. Doprava, doleva. Nádech, výdech.

„Vegesack se tam byl zeptat včera večer. Proč se do toho vlastně pletete, paní inspektorko? Myslíte, že neumím dělat svou práci?“

„Promiňte,“ řekla Morenová. „Samozřejmě. Jen jsem se na tu dívku trochu fixovala. Cestou sem jsem ji potkala ve vlaku… To vy jste ten případ tehdy před šestnácti lety vyšetřoval?“

„Kdo jiný?“ zeptal se Vrommel. „Jak si udržujete fyzičku vy?“

Nezkoušej odbíhat od tématu, pomyslela si Morenová a tentokrát se usmála doopravdy.

„Děkuji za zeptání,“ řekla. „Běhám a chodím do posilovny.“

„Posilovna!“ odfrkl si Vrommel. „Taková blbost!“ Morenová se rozhodla mu neodmlouvat.

„A co vám tedy Vegesack řekl?“ zeptala se.

„Nic,“ řekl Vrommel a otočil hlavu tak doprava, až Morenová slyšela, jak mu zapraskalo v krku.

„Nic?“

„Ještě mi nepodal zprávu,“ řekl Vrommel. „Ve čtvrtek dopoledne má vždycky volno. Prý jezdí za starou matkou nebo co. Taky blbost.“

Morenová netušila, jestli tím má Vrommel na mysli přímo mateřství samo o sobě, nebo fakt, že někomu v dnešní době ještě na rodičích záleží. Taky jí připadalo, že je čím dál těžší zůstat ve stejné místnosti a nekopnout Vrommela do rozkroku, případně mu neříct, že ať jde do prdele… a tak si odkašlala a vstala. Poděkovala za jeho vstřícnost. Kromobyčejnou vstřícnost.

„Nemáte zač,“ řekl Vrommel. „Kodex cti. Jen si běžte lehnout na sluníčko. My podnikneme veškerá opatření v souladu s předpisy.“

Polib mi prdel, pomyslela si Morenová, když vyšla ven. Kodex cti! Opatření v souladu s předpisy. To jo. Ani na chvíli nepochybovala o tom, že Vrommel ví, co má v takové situaci udělat.

S holkami, které zmizí a vrátí se s ruměncem na tváři. Morenová přešla náměstí a posadila se do kavárny Darms ke stolkům na terase. Objednala si cappuccino a čerstvě vymačkaný pomerančový džus. Ještě pořád přemýšlela, co má udělat teď – Vegesack přijde na stanici až v jednu odpoledne, to jí řekla paní Glossmannová z recepce –, a v tu chvíli si všimla, že o pár stolků dál sedí Sigrid Lijphartová.

Morenová chvíli váhala. Pak si vzala šálek a sklenici a šla se zeptat, jestli si smí přisednout.

Prý že ano. Sigrid Lijphartová vypadala, že v noci moc dobře nespala, a proč by taky měla? Vypadala dokonce dost uplakaně a Morenová potlačila impulz pohladit ji po ruce. Ani nevěděla, proč ho vlastně potlačila, ale že to souviselo spíš s tím, že je policistka, než že je žena, bylo jasné. Tyhle dva aspekty nebylo vždycky jednoduché skloubit. Už ji to napadlo dřív. Několikrát.

„Jak je?“ zeptala se opatrně.

Sigrid Lijphartová vytáhla kapesník a vysmrkala se.

„Moc dobře ne,“ řekla.

„Chápu,“ řekla Morenová.

„Opravdu?“ zeptala se Sigrid Lijphartová. „Máte děti?“ Morenová zavrtěla hlavou.

„Ještě ne.“

Ještě? Cukla sebou a říkala si, proč odpověděla zrovna takhle. Pomyslela si, že to rozhodně není žádná typická policejní formulace, spíš takový freudovský přeřek, takže policejní a ženský aspekt se zase jednou vyrovnaly.

„Já mám takový strach,“ řekla Sigrid Lijphartová a bouchla šálkem o tácek. „Tak strašný, strašný strach. Muselo se jí… muselo se jí něco stát. Mikaela by nikdy… ne, a už je to taková doba.“

Zlomil se jí hlas. Celá se zachvěla… jako by v ní ještě dozníval nějaký velký záchvat pláče, pomyslela si Morenová – narovnala se a snažila se trochu vzchopit.

„Promiňte. Je to tak těžké.“

„Chápu,“ zopakovala Morenová. „Kdybych vám mohla nějak pomoct, jsem tu pro vás.“

Sigrid Lijphartová se na ni překvapeně podívala.

„Vy… vy jste u policie tady v Lejnici?“ Morenová se letmo usmála.

„Ne, v Maardamu. Tady jsem na dovolené. Jen jsem si tady u komisaře potřebovala něco vyřídit.“

„Aha.“

Chvíli bylo ticho a Morenová se v duchu ptala, co to její aha asi tak znamenalo. Jestli si to správně vyložila, byla Sigrid Lijphartová tak trochu ráda, že Morenová nepatří do Vrommelovy stáje.

Což bylo celkem pochopitelné.

„Pokoušela jste se po dceři pátrat sama?“ zeptala se. Sigrid Lijphartová zavrtěla hlavou.

„Ne. V jednu se mám sejít s Vrommelem a s tím aspirantem… Mám pocit, že v tomhle městě prostě nemůžu chodit a ptát se po lidech. Ne potom, co se stalo, otočila jsem se k tomu všemu zády… hodila jsem to za hlavu. Prostě bych nesnesla znovu se tomu všemu postavit tváří v tvář.“

„A vy třeba nevíte, kde chtěla Mikaela přespat?“ Sigrid Lijphartová se zatvářila nejistě.

„Nemám tušení,“ řekla. „Když odjížděla, bylo to trochu napjaté. Jistě… jistě to z její strany byl i tak trochu trest, já si to tak aspoň vykládám. Chtěla mě potrestat za to, že jsem jí to neřekla dřív… možná chtěla potrestat i Helmuta. To je můj manžel, Mikaelin nevlastní otec… no prostě to byla taková demonstrace z její strany. Jen nám řekla, že sem za ním hodlá jet, a pak prostě jela. Ale já vím, že by se před námi takhle neskrývala. Všichni rodiče možná svoje děti tak dobře neznají, ale já ano.“

„A nemohla by i tohle z její strany být zas jen demonstrace? Nechce vás jen na chvíli vyděsit?“

„Ne.“ Sigrid Lijphartová energicky zavrtěla hlavou. „To v žádném případě. Já jsem samozřejmě byla připravená na to, že bude pryč den a možná jednu noc, ale ne na něco takového. Vždyť už… vždyť už to bude brzy týden. Proboha, proč ten zatracený komisař nic nedělá?“

Morenová k této otázce neměla žádný komentář, a tak chvíli mlčela a snažila se tvářit neutrálně.

„A vy si nechcete jet promluvit s bývalým manželem?“ zeptala se.

Sigrid Lijphartová sebou cukla, jako by se spálila.

„S Arnoldem? Promluvit si s Arnoldem? Ne, já vůbec nechápu, k čemu by to asi mohlo být.“

„Třeba byste mohla zjistit, o čem se spolu bavili,“ řekla Morenová. „On a Mikaela.“

Sigrid Lijphartová chvíli neodpovídala. Stáhla koutky a tvářila se, jako by zvažovala rozdíly mezi morem a cholerou.

„Ne,“ řekla pak rozhodně. „Ať se stalo cokoli, nemyslím, že by v tom on měl prsty. Kromě toho ho byl vyslechnout ten aspirant, takže to nemá cenu.“

„A co se to vlastně stalo?“

„Jak jako?“

„Před těmi šestnácti lety. Co se stalo?“

Sigrid Lijphartová se zatvářila upřímně překvapeně.

„To přece víte.“

„Na policejní stanici mi jen něco naznačili,“ zalhala Morenová.

„Vy nejste odsud?“

„Jak jsem říkala, jsem z Maardamu.“

Sigrid Lijphartová vytáhla z kabelky cigaretu. Strčila si ji do pusy a zapálila ji tak neobratně, až z toho Morenová usoudila, že Sigrid Lijphartová není žádná zkušená kuřačka.

„Začal si s jednou šestnáctkou,“ řekla po prvním potažení. „Se svojí studentkou.“

Morenová vyčkávala.

„Přivedl ji do jiného stavu a pak ji zabil. Můj muž. Mluvím tu o člověku, za kterého jsem byla vdaná a se kterým mám Mikaelu. To berte v potaz.“

„To je hrůza,“ řekla Morenová. „To pro vás muselo být strašně traumatické.“

Sigrid Lijphartová si Morenovou chvíli měřila hodnotícím pohledem.

„Mohla jsem udělat jedinou věc,“ řekla. „Prásknout dveřmi a začít znovu. A to jsem udělala, pochopila jsem, že si musím vybudovat nový život… pro sebe i pro mou dceru. Pokud nás to nemá zničit. Jsou věci, se kterými se nevyrovnáte. Které prostě musíte nechat a jít dál. Doufám, že rozumíte, o čem mluvím?“

Morenová vágně přikývla. A uvažovala, jestli tomu opravdu rozumí. Jestli to chápe. Jestli s touhle těžce zkoušenou ženou souhlasí v tom bodě, že o některých věcech se nedá – a ani by se nemělo – moc mluvit. Neměly by se pochopit a odpustit. Jde je jen zapomenout. Možná, pomyslela si. A možná ne. Člověk by měl alespoň mít vyjasněné všechny souvislosti, než se rozhodne. Úplně všechny.

„Proč jste o tom dceři nakonec řekla?“ zeptala se.

„Protože jsem musela,“ řekla Sigrid Lijphartová okamžitě. „Navzdory všemu jsem věděla, že jí to jednou budu muset říct. Vždycky jsem to věděla. Nedalo se to obejít, tak jsem se rozhodla zrovna pro její osmnáctiny. Je lehčí takovéhle ošemetné záležitosti vyřešit ve správnou dobu… nevím, jestli jste o něčem podobném někdy uvažovala.“

Morenová si nebyla jistá, jestli chápe logiku téhle úvahy, ale na Sigrid Lijphartové bylo vidět, že je o tom přesvědčená.

„A ta dívka?“ zeptala se Morenová. „Ta, co s ní…“

„Taková kurvička,“ přerušila ji Sigrid Lijphartová rychle. „Jsou holky, které se pro to skoro narodí, a nemyslete si, že mám nějaké předsudky, jen jsem realistka. Arnold nebyl první, s kým vlezla do postele, to je jistá věc. Ale já o tom nechci mluvit, odpusťte.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Morenová.

„Winnie,“ řekla Sigrid Lijphartová a zkroutila rty nevolí. „Winnie Maasová. Můj muž se z toho všeho zbláznil, ale to asi víte. Úplně se zbláznil.“

„Vyrozuměla jsem to z vašeho rozhovoru s Vrommelem,“ přiznala Morenová a podívala se na hodinky. „Jejda, mám zpoždění. Promiňte, že jsem se k vám takhle vnutila, ale kdybyste měla pocit, že vám s něčím mohu pomoct, klidně se na mě obraťte… mám mobil. Opravdu mě to všechno mrzí a doufám, že Mikaela se najde v pořádku.“

Morenová podala ženě vizitku a ta si ji chvíli prohlížela, než ji strčila do kabelky.

„Díky,“ řekla. „Já každopádně zítra jedu domů. V tomhle městě nestrávím víc než dvě noci, to bych nezvládla… Cením si vašeho zájmu a moc ráda jsem si s vámi promluvila.“

„To nestojí za řeč,“ ujistila ji Morenová a vstala. „Už musím běžet. Můj snoubenec už na mě čeká.“

Snoubenec (milenec? přítel? samec?) na ni čekal v Donnerském parku podle dohody. Ležel na zádech pod kaštanem, hlavou se opíral o kořen a pokoušel se lízat zmrzlinu a nepokecat se.

„Jdeš pozdě,“ řekl, když se Morenová posadila vedle něj. „Ale to nevadí. To je výsadní privilegium žen a já po tobě toužím stejně jako předtím.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Řekla bych, že i po tobě se dá celkem dobře toužit. Jen škoda že jsi narazil na tak chladný typ, jako jsem já. Ale nevzdávej to. Tak jak to šlo?“

Mikael Bau se posadil a opřel se o kmen. Rytířsky Morenové předal poslední dvanáctinu zmrzliny a utřel si ruce do trávy.

„Vůbec ne špatně,“ řekl. „Rozhodně když započítám, že v těchhle věcech jsem amatér. Zjistil jsem adresu paní Maasové… pořád bydlí tady ve městě. V bytě v ulici Goopsweg. V podstatě v centru. A taky už vím, kde přespala.“

„Přespala?“ zeptala se Morenová. „Takže Mikaela Lijphartová tady někde nakonec přece jen přespala?“

„Ano. Na ubytovně, přesně tak, jak jsme si mysleli. V Missenraade. Ale spala tam bohužel jen v sobotu v noci. V neděli v deset odjela autobusem do města… kde její stopa pro tuto chvíli končí. Mluvil jsem s jednou recepční z té ubytovny. Tvrdila, že si ji dobře pamatuje, ale netuší, kam měla namířeno. Přes léto tam mají dost plno, ale ta recepční si stejně matně pamatovala, že Mikaela jela do Lejnice už v sobotu večer. A vrátila se… no nevím, k čemu nám tohle všechno je. Předpokládám, že k ničemu.“

„To nikdy nevíš,“ řekla Morenová a povzdechla si. „To je právě ten problém. I kouzlo… dost kyselé kouzlo, ale tak to většinou chodí. Spousta různých vodítek, které vedou do temnoty… obávám se, že i tohle někdy říkal komisař… a potom do sebe najednou něco zapadne a pak už to může jít pěkně rychle… ale proč já tady o tom vlastně vykládám? To bude tím horkem.“

Mikael Bau se na Morenovou se zájmem díval.

„Máš to ráda,“ řekl. „To nemá s horkem nic společného… Nemusíš se stydět za to, že máš ráda svoji práci.“

„Mám a nemám,“ řekla Morenová. „Člověk se na to prostě musí dívat ze správného úhlu pohledu. Nebo ne? Ale v sociálních službách to taky všechno nebude zrovna ideální, co?“

Mikael Bau se podrbal ve zhruba třídenním strništi.

„Takže člověk má být optimista, i když je vlastně pesimista?“ řekl. „Hm, to není až taková blbost. Víš, kdo má vůbec největší smysl pro humor? Hrobníci. Hrobníci a patologové. To musí něčím být. No, chceš si celou dovolenou hrát na soukromé očko, nebo pojedeme na pláž?“

„Na pláž,“ řekla Morenová. „Aspoň na pár hodin. Jen bych si ještě chtěla promluvit s Vegesackem, než to vzdám, ale to nespěchá. A možná má Vrommel nakonec pravdu. Možná jen utekla. Uvidíme, až po ní zítra vyhlásí pátrání. Ono není tak lehké se schovat, jak si všichni myslí.“

Cestou na pláž jí v mysli vytanula další otázka. Ohledně toho, jestli má mít člověk děti. A taky toho, jestli má být pesimista, nebo optimista.

Nebylo by snad lepší žádné děti nemít, než pak jednoho dne muset přežít, že se vám ztratily?

Nebo skončily na kolejích pod viaduktem?

Další otázka bez odpovědi. Tuhle ale s Mikaelem Bauem neprobírala.

17

„Kávu?“ zeptal se Vrommel.

„Ne, děkuji,“ odpověděla Sigrid Lijphartová. „Právě jsem měla.“

Aspirant Vegesack se už už chystal říct, že on by si šálek dal, ale opanoval se.

„Tak co?“ zeptal se Vrommel a sedl si. „Arnold Maager? Jak to šlo?“

Vegesack si odkašlal a rychle zalistoval v bloku.

„Nic moc mi neřekl,“ připustil. „Celkem… uzavřený typ, tenhle pan Maager.“

„Uzavřený?“ řekl Vrommel.

„Zdrženlivý, dalo by se říct,“ snažil se Vegesack. „Tak jistě, je nemocný, ale opravdu nebylo lehké z něj něco dostat.“

„Řekl jste mu, že Mikaela zmizela?“ zeptala se Sigrid Lijphartová.

Má hlas podobný zvuku houslí, pomyslel si Vegesack.

„Jistě,“ kývl. „Skoro hned… možná jsem si to chvíli mohl nechat pro sebe. Jako by oněměl, když jsem mu to řekl.“

„Oněměl?“ řekl Vrommel.

„Rozhodně pak byl nezvykle tichý,“ moduloval svůj výrok Vegesack. „Snažil jsem se zjistit, o čem se bavili, když za ním v sobotu přišla, ale jen kroutil hlavou. A nakonec se rozplakal.“

„Rozplakal?“ řekl Vrommel.

Musí ten debil opakovat slovo z každé věty, co řeknu? řekl si v duchu Vegesack, ale znovu se ovládl. Místo toho se letmo podíval na tu ženu. Paní Lijphartová seděla rovně, jako by spolkla pravítko, ruce měla v klíně a tvářila se tak nějak nepřítomně. Skoro jako by byla pod prášky. Divné typy mám kolem sebe, pomyslel si Vegesack.

Arnold Maager. Komisař Vrommel. Sigrid Lijphartová. Skoro jako nějaké karikatury. Postavy ze seriálu.

Anebo jsou takoví všichni, když si je člověk trochu lépe prohlédne? To by s ohledem na tu chystanou knihu stálo za úvahu. Trocha psychologického realismu, jak se tomu říká. Vegesack otočil list.

„Taky jsem si promluvil s jedním ošetřovatelem a jedním doktorem,“ řekl. „Říkali, že Maager se takhle chová pořád. Říkali, že není schopný unést žádný kon ikt. Znamená to, že se snaží vyhnout všem nepříjemnostem a okamžitě se uzavře do sebe, místo aby se odvážil ke konfrontaci…“

„Díky,“ řekl Vrommel. „Chápeme. Nemluvil jste taky s někým, kdo viděl tu dívku, když tam byla?“

„Ano,“ řekl Vegesack. „S ošetřovatelem jménem Proszka. Ale ten ji jen vyzvedl na recepci a ukázal jí cestu. A bohužel ji neviděl z ústavu odcházet. No, obávám se, že tohle všechno nám zrovna moc nepomohlo… v ohledu Mikaelina zmizení.“

Sigrid Lijphartová si povzdechla a trochu se přikrčila.

„Něco se stalo,“ řekla. „Vím, že se jí něco přihodilo. Musíte… musíte něco udělat.“

Vrommel se zaklonil a zamračil se.

„Dobře,“ řekl. „Vyhlásíme pátrání. Já si sice nejsem tak jistý, že prostě někam neodjela z vlastní vůle, ale tak dobře. Rozhlas, televize, noviny… obvyklá runda. Vegesacku, vy si to vezmete na starost.“

„Neměli bychom se poptat jejích známých?“ zeptal se Vegesack.

„Známých?“ podivil se Vrommel.

„Kamarádek… přítele. Přece jen se mohla rozhodnout, že o sobě nedá chvíli vědět, ale ozvala se někomu, koho zná. Jinému než matce.“

„To si nemyslím,“ řekla Sigrid Lijphartová. Vegesack zaklapl blok.

„Třeba ne, ale prověřit bychom to mohli, ne?“

„Samozřejmě,“ rozhodl Vrommel. „Paní Lijphartová, vy s aspirantem Vegesackem sestavíte seznam potenciálních jmen. Od této chvíle do toho jdeme s plným nasazením. Obětujeme všechny zdroje.“

Ježišmarja, pomyslel si Vegesack.

„Skutečně?“ řekl nahlas.

„Vy pak obvoláte ty nejpravděpodobnější kandidáty. Máte nějaké námitky, paní Lijphartová?“

Vrommel si prohrábl minimalistický knír a upřeně se na Sigrid Lijphartovou zadíval. Ona se jeho pohledu vyhnula. Zadívala se na ruce složené v klíně. Chvíli trvalo, než odpověděla.

„Ne,“ řekla. „Vůbec žádné. Proč bych měla něco namítat?“

Cestou od Grote Marckt, kde Mikael Bau Morenovou vysadil, do ulice Goopsweg Ewa uvažovala, proč to sakra nedokáže pustit z hlavy.

Proč zmizení Mikaely Lijphartové prostě nenechá plavat.

Údajné zmizení. Protože pravděpodobnost, že holka prostě na pár dní utekla (možná v nadšení z toho, že jí zrovna bylo osmnáct), aby trochu vystrašila rodiče (a možná i Arnolda Maagera), byla přece jen docela vysoká.

Nebo snad ne?

Přihodilo se Mikaele Lijphartové něco – aby použila eufemismus její matky? Něco se přihodilo.

A pokud ano, tak co?

A ta stará událost? Její otec – Arnold Maager – se zaplete se svojí studentkou. Přivede ji do jiného stavu. Zabije ji. Zblázní se.

Opravdu to tak bylo? Takhle jednoduše?

Samozřejmě to byla hrozná věc, ale na Morenovou to působilo tak nějak klinicky. Klinicky a prefabrikovaně. Šup s chlapem do blázince, pryč s holkou. Pak to šestnáct let držet pod pokličkou a potom… no co potom?

A stejně ji nepoháněla zvědavost, to Morenová věděla. Celá ta věc byla poněkud lechtivá, to Morenová uznávala, ale musely v tom být ještě jiné pohnutky.

Jiné důvody, pro které nebyla ochotná to pustit z hlavy.

Prostě na to nemohla zapomenout.

Etické? Možná ano. Jednat eticky má člověk čas jenom na dovolené, to jí taky jednou někdo řekl, ale už si nepamatovala kdo. Asi Reinhart nebo Van Veeteren i když komisař asi ne, jestli si někdo nikdy nedělal legraci z morálního aspektu věci, pak on. Ani ve chvílích největšího uvolnění. Že by proto skončil předčasně? Proto už toho měl dost? napadlo ji najednou.

Každopádně na té myšlence něco bylo. Na té o dovolené a etice. Protože když se řítíme v zajetých kolejích, říkala si v duchu, klidně opomineme všechny slepé žebráky (nebo vyděšené děti a zmlácené ženy), které potkáme. Ale když jednoho z nich potkáme na pomalé procházce po pláži… to je pak jiná.

Morálka potřebuje čas.

A ona ten čas teď má. Čas, aby si dobře zapamatovala tu brečící holku z vlaku. Čas, aby mohla přemýšlet o ní, jejím příběhu i její vyděšené matce.

A učiteli Maagerovi.

Čas, aby si sem jednoho slunečného odpoledne zajela, zatímco Mikael Bau jel vyjednávat s nějakým řemeslníkem o pracích, které je potřeba v Tschandale udělat… něco s okapy, ne?

Morenová zahnula do Goopsweg a začala hledat správné číslo. 26… tady je to. Dvoupatrový dům. Nudná architektura sedmdesátých let, šedé cihly a beton flekatý od vlhkosti, ale i v tomhle krásném idylickém městě musí existovat podobná místa, řekla si Morenová v duchu.

Jsem novinářka, opakovala si. Musím se chovat jako novinářka. Musím být otevřená a přátelská a všechno si rychle psát. Lepší zástěrku pro to, že si chce s tou ženou promluvit o její zavražděné dceři, se jí nepodařilo vymyslet.

A nějaké povolení od komisaře Vrommela nechtěla.

Zatím ne.

Přešla ulici. Vešla na dvůr a bez problémů našla správné dveře. Po schodech do druhého patra.

Přede dveřmi se chvíli chystala a pak teprve zazvonila. Žádná reakce.

Chvíli počkala a znovu zazvonila. Opatrně přiložila ucho ke dveřím a naslouchala.

Zevnitř se neozýval jediný zvuk. Ticho jako v hrobě. Tak to bychom měli, pomyslela si inspektorka Morenová. Alespoň jsem se pokusila.

Ale když se zase ocitla na ulici, měla dojem, že aby překonala hranici, za kterou už bude morální nechat to být, bude muset ještě něco udělat. Jako by ještě neměla právo pustit Mikaelu Lijphartovou z hlavy. Ještě ne.

Kdyby se všichni chovali tak zodpovědně jako já, pomyslela si a málem se přerazila o černou kočku, která prolezla plotem, v jak krásném světě bychom to žili.

A pak se rozesmála, až se kočka lekla a zmizela zase na druhé straně svého plotu.

Sigrid Lijphartová tak akorát stihla vlak, který z Lejnice odjížděl v 17:03. Vlak se rozjel ve chvíli, kdy usedla na místo u okna v poloprázdném vagónu, a Sigrid téměř okamžitě zachvátil pocit, že v tom svou dceru nechala. Aby utišila špatné svědomí, zapálila si cigaretu. Opatrně se rozhlédla, než vypila poslední kapky z láhve v kabelce.

Moc to nepomohlo. Nikotin ani alkohol. Když se vlak rozjel, uvědomila si, že odjíždět byla chyba. Takhle se vrátit domů bez Mikaely.

Jak mohla svůj osud – a osud své dcery – vložit do rukou komisaře Vrommela? ptala se v duchu. Svědčí snad něco o tom, že zrovna ten to zvládne? Vrommel! Vzpomínala si, že už před šestnácti lety jí připadal jako zvláště neopracovaný samorost a nic nenasvědčovalo tomu, že by na sobě od té doby nějak výrazně zapracoval. Nic, čeho byla svědkem za svůj pobyt v Lejnici.

A ten teď má zjišťovat, co se stalo Mikaele! Komisař Vrommel! Jak mohla – jako matka a myslící žena – něco takového dopustit? Přenechat odpovědnost takovému kreténovi?

Sigrid Lijphartová uhasila cigaretu a zadívala se na poldery zalité sluncem. Kanály. Černobílé krávy na pastvě. Shluk nízkých kamenných domků a kostelní věž jako anténa nebo váhavý pokus o kontakt s rozlehlou klenbou nebe.

O čem to tady přemýšlím? napadlo ji. Na co to civím? Vždyť je to jedno, jestli to vyšetřuje Vrommel, nebo někdo jiný. Jde o Mikaelu. Kde proboha může být? Co se stalo? Arnold… co když ten něco ví?

A zase do ní zaťal zuby ten nevysvětlitelný pocit viny. Nevysvětlitelný a otravný, jako by měla v duši trhlinu. Proč? Proč by se ona – Sigrid Lijphartová, dříve Maagerová – měla z něčeho obviňovat? Ve skutečnosti udělala víc, než by po ní někdo mohl chtít… mnohem víc. Řekla Mikaele o Arnoldovi, i když by bylo mnohem lehčí mlčet. Klidně se mohla rozhodnout o tom všem pomlčet. Jednou provždy, to také prosazoval Helmut – sice to neřekl otevřeně, ale Helmut není z těch, co by své názory říkali otevřeně.

Mohla mlčet a nechat staré záležitosti pohřbené. To mohla udělat. Nikdo by po ní nemohl žádat víc a nikdo taky nic víc nežádal.

Tak proč? Proč si pro jednou nezvolila nejjednodušší cestu? Proč se pořád chce chovat čestně, i když je to nerozumné a těžké?

Sotva si ale tuhle otázku položila, už jí v mysli vytanul jeho hlas z minulosti.

Pohnutky, říkal. Falšuješ svoje pohnutky.

Už si nepamatovala, v jaké situaci to řekl, ale to nebylo důležité. Stejně nechápala, co tím myslel.

Ne předtím a teď taky ne, a to už uplynulo možná dvacet let. Divné, že se jí to zrovna teď vybavilo. Pohnutky? Povzdechla si a zapálila si další cigaretu. Pak zmačkala krabičku a hodila ji do koše, i když v ní ještě bylo pár cigaret.

To by stačilo, pomyslela si. Nechci přijet za Helmutem a smrdět tabákem. Chce to udržovat si nějakou úroveň. Ale pak to bylo jako na vztek. Ta otázka, kterou se neodvažovala formulovat ani tiše a na nejhlubším dně mysli, ta otázka jí táhla hlavou zcela beze slov a všechny ostatní myšlenky odháněla pryč.

Ta otázka.

18

16. července 1999

„Ty si myslíš, že je mrtvá?“

Ewa Morenová chvíli neodpovídala. Vystoupila z auta. Obešla ho a chtěla Mikaela políbit na tvář, ale pak jí to z nějakého důvodu připadalo nepřístojné, a tak si to rozmyslela. Místo toho ho vzala za ruku.

„Nevím,“ řekla. „Kéž by nebyla, ale opravdu netuším. Jen chci ještě chvíli pátrat. Potřebuju si to trochu víc ujasnit, než budu schopná to nechat plavat, promiň.“

Mikael Bau přikývl.

„S ředitelem buď opatrná,“ řekl. „Už je mu přes osmdesát, na to nezapomínej. Takže zhruba za hodinu?“

„Plus mínus půl hodiny,“ řekla Morenová. „Posaď se do kavárny v přístavu, ať se zbytečně nezlobíš.“

Morenová počkala, až Mikael odjel, a pak otevřela bílou bránu a došla po dlážděném chodníčku k domu. Byl velký a dobře udržovaný. Mohutná patrová vila ze žlutobílého pomeritu, nahoře s balkóny, dole s terasou a velkými okny s výhledem na moře. Ta musí mít hodnotu aspoň milion, pomyslela si Morenová. Zvlášť při téhle poloze a s takovou zahradou. Velký trávník byl čerstvě posekaný, keře a ovocné stromy pečlivě ostříhané.

A zahradní nábytek pod červenožlutým slunečníkem vypadal, jako by ho truhlář dodal před dvěma hodinami.

Ředitel Salnecki si hověl v jednom z pohodlných křesel a vypadal, jako by měl na hřbetu podstatně víc křížků. Měl bílé kalhoty, bílou košili a bílý svetr. Žlutou kšiltovku a modré tenisky. A stejně to nepomohlo. Vypadal starší než zkroucené sukovité jabloně. Tomu už moc času nezbývá, pomyslela si Morenová. Tohle bude asi jeho poslední léto. Doufám, že má jasnou hlavu.

A to měl.

Nezvykle jasnou, to si řekla hned po chvilce. Po pár úvodních frázích. Mladá světlovlasá opálená žena přinesla podnos s karafou a sklenicemi. A s miskou tyčinek.

„Červená a bílá,“ řekl ředitel Salnecki a začal nalévat.

„Život a smrt, ztělesněné rybízem a ryzlinkem. Nemusím snad zdůrazňovat, že bílá je barvou smrti v mnoha kulturách. Na zdraví a vítejte.“

„Na zdraví,“ řekla Morenová. „Díky, že jste mě přijal.“

„Moje praneteř…,“ kývl směrem k ženě, která zmizela v domě. „Stará se o mě. Píše práci o Klimkeho skupině a používá zdroje z mé knihovny. Sylvia, milá holka, má zlaté srdce… žena mi před pár lety zemřela a já potřebuju někoho, kdo by se o mě staral… Ale vy jste asi přišla s nějakou záležitostí, že?“

Ewa Morenová odložila sklenici na stůl a opřela se.

„Maager,“ řekla. „Arnold Maager. Byl jste ještě ředitelem školy, když se to stalo?“

„Toho jsem se obával,“ řekl Salnecki.

„Obával? Jak to myslíte?“

„Že budete chtít mluvit zrovna o tomhle. Víte, já jsem v té škole pracoval celý život a za tu dobu určitě došlo k pár incidentům, ale když se mnou chce mluvit kriminální inspektorka na dovolené, vyvozuji z toho jediné. Není to zrovna hezký příběh, případ Maager.“

„To už jsem pochopila,“ řekla Morenová.

„Proč to chcete znovu vytahovat? Není nejlepší už to nechat na pokoji?“

„Možná že ano,“ řekla Morenová. „Ale v tuto chvíli vyšly na světlo jisté skutečnosti.“

Salnecki se zasmál.

„Vyšly na světlo? No děkuju pěkně. Vyjadřujete se spíš jako advokátka, pokud mi prominete, že to říkám. Ale dobře, chápu, že diskrétnost je ctnost a koneckonců má zvědavost s léty opadla… nevím, jestli za to mám být rád, nebo ne… každopádně ještě pořád toho až moc namluvím. Tak co byste chtěla vědět?“

Morenová potlačila úsměv.

„Co se stalo,“ řekla. „Co jste si myslel o Maagerovi a tak.“

„Vy ten příběh detailně neznáte?“

„Jen povrchně,“ připustila Morenová.

Ředitel Salnecki dopil sklenici a s bouchnutím ji postavil na stůl.

„Tragédie,“ řekl. „Stručně a jasně. A zároveň tak naprosto banální záležitost. Maager byl dobrý učitel. Oblíbený mezi žáky i učiteli. Byl mladý a pokrokový… a pak najednou skočil do postele s tou malou rajdou. Nepochopitelné. Učitel musí umět zvládat puberťačky i s jejich nevyrovnanými hormony, to je jedna z prvních věcí, které se musí naučit.“

„Nejen že s ní skočil do postele,“ řekla Morenová. „Pokud jsem to dobře pochopila.“

Salnecki zavrtěl hlavou a najednou se zatvářil pochmurně.

„Ne. A to vedlo k tomu zbytku. V podstatě to je dost poučné… člověk za všechno vždycky zaplatí.“

Morenová povytáhla obočí.

„Chcete tím říct, že platil jen Maager? Nemyslíte, že i ta holka si toho dost odnesla?“

„Samozřejmě,“ rychle se opravoval Salnecki. „Samozřejmě. A právě kvůli tomu je to taková tragédie. Všichni zaplatili za jedinou chvilku bezmyšlenkovitého jednání. Někteří životem, jiní rozumem… mám pocit, že bohové to s pomstou občas přehánějí.“

Morenová chvíli přemýšlela. Její hostitel si sundal kšiltovku, vytáhl hřeben a párkrát si pročísl řídké bílé vlasy.

„Jak na to reagovali lidi?“ zeptala se Morenová. „Muselo to zvednout vlnu emocí.“

„Byla to hysterie,“ povzdechl si Salnecki a zase si nasadil kšiltovku. „Lidi byli jako šílení, někteří ho chtěli lynčovat, volali mi uprostřed noci. Svým způsobem bylo dobře, že se to stalo o prázdninách, jinak bychom určitě museli zavřít školu. Mimochodem, byl to můj poslední rok. V prosinci jsem pak šel do důchodu. Škoda že jsem nešel v červnu… ale na druhou stranu by to pro nového ředitele nebyla legrace, začínat kariéru s takovouhle událostí.“

„A jejich vztah?“ zeptala se Morenová. „Myslím Maagera a to děvče… trvalo to dlouho? Věděli o tom například studenti?“

„Vztah!“ odfrkl si Salnecki. „To nebyl žádný vztah. Holka se před ním jednou nakrucovala a skončili v posteli. A taky bych řekl, že byli oba opilí. Vždyť Maager měl rodinu… ženu a dcerku.“

„To vím,“ řekla Morenová. „Co bylo s Maagerem pak? Byl jste s ním v nějakém kontaktu?“

Salnecki se znovu zatvářil pochmurně. Asi trochu provinile, tipovala Morenová. Jako by býval mohl zasáhnout a celé to neštěstí nějak odvrátit. Předklonil se a dolil si z karafy.

„Ne,“ řekl. „Vůbec. On se zbláznil. Je tady někde nedaleko v ústavu. V prvních letech za ním někteří kolegové jezdili. Nikdy z něj ale nedostali ani slovo… úplně ho to zlomilo.“

„Jak k tomu došlo… mezi nimi. Maagerem a tím děvčetem, bylo to jednorázové, jak jste říkal?“

Salnecki pokrčil rameny.

„Pokud vím. Stalo se to po školní diskotéce. Maager a pár ostatních učitelů tam dělali dozor. Pak šli domů k jednomu učiteli – takovému mladému klukovi –, popíjeli a povídali si. Do konce školního roku už zbýval jen týden… a k ránu se tam objevila partička studentů. No a samozřejmě by se to nemělo, ale oni je pozvali k sobě a holt k tomu došlo. Maager s Winnie Maasovou vlezl do postele a…“

„… ona otěhotněla a on ji zabil,“ dodala Morenová.

„Tak za šest, sedm týdnů?“

„Tak nějak,“ potvrdil Salnecki. „Hrozná záležitost. Na zdraví.“

Napili se. Morenová se rozhodla změnit téma.

„Ta dívka, Winnie Maasová, byla trochu… lehkých mravů, nemám pravdu?“

Salnecki si odkašlal a pátral po vhodném výrazu.

„De mortuis nihil nisi bene,“ řekl. „Říkejme tomu třeba lehčích mravů.“

„Proč ji zabil?“

Salnecki se zatahal za ušní lalůček a tvářil se zamyšleně.

„Řekl bych, že se mu to vymklo z ruky. Tak jednoduché to bylo. Holka asi nechtěla jít na potrat. Chtěla to dítě porodit… možná chtěla spoustu peněz za mlčení. Nebo chtěla, aby se k dítěti přiznal… tipuju, že kladla nějaké takové podmínky. Tu noc, kdy se to stalo, mu volala. Setkali se na tom viaduktu a on ztratil kontrolu. Úplně zešílel, jak jsem říkal. Jestli předtím, než ji shodil dolů, nebo potom, o to by se daly vést spory… a taky se vedly. Během soudního procesu to byl jeden z hlavních bodů, o kterém se diskutovalo. Šlo o otázku příčetnosti a trestní způsobilosti… jestli Maager věděl při vlastním činu, co dělá. No jo, tahle mašinka je křehká věc…“

Salnecki se letmo usmál a poklepal si prsty na pravý spánek. Morenová se pousmála.

„… ale zrovna tenhle vydržel osmdesát jedna let,“ dodal s jemným úsměvem.

„A jaká byla rodina té dívky?“ zeptala se Morenová.

„No,“ zamumlal Salnecki. „Matka samoživitelka. Žádní sourozenci. Ta paní to brala velmi těžce. Přidala se ke skupině těch, kteří chtěli Maagera lynčovat. Pak to s ní šlo z kopce. Pořád bydlí tady ve městě, občas ji vídám… ubožačka, připravilo ji to o všechny síly. Ale teď se zase zeptám já, jestli tedy ještě na světě existuje spravedlnost. O co vám vlastně jde? Musíte mít nějaký důvod, kvůli kterému se o tyhle staré nevkusné záležitosti zajímáte, ne?“

Morenová váhala. Samozřejmě byla na tuhle otázku připravená. A taky si dopředu připravila pár víceméně věrohodných odpovědí, ale z nějakého důvodu nechtěla tomuhle upovídanému starému řediteli vykládat polopravdy. Nechtěla a nepřipadalo jí to správné.

To k té otázce s etikou.

Na chvíli se zamyslela a upíjela přitom červeného a bílého nápoje. Život a smrt. A pak mu to řekla po pravdě.

„No páni!“ vyhrkl ředitel Salnecki, když Morenová domluvila. „Co má tohle k čertu znamenat?“

„Přesně to se snažím zjistit,“ řekla Morenová.

Zatímco Morenová byla na schůzce s ředitelem Salneckim, zašel Mikael Bau nakoupit na trh, který odnepaměti pořádali každou sobotu na Grote Marckt.

Už ráno oba – ale zejména Morenová – vyjádřili jistou nevoli strávit další den koupáním, a když pak odpoledne od jihozápadu přišla očekávaná a kýžená studená fronta, téměř se jim ulevilo… Místo aby museli z povinnosti ležet v paprscích neúprosného slunce, mohli se s klidným svědomím věnovat ratatouille s kari, indickým kmínem a smetanou, jídlu, které společně spořádali na prosklené verandě, zatímco do oken a střechy bubnoval déšť.

A k tomu si dali italské červené. A jako dezert sýr malevoli s plátky hrušky spolu se sklenkou portského ze staré zaprášené láhve bez etikety. Mikael Bau tvrdil, že tohle víno přešlo do rodinného vlastnictví jako součást sklípku, který v domě byl už ve dvacátých letech, kdy ho získali. Morenová nevěděla, co si o tom má myslet. Ale dobré bylo rozhodně. Jako sladký zmražený plamen ohně.

Pak si sedli do houpacích křesel před krb a Montezuma Morenovou vyznamenala, když si jí vyskočila na klín. Morenová trávila, hladila lhostejnou kočku po hlavě a Mikael si je mezitím čtyřiadvacetkrát vyfotil.

„Pěkné,“ řekl. „Zatraceně pěkné. Oheň, žena a kočka.“ Morenová byla moc přejedená na to, aby protestovala.

„Ty ji tak trochu považuješ za vlastní dítě, co?“ řekl, když odložil fotoaparát.

„Koho? Montezumu?“

„Mikaelu Lijphartovou. Přejímáš za ni mateřskou odpovědnost… protože sama děti nemáš.“

„Šestáková psychologie,“ řekla Morenová.

Má pravdu? ptala se v duchu. Proč to sakra zrovna teď vytahuje?

„I šestáky jsou peníze,“ konstatoval Mikael Bau. „Co si vlastně myslíš? Že na tom starém skandálu je něco podezřelého?“

„A co si myslíš ty?“ zeptala se Ewa Morenová a postřehla, že jí v hlase zazněl osten zlosti. „Copak nesouhlasíš s tím, že je trochu divné, když se ta holka ztratila zrovna v takovou chvíli? Zrovna prvně v životě navštívila svého šíleného otce. Zrovna konečně zjistila, proč musela vyrůstat bez něj…“

„S tím souhlasím,“ řekl Mikael po chvíli přemýšlení.

„Jen jsem si myslel, že si každý den v práci podobných případů užiješ dost.“

„Chceš tím říct, že bych se na to měla vykašlat?“

Mikael se najednou zatvářil naštvaně. Pevně stiskl čelisti a zaskřípal zuby, tohle u něj viděla úplně prvně.

„Blbost,“ řekl. „Myslím, že děláš správnou věc. Nemusíš se přede mnou obhajovat, ale to je trochu těžké, když se na všechno pořád nedíváme stejně.“

Co mi to tu sakra vykládá? říkala si Morenová a zlehka pleskla Montezumu, takže kočka seskočila na zem.

„Poslouchej,“ řekla. „Zrovna teď nejsem moc přístupná psychologickým debatám o motivech mého jednání. Zítra nebo pozítří to mám dostat, takže to klidně můžeme svádět právě na to. Každopádně mi prostě nejde tu holku jen tak pustit z hlavy… a když už na ni myslím, tak pro ni můžu taky trochu něco udělat. Jestli ti to vadí, tak to řekni. Ale přestaň s těmihle náznaky, buď tak laskav!“

A teď to bouchne, pomyslela si. Klidně si rovnou můžu jít sbalit a na noc jdu do hotelu.

Ale Mikael se tvářil jen smutně.

„Do prdele,“ řekl. „Co to meleš? Copak začínáš menstruovat mozkem? Vždyť ti říkám, že co děláš, je správné. Jestli o tom pochybuješ, tak si to neprojektuj do mě… protože přesně to děláš. A teď jedeme dál. Co Mikaela Lijphartová dělala poté, co odešla od otce ze Sidonisu?“

„Šla na ubytovnu,“ řekla Morenová. Ještě že si nemusím balit, pomyslela si.

„A pak?“

„Jela do Lejnice a zpátky autobusem. V sobotu večer.“

„Proč?“

„Nevím. Pak tam jela ještě jednou v neděli. Do města… a od té doby ji nikdo neviděl.“

Mikael Bau kývl.

„Co policejní pátrání?“

„Vyhlásili ho dneska,“ řekla Morenová. „Jestli ji někdo viděl, možná už to teď na policii ví… ale Vegesack mi slíbil, že mi zavolá.“

Mikael Bau se podíval na hodiny.

„Co takhle zavolat mu a zeptat se ho?“

„Nevím,“ řekla Morenová. „Jsem přejedená.“

Chvíli trvalo, než sehnala komisaře Vrommela, protože se zrovna sprchoval poté, co uběhl osmikilometrový okruh.

Přesně tento vzkaz měl namluvený na záznamníku a zavolal zpátky asi po dvaceti minutách. Svěží a odpočinutý. A s protaženými svaly. Morenová šla rovnou k věci a zeptala se, jestli vyhlášení pátrání po Mikaele k něčemu vedlo.

„Ne,“ řekl Vrommel.

„Nic?“ zeptala se Morenová.

„Jak říkám,“ na to Vrommel. „Nic.“

„To ji v sobotu vůbec nikdo neviděl?“

„Nikdo, kdo by se ozval,“ řekl komisař. „A pokud jde o mě, je sobota večer. Nemáte o dovolené nic lepšího na práci, paní inspektorko?“

„Mraky věcí,“ řekla Morenová a zavěsila.

O čtyřicet pět minut a půl sklenice portského později zavolala Vegesackovi.

„Promiňte, že volám tak pozdě,“ řekla.

„To nevadí,“ řekl Vegesack. „Přítelkyně v půl třetí přiletí do Emsbadenu. Mám ji vyzvednout, tak stejně nemůžu spát.“

„Výborně,“ řekla Morenová. „My s… přítelem… jsme zrovna přijeli domů. No a já jsem jen zvědavá, jestli se někdo ozval kvůli tomu pátrání. Po Mikaele Lijphartové.“

„Chápu,“ řekl Vegesack. „Ne, zatím se nikdo neozval… rozhodně ne dneska.“

„Vůbec nic?“

„No,“ řekl Vegesack. „Jedna paní k nám přišla odpoledne. Tvrdila, že jde kvůli tomu pátrání, ale nakonec nic nevěděla.“

Morenová se zamyslela.

„A nic jiného?“

„Ne,“ řekl Vegesack. „Bohužel. Ale zítra je taky den.“

„To doufám,“ řekla Morenová. „No, vlastně jsem vás chtěla požádat o takovou laskavost.“

„Opravdu?“ řekl Vegesack. „A o jakou?“

„No,“ řekla Morenová. „Chtěla bych si přečíst záznamy výslechů z případu Maager. Máte je ještě v archivu?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Vegesack. „Máme na stanici skříně se složkami, tam by to mohlo být… klidně se do nich můžete podívat.“

Morenová chvíli počkala.

„A ještě jedna věc.“

„Ano?“

„Mohla bych se tam podívat, aniž by to zjistil komisař? On není zrovna rád, že se o tu věc zajímám.“

„Jistě,“ odpověděl Vegesack a na hlasu mu bylo poznat, že jestli je mu něco naprosto jedno, pak je to to, že někdo chce obejít jeho šéfa. A v tomhle bodě mu Morenová docela rozuměla.

A protože bude zítra neděle (jak ji upozornil Vegesack), byla pravděpodobnost, že se Vrommel objeví na stanici, menší než jedna ku deseti tisícům.

Takže se inspektorka Morenová úplně klidně může podívat do archivu. Někdy mezi jedenáctou a dvanáctou, kdy tam Vegesack taky musí něco zařídit.

„Tak brzy?“ zeptala se Morenová. „To se stihnete vyspat, když máte v půl třetí vyzvednout přítelkyni?“

„My jsme spát nehodlali,“ řekl Vegesack.

Ewa Morenová se usmála. Poděkovala a položila to.

To bychom měli, pomyslela si. Tah naslepo. Ale aspoň je to tah.

I to byl citát, věděla to. Pak chvíli přemýšlela, čím to je, že citáty a připravené fráze čím dál častěji přesně vystihují tok jejích myšlenek.

Asi ničím, rozhodla se nakonec.

19

„Já prostě musím,“ řekla Sigrid Lijphartová. Helmut složil noviny.

„Nemůžu dělat nic jiného a nemůžu ti to ani říct. Pochop mě.“

Helmut si sundal brýle na čtení. Pomalu je složil a zastrčil do pouzdra.

„Pak ti všechno vysvětlím. Kdyby někdo volal, tak prostě řekni, že jsem na návštěvě u kamarádky. A že se ozvu.“

„Které?“

„Co?“

„Která tvoje kamarádka má mít tu čest, že u ní jako budeš na návštěvě?“

Mluvil nezvykle ironickým hlasem. Sigrid si taky všimla, že mu zrudl krk, což se mu stávalo jen v případě, že fotbalový tým, kterému fandil, prohrával v nějakém důležitém zápase. Anebo když Soerensen v lahůdkách utrousil nějakou zvlášť hloupou poznámku.

Aby taky ne, pomyslela si. Aby taky nebyl naštvaný. Vynechala ho z celé téhle záležitosti, možná to od samého začátku byla chyba, ale teď už bylo pozdě něco s tím dělat. Příliš pozdě.

A nebyl čas ho tady teď litovat. Až bude vhodnější chvíle, všechno to zase napraví. Pak. Jestli je Helmut opravdu skála, ať to dokáže.

„Je mi to líto,“ řekla. „Nechovám se k tobě správně, ale nemám na výběr. Pokus se mě pochopit. A věř mi.“ Díval se na ni kamenným pohledem. Tvrdýma, ale ne zlýma očima. Jen zkrátka pohledem tvrdým jako skála, možná i trochu prázdným, takže se Sigrid v duchu ptala, jestli tím pohledem Helmut vlastně chce něco říct.

„Věř mi,“ zopakovala. „Už musím jet. Zavolám ti.“ Helmut neodpověděl, ale Sigrid stejně ještě chvíli čekala.

„Chceš mi něco říct?“

Odstrčil noviny. Opřel se lokty o stůl a podepřel si hlavu. Pohled měl stále stejně tvrdý.

„Najdi ji,“ řekl. „Chci, abys ji přivedla domů.“ Sigrid ho pohladila po tváři a odešla.

První hodina v autě byla jako zlý sen. Byla tma a pršelo, doprava byla hustá a Sigrid jen poskakovala v zácpě. I za normálních okolností řídila špatně, to by klidně okamžitě podepsala, a tenhle večer to bylo ještě mnohem horší než obvykle.

Nesmím se vybourat, říkala si a stiskla volant tak pevně, že jí zbělely klouby. To by ještě scházelo. Teď se nesmí nic stát, musím to zvládnout.

A pak se v ní najednou něco zlomilo. Z očí se jí řinuly slzy jak voda z horkého pramene a ona musela zajet ke krajnici. Byl to samozřejmě riskantní manévr, ale pokračovat v jízdě by bylo ještě horší. Zapnula výstražná světla a rozvzlykala se. Úplně klidně se můžu vybrečet, říkala si v duchu.

Trvalo to pěkně dlouho, a když se Sigrid opět rozjela, nebyla si jistá, že je jí o něco líp.

Podruhé během pár dní se modlila k Bohu a opět moc nevěřila, že ji někdo slyší. Když konečně v Loewingenu najela na dálnici, uzavřela s Bohem dohodu.

Jestli dojedeme na místo ve zdraví, budu ti děkovat na kolenou.

Slyšíš mě, Bože? Přísahám.

Arnold na ni čekal na kraji silnice, jak byli domluvení. Když ho spatřila ve světle reflektorů, udělalo se jí na chvíli špatně.

Co se to děje? pomyslela si. Zdá se mi to?

Proč mám pocit, že padám rovnou do bezedné propasti?

Pak se kousla do rtu, zpomalila a blikla na něj dálkovými světly.

Během první půlhodiny neřekl ani slovo.

I ona mlčela. Seděli vedle sebe vpředu jako dva cizí lidé, kteří vědí, že si nemají absolutně co říct. Že dokonce ani nemají společný jazyk, ve kterém by si mohli vyměnit banální zdvořilostní fráze.

A možná to bylo dobře. Sigrid předem nepřemýšlela o tom, jestli se budou mít o čem bavit, ale když ji to napadlo teď, okamžitě to zavrhla. Po všech těch letech nebylo co dodat.

Čas vůbec nic nezměnil. Tak to bylo.

Všechno bylo stejné jako tu červencovou noc před šestnácti lety. Neměnné a pevně dané.

Po dceřině narození jsme se spolu skoro přestali milovat, uvědomila si. Já jsem nechtěla, neměla jsem na něj chuť snad ani jednou. Zvláštní.

Ale život je zvláštní. Občas je jako vánek v březovém hájku, občas jako vichřice. Občas jako vyčerpané nemocné zvíře, které chce jen někam zalézt a umřít… Divné myšlenky, vůbec je nepoznávala. Jako by nějak vyzařovaly z Arnolda… který byl najednou tak blízko ní, a přitom ho vyloučila ze života tak dávno a nevedla pro něj cesta zpět.

Za žádných okolností. A když se kradmo podívala na tu drobnou skrčenou postavu na sedadle spolujezdce, zalitovala, že mu neřekla, aby si sedl dozadu. Pomyslela si, že Arnold už se svou křehkostí nadobro srostl. Strašně sešel a bylo to na něm patrné na první pohled. Bylo na něm vidět, co je za člověka, a Sigrid by si byla přála, aby to bylo poznat hned od začátku.

Možná by to pak takhle nedopadlo.

Ale kdyby hned na začátku pochopila, co je Arnold zač, nikdy by si s ním nezačala. A kdyby si s ním nezačala, nikdy by se nenarodila Mikaela. Mikaele koluje v žilách jeho krev a to je taky jediné pozitivum, které mu Sigrid byla ochotná přiznat. Bez něj by se její dcera nikdy nenarodila a Sigrid opět pomyslela na vánek a nemocné zvíře… jen proto, že si vzpomněla, co jí jednou řekl.

Mám rád, když spolu mlčíme.

Přesně tak to řekl. Mám rád, když spolu mlčíme. To jsou hezké chvilky, tvrdil. Sigrid byla první holka, se kterou mohl mlčet.

Panebože, pomyslela si. Snad si teď taky nenamlouvá, že v téhle oněmělosti je něco hezkého.

Nahlas se ho ale nezeptala. Jen trochu zrychlila, déšť řídl a brzy ustal docela.

Těsně za Saarenem zajela k pumpě a natankovala, a když se znovu posadila za volant a zapnula si bezpečnostní pás, Arnold najednou prvně promluvil.

„Kam jedeme?“ zeptal se.

Jeho hlas připomínal podzimní list padající k zemi.

Neodpověděla mu.

20

Výslech Pauly Ruth Emmerichové ze dne 29. 7. 1983. Místo: policejní stanice v Lejnici. Výslech vedl: policejní inspektor Walevski. Přítomní: sociální asistent Bluume. Přepis pořídil: policejní inspektor Walevski. Kopie: komisař Vrommel, sociální asistent Bluume.

Walevski: Jmenujete se Paula Emmerichová? Emmerichová: Ano.

W: Narozená 22. května 1967 v Lejnici? E: Ano.

W: Do 17. června letošního roku jste navštěvovala Voellerovu školu v Lejnici?

E: Ano.

W: Šest let jste chodila do třídy s dívkou jménem Winnie Ludmila Maasová. Je to tak?

E: Ano.

W: Znala jste Winnie Maasovou dobře?

E: Ano. Ale už jsme se tak nekamarádily jako dřív. W: Ale trochu jste se spolu bavily?

E: Ano.

W: Víte, co se Winnie stalo a proč s vámi chceme mluvit?

E: Ano.

W: V jakém vztahu je k vám Arnold Maager? E: Učil nás občanskou nauku a dějepis.

W: Na Voellerově škole? E: Ano.

W: Jak dlouho vás učil?

E: Dva roky. V osmičce a devítce. W: Jaký to byl učitel?

E: Celkem fajn, řekla bych.

W: Mohla byste ho popsat trochu důkladněji?

E: /žádná odpověď/

W: Byl mezi ostatními studenty ve třídě oblíbený? E: Jo. Byl fajn. A hezkej.

W: Hezký?

E: Na učitele.

W: Chápu. Víte, jestli byla Winnie Maasová stejného názoru? Jestli si myslela, že Arnold Maager je dobrý učitel. A hezký?

E: Jo, to si myslela.

W: Jste si jistá? Hovořím o době před tou diskotékou. E: Měla ho ráda.

W: Mluvily jste o tom někdy? E: Možná. Nevím.

W: Ale například nikdy neřekla, že by do něj byla zamilovaná?

E: Ne. Rozhodně ne mně.

W: Znal Winnie ze třídy někdo lépe než vy? E: Myslím že ne.

W: Takže kdyby se Winnie chtěla někomu svěřit, vybrala by si vás?

E: Ano. Ale v poslední době byla spíš uzavřená. W: Jak to myslíte?

E: Tolik toho nenamluvila.

W: Chápu. Nevíte, jestli měla přítele?

E: Teď zrovna ne. Totiž tehdy v květnu a červnu neměla. Nebo o tom aspoň nevím.

W: Ale dřív nějakého měla? E: Jasně.

W: Víc?

E: Pár, ale ne na konci devítky.

W: Můžete mi říct něco o té diskotéce z desátého června?

E: Co chcete vědět?

W: Jaká byla. S kým jste tam byla. Jestli jste viděla, co dělá Winnie.

E: Bylo to jako vždycky. W: Jako vždycky?

E: Nejdřív jsme trochu pili na pláži. W: Kdo „my“?

E: Pár lidí ze třídy. A z ostatních tříd taky. W: Kolik?

E: Asi tak patnáct.

W: A Winnie Maasová tam byla taky? E: Ano.

W: A pak?

E: Asi v půl desátý jsme šli na diskotéku. W: A dál?

E: Tancovali jsme, kecali a tak.

W: Všimla jste si, co ten večer dělala Winnie?

E: Ano.

W: A můžete mi to popsat?

E: Byla trochu opilá. Hodně tancovala, ale to u ní bylo normální. A když tancovala s Maagerem, dost se na něj lepila.

W: Říkáte, že se Winnie Maasová při tanci tiskla k Arnoldu Maagerovi, svému učiteli občanské nauky a dějepisu?

E: Jo. Myslela jsem si, že to dělá z legrace. Některé ostatní holky taky tancovaly s učiteli.

W: Jak dlouho spolu tancovali? E: Winnie, nebo ty ostatní?

W: Winnie.

E: Nevím. Dlouho.

W: A s ostatními učiteli tancovala taky? E: Nevím. Myslím že jen s ním.

W: Nepřipadalo vám divné, že Winnie Maasová tancuje s učitelem?

E: Už nevím.

W: Proč už nevíte?

E: Nevím. Byla jsem opilá. Moc si toho nepamatuju. W: Když se budeme soustředit na další průběh večera, můžete mi to nějak popsat?

E: Když diskotéka skončila, zase jsme šli na pláž. W: My?

E: Parta. Tak osm, devět lidí. W: I Winnie Maasová?

E: Ano.

W: Co jste dělali? E: Nic zvláštního. W: Nic zvláštního? E: Ne.

W: Něco jste snad dělat museli, ne?

E: Asi jo.

W: A co například?

E: Co jako chcete, abych vám vykládala? Že jsme pili, kouřili a muchlovali se?

W: A to jste dělali?

E: Možná. A taky jsme kecali. Jeden kluk se koupal nahej.

W: Opravdu? Mluvila jste s Winnie?

E: Myslím že ne. Ne moc. Ježiš, všichni se bavili se všema.

W: Nemluvily jste o tom, že hodně tančila s Arnoldem Maagerem?

E: Možná.

W: Pamatujete si, co vám řekla? E: Jo. Jednu věc.

W: A co?

E: Řekla, že po Maagerovi jede.

W: Jede po Maagerovi? Jste si tím jistá? Že to Winnie Maasová řekla?

E: Ano.

W: Věřila jste jí?

E: Proč bych jí nevěřila. Snad si může jet, po kom chce, ne?

W: Fajn. Co jste dělali, když jste odešli z pláže? E: Šli jsme zase do města.

W: Winnie Maasová taky? E: Jo, ježiš.

W: Pokračujte.

E: Někdo se doslechl, že se paří u Golluma. W: Kdo je Gollum?

E: Učitel. A jmenuje se Gollumsen. W: A kdo že u něj měl pařit?

E: Dozor z diskotéky.

W: Učitelé. E: Ano.

W: A mezi nimi taky Maager? E: Jo, mezi nima Maager.

W: A vy jste věděli, že učitelé jsou u Gollumsena? E: Ano.

W: Jak?

E: Nevím. Někdo to zaslechl. W: Někdo?

E: Já nevím kdo.

W: Nebyla to Winnie Maasová? E: Možná.

W: Ale mohl to slyšet i někdo jiný?

E: /žádná odpověď/

W: No dobře. Co se stalo, když jste přišli ke Gollumsenovi?

E: Oni tam zpívali. Byli jak děla. Písničky z šedesátek. Zazvonili jsme a oni nás pustili dovnitř.

W: Kolik učitelů tam bylo? E: Čtyři.

W: Čtyři?

E: Jo. Gollum, Maager a ještě dva. W: Kdo byli ti zbylí dva?

E: Jeden se jmenuje Nielsen. A druhý Cruikshank. W: A kolik bylo vás?

E: Sedm. Ale dva pak odešli.

W: Ale vy a Winnie jste zůstaly? E: Ano.

W: Kdo byli ti zbylí studenti?

E: Tim Van Rippe a Christopher Duijkert. A Vera Saugerová.

W: Takže pět žáků a čtyři učitelé. V kolik jste tam tak přišli?

E: Tak ve dvě, v půl třetí. W: A co jste tam dělali?

E: Pili a zpívali. Nielsen hrál na kytaru.

W: Pokračujte. Co se stalo mezi Arnoldem Maagerem a Winnie Maasovou?

E: Chvíli po sobě lezli. A pak šli do ložnice. W: A co jste dělali vy?

E: My?

W: Ano. Co jste dělali, zatímco Arnold Maager a Winnie Maasová byli v ložnici?

E: Dál jsme zpívali a kecali. W: Jak dlouho?

E: Nevím. Tak hodinu. W: A pak jste odešli?

E: Jo.

W: Byla Winnie Maasová a Arnold Maager ještě v ložnici, když jste odcházeli?

E: Ano. Pokud nevyskočili z okna a tomu moc nevěřím.

W: Proč?

E: Protože to bylo ve druhým patře.

W: Chápu. Dozvěděla jste se, co v té ložnici dělali? E: Jo.

W: Jak? Kdy?

E: Slyšeli jsme je. W: Opravdu?

E: Šukali, až se třás barák.

Morenová odstrčila papír. Podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na jednu. Četla už třetí výslech a pomalu si vytvářela jasnou představu.

Jasnou a deprimující.

… až se třás barák.

Hajzl jeden, pomyslela si. Žádný div, že se zašil do blázince. Žádný div, že se zbláznil.

Manželka a dvouletá dcera.

Tohle se Mikaela dozvěděla v Sidonisu? Takhle to má jeho žena v paměti?

Pochopit jeho únik do šílenství bylo jednoduché. Opravdu. Ojet šestnáctiletou holku v podstatě před pěti svědky. Až se třás barák… no nazdar.

A pak ji zabít, když si dovolila otěhotnět. Inspektorka Morenová si položila hlavu do dlaní a zadívala se na nedělní liduprázdné náměstí. Ještě pořád bylo chladno, ale nad ránem přestalo pršet.

Pudy? pomyslela si.

Pohlaví a kousek srdce. Mozek hnaný pudy jako jola po vodě. A pro jistotu ještě opilý.

Paralela mezi případem Maager a situací, v jaké přišla o panenství ona sama, jí ležela v hlavě už několik dní a teď to všechno viděla naprosto jasně.

Ten stísněný hotel u Piazza del Popolo v Římě. Věčné město. Věčná láska.

Ona. Sedmnáctiletá gymnazistka. O rok starší než Winnie Maasová – a s hrůzou si uvědomila, že se to stalo jen rok po lejnické události. 1984. Školní jazykový zájezd. Začátek léta. Chuť do života.

On. Šestatřicetiletý latinář. Silný. Sečtělý. Sofistikovaný.

Světaznalý, se zarostlým hrudníkem a teplými dlaněmi. Sice to nedělali tak, až by se třásl hotel, ale užili si dost, a navíc to zvládli beze svědků. On jí slíbil, že se kvůli ní rozvede, a ona mu věřila.

Věřila mu tak moc, že nakonec dotyčné ženě zavolala a celou věc s ní probrala.

A pak: ta jeho zbabělost. Monumentální slabost.

Tehdy prvně narazila na někoho tak ponižujícím způsobem zbabělého. Když jeho manželku po letech potkala, pěkně si spolu popovídaly jako žena s ženou. Paní svého latináře opustila, a pokud jí bylo známo, stále ještě se zabýval sváděním gymnazistek v okouzlujících římských pokojíčcích.

S teplými dlaněmi, zarostlou hrudí a espritem.

Ale o tohohle zbabělce teď nešlo. Ani o něj a ani o Ewu Morenovou.

Šlo tu o mrtvou dívku jménem Winnie Maasová.

A (snad) živou dívku jménem Mikaela Lijphartová.

A otce druhé jmenované Arnolda Maagera.

Ten měl šestnáct let na to, aby si před setkáním s dcerou svůj příběh připravil. Šestnáct let v osamění se svými myšlenkami a pravděpodobně i lítostí.

Ale na to by mu nestačilo ani šest set let, pomyslela si Morenová. Čas zahojí spoustu ran, ale stud ne. Vybavil se jí jeden verš.

Neboť růže hanby září navždy.

Vrátila složky do police. Opatrně pootevřela dveře do Vegesackovy kanceláře a konstatovala, že aspirant pořád ještě spí v židli. Se zakloněnou hlavou a otevřenou pusou. Chtěla si s ním promluvit o jeho rozhovoru s Maagerem v Sidonisu, ale rozmyslela si to.

Z čistě humanitárních důvodů. Co kdyby se snoubenkou hodlali probdít i další noc.

Místo toho odešla z lejnické policejní stanice, přešla náměstí a zamířila do Vlammerickovy cukrárny, kde hodlala koupit něco na usmířenou svému příteli (snoubenci? chlapovi? milenci?).

A taky si chtěla něčím vykompenzovat předmenstruační nízkou hladinu cukru v krvi.

21

19. července 1999

Telefon jí začal zvonit zrovna ve chvíli, kdy zaparkovala pod jilmem, a Morenová hovor přijala až po chvíli přemýšlení.

„Říkal jsem si, že to možná budeš chtít vědět,“ řekl Münster.

V první chvíli vůbec netušila, o čem to mluví.

„Vědět?“

„Lampe-Leermann. To s tím pedofilem.“

„Aha,“ řekla Morenová.

„Našel jsem toho novináře.“

Jak je to možné? pomyslela si Ewa Morenová. Skoro se mi na pár dnů podařilo zapomenout na Sliza.

„Takže opravdu nějaký novinář existuje?“

„Už to tak vypadá,“ řekl Münster a zněl smutněji, než jak ho kdy Morenová slyšela mluvit.

„Tak mluv,“ řekla. Münster si odkašlal.

„No, jsem docela v louži,“ řekl. „Je to taková za vlasy přitažená historka… jak se říká.“

„A proč jsi v louži?“

„No, možná ne tak docela v louži, ale je to děsně prekérní situace. S Lampem-Leermannem to šlo všechno jako po másle. Řekl mi to jméno výměnou za ujištění, že ho dají do saalbachského vězení. Asi má jinde nepřátele a cítí se v ohrožení. Každopádně mi jméno toho reportéra prozradil bez vytáček.“

„A proč už mi konečně neřekneš, jak se jmenuje?“

„Ani nevím,“ řekl Münster.

„Nevíš, jak se jmenuje, nebo nevíš, proč mi to nechceš říct?“

„Vím, jak se jmenuje,“ řekl Münster.

„Mluvil jsi s ním?“

„Ano.“

„A?“

Morenová najednou ucítila, jak jí ta neviditelná ruka zase stahuje hrdlo. Pedofil? Někdo z jejích kolegů…? Začala si v duchu opakovat jejich jména… Rooth, Jung, deBries… jako nějakou mantru nebo něco v tom smyslu… Krause, Bollmert…

„Připouští, že jednou krátce mluvil s Lampem-Leermannem,“ řekl Münster. „Samozřejmě byl pod obraz. Tvrdí, že ví, o koho u nás jde. Má fotky jako důkaz a dostal deset tisíc za mlčení… přesně jak tvrdil Lampe-Leermann.“

„Do prdele,“ řekla Morenová.

„Asi tak,“ na to Münster. „A navíc je v tom ještě jeden superháček.“

„Jaký?“

„Aby nám řekl to jméno, chce deset tisíc.“

„Co? Co do…?“

„To jsem si říkal taky,“ řekl Münster. „Jenže je v tom taková zvrácená logika. Když si vzal deset tisíc za mlčení, bylo by teď nemorální to jméno prozradit zadarmo… neetické, tak to říkal on.“

„Ale za deset tisíc…?“

„… tím se dostáváme do úplně jiné situace. Chápeš, v jaké jsme pozici?“

Morenová se na chvíli zamyslela.

„Jo,“ řekla. „Chápu. Hajzl jeden.“

„To bezpochyby,“ řekl Münster. „Co myslíš, že mám dělat? Mám jít za Hillerem a chtít po něm deset tisíc na ruku?“

Morenová neodpověděla.

„Jaké je na pobřeží počasí?“ zeptal se Münster.

„Střídavé. Zrovna teď je zase slunečno. Máš nějaký plán?“

„Ještě ne,“ řekl Münster. „Ale nějaký budu muset vymyslet. Jen jsem si říkal, že ti to ze všeho nejdřív řeknu.“

„Díky,“ řekla Morenová.

Pak bylo ve sluchátku chvíli ticho.

„To už nemůže… už si nemyslíš, že blafuje?“ zeptala se Morenová. „Ten zatracený pisálek.“

„Jasně,“ řekl Münster. „Určitě blafuje.“

„Nic není tak strašné jako křivé obvinění,“ řekla Morenová.

„To je fakt,“ řekl Münster. „Tak bude asi pravé. No já se zase ozvu.“

„Ozvi,“ na to Morenová.

U kůlny byl přivázaný černý pes a štěkal na ni, když šla na recepci. Hluboký dutý štěkot, který jako by se ozýval ze studny, téměř surrealistický kontrast k pěkně udržovanému parku a světlým budovám, pomyslela si Morenová.

Ale jejím černým myšlenkám tenhle obrázek docela lahodil. Že by sám Kerberos? Připomínka propasti a cesty, na kterou se budeme muset vydat všichni? V duchu se ptala, proč nedají psa pryč nebo ho nepustí z řetězu, pro ty nešťastné a zlomené duše, které tu bydlí, to přece taky nemůže být žádná milá společnost.

Morenová našla recepci a představila se zrzavé ženě v bílé sukni za proskleným pultem. Vysvětlila, proč přišla.

„Arnold Maager, hm,“ řekl žena a nervózně se usmála.

„Asi bude nejlepší, když si promluvíte s paní Walkerovou.“

„Paní Walkerovou?“

„To je šéfka kliniky. Okamžik.“

Žena stiskla čtyři tlačítka na interním telefonu.

„A proč mám mluvit se šéfkou kliniky? Jen bych ráda zašla za panem Maagerem.“

Zrzka zrudla.

„Okamžik.“

Ustoupila od pultu o tři kroky a otočila se k Morenové zády. Tiše mluvila do telefonu. Pak se obrátila k Morenové a v obličeji byla pořád ještě rudá.

„Můžete za paní Walkerovou teď hned. Třetí dveře vpravo.“

Ukázala na krátkou chodbu.

„Děkuji,“ řekla Morenová a vydala se naznačovaným směrem.

Šéfka kliniky Walkerová byla snědá drobná žena tak kolem šedesáti. Seděla za obřím stolem. Vypadala tak nějak nepatřičně, pomyslela si Morenová. Jako holub na fotbalovém hřišti. Když za sebou Morenová zavřela dveře, žena vstala, obešla stůl a pozdravila ji. Taky měla něco s nohou. Opírala se o tmavou hůl. Možná proto si dala tu práci, že vstala. Jako druh demonstrace.

Kromě toho všeho byla dost nervózní. Přehnaně se snažila vyjít Morenové vstříc a ta tuhle snahu nejdřív nechápala. Dopředu zavolala a řekla, že přijede, ale hovor spadl do záznamníku. Sice se představila jako inspektorka od policie, ale že by tady měli až takové máslo na hlavě, jak to podle téhle ředitelky vypadalo, to se jí přece jen nezdálo.

Vysvětlení přišlo vzápětí.

„Prosím, posaďte se,“ řekla Walkerová. „Myslím, že tu máme takový menší problém.“

„Opravdu?“ podivila se Morenová a zůstala stát. „Jen jsem se chtěla sejít s Arnoldem Maagerem a trochu si s ním promluvit. Co je za problém?“

„On tady není,“ řekla Walkerová.

„Promiňte?“

„Arnold Maager se tady v tuto chvíli bohužel nenachází. Odešel.“

Odešel? pomyslela si Morenová. Arnold Maager? Je ta ženská normální?

„Jak to myslíte?“ zeptala se. „Kam odešel?“

„To my nevíme. Je pryč od sobotního odpoledne… Je mi opravdu líto, že jste sem vážila cestu zbytečně. Ale protože jste na sebe nenechala číslo, nemohli jsme…“

„Jak zmizel?“ přerušila ji Morenová. Paní Walkerová se posadila.

„Přesně nevíme, kdy se to stalo. Ani jak. Ale rozhodně někdy odpoledne, on má ve zvyku chodit do parku… a na večeři už nám chyběl. V sobotu.“

„A on vám neřekl, kam chce jet?“

„Ne.“

„Už se pan Maager takhle vzdálil někdy dřív?“

„Ne,“ řekla paní Walkerová unaveně. „Nikdy. Někteří pacienti občas jezdí pryč… teda jako domů… ale Maager za celou dobu, co tu žije, nikdy nikam nejel.“

„Šestnáct let?“ zeptala se Morenová.

„V podstatě,“ přikývla paní Walkerová. „Je nám to velmi líto, dneska ráno jsme uspořádali poradu a řešili jsme, jak budeme postupovat.“

„Oznámili jste, že zmizel?“

„Jistě,“ řekla paní Walkerová.

„Kdy?“

Šéfka kliniky se dívala do klína.

„Před dvěma hodinami.“

Výborně, pomyslela si Morenová a pevně skousla, aby neřekla žádnou nepředloženost. Opravdu výborně! Takže tady nechají depresivního pacienta z psychiatrie dva dny na útěku a teprve pak uspořádají poradu a rozhodnou se kontaktovat úřady. Možná je čas na podrobné přezkoumání rutinních postupů, jak se tak říká, když se něco takového stane.

„Minulý týden tu za Maagerem byl jiný policista. Víte o tom?“

Paní Walkerová přikývla.

„Já vím. Ve středu. A pár dní předtím za ním byla jeho dcera. Může to spolu nějak souviset? Obvykle za ním nikdo nechodí.“

Morenová spekulace ignorovala.

„Takže říkáte, že Maager odjel v sobotu odpoledne?“

„Ano. V půl jedné byl ještě jako obvykle na obědě… takže někdy potom.“

„Mluvila jste se zaměstnanci?“

„I s pacienty. Po druhé odpoledne ho už nikdo neviděl.“

„A nikdo ho neviděl odjíždět?“

„Ne.“

Morenová se na chvíli zamyslela.

„Co si vzal s sebou?“

„Promiňte?“

„Oblečení? Tašku? Nebo odjel jen tak s prázdnýma rukama?“

Paní Walkerovou tato otázka zatím zjevně nenapadla, teď ale vstala a obešla stůl.

„Hned to ověříme. Máme seznamy věcí, které naši chovanci mají na pokojích… aspoň většiny věcí. Pojďte se mnou!“

„Tak jo,“ povzdechla si Morenová.

O půl hodiny později už toho věděli víc. Arnold Maager podle všeho neodešel v největším spěchu. Když ošetřovatelka a pečovatel dali své chytré hlavy dohromady, shodli se na tom, že tu chybí menší nákupní taška a věci na převlečení ze skříně. Rozhodně košile, slipy a ponožky.

Nějaké známky čehokoli jiného ale neobjevili ani v Maagerově pokoji, ani jinde, a tak se Morenová rozloučila a vydala se k autu.

Hned musím mluvit s Vegesackem, říkala si. Musím zjistit, co mu vykecal, když tady za ním byl.

Maager sám toho během schůzky s Vegesackem moc neřekl, to aspirant říkal velmi důrazně. Takže Morenová předpokládala, že je mnohem pravděpodobnější, že mu toho naopak Vegesack prozradil až moc.

Například ohledně Mikaely Lijphartové. Třeba že tak trochu zmizela.

Morenová se posadila za volant. Stáhla okénko a otočila klíčkem v zapalování.

Mrtvo.

Ze startéru se neozvala ani hláska. Otočila klíčkem ještě jednou. A ještě. Ani škytnutí.

To snad není pravda, pomyslela si. To nemůže být pravda. Teď ne.

Co to do prdele je? rozčílila se. Jak sakra někdo deset let po pádu zdi může jezdit výchoďáckou plechovkou? Zatracenou pikslou, která by měla být v muzeu?

„Drahý snoubenče,“ vrčela a hledala v kabelce telefon.

„Teď jsi mě naštval! A pořádně!“

Bylo devatenáctého července a z modrého nebe zářilo slunce. Kriminální inspektorka Ewa Morenová právě načala druhý týden dovolené. Nacházela se na parkovišti před osamělou psychiatrickou léčebnou dva kilometry od moře, právě dnes dostala menstruaci a ten Bauův zatracený trabant odmítal startovat.

První svobodná žena v historii? Tak ještě před několika dny sama hodnotila svou pozici?

Kecy.

22

„Země je kulatá,“ řekl Henning Keeswarden, kterému bylo šest let a pět měsíců.

„Úplně kulatá,“ přisvědčil Fingal Wielki, kterému byly teprve čtyři roky a devět měsíců, ale živě se zajímal o všechno nové a moderní. Zvlášť když mu to vysvětloval jeho obdivuhodný bratranec.

„A na druhé straně zeměkoule taky žijí lidi,“ rozvíjel myšlenku malý Keeswarden. „Chápeš?“

Fingal Wielki nadšeně přikyvoval. Jasně že chápe.

„Když vyhrabeme hrozně hlubokou díru, tak se prohrabeme až na druhou stranu.“

„Na druhou stranu,“ kýval Fingal.

„To se musí vyhrabat strašně hluboká díra, ale pak prostě můžeš prolézt. K Číňanům.“

„Číňanům,“ opakoval Fingal. Nebyl si moc jistý, co jsou ti Číňani vlastně zač, ale nechtěl to dát najevo. Musí se hrabat strašidelně hluboko, řekl si místo toho v duchu.

„Tak se do toho pustíme,“ řekl Henning. „Máme na to celej den. Minule jsem vyhrabal jámu skoro až na druhou stranu. Už jsem tam skoro byl, ale pak jsem musel na svačinu. Slyšel jsem je tam mluvit.“

„Mluvit?“

Fingal se tvářil překvapeně.

„Číňany. Tak blízko jsem byl. Poslouchal jsem s uchem na dně jámy a slyšel jsem je mluvit. Ale nerozuměl jsem jim, protože Číňani mluví jiným jazykem. Tak vyhrabeme tu jámu?“

„Jasně že jo,“ přitakal Fingal.

Bratranci hrabali. Fingal měl červenou lopatu, mnohem novější než Henning, ten měl modrou a už hodně zašlou. Možná si ji tak zničil při minulém kopání k Číňanům, to by se dalo pochopit. Ale červená lopata vždycky kope mnohem rychleji než modrá.

A ještě pořád bylo dopoledne. Zrovna přišli na pláž s maminkami, to byly sestry a momentálně ležely na zádech a opalovaly si prsa, proto dneska vzaly kluky na tuhle pláž.

Kopání jim šlo rychle. Aspoň ze začátku. Brzy jim však vykopaný písek začal padat zase zpátky. Henning řekl, že musí jámu nahoře trochu rozšířit.

Byla otrava odhazovat písek do stran, když vlastně potřebovali kopat rovnou dolů k Číňanům, ale jestli se tam chtějí dostat, musí překonat i nepříjemnosti. A musí zabrat.

A tak Henning kopal a Fingal taky.

„Teď mlč a já budu poslouchat, jestli něco uslyším,“ řekl Henning, když už jim z jámy koukaly jen hlavy a ramena, nebo alespoň Fingalovi, který byl o kousek menší.

„Pšt!“ řekl Fingal sám sobě a přitiskl si prst na pusu, zatímco Henning naslouchal.

„Slyšel jsi něco?“ zeptal se, když se Henning narovnal a oprášil si písek z ucha.

„Jen trochu,“ řekl Henning rutinně. „Ještě nám kousek zbývá. Nebudeme si hrát na otroky?“

„Na otroky? No jasně!“ zajásal Fingal, který si nemohl vzpomenout, co to otrok vlastně je.

Henning vyšplhal z jámy.

„Tak nejdřív budeš ty otrok a já otrokář. Takže musíš dělat všechno, co ti řeknu, jinak tě zabiju a sežeru.“

„Fajn,“ řekl Fingal.

„Kopej!“ zařval Henning výhružně. „Kopej, ty jeden línej otroku!“

Fingal se dal znovu do práce. Kopal a kopal, až kolem něj písek jen létal, ale takhle na půl cesty k Číňanům byl pěkně mokrý a těžký.

„Kopej!“ zařval Henning znovu. „A musíš říkat Yes, Mister!“

„Yesmister,“ zažvatlal Fingal a kopal dál.

Už u těch Číňanů musím každou chvíli být, říkal si v duchu, ale neodvážil se přestat kopat a poslouchat. Třeba by ho pak bratranec zabil a sežral. A to nebyla příjemná představa. Tak začal místo toho kopat trochu do strany, kde to šlo snáz. Třeba leží Čína tím směrem, tak nějak to cítil v kostech.

„Kopej, negre líná!“ řval Henning.

Fingala už teď pořádně bolely ruce, zvlášť pravá, kterou si před půl rokem zlomil, když jezdil na bruslích a spadl na led. Ale nedal se. Zabral a se vší vervou zarazil lopatu do stěny.

Seshora na něj spadl velký kus písku, ale to nevadilo. Stejně mu bylo jasné, že už tam je. Konečně. Z písku vykoukla noha.

Noha se všemi prsty a ploskou od písku. Skutečná noha Číňana.

„Jsme tam!“ zaječel. „Koukej!“

Otrokář seskočil do jámy a zkontroloval to. No ty vole, fakt! Prohrabali se tak hluboko, že se dostali až k nohám Číňanů.

„Dobrá práce,“ řekl.

Jediné trochu divné – co mu také nabourávalo teorii o tom, že Země je kulatá – bylo, že chodidlo nevykukovalo ze dna jámy. Místo toho čouhalo ze strany a noha, ke které patřilo, také mířila vodorovně do strany.

Ale to byla maličkost.

„Odhrabeme písek a podíváme se na zbytek,“ rozhodl Henning, který rezignoval na funkci otrokáře a byl teď ochotný sám přiložit ruku k dílu… a k tělu, které možná nakonec nepatřilo Číňanovi, ale obyčejnému duchovi.

Ale to nutně nemuselo být špatné. I když by to bratranci nikdy nepřiznal, ještě ducha na vlastní oči neviděl. Jenže zrovna ve chvíli, kdy zabořil do písku modrou lopatku a odrýpl další velký kus, se na kraji jámy objevila jeho teta Doris a zůstala na ně koukat.

Jeho teta, Fingalova matka. Nejdřív koukala.

Pak ječela.

A potom přiběhla i jeho matka a taky se dala do řevu a hned nato jeho i Fingala vytáhli z číňanské jámy a začali sem přibíhat lidi, různé tety nahoře bez a tety nahoře s plavkami a strejdové se slunečními brýlemi i bez nich, ve velkých vlajících plavkách i miniaturních bikinách, které zalézaly mezi půlky, a všichni ukazovali tam dolů a překřikovali se.

„Ničeho se nedotýkejte! Ničeho se nedotýkejte!“ řval jeden tlustý pán hlasitěji než ostatní. „V písku je zahrabaná mrtvola! Ničeho se nedotýkejte, dokud nepřijede policie!“

A Henningova máma ho vzala do náruče a Fingalova chytila zase Fingala a na dně jámy zůstala ležet červená a modrá lopatka, kterým nikdo nevěnoval nejmenší pozornost.

Ale těch nohou (v písku se objevila i druhá, když Henning naposledy zabral lopatou) si všichni všímali o to víc.

Takže to nakonec přece jen byl Číňan, pomyslel si Fingal.

„Země je kulatá!“ zakřičel a mával všem lidem, kolem kterých se jeho maminka řítila k jejich dekám a košíkům s jablíčky, koláčky a houskami a šťávou, žlutou i červenou. Zatraceně kulatá!

III

23

23. července 1983

Nejdřív vůbec nechápala, co ta holka říká. Červená čísla na digitálním budíku ukazovala 01:09 a vztek nad tím, že někdo má tu drzost, se brzy smísil s obavami, že se přece muselo něco stát. Nehoda? Její rodiče? Bratr? Arnold nebo Mikaela… ale ne, ti spali ve stejné místnosti jako ona.

„Promiňte? Co jste říkala?“

„Chci mluvit s panem učitelem Maagerem.“

Studentka. Strach zmizel. Takže tak patnáctiletá, šestnáctiletá holka, která si klidně zavolá uprostřed noci. S panem učitelem Maagerem? Arnold se otočil v posteli a z dětské postýlky se ozvaly první nezaměnitelné dceřiny vzlyky. Byla vzhůru a za chvíli se rozpláče naplno. Bezpochyby. To se teď stávalo tak minimálně obden.

Některé noci ne jednou. A to i bez telefonu. Sigrid se naštvala.

„Jak si to představuješ, volat sem uprostřed noci? Máme malé dítě a jiné věci na práci než…“

Úplně ji to vyvedlo z míry. Holka neodpovídala. Na chvíli si Sigrid myslela, že to položila, ale pak na druhém konci linky zaslechla lehce astmatický dech. Arnold rozsvítil a posadil se. Sigrid mu naznačila, ať jde za Mikaelou.

„Co chceš?“ zeptala se zostra.

„Chci mluvit s Maagerem.“

„Proč?“

Žádná odpověď. Mikaela začala poplakávat a Arnold ji zvedl z postýlky. Proč ji sakra zvedá? pomyslela si Sigrid. Stačilo by jí dát dudlík. Teď neusne půl hodiny.

„Jak se jmenuješ?“ zavrčela do sluchátka. „Snad je ti jasné, že prostě nemůžeš volat lidem touhle dobou?“

„Musím s ním mluvit. Mohla byste mu říct, aby za čtvrt hodiny přišel k viaduktu?“

„K viaduktu? Jsi normální? O čem to tady meleš… ty malá… malá…“

Sigrid nenapadl žádný vhodný dodatek. Musela by být sprostá a ona nechtěla zcela ztratit kontrolu. Místností zazněl první Mikaelin vzteklý výkřik. Do prdele, pomyslela si. Co se to dneska děje?

„Můžu s ním mluvit?“

„Ne.“

„Je to… je to důležité.“

„A o co jde?“

Ticho. Mlčelo sluchátko i Mikaela, která byla zjevně unavená a nehodlala předvést celý svůj repertoár. Díky bohu se spokojila s tím, že visela otci na rameni a sem tam vzlykla.

„Řekněte mu, ať přijde k viaduktu.“

„Ani nápad. Řekni mi, kdo jsi a proč voláš uprostřed noci.“

Arnold si sedl na pelest postele a tvářil se tázavě. Sigrid se mu podívala do očí a ve stejné chvíli se dívka v telefonu rozhodla jít s pravdou ven.

„Jmenuju se Winnie a spala jsem s ním. A teď jsem těhotná.“

Bylo zvláštní, že Arnold s Mikaelou od ní byli jen kousek, když se jí ta slova zavrtávala do mysli. Myslela na to v tu chvíli i častokrát později. Že seděli těsně vedle sebe na jejich manželské posteli právě v takovou chvíli. Otec, matka, dcera. Svatá rodina. To bylo strašně zvláštní, protože trhlina, která se mezi nimi v tu chvíli udělala, byla tak hluboká a široká, že Sigrid věděla, že ji nikdy nepřekonají. Nemělo cenu se ani snažit, nemělo to šanci. To jí bylo jasné okamžitě.

A bylo zvláštní, že si toho za zlomek vteřiny stihla tolik pomyslet. Podala mu sluchátko a vzala mu dceru.

„Pro tebe.“

Sigrid ale klidná nezůstala. Když Arnold položil sluchátko a sesunul se na zem jako bezbranný věchýtek, položila Sigrid Mikaelu do postele mezi polštáře a začala ho mlátit.

Zaťatými pěstmi a s co největší silou. Přes hlavu a ramena. Arnold nereagoval. Vůbec se nebránil, jen sklonil hlavu a Sigrid po chvíli rozbolely ruce. Mikaela se znovu probudila, ale nerozplakala se. Místo toho si sedla a dívala se. Vyvalenýma očima, v puse dudlík.

Sigrid odešla z ložnice, vběhla na záchod a zamkla se. Omyla si obličej studenou vodou a snažila se zahnat veškeré šílené myšlenky, které jí vířily hlavou.

Zírala nejdřív na svůj odraz v zrcadle a pak na stovky těch drobností kolem umyvadla a v poličkách, na všechny ty tubičky a kelímky a mýdla a nůžky a zubní kartáčky a náplasti, které tvořily to nejvšednější z jejího všedního dne, ale najednou jí připadaly nové a výhružné, obklopené hrůzyplnými náznaky, které si nedovedla nijak vysvětlit. Já zešílím, pomyslela si.

Tady v té zatracené koupelně, v téhle zatracené chvíli se zblázním… je to otázka vteřin.

Sigrid si ručníkem osušila obličej.

„Takže u viaduktu za čtvrt hodiny, že?“

Arnold neodpověděl. On ani Mikaela nevydali ani hlásku. V ložnici bylo naprosté ticho. Sigrid si našla džíny a tričko. Modré tenisky. Za půl minuty už byla oblečená.

Ahoj.

Myslela si to v duchu, ale nahlas to neřekla.

„Počkej.“

Nepočkala. Otevřela dveře a vyšla ven. Zabouchla je a vyběhla na chodník. Vzduch byl vlahý a příjemný.

Tady se dýchalo dobře.

Když Arnold odešel od Mikaely, nebyl si jistý, jestli spí. Ale ležela v postýlce s dudlíkem v puse a jako obvykle hlasitě oddechovala. Snad vydrží aspoň pár hodin.

Co nejtišeji za sebou zavřel dveře. Na chvíli přemýšlel, že si vezme kolo, ale rozmyslel si to. Stejně by tam už nebyl jako první.

K viaduktu mu to bude trvat tak osm, deset minut, ale možná že přesně tuhle dobu potřebuje. Chce tam vůbec být jako první? Nepotřebuje těch pár minut využít na to, aby se nějak rozhodl? Rozhodl k něčemu zásadnímu.

Anebo už je všechno rozhodnuté?

Nerozhodlo se všechno ve chvíli, kdy před měsícem překročil všechny hranice? Už tehdy. Přesněji řečeno to bylo před šesti týdny. Nebyla od té doby celá jeho existence jen pomalu tikající bomba?

Namlouval si někdy něco jiného? Že to zvládne? Že za něco takového není potřeba platit?

Uvědomil si, že po ztemnělé ulici Sammersgraacht téměř běží. Nikde nikdo, ani třeba zaběhnutá kočka.

Zahnul doprava do Dorffs allé a pokračoval po Gimsweg a Hagenstraat. Kolem školy.

Škola? napadlo ho. Jestlipak tam ještě někdy… Nedokončil myšlenku. Obešel sportovní hřiště a ještě přidal do kroku. Už mu zbývalo jen pár set metrů.

Co se asi stane teď? pomyslel si. Co se stane tam nahoře?

Hned nato se zcela náhle zastavil. Jako by ho to napadlo až teď.

Proč radši nejdu domů a nestarám se o dceru? ptal se v duchu. Proč?

Tak pět vteřin váhal. Pak se rozhodl.

24

Výslech Ludwiga Georga Hellera ze dne 2. 8. 1983. Místo: policejní stanice v Lejnici. Výslech vedl: komisař Vrommel. Přítomní: policejní inspektor Walevski. Přepis pořídil: policejní inspektor Walevski. Kopie: komisař Vrommel.

Vrommel: Vaše jméno a adresu, prosím. Heller: Ludwig Heller. Walders steeg 4. V: To je tady v Lejnici?

H: Ano.

V: Je vám třicet let a pracujete tady na Voellerově škole. Souhlasí?

H: Ano.

V: Můžete nám říct, odkud a jak znáte Arnolda Maagera?

H: Jsme kolegové. A dobří přátelé. V: Jak dlouho se znáte?

H: Od šestnácti let. Chodili jsme spolu na gymnázium. V: A pak jste se stýkali?

H: Ne. Studovali jsme na různých univerzitách a bydleli každý jinde. Ale začali jsme se znovu přátelit, když jsme začali učit na stejné škole. Zhruba před třemi lety.

V: Dá se říct, že se s Maagerem znáte dobře? H: Myslím že ano.

V: Myslíte?

H: Znám ho dobře. V: A jeho ženu taky?

H: Ne. S tou jsem se viděl jen párkrát. V: Párkrát?

H: Asi tak třikrát. A když se potkáme ve městě, pozdravíme se.

V: Vy sám máte rodinu?

H: Ne. Ale mám přítelkyni. V: Chápu. Víte, co se stalo? H: Ano.

V: Že Maager měl poměr se studentkou a ta dívka je mrtvá?

H: Winnie Maasová, ano. V: Učil jste ji taky?

H: Ano.

V: Jaké předměty?

H: Matematiku a fyziku. V: Jaké známky jste jí dal?

H: Známky? Nechápu, co s tím mají společného známky?

V: Ne? No tak mi každopádně laskavě odpovězte na otázku.

H: Šestku z fyziky a čtyřku z matematiky. V: To není zrovna žádná sláva, že?

H: Ne. Ale stejně nechápu, proč je to důležité. V: Byla hezká?

H: Prosím?

V: Ptám se, jestli byla Winnie Maasová hezká.

H: Na to nemám žádný názor.

V: Myslel si Arnold Maager, že byla hezká?

H: /žádná odpověď/

V: Žádám vás, abyste odpověděl. S největší pravděpodobností to budete muset zopakovat před soudem. Tak si zvykejte.

H: Nevím, jestli se Arnoldovi Winnie Maasová líbila. V: Ale víte, že s ní měl poměr?

H: To ani nebyl žádný poměr.

V: Aha. A jak byste tomu teda říkal?

H: Ona se mu nabídla. A on udělal chybu. Stalo se to jen jednou.

V: Považujete jeho chování za ospravedlnitelné?

H: Samozřejmě že ne. Jen říkám, že se to sotva dá označit za poměr.

V: Byl jste v tom bytě, když spolu Arnold Maager a Winnie Maasová souložili?

H: Ne.

V: Ale víte, že k tomu došlo?

H: Ano.

V: Věděl jste o tom ještě před její smrtí? H: Ano.

V: Kdy a jak jste se o tom dozvěděl? H: Kolegové o tom mluvili.

V: Kteří?

H: Cruickshank a Nielsen.

V: Ti dva, kteří desátého června také byli na té diskotéce?

H: Ano.

V: A oni říkali, že Maager měl pohlavní styk s Winnie Maasovou?

H: Ano.

V: A kdy to říkali?

H: Pár dní nato. Poslední týden školy. A Maager mi to o něco později řekl i sám.

V: V jaké souvislosti?

H: Šli jsme spolu na pivo. Úplně na začátku prázdnin, tak kolem dvacátého.

V: A kam?

H: K Lippmannovi. A ještě jsme obešli pár dalších barů. V: A tehdy vám řekl, že se vyspal se studentkou?

H: Řekl mi, jak k tomu došlo. Já už jsem to mezitím věděl. V: Co říkal?

H: Že byl strašně opilý a že toho lituje. A že doufá, že si tím nějak nezavaří.

V: Nezavaří? Jak to myslel?

H: No že on nebo ta dívka kvůli tomu nedopadnou špatně.

V: Chápu. Tou dobou už to museli vědět i studenti, ne? H: Asi ano. Ale od nich jsem o tom neslyšel ani slovo. Taky už skoro začínaly prázdniny.

V: Hlavní věc asi byla, že se o tom nedoslechli žádní rodiče.

H: I tak se na to dá dívat.

V: Tak dál. Tohle nebyla jediná příležitost, kdy jste během prázdnin s Maagerem řešil jeho aférku s Winnie Maasovou, že?

H: Ne.

V: Rozveďte to.

H: Ještě jsme se sešli v půlce července. V: Kdy a kde?

H: Vyjeli jsme si na ostrovy. Jednou v sobotu odpoledne. Asi tak patnáctého nebo šestnáctého. Arnold mi volal a chtěl si promluvit. A já neměl co na práci. V: A o co mu šlo tentokrát?

H: O Winnie Maasovou. Čekala dítě. Maager se to zrovna dozvěděl.

V: Jak na vás v tu chvíli působil?

H: Samozřejmě mu to dělalo starosti. Víc než to. Winnie si to dítě zjevně chtěla nechat.

V: A co chtěl Maager?

H: To by vám raději měl říct on sám.

V: To už udělal. Teď ale mluvím s vámi, pane Hellere. Maager během toho výletu jistě řekl svůj názor. Nebo snad ne?

H: Byl docela vykolejený.

V: Neptal jsem se, jestli byl vykolejený nebo ne. Chci vědět, co říkal o těhotenství té dívky.

H: Samozřejmě chtěl, aby šla na potrat. To snad není tak divné. Ona byla na mateřství moc mladá a Maager se bál, jak na to bude reagovat jeho žena.

V: Opravdu? Takže on jí o tom neřekl? H: Ne, neřekl.

V: Bál se, že by jí to mohla říct Winnie Maasová?

H: Možná. Nechápu, k čemu tohle všechno je. Proč se tady bavíme o…

V: Je jedno, jestli to chápete nebo ne. Policie musí za každou cenu odvést svou práci. Bál se Arnold Maager ještě něčeho dalšího?

H: A čeho jako?

V: Nad tím se klidně zamyslete. O čem jste se vlastně bavili?

H: O všem možném.

V: Na kolika ostrovech jste byli?

H: Na Doczumu a Billsmaaru. Ale jen jsme pluli okolo, nikde jsme nepřistáli.

V: A žádné řešení Maagerova problému vás nenapadlo? H: Řešení? Jaké řešení?

V: Jestli jste několik hodin jezdili na lodi, tak jste o tom snad museli uvažovat, ne? Pohrávat si s různými nápady. H: Nechápu, o čem to mluvíte.

V: Mluvím o východiscích. Východiscích z pasti, do které se Arnold Maager dostal. Nedělejte ze sebe hlupáka. Myslel jsem, že máte akademický titul.

H: /žádná odpověď/

V: Protože snad proto se s vámi chtěl vidět, ne? Abyste mu pomohl.

H: Jen si chtěl promluvit. Byl zoufalý, sakra.

V: Zoufalý? Arnold Maager byl během toho vašeho výletu na ostrovy šestnáctého července zoufalý? /následuje pauza ve výslechu a výměna pásky/ Vrommel: Byl jste s Arnoldem Maagerem v kontaktu během týdnů předcházejících smrti Winnie Maasové? Po šestnáctém červenci?

Heller: Párkrát mi volal. Než se to stalo. V: Takže volal. O čem jste mluvili?

H: O všem možném.

V: A o Winnie Maasové taky? H: Ano.

V: A co Maager říkal? H: Byl nervózní.

V: Rozveďte to. H: Jak?

V: Mluvil o nějakých plánech? Jak byste popsal jeho psychický stav?

H: Říkal, že v noci špatně spí. Nevěděl, jestli to má říct ženě.

V: Dával jste mu nějaké rady?

H: Ne. Co jsem mu měl asi tak říct? V: Měl jste dojem, že byl vykolejený? H: To ani ne. Spíš nervózní a napjatý.

V: Víte, jestli byl s tou dívkou v častém kontaktu? H: Mluvili spolu. Snažil se ji přesvědčit, aby šla na potrat. Nabízel jí, že ho zaplatí.

V: A co ona na to?

H: Zjevně trvala na svém rozhodnutí. Hodlala to dítě porodit.

V: A co finanční stránka věci? H: Nevím.

V: Nevíte? H: Ne.

V: Dobře. Když jste se dozvěděl, co se stalo, že tu dívku našli na kolejích, jak jste reagoval?

H: Samozřejmě mě to rozrušilo.

V: Ano, samozřejmě. To nás všechny. A byl jste taky překvapený?

H: Jistě že ano. Byla to hrůza.

V: Takový vývoj událostí jste nečekal?

H: Ne, ovšemže ne. Musel úplně ztratit kontrolu. Je to hrůza.

V: Považujete za divné, že ztratil kontrolu? H: /žádná odpověď/

V: Opakuji. Považujete s ohledem na okolnosti za divné, že Arnold Maager ztratil kontrolu?

H: Nevím. Asi ne.

V: Děkuji vám, pane Hellere. To je pro tuhle chvíli všechno.

25

19. července 1999

Na chviličku – na krátký pomíjivý zlomek vteřiny – si Morenová pomyslela, že ji Bau snad uhodí.

Nic se však nestalo. Ani náznakem. Ale že ji to vůbec napadlo, přece muselo něco znamenat. Ne nutně že by byl Mikael z tohohle těsta – že by snad začal používat pěsti, když mu došly argumenty –, ale něco to znamenalo. Tušení? Varování?

Nebo jen chorý výplod mysli? Projekce jejího vlastního divného citového života?

Ta představa se jí každopádně uhnízdila v mysli. A bude tam dlouho, to Morenová věděla ještě dřív, než ta chvilka uplynula.

„Co že jsi udělala?“ procedil Mikael skrze zuby.

„Nechala jsem ho tam a vzala jsem si taxík,“ řekla.

„Nechala jsi moje auto v lese? Aniž bys zařídila, že se o něj někdo postará?“

Morenová pokrčila rameny. Má tak trochu pravdu, pomyslela si. Ani já bych na to neměla být pyšná.

„Je to trabant,“ řekla. „Myslela jsem, že nemá cenu do něj ještě něco investovat.“

Mikael ji ignoroval. Bubnoval prsty do stolu a díval se jí přes rameno. Kůži na čelistech měl napjatou.

„A co teď?“ zeptal se.

„Postarám se o to,“ povzdechla si Morenová. „A jestli je pro tebe tak strašně důležité mít auto, nějaké si půjč. Zaplatím to. Bohužel se mezitím stala spousta věcí a já teď na takovéhle prkotiny nemám čas.“

Nechal uplynout několik vteřin a pak se teprve zeptal.

„Co se stalo?“

„Maager zmizel. Měla jsem naspěch, takže jsem nestihla obvolávat servisy.“

„Zmizel? A proč?“

„To nevím. Od soboty není v ústavu.“

„Takže zmizel táta i dcera?“

„Už to tak vypadá.“

„Ví o tom policie?“

Morenová se napila džusu a chystala se vstát.

„Jestli ano, rozhodně ještě nestihli nic udělat. Ti chytráci ze Sidonisu to nahlásili teprve před pár hodinami. I když už jsou to dva dny. Budu si o tom muset promluvit s Vrommelem a Vegesackem, je načase, aby se probrali.“ Mikael Bau se opřel a s podivným úsměvem ji pozoroval. Morenová nevěděla, jak si ho má vyložit.

„Takže jste opět ve službě, paní inspektorko?“ Morenová se na něj taky usmála a dvě vteřinky přemýšlela.

„Dneska večer se stěhuju,“ řekla. „Díky za pobyt.“ Mikaelovi úsměv poněkud strnul, ale než stihl odpovědět, Morenová už vstala a odkráčela.

„O ten tvůj traktor se taky postarám,“ houkla přes rameno. „Půjč si auto a zajeď si na pláž!“

Proč mi ho ani není líto? pomyslela si, když zašla za roh. Že by se ze mě stávala pěkná svině?

„Ano, o tom jsem slyšel,“ řekl Vegesack a tvářil se pochmurně. „Je hrozné, že tak dlouho čekali, než to nahlásili. Ne že bych věděl, co s tím, ale když máme od začátku dva dny zpoždění, nebude to o moc lehčí.“

„Nejdůležitější otázka není, kde začít,“ řekla Morenová, „ale co se vlastně stalo.“

Vegesack se zamračil a zašátral po uzlu na kravatě, který ale pro jednou nebyl na svém místě. Měl na sobě námořnicky modré tričko a tenké bavlněné kalhoty světlejšího odstínu, úbor zcela v souladu s počasím a roční dobou. Morenová si pomyslela, že mu na garderobu možná dohlíží přítelkyně. A zadoufala v to – a taky zadoufala, že aspirant má takové kruhy pod očima právě kvůli ní. Z důvodu, jaký jí naznačil před pár dny.

„Fajn,“ řekl. „Tak co si myslíte, že se stalo?“ Morenová se podívala na pootevřené dveře a pak teprve odpověděla.

„Kde je komisař?“

„Na pláži,“ řekl Vegesack. „Něco se tam stalo, to probereme pak.“

Morenová kývla.

„Nevadí vám, že se do toho pletu?“

„Proč by mi to mělo vadit? Je každého věc, jak chce trávit prázdniny.“

Morenová se rozhodla nezkoumat, jak moc ironicky to znělo. Aspoň ne teď.

„Buď Maager utekl,“ řekla. „Anebo se mu něco stalo. Co považujete za pravděpodobnější?“

Vegesack si začal mnout spánky konečky prstů a zdálo se, že intenzivně přemýšlí.

„Nemám tušení,“ řekl nakonec. „Jak to mám asi tak vědět? Ale nejmíň ze všeho bych chápal, kdyby ho někdo chtěl odstranit. Protože tam míříte, ne?“

Morenová pokrčila rameny.

„A proč by měl odcházet dobrovolně? Dává to snad větší smysl?“

Vegesack si povzdechl.

„Nedáte si minerálku?“

„Ráda,“ řekla Morenová.

Vegesack zamířil do kuchyňky a vrátil se s láhví a dvěma sklenicemi.

„Dehydratace,“ řekl. „Trpím na to. A taky na nedostatek spánku.“

Ale lásky ne, pomyslela si Morenová, zatímco aspirant naléval. Ani mně by nechyběla, kdybych nebyla úplně pitomá.

„No,“ řekla. „Kdybychom – čistě hypoteticky – předpokládali, že odtud odešel z vlastní vůle, k čemu nás to dovede?“

„Musel k tomu mít nějaký důvod,“ řekl Vegesack.

„Přesně. Nějaký mi řekněte.“

„Vždyť se odtamtud nehnul šestnáct let.“

„Správně.“

„Musí to… musí to nějak souviset s návštěvou jeho dcery.“

„Opravdu? Proč myslíte?“

„To je přece jasné… ale jak to s tím souvisí, to ví Pánbůh.“

„Ta za ním byla minulou sobotu. Proč by čekal celý týden?“

Vegesack si znovu začal mnout spánky. Morenová si začala říkat, jestli třeba nechodil na nějaký kurz jógy, kde je učili tímto způsobem podporovat proudění krve do mozku. Pohyb vypadal spíš dost cílevědomě než náhodně, ale každopádně si tu otázku nechala pro sebe.

„Možná to nesouvisí s její návštěvou,“ řekl nakonec, „ale s jejím zmizením.“

„Taky myslím,“ řekla Morenová. „A jak se Maager dozvěděl, že zmizela?“

Vegesack si přestal masírovat spánky.

„Do hajzlu. No samozřejmě že ode mě. Řekl jsem mu to, když jsem byl u něj a snažil jsem se s ním mluvit.“

„Kdy jste tam byl?“

Aspirant to přepočítal, tentokrát bez pomoci masáže.

„Myslím že ve středu. Ano, určitě.“

„Souhlasí,“ řekla Morenová. „Bylo by fajn, kdybyste si vzpomněl, co přesně jste mu řekl. A jak reagoval.“

Vegesack se rozmáchl a převrhl láhev.

„On vůbec nereagoval. Na nic. Pozdravil mě na začátku a na konci. Víc mi toho vlastně neřekl… ale samozřejmě mě poslouchal. Řekl jsem, o co jde, že Mikaela Lijphartová asi zmizela. A že víme, že je to jeho dcera… přijela za ním na návštěvu a teď ji do Lejnice přijela hledat její matka. Snažil jsem se zjistit, co jí řekl… o té staré události a tak. Jestli ji to rozrušilo nebo tak něco. Zjevně si spolu několik hodin povídali v parku.“

„Ale on vám nic neřekl?“

„Ne.“

„A vy jste ani nic nevytušil? Rozrušilo ho, že dcera zmizela?“

Vegesack chvíli zíral oknem.

„Asi ano,“ řekl. „Myslím, že pak se tak nějak uzavřel… Možná by mi i něco řekl, kdybych mu rovnou nevyklopil, že zmizela. Ale já nevím. Nebyl jsem u něj déle než dvacet minut. Myslíte, že ji šel hledat? To vás napadlo?“

Morenová se napila.

„Nenapadlo mě vůbec nic,“ přiznala. „Klidně se mu mohlo i něco stát. Vy jste s ním mluvil ve středu a z ústavu zmizel až v sobotu. Proč čekal? Mohlo se stát ještě něco dalšího – ve čtvrtek nebo v pátek –, co s tím zamíchalo. Měla jsem toho na místě zjistit ještě víc, ale napadlo mě to až teď.“

„Dneska je pondělí,“ řekl Vegesack. „To znamená, že už je pryč pár dní. Ale on není zvyklý pohybovat se mezi lidmi. Venku. Není divné, že si ho nikdo nevšiml?“

Morenová pokrčila rameny.

„Jak víte, že si ho nikdo nevšiml?“ Vegesack neodpověděl.

„Na tomhle příběhu je toho divného mnohem víc,“ řekla Morenová. „Proto si nemůžu užívat dovolenou. Dvě noci po sobě se mi o té holce zdálo. Dokonce jsem se kvůli tomu rozešla s přítelem… Nevím, jestli už je to profesní deformace, nebo co. Co myslíte?“

Proč mu to tady vlastně vykládám? pomyslela si, když podle toho, že Vegesack lehce zčervenal a povytáhl obočí, poznala, že neví, jak má s takovou důvěrností naložit.

„Jejda,“ řekl diplomaticky.

„Asi tak,“ na to Morenová. „Moc jsem se do toho zapletla, ale aspoň jsem si teď něco potvrdila. Že nejsem úplně mimo. Neměl jste pocit, že Maager uvažuje o útěku, když jste u něj byl?“

Vegesack zavrtěl hlavou.

„A jak tedy vzal zprávu o dceřině zmizení, to je ve hvězdách, že?“

„Pokud aspoň tam,“ řekl Vegesack. „No ale je to hrůza. Pro Maagera… i když vezmeme v potaz, že je to vrah a tak. Nejdřív se u něj dcera objeví po šestnácti letech a po pár dnech záhadně zmizí. To pro něj musí být těžké.“

„Těžké,“ souhlasně podotkla Morenová. „Byl byste ochotný mi s něčím pomoct?“

„Samozřejmě,“ řekl Vegesack a zatvářil se velmi ochotně. „S čím?“

„Zjistěte, jestli Maagerovi minulý týden v rozmezí od středy do soboty někdo volal.“

„Fajn,“ řekl Vegesack. „Zavolám tam a zeptám se jich. Jak se pak spojíme? Zajdete sem?“

„Já se ozvu,“ povzdechla si Morenová. „Ohledně pátrání po Mikaele se nikdo další nepřihlásil?“

Vegesack se chvíli hrabal v papírech na stole.

„Dva,“ řekl. „Ale jednoho můžeme hned odepsat, jistý pan Podager, ten má v oblibě policii s těmihle záležitostmi pomáhat. Je mu přes osmdesát pět a vidí kdeco, i když je víc jak dvacet let poloslepý.“

„Chápu,“ řekla Morenová. „A co to druhé hlášení?“

„Nějaká paní z Frigge,“ řekl Vegesack a zbytek přečetl z papíru. „Paní Gossenmühlová, volala na tamní policii včera večer a tvrdila, že viděla dívku velmi podobnou Mikaele Lijphartové. Na nádraží. Kolegové si s ní promluví dneska dopoledne a pak se ozvou.“

Morenová se na chvíli zamyslela.

„Takže musíme prostě počkat. A úplně z jiného soudku, neznáte tady ve městě nějaký dobrý autoservis?“

„Autoservis?“

„Ano. Ne moc drahý. Potřebovala bych dát opravit trabanta.“

„Trabanta? Neříkejte mi, že jezdíte v trabantovi?“

„Jezdila jsem,“ řekla Morenová. „Tak co?“

„Uf…,“ zamyslel se Vegesack. „Asi Kluivert, na toho je spoleh.“

Pak dal Vegesack Morenové číslo spolu s kontaktem na penzion, který podle něj nebyl přehnaně drahý. I když Vegesack sám samozřejmě nikdy v Lejnici v penzionu nebydlel. A v létě to tu bylo s ubytováním všelijaké.

Inspektorka Morenová by si obě záležitosti samozřejmě mohla vyřídit telefonem z policejní stanice, ale něco jí říkalo, že je načase začít zase trochu oddělovat pracovní a soukromý život.

Nebo se o to aspoň pokusit, pomyslela si s trpkou ironií, když si s Vegesackem potřásla rukou a poděkovala mu za pomoc.

„Mimochodem,“ vzpomněla si už ve dveřích. „Co se to stalo na pláži? Říkal jste, že Vrommel je na výjezdu.“

Vegesack se trochu zamračil.

„Přesně nevím,“ řekl. „Našli tam tělo.“

„Tělo?“

„Ano. Myslím, že ho vyhrabaly nějaké děti, když si hrály v písku.“

„A?“

„A víc už nevím,“ řekl omluvně Vegesack a podíval se na hodinky. „Dozvěděli jsme se to sotva před hodinou. A vzal si to na starost Vrommel, už jsou tam i lidi z Wallburgu… technici a tak, my tu takové vybavení nemáme…“

Vtom se Vegesack odmlčel. Zastavil se s napůl zvednutými pažemi, jak by si zase chtěl začít mnout spánky, ale zabránilo mu v tom náhlé vnuknutí.

„Panebože! Myslíte, že…“

„Já si nemyslím nic,“ řekla Morenová. „Je to muž, nebo žena?“

„Netuším. Skunk říkal, že prostě tělo. Mrtvola.“

Skunk? pomyslela si Morenová s rukou na klice a chvíli váhala.

„Tak já ještě přijdu,“ řekla a vyšla ven.

26

Morenová si zašla do Florianovy taverny – hospůdky lehce pochybné pověsti, která podle Mikaela Baua nezměnila vzezření od padesátých let, na čemž částečně zakládala své renomé –, byly dvě hodiny a pět minut a Morenová si náhle uvědomila, že od ranní nevalné housky se sýrem nic nejedla. O to víc pila – džus a vodu a vodu a kávu –, v břiše jí ale kručelo, a tak si řekla, že je načase použít zuby i na něco jiného než na skřípění. Když už jich teda má třicet dva. Nebo že by jen dvacet osm?

Počítat je ale nezačala. Místo toho si sedla na terasu pod slunečník. Objednala si korýšový salát, cibulovou bagetu a telefonní seznam. Seznam proto, aby prověřila, že ne všechny autoservisy ve městě jsou zavalené prací a ne všechny penziony jsou takhle přes léto plně obsazené.

A naštěstí to tak skutečně nebylo. Ani v jednom případě. V penzionu Dombrowski jí rázná majitelka slíbila, že jí bude držet pokoj (na tři noci, takhle přes sezónu nepronajímali na kratší dobu) až do devíti hodin. Bez balkónu a bez kdovíjakého výhledu, ale cena byla rozumná. Opravdu. A tak nezbývalo než nabídku přijmout a poděkovat.

Morenová přijala a poděkovala. Takže noc na úterý, středu a čtvrtek, pomyslela si. A ve čtvrtek pak pojede domů. To se výborně hodí, tou dobou už se určitě všechno vyjasní, takže Vrommel (Skunk?) a Vegesack už to zvládnou dotáhnout do konce sami.

Egon Kluivert z autoservisu Kluivert, Kluivert a synové měl v tuto chvíli plné ruce práce a všichni ostatní z jeho servisu taky, jak tvrdil, ale po jistém vyjednávání (i když za živého boha nemohl pochopit, co tak roztomilá dáma – no ano, to je poznat podle hlasu, minimálně když má člověk trochu ucho a je světaznalý – pohledává v takové plechovce, jako je trabant) jí slíbil, že u auta opraví zapalování a zároveň ho doveze před Tschandalu v Port Hagenu. No problem, dobře ví, kde to je. Jestli ne dneska večer, tak nejpozději zítra dopoledne. Kam má poslat účet?

Morenová mu řekla, že ho sama přijde zaplatit do středy.

Nebude náhodou potřebovat nové auto? zeptal se Kluivert. Na dvoře mu náhodou pár piksel stojí. A za cenu úplného vraku.

Morenová mu řekla, že v tuto chvíli auto potřebovat nebude. Ale slíbila, že se za ním určitě zastaví, pokud by to bylo aktuální.

Pak jí donesli jídlo a ona ho spořádala s vágním pocitem úlevy, že všechno se dá vyřešit, i když člověk nejmíň očekává, že to půjde. A ani nemá právo to chtít.

Ke kávě si dala i malý calvados, aby si tak trochu připomněla, že má pořád ještě dovolenou, a během upíjení si ještě jednou zavolala. Tentokrát kamarádce a své životní opoře Claře Mietensové.

Místo kamarádky to vzal záznamník. Morenová v pětatřiceti vteřinách shrnula svou současnou situaci, řekla, že se do Maardamu vrátí pravděpodobně koncem týdne a zeptala se, jestli stále ještě platí, že by si zajely na pár dní na cyklovýlet někam kolem Sorbinowa. Třeba příští týden?

Nechala na záznamníku i své číslo na mobil a vyzvala Claru, ať se jí ozve hned, jak si vzkaz poslechne.

Potřebuju trochu pohybu, pomyslela si. Jinak mi zatuhne mozek.

Potom zaplatila a zamířila k moři.

Pláž byla stejně plná jako minulý týden, kdy bylo taky horko, ale Morenová si okamžitě všimla bíločervené policejní pásky.

Kousek na sever a pořádný kus od moře (zrovna byl odliv a na pláži se začaly dělat lesknoucí se louže) policie uzavřela oblast velkou zhruba jako polovina fotbalového hřiště. Páska uzavírala čtvercový výsek pláže a v lehkém vánku se pokojně pohupovala. Morenová si v duchu říkala, že už dlouho neviděla nic tak surrealisticky bizarního.

Jak severním, tak jižním směrem – kam až oko dohlédlo – byla pláž plná veselých lidí, koupali se, opalovali, hráli plážový tenis, fotbal, házeli si frisbee, působili uvolněně, chováním i úborem. Ale uvnitř pochmurného čtverce smrti panovala jiná atmosféra. Tady se plahočili technici v uniformách a pátrali po jakýchkoli stopách, tři psovodi střežili pásku a drželi zvědavce v uctivé vzdálenosti a jemný písek jim zatím s ospalou neúprosností plnil nízké pracovní polobotky.

Samotné místo nálezu, nacházející se zhruba uprostřed ohraničené oblasti, bylo označené vlastní páskovou girlandou a zjevně už ho stihli prohledat. Technici – Morenová jich napočítala pět plus jejich šéfa – teď pracovali v soustředném kruhu zhruba deset metrů od jámy.

Protože místo nálezu byla jáma. A Morenová věděla, jak se postupuje, pracuje se od centra směrem k okrajům. Technici z písku seberou všechno, co vypadá jako pozůstatek nějakého cizího předmětu, a strčí to do pytlíků, které pak zapečetí. Nedopalky cigaret. Papírky. Žvýkačky. Obaly. Kondomy a ohořelé sirky.

Všechno proto, aby našli nějakou stopu. A nejlépe ze všeho vražednou zbraň. Než Morenová vůbec vstoupila na teplý propadající se písek, už věděla, že jde o vraždu. Taková tu panovala nálada. Podle toho se pracovalo.

A přesně proto měla ten surrealistický pocit. Bizarní skutečnosti.

Inspektorka Morenová už zažila mnoho vyšetřování vražd a věděla, na co se dívá.

Ze tří psovodů střežících ohraničenou oblast měl jeden modré oči a Morenová si vybrala právě jeho.

Jmenoval se Struntze. Nejdřív ho nechala v klidu si prostudovat její legitimaci a pak mu řekla, že ji právě také přidělili k tomuto případu a že si přijela udělat obrázek o celkové situaci. Kde je komisař Vrommel? Předpokládala, že ho najde právě tady.

Ten odjel před čtvrthodinou, sdělil jí Struntze. Ale vrátí se.

Morenová řekla, že to je jedno, protože se s ním ještě každopádně uvidí později. Teď by chtěla vědět, co se stalo. Konstábl Struntze byl nadmíru ochotný Morenové pomoci a teatrálním šepotem jí sdělil veškerá důležitá fakta.

Vražda. Všechno tomu nasvědčuje.

Podle předběžného lékařského prozkoumání se jedná o muže ve věku třiceti až čtyřiceti let.

V písku ležel zahrabaný zhruba týden. Plus minus pár dní, to je v ranné části vyšetřování těžké říct přesně. Zabila ho rána ostrým předmětem vedená rovnou do oka. Pravého oka. Pravděpodobně zemřel na místě. Maximálně několik vteřin poté, co mu vrah ránu zasadil.

A s největší pravděpodobností k vraždě došlo blízko místa, kde pak byla mrtvola pohřbena. A kde ji našli.

Dva malí kluci, otřesné, že?

To rozhodně, souhlasila Morenová.

To je poznamená na celý život, mínil Struntze.

V televizi vidí sto dvacet vražd týdně, řekla Morenová.

A čas rány zahojí. Ale kdo? Kdo to je? Ten mrtvý?

To se ještě neví, řekl Struntze. Měl na sobě džíny a bavlněnou košili s krátkými rukávy, ale žádné doklady. V kapsách neměl ani peníze, ani nic jiného. Vysoký byl zhruba metr sedmdesát pět. Tmavě hnědé vlasy. Poměrně mohutný. No a bylo mu asi tak třicet pět.

Co zbraň? zeptala se Morenová.

Konstábl neměl tušení. Něco ostrého. Pronikla okem a pokračovala rovnou do mozku. A zatím ji nenašli.

Někdo z kolegů říkal, že to klidně mohla být třeba tyčka od stanu. Taková ta tříhranná. Nebo třeba nůžky.

Tyčka od stanu? pomyslela si Morenová. To by pak nevypadalo na promyšlený čin.

„Nevíte, jestli něco našli?“ zeptala se nakonec a kývla směrem k technikům.

Struntze poplácal psa a kysele se usmál.

„Písek,“ řekl. „Hromady písku.“

Bylo pár minut po čtvrté, když Morenová odcházela od konstábla Struntzeho a jeho Kinga. Po krátké úvaze se rozhodla, že do Port Hagenu dojde pěšky po pláži. Mohlo to být tak sedm, osm kilometrů, pár hodin to zabere, ale jak už řekla, potřebovala trochu pohybu. Tak s tím rovnou může začít.

Taky potřebuje čas na přemýšlení. Musí si ujasnit všechno kolem Mikaela Baua a toho zbytku taky. Například proč se zcela dobrovolně zamíchala do případu Lijphartová–Maager. Jestli to tedy nějaký případ vůbec je? Každopádně pro ujasnění zmatených myšlenkových pochodů není nic vhodnějšího než dlouhá procházka po pláži.

To vždycky říkával Van Veeteren.

Když člověk zrovna nemá po ruce auto, ve kterém by se mohl projíždět a přemýšlet, vždycky to může zkusit s procházkou podél moře. Pokud má nějaké nablízku. A to je přitom dneska asi největší horko, ale to je jedno, pomyslela si Morenová. Došla až na samý kraj moře, sandály strčila do batohu a bosky vykročila po mokrém pevném písku, který ji příjemně chladil do nohou. Ještě před hodinou dosahovalo moře až sem. A kdyby se chtěla osvěžit ještě o něco víc, stačilo popojít kousek hlouběji do vody, trocha slané vody jejím prastarým vybledlým šatům, které má snad už deset let, vůbec neuškodí. Ani trochu.

A celou dobu půjde po písečné pláži. Neměnné moře, neměnná písečná krajina tvořená dunami. Nebe, země a moře. Proč jsem se tudy zatím nikdy neprošla? říkala si v duchu. Měla jsem to udělat.

A pak začala přemýšlet. Začala tím, co ji napadlo jako první. Mikael Bau.

Proč to takhle dopadlo? ptala se v duchu naprosto otevřeně. Vždyť to začalo tak hezky. On tvrdil, že ji miluje, a ona byla ještě před pár dny skoro připravená se k němu nastěhovat. Tak proč?

Brzy jí došlo, že na tuto otázku neexistuje žádná dobrá odpověď. Rozhodně ne jednoznačná, ale když už má před sebou dvouhodinovou výpravu po břehu moře, může se nad tím aspoň na chvíli zamyslet.

Omrzel ji? Že by to bylo až tak lehké? Jde jen o tohle? A je vůbec ochotná s někým sdílet život – ať už by to byl kdokoli? položila si o chvíli později otázku ve stylu holčičích časopisů. Nebo možná dámských, už dlouho podobné čtivo neměla v ruce.

No takže je k něčemu takovému ochotná? Mezi ní a Mikaelem Bauem k ničemu zásadnímu nedošlo. Nic, co by vedlo k takhle překotnému rozhodnutí. Neuhodil ji, i když si na zlomek vteřiny myslela, že to udělá.

Nechoval se jako macho. Neměl žádnou úchylku. Neukázal jí žádné podivné, dosud skryté stránky své osobnosti.

Žádní kostlivci ve skříni, žádné náhlé propasti v charakteru. Jen ten starý trabant.

Takže ji omrzel? A to stačí?

V jejich vztahu se zatím neobjevily žádné chyby, minimálně nic konkrétního, ale možná je tohle zároveň i to nejlepší, co se o nich dvou dalo říct. Že to nemá chybu. Ani moje stará lednice nemá chybu, pomyslela si Morenová. A stejně s ní nechci mít děti.

Jenže ono je potřeba něco víc. Nejen nedostatek chyb.

Ještě štěstí, že jsem tu hromadu šrotu nechala stát u Sidonisu. Takže to uvedlo věci do pravého světla.

Trabantový syndrom?

Když si to pomyslela, neměla daleko k výbuchu smíchu. Svině? pomyslela si pak. Fakt se ze mě stává svině? Clara Mietensová se už před lety rozhodla, že se k opačnému pohlaví bude chovat právě takhle, ale Ewa Morenová kamarádčin přístup nikdy podrobněji nezkoumala. A nemusí ani teď, napadlo ji. Jen těžko si dovedla představit, že by celý život prožila bez chlapa, ale zbytek dovolené – ty tři týdny –, to je jiná.

Nic, nad čím by si člověk měl lámat hlavu. Soužití s Mikaelem Bauem bylo v tomto ohledu perfektní nebylo potřeba ho analyzovat, jak se rozhodla. Proč vlastně mají ženy vždycky tendence se ve svém citovém životě neustále tak babrat? Všechno chtějí nějak popsat. Možná neustále trpí špatným svědomím? Vždyť stačí své pocity vnímat, ženy se vlastně mnohem častěji než muži snažily své city nějak racionálně uchopit – zploštit, jak říkávala Clara –, tohle napadlo Morenovou už víckrát. Chlapi naopak drží hubu a vnímají emoce.

Anebo přinejmenším drží tu hubu.

Ona Mikaelovi každopádně nic neslibovala. So what? Je svobodná žena. První v historii. Jo jo, aleluja.

Doufám, že tam na mě nečeká, pomyslela si zděšeně. S láhví vína a nějakou dobrotou. Dneska bych žádnou citovou smršť a dramatické loučení nevydržela.

Slunce skryly mraky. Morenová si posunula brýle na čelo a úvahy o Mikaelu Bauovi odsunula stranou.

Všimla si, že jakmile o něm přestala přemýšlet, zpomalila. Jako by se zbavila něčeho, co ji štvalo a nutilo jít rychleji.

Jako by záležitost číslo dva – Mikaela Lijphartová a její rozvrácená rodina – vyžadovala větší a komplexnější nasazení. Ale možná to zase nebylo tak divné.

Plačící holka ve vlaku. Nervózní matka. Dlouho tajený a zapomenutý otec.

A ta stará odporná záležitost s Winnie Maasovou.

Dohra po šestnácti letech? pomyslela si Morenová. Je to vůbec možné?

Ale zase na druhou stranu, jak by to spolu jinak souviselo?

Jak by se jinak dalo vysvětlit, že Mikaela Lijphartová a její otec zmizí jen pár dní po sobě? Poté, co se setkali prvně po šestnácti letech. A v podstatě jako by se setkali úplně prvně, protože Mikaele byly teprve dva roky, když otce zavřeli do ústavu. Sotva si na něj mohla pamatovat.

Takže otázkou zůstává, jestli k těm dvěma zmizením mohlo dojít naprosto nezávisle na sobě?

V žádném případě, řekla si v duchu Ewa Morenová.

I sedmileté dítě by pochopilo, že to spolu souvisí.

Jak?

Zahnula kousek do moře, až jí hladina dosahovala ke kolenům. Vlažná a příjemná, ale stejně to moc nepomáhalo. Otázka zůstávala nezodpovězená. Jak to spolu souvisí? Jak vypadá tenká spojnice mezi lety 1983 a 1999?

A co má Morenová udělat, aby na to přišla?

Čím víc na to myslela, tím zjevnější se jí zdála aspoň jedna věc. Maager během té procházky v parku předminulou sobotu musel říct něco zásadního. Naprosto zásadního.

Něco, co souviselo s Winnie Maasovou. Nějaký nový poznatek?

Otazníky, otazníky. Ale Mikaela Lijphartová před setkáním s otcem tu historku nikdy neslyšela celou, takže jí muselo všechno – každé trapné přiznání a ponižující odhalení – připadat nové, ať už se to se zažitou představou toho, co se stalo, shodovalo jakkoli.

Takže tenhle závěr je špatný, řekla si Morenová. Nedá se říct, jestli Maager přišel s nějakou novou teorií, nebo ne. A hotovo.

A kam ta holka jela, když v neděli odjela autobusem do Lejnice? Navštívila někoho? A pokud ano, tak koho? Otázky se množí rychleji než králíci, řekla si Morenová a opláchla si obličej. Copak opravdu nemám aspoň nějaké hypotézy? Smělé dohady? Co se tady vlastně stalo?

Nápadů ale bohužel moc neměla. Místo toho jí na mysli vytanulo něco docela jiného.

To pohřbené tělo?

Muž kolem pětatřiceti let. Pokud Struntze říkal pravdu, ležel tam asi týden. To znamená v podstatě od minulé neděle.

Spojitost? pomyslela si Morenová.

Jaká zatracená spojitost? řekla si hned vzápětí. Mám žízeň.

Prošla pásem teplého písku a v obchůdku, strategicky umístěném na půl cesty z Lejnice do Port Hagenu, takže tu výletníci mohli uhasit žízeň, si koupila colu.

A zase zamířila ke břehu. Vypila plechovku a hodila ji do koše, o jehož umístění pravděpodobně rozhodl stejný stratég.

Podívala se na hodinky. Bylo za deset minut pět a v dálce a v rozechvělém odpoledním slunci už tušila molo a lodě v Port Hagenu.

Tak asi ještě hodinu, odhadovala. Pokud to není fata morgána. Tohle nikam nevede. A rozhodně nechci začít myslet na Franze Lampeho-Leermanna. Cokoli, jen ne tohle.

A co to mimochodem říkal aspirant Vegesack? Že tu za posledních třicet let měli dvě vraždy?

No, teď mají za poslední týden dvě zmizení a jednu neidentifikovanou mrtvolu. A taková skutečnost už stojí za bližší prozkoumání.

Místo kladení dalších nezodpovězených rétorických otázek se Morenová zamyslela nad tím, co by bylo vhodné podniknout v následujících dnech. Když už tu stejně bude do čtvrtka.

A to bude.

Když už kvůli ničemu jinému, pak musí svému bývalému příteli (snoubenci? chlapovi? milenci?) zaplatit opravu auta.

Mikael na ni nečekal, když konečně – unavenější a dehydrovanější, než si dokázala představit – přišla do Tschandaly.

Bylo šest hodin a pět minut. Vojensky zelený trabant parkoval před bránou, za stěračem měl obálku a na jeho střeše spala Montezuma.

Ale Morenová věděla, že Mikael Bau by seděl na terase, kdyby tu byl. Vzala si účet, Montu nechala spát a šla si balit věci.

Nikde žádný dopis ani vzkaz. Nic nenasvědčovalo tomu, že se Mikael už vrátil z Lejnice.

Tak to bychom měli, řekla si Ewa Morenová, když si dobalila. Hotovo. V kuchyni chvíli přemýšlela, jestli mu tady ona nemá nechat vzkaz, ale rozmyslela si to.

Chybí mi inspirace, pomyslela si.

Na rozdíl od transpirace. A taky jsem unavená a špinavá, doufám, že v mém luxusním penzionu bude fungovat sprcha.

Vzala kufr a batoh a zamířila na stanici autobusu. Bylo tři čtvrtě na sedm, pokud dobře prostudovala jízdní řád, jede autobus za pět minut sedm.

To musí být stejná linka, která jede i kolem ubytovny, napadlo ji. Kolik řidičů tu asi tak jezdí?

27

20. července 1999

Přítelkyně aspiranta Vegesacka se jmenovala Marlene Urdisová a včera večer si spolu dali svatosvatý slib, že tuhle noc se nebudou milovat. Dvě v řadě a jedno odpoledne už stačilo.

Zcela v souladu s plánem si šli lehnout už před jedenáctou, ale o pár hodin později se Marlene k Vegesackovi trochu přitulila a už to bylo. Jako na potvoru. Jako by ty tři týdny, kdy spolu nebyli (Marlene byla ještě s jednou kamarádkou na Sicílii na takové napůl pracovní a napůl soukromé cestě, kterou jim zčásti zaplatil jeden časopis o cestování a interiérovém designu), vytvořily jakýsi prázdný prostor. Erotické vakuum, které museli retroaktivně vyplnit a vyrovnat. Nahradit veškeré ušlé příležitosti, čím dříve, tím lépe.

Protože člověk žije sotva jednou.

Rozhodně je to trochu zvláštní, říkal si aspirant Vegesack, když o půl osmé ráno pil svůj druhý šálek kávy. A náročné. Jestli to takhle půjde dál, bude si snad muset vzít nemocenskou. Marlene studovala architekturu a o prázdninách mohla spát celé dopoledne, ale on sám musel sedět na stanici a držet se při životě všemi dostupnými prostředky.

To znamená kávou. The heartblood of tired men, jak zpívá velký Chandler.

A tou vraždou, připomínal si.

A ta pěkná inspektorka možná taky pomůže. Ta, co se tak zakousla do toho starého Maagerova případu, ať už to bude k čemukoli. Hm, takže je vlastně štěstí, že mám celkem co na práci, shrnul si to optimisticky, když vyváděl kolo ze sklepa. To asi i dneska zvládnu zůstat při vědomí.

Pokud cestou na stanici nespadnu z kola, což nemívám ve zvyku.

Komisař Vrommel ještě na stanici nebyl, ale paní Glossmannová z recepce a konstábl Helme už tu jako obvykle byli.

A spolu s nimi ještě nějaká blondýna kolem třicítky, která vypadala, jako by za poslední týden proležela stovky hodin na slunci. Seděla naproti Helmemu, kousala se do spodního rtu a konstábl si něco psal do bloku.

„Výborně,“ řekl Helme, když uviděl vcházet Vegesacka.

„Tohle je Damita Fuchsbeinová. Čeká tu už čtvrt hodiny, ale já jsem si říkal, že bude nejlepší, když si to vezmete na starost vy nebo komisař Vrommel.“

Vegesack si s ženou podal ruku a představil se.

„O co jde?“ zeptal se.

„O tu mrtvolu na pláži,“ šeptl teatrálně Helme, než Fuchsbeinová stihla vytáhnout spodní ret z pusy.

„Aha,“ řekl Vegesack.

Podíval se na hodinky. Za pár minut osm. Vrommel se většinou neobjevil dřív než v devět. Dneska možná s ohledem na okolnosti a situaci přijde dřív… taky má mít nějakou schůzku s kolegy z Wallburgu. Ale proč čekat?

No ano, proč? Vegesack kývl a požádal ženu, aby si přesedla k jeho stolu. Nabídl jí kávu, ale ona odmítavě zavrtěla hlavou. Kudrnaté vlasy se jí zahoupaly kolem obličeje.

„Takže?“ řekl Vegesack a cvakl propiskou. „Co byste nám chtěla říct?“

„Já myslím, že vím, kdo to je.“

„Ten z pláže?“

„Ano. Slyšela jsem o tom včera večer, prý jste ho ještě neidentifikovali.“

„To je pravda,“ řekl Vegesack a rychle přemýšlel, jestli tu ženu zná. Myslel, že ne, ale jistý si tím nebyl. V jinou roční dobu mívala pravděpodobně úplně jinou barvu vlasů i pleti. Damita Fuchsbeinová měla očividně jednoho velkého koníčka, kterého nehodlala zanedbávat. Tělo. Svoje vlastní.

„Kdo?“ zeptal se.

Fuchsbeinová si odkašlala a zamrkala.

„Tim Van Rippe,“ řekla. „Znáte ho?“

Vegesack si napsal jméno do bloku. Zamyslel se a řekl, že ho nezná.

„Bydlí v Klimmerstoftu. Pracuje u Klingmanna. Jak bych to řekla, ne že bychom spolu chodili, ale sem tam jsme se scházeli. A v pondělí jsme spolu měli jet do Wimsbadenu… na hudební festival… jenže Tim nepřišel. A tak jsem mu celý týden volala, ale nebral mi to.“

Hlas se jí zatřásl a Vegesack poznal, že pod elastickým povrchem zápasí s pláčem.

„Tim Van Rippe? Máte nějaký zvláštní důvod se domnívat, že jde zrovna o něj? Něco jiného, než že jste se mu nedovolala?“

Damita Fuchsbeinová si povzdechla a upravila si vlasy.

„Mluvila jsem i s dalšími lidmi, co ho sháněli. Nikdo ho od neděle neviděl… od minulé neděle.“

„Má rodinu?“

„Ne.“

„A nějaké blízké příbuzné?“

„Vím, že má bratra v Aarlachu. Otec mu už zemřel, ale matka snad ještě žije. Ale ani ona nebydlí v Lejnici. Podruhé se vdala a žije v Karpatzu, myslím.“

Vegesack si všechno psal.

„Hm,“ řekl. „Tak se na něj pojedeme podívat. Myslíte, že to zvládnete? Může to být trochu nepříjemné.“

Mě bude někdo poučovat o understatementu, pomyslel si.

„A kde je? To tělo?“

„Ve Wallburgu. Na soudním lékařství. Odvezu vás tam, za hodinu a půl jsme zpátky.“

Damita Fuchsbeinová se na chvíli zatvářila úplně bezradně. Pak se vzchopila a sepjala ruce na klíně.

„Tak dobře. Bohužel to asi musím udělat.“

Byl to Tim Van Rippe.

Alespoň pokud se dalo Damitě Fuchsbeinové věřit, ale neexistoval důvod, proč její uplakanou identifikaci zpochybňovat. Spolu s patologem, příšerně tlustým doktorem Goormannem, a ještě s jednou policistkou musel Vegesack nešťastnou ženu chvíli utěšovat a mezitím si začal říkat, jestli k mrtvému náhodou neměla bližší vztah, než tvrdila.

Možná ano a možná ne, řekl si. To se ukáže časem. Zatímco seděli v Goormannově kanceláři a zásobovali plačící Damitu papírovými kapesníky, přišel jim na pomoc i intendant Kohler, jeden z wallburských policistů, kterého Vrommelovi po nálezu těla na pláži dočasně půjčili do Lejnice. Byl to takový plešatějící zdrženlivý pán kolem padesátky a na Vegesacka okamžitě udělal dobrý dojem. Taky si vzal na starost kontaktování Van Rippeho příbuzných – bratra v Aarlachu a matky v Karpatzu, pokud se dalo věřit tomu, co jim Damita Fuchsbeinová řekla, dokud ještě byla schopná ze sebe vypravit slovo.

Ale pravděpodobně nebyl důvod zpochybňovat ani to. Vegesack sám si vzal na starost právě slečnu Fuchsbeinovou. Galantně ji vyvedl z čekárny smrti a na náměstí ji pozval do kavárny na kávu a calvados před zpáteční cestou.

Zavezl ji až k jejímu bytu na Goopsweg a slíbil, že se večer ozve, aby zjistil, jak na tom slečna Fuchsbeinová je.

Hlavně se dneska nechoď opalovat, pomyslel si, nahlas to ale neřekl.

Na policejní stanici se vrátil deset minut po jedenácté ve chvíli, kdy komisař Vrommel právě zahajoval menší tiskovou konferenci ohledně včerejšího strašného nálezu na pláži. Vegesack si sedl za asi tucet novinářů a poslouchal.

Ano, policie pracuje na plné obrátky.

Ano, je důvod se domnívat, že šlo o trestný čin. Ono by bylo těžké tímto způsobem zemřít přirozeně a následně se ještě zahrabat do písku.

Ano, policie pátrá hned několika směry, konkrétní stopa se zatím neobjevila. Z Wallburgu byly Lejnici přiděleny personální zdroje navíc.

Ano, vyšetřování samozřejmě vede sám komisař, policie zatím nemá žádného podezřelého a čeká na výsledky technických analýz.

Ne, mrtvý zatím nebyl identifikován.

Asi jsem mu měl z Wallburgu brnknout, pomyslel si Vegesack.

Ewa Morenová se probudila ve tři čtvrtě na sedm, protože jí začalo svítit do obličeje. Sice před spaním stáhla staromódní tmavě modrou roletu, jenže tu to asi někdy v noci přestalo bavit a zase se hezky srolovala. Ve vší diskrétnosti, protože Morenovou žádná rána neprobudila.

Posadila se v posteli a chvíli přemýšlela. Pak si v kufru našla kraťasy, tílko a tenisky a vydala se ven.

Samozřejmě na pláž. Tentokrát zamířila na jih, aby nemusela myslet na zahrabané mrtvoly a odkopnuté milence (chlapy? přítele? snoubence?).

Bylo nádherné ráno. Pláž byla liduprázdná, moře blankytné a Morenová se už po pár stech metrech sama sebe ptala, proč každý den svého života vlastně nezačíná přesně takhle. Nabízí se vůbec náznak jakéhokoli protiargumentu?

Hm, možná že chladná lednová rána se mohou pochlubit poněkud jiným druhem půvabu. A v centru Maardamu moc moře nemají.

Po dvaceti minutách se obrátila. Do penzionu se vrátila ve tři čtvrtě na osm. Osprchovala se a ve stinné zahradě se nasnídala a četla si u toho dvoje noviny. V obou se o nálezu mrtvoly psalo – hlavně ve Westerblatt, protože to byl místní plátek – a při čtení, pití kávy a pojídání domácího chleba se sýrem a kroužky papriky vymýšlela strategii pro tento den. Nebylo to tak docela bez problému. Hlavně šlo o to, jak komunikovat s lejnickou policejní stanicí pokud možno diskrétně. To bylo sice trochu zvláštní, ale bylo evidentní, že Vrommel nestojí o žádné vměšování do své práce. A to v žádném ohledu. Samozřejmě se dalo debatovat o tom, proč to tak je, ale to mohlo počkat na jindy. Nejjistější bylo obracet se na Vegesacka – a i to může klidně počkat do odpoledne, pomyslela si. Když už pro nic jiného, tak do té doby může ona sama taky něco prověřit. A upřímně řečeno, i Vegesackovi se bude hodit trocha klidu na práci, i když prozatím neprojevil žádné velké vyšetřovací ambice. Ale to od něj možná ani nemůže nikdo chtít, řekla si Morenová. Když se mu zrovna vrátila snoubenka a tak. Minimálně ale slíbil zjistit, jestli za Maagerem v Sidonisu náhodou někdo nebyl. Nebo mu nevolal. Je hrozně důležité zrovna tohle zjistit co nejdřív.

A právě když si to říkala, zazvonil jí mobil.

Volal Mikael Bau. I včera večer spolu mluvili asi čtvrt hodiny. Ne že by šlo zrovna o nějaký velehluboký rozhovor, ale aspoň se spolu naučili komunikovat trochu s odstupem, což taky nemohlo škodit.

A on se ani slovem nezmínil o tom, že by ji miloval. Teď volal jen proto, aby jí sdělil, že účet od Kluiverta hodlá zaplatit sám, všechno si to znovu promyslel a má dojem, že k ní byl nespravedlivý. Po krátké debatě Morenová svolila.

Když spolu domluvili, ještě chvíli přemýšlela. Všimla si, že jen těžko zahání poněkud trpký úsměv, pak vytáhla blok a napsala si do něj tři otázky.

Co se sakra stalo s Mikaelou Lijphartovou? Co se sakra stalo s Arnoldem Maagerem?

Co to sakra vyvádím, místo abych si užívala dovolenou?

Zírala na zapsané otázky a pila kávu. Po chvíli doplnila ještě čtvrtou.

Co sakra můžu dneska udělat, abych odpověděla aspoň na jednu z těch otázek?

Ještě chvíli přemýšlela a po chvíli měla hotový plán A. Bylo za pět minut devět. To nebyl zrovna špatný start do nového dne.

Žena, která otevřela, připomínala rybu.

Možná kvůli vzhledu, možná kvůli zápachu. Nejspíš to bylo obojím a dojmy se vzájemně umocňovaly.

„Paní Maasová?“

„Ano.“

Ewa Morenová se představila a zeptala se, jestli by mohla jít dál.

To by nemohla.

Tak se zeptala, jestli by paní Maasovou nemohla pozvat na kávu a skleničku. Co třeba do Strandterassen?

To by mohla.

Ale ne do Strandterassen. Tam vysedávají akorát tlustí kapitalisti a naparáděné paničky, oznámila jí paní Maasová, která je místo toho zavedla do Darmovy kavárny u autobusového nádraží. Tady si slušní lidi můžou sednout a pozorovat hemžení na ulici. A když je omrzí koukat na lidi, můžou koukat na holuby.

Jinými slovy geniální místo. Tak co Morenová sakra chce?

Morenová počkala, dokud jim nedonesli kávu a koňak. Pak řekla, že je soukromý detektiv a pátrá po zmizelé osmnáctileté dívce. A že to má jistou spojitost s tou tragédií, která se přihodila dceři paní Maasové, Winnie. Před šestnácti lety, že?

„Soukromý vočko?“ řekla Sigrid Maasová a hodila do sebe koňak na jeden zátah. „Tak to jdi do prdele!“

Svině? pomyslela si Ewa Morenová. To se mám ještě hodně co učit.

„Ulehčím vám to,“ řekla a položila ochrannou ruku na svou skleničku s koňakem. „Jestli mi po pravdě odpovíte na moje otázky a nebudete mi lhát a vykládat nesmysly, dám vám padesát guldenů.“

Sigrid Maasová na ni zůstala civět a rty stáhla do tenké čárky. Neodpověděla, ale bylo zjevné, že o nabídce uvažuje.

„A můžeš si vzít můj koňak,“ řekla Morenová a zvedla ruku.

„Jestli mě zkusíš podfouknout, zabiju tě,“ řekla Sigrid Maasová.

„Nepodfouknu tě,“ řekla Morenová a zkontrolovala, že v peněžence opravdu má padesát guldenů v hotovosti.

„Jak bych tě mohla podfouknout?“

Sigrid Maasová neodpověděla. Zapálila si cigaretu a přistrčila si koňak do pohodlnější vzdálenosti.

„Tak spusť.“

„Mikaela Lijphartová,“ řekla Morenová. „Je to dcera Arnolda Maagera, toho, co ti zabil dceru. Je jí osmnáct, když se to stalo, byly jí dva. Nebyla za tebou někdy v posledních týdnech?“

Sigrid Maasová si potáhla z cigarety a přivoněla si ke koňaku.

„Byla,“ řekla. „Myslím, že minulou neděli. Čert ví, proč přišla, čert ví, proč jsem ji pustila dovnitř… dcera toho sráče, co mi zničil život. Asi jsem moc dobrosrdečná, to je celý.“

Na chvíli si Morenová myslela, že jí ta ženská lže. Aby jí něco řekla a nepřišla o slíbenou odměnu. Ale to se dalo jednoduše ověřit.

„Jak vypadala?“

Sigrid Maasová na ni chvíli zírala. Pak se opřela a pustila se do velmi barvitého popisu vzezření Mikaely Lijphartové a za chvíli bylo jasné, že to opravdu musela být ona. Bezpochyby. Takže Mikaela Lijphartová skutečně navštívila Sigrid Maasovou, když v neděli dopoledne přijela autobusem z ubytovny. Taková nečekaná trefa!

A najednou pocítila drobné zachvění – lehké zamrazení, po kterém se cítila maličko jako pod vlivem drog. A možná že právě kvůli tomu se stala policejní inspektorkou. Pokud k sobě měla být upřímná.

Nebo ji to minimálně u té práce udrželo. Něco do sebe zapadlo. Něco se jí potvrdilo a z předpokladů se stala skutečnost. A to ji hrozně povzbudilo, měla pocit, že je na tom něco až svůdného.

O tomhle nikdy předtím s nikým nemluvila, ani s Münsterem. Možná se bála, že by ji mohli vzít vážně nebo se jí vysmát –, ale možná taky proto, že neměla potřebu o tom mluvit. O tomhle požitku prostě nepotřebovala s nikým diskutovat – nepotřebovala ho vyjádřit slovy. Stačilo, že ho cítila.

A teď, v přítomnosti téhle alkoholičky, ho pocítila znovu. Mikaela Lijphartová u ní byla. Tu neděli. Přesně jak si Morenová myslela.

Přesně jak by se v kůži Mikaely Lijphartové zachovala ona – vyhledala by ubohou matku, které její otec zabil dceru. Vyhledala by ji, aby… no co vlastně?

Těžko říct. Některé činy jsou tak samozřejmé, že je vlastně není potřeba blíž zkoumat, jsou určitým způsobem reflexivní, ale téměř vždycky správné. Stejně instinktivně samozřejmé jako to její zachvění.

„A proč po té holce pátráte?“ zeptala se Sigrid Maasová.

„Zmizela,“ zopakovala Morenová.

„Zmizela?“

„Ano. Od té neděle, kdy byla u vás, ji nikdo neviděl. To už je devět dní.“

„Aha. Tak to zdrhla s nějakým klukem. V tomhle věku jsou holky takový.“

Sigrid Maasová se napila kávy a pak do hrnku vylila koňak. Přivoněla k šálku se znaleckým výrazem. Morenová ani na chvíli nepochybovala o tom, že Sigrid Maasová ve správném věku utíkala s chlapci, o Mikaele Lijphartové si to ale nemyslela.

„O čem jste mluvily?“ zeptala se.

„Moc jsme si toho neřekly. Ona se chtěla bavit o tom svým fotrovi, zasraným hajzlovi, ale na to jsem neměla náladu. Proč bych si měla připomínat toho zmetka, co mi voddělal dceru? No? Můžete mi to vysvětlit?“

To Morenová nemohla.

„Víte, že Arnold Maager bydlí v ústavu Sidonis?“ zeptala se místo toho.

Sigrid Maasová si odfrkla.

„Jasně že to vím. Ať si bydlí, kde chce, jen když na něj nebudu muset myslet. Anebo o něm poslouchat řeči.“

„Takže jste se bavily o něčem jiném?“ zkoušela to dál Morenová. „S Mikaelou.“

Sigrid Maasová pokrčila rameny.

„Už si to nepamatuju. Moc jsme toho neřekly. Taky byla pěkně drzá, to vám řeknu.“

„Drzá? Jakým způsobem?“

„Tvrdila, že to možná neudělal von.“

„Neudělal? Jak to myslíte?“

„No jo, mlela o tom, že mohla skočit z viaduktu sama a podobný žvásty. Moje Winnie? Cože? Samozřejmě jsem se naštvala, řekla jsem jí, ať drží hubu.“

„Řekla proč?“

„Co?“

„Jestli naznačila, že její otec by mohl být nevinný, musela to odněkud vědět.“

Sigrid Maasová uhasila cigaretu a okamžitě začala v krabičce lovit novou.

„To já sakra nevím. Ale jsou to kecy. Ona za ním byla ve cvokárně a mluvila s ním. Ten zasranej hajzl se to před vlastní holkou styděl přiznat. Jasně že to udělal. Vychrápat se se studentkou! Šestnáctiletou! S mojí Winnie! No dovedete si takovýho hajzla představit?“

Morenová se zamyslela.

„Co dělala pak?“

„Co?“

„Nevíte, kam Mikaela Lijphartová šla, když jste spolu domluvily?“

Sigrid Maasová si zapálila cigaretu a zamyslela se.

„Nevím,“ řekla nakonec. Morenová tiše čekala.

„Chtěla mluvit ještě s někým, myslím,“ neochotně po chvíli pokračovala Sigrid Maasová. „S Winniinými kamarády, k čemu jí to herdek mohlo bejt.“

Sigrid Maasová se zhluboka napila, polkla a zavřela oči.

„S kterými? Řekla jste jí nějaká jména?“

Sigrid Maasová kouřila a snažila se tvářit nonšalantně.

Jako by už neměla chuť něco dodávat.

„No tu padesátku jste si ještě moc nezasloužila,“ řekla Morenová.

„Pár jo,“ řekla Sigrid Maasová. „Nějaký jména jsem jí řekla… protože byla děsně dotěrná a ukecaná. Skoro jsem se jí nemohla zbavit. Tak jsem jí řekla, ať jde za Verou Saugerovou a dá mi pokoj.“

„Verou Saugerovou?“

„Super holka. Od školky byly s Winnie nejlepší kamarádky. Taky se mi čas od času ozvala, když mě všichni ostatní nechali ve štychu a když mě potkali na ulici, tak radši čuměli Pánubohu do prdele.“

Pánubohu do prdele? pomyslela si Morenová. To by se líbilo Reinhartovi.

„Takže jste Mikaele navrhla, ať jde za Verou Saugerovou?“

Sigrid Maasová kývla a dopila. Trochu se zamračila.

„A nevíte, jestli tam šla?“

„Jak to mám do prdele vědět? Jen jsem jí dala telefonní číslo. To stačí, koukejte vysmrknout tu padesátku, mám na práci důležitější věci než tady vysedávat.“

Morenová si řekla, že to ona taky. Podala ženě bankovku a poděkovala za pomoc. Sigrid Maasová si peníze vzala a beze slova odešla.

Vera Saugerová? pomyslela si Morenová. To mi zní povědomě.

28

„Van Rippe?“ zeptal se intendant Kohler. „A co o něm víme?“

Vrommel mávnutím zahnal mouchu, která si (nepochopitelně, jak si říkal aspirant Vegesack) velmi oblíbila komisařovu potem se lesknoucí pleš (jestli ona si ji neplete s hromadou hnoje, pomyslel si Vegesack a v duchu si řekl, že tohle si musí zapsat do sešitu).

„Víme, co víme,“ konstatoval komisař Vrommel a zbytek už četl z papíru. „Třicet čtyři let. Bydlel v Klimmerstoftu. Narodil se a vyrostl tady. Svobodný. Pracoval u Klingmanna v továrně na nábytek, pracoval tam čtyři roky. O moc víc se toho o něm říct nedá. Žádné stálé závazky. Před pár lety žil s nějakou ženou, ale nevydrželo jim to. Děti neměl. Pár sezón hrál fotbal, ale skončil, když si zranil koleno. Žádné záznamy v trestním rejstříku, nikdy se do ničeho nezapletl… pokud víme, neměl žádné nepřátele.“

„Taky chodil do kostela, chránil přírodu a přispíval Červenému kříži?“ zeptal se ten druhý inspektor z Wallburgu. Jmenoval se Baasteuwel, bylo mu kolem čtyřiceti a moc nedbal na upravený zevnějšek. A k Vegesackovi se doneslo, že prý má skvělou intuici. Každopádně to byl totální Vrommelův protiklad a sledovat jejich vzájemné antipatie byla naprostá slast. A k dovršení všeho ještě Baasteuwel kouřil jednu páchnoucí cigaretu za druhou a komisařovy vyřčené i nevyřčené protesty ho ani trochu nezajímaly. Policejní stanice snad sakra není žádná školka.

„O tom nám není nic známo,“ zahuhlal Vrommel. „Prozatím. Identi kovali jsme ho teprve dneska ráno a zatím jsme mluvili jen s pár jeho přáteli. Má bratra a matku, bratra jsme už zastihli, jede sem. Matka je na dovolené autem po Francii, vrací se zítra. Nejpozději pozítří.“

„Mobilní telefon?“ zeptal se Kohler.

„Negativní,“ odsekl Vrommel. „Víc se o Van Rippem dozvíme, až vyslechneme další lidi. Každpádně se zdá, že zmizel minulou neděli. Můžeme přejít k údajům od technika?“

„Proč ne,“ řekl Baasteuwel. Uhasil cigaretu a zapálil si novou.

Vrommel si posbíral papíry a kývl na aspiranta Vegesacka, který se napil minerálky a spustil.

Výklad mu trval asi deset minut. Tim Van Rippe zemřel někdy v průběhu neděle nebo pondělí minulý týden. Příčinou smrti bylo proniknutí ostrého, ale ne nutně naostřeného, zatím nespecifikovaného a neidentifikovaného předmětu – pravděpodobně kovového – do levého oka, odkud špička dál pronikla do mozku a narušila v něm tolik vitálních funkcí, že byl Van Rippe pravděpodobně klinicky mrtvý tak tři až šest vteřin po zásahu. Není ani tak nemyslitelné, že by tento fatální čin nemohl spáchat Van Rippe sám, v takovém případě by ale někdo – také zatím neznámý musel Van Rippeho zahrabat na pláži a musel by se zbavit zbraně.

Na místě, kde ho Henning Keeswarden a Fingal Wielki, chlapci ve věku šesti a čtyř let, našli, ležel tak zhruba týden. Není možné určit, jak dlouhá doba uběhla mezi okamžikem smrti a pohřbením, to aspoň tvrdí patolog doktor Goormann, pravděpodobně to ale moc dlouho nebylo.

Tolik k poznatkům lékařské vědy. Výsledky technického ohledání místa činu zatím z velké části nejsou hotové. Zhruba šedesátka více či méně zapískovaných předmětů byla odeslána na rozbor do kriminalistické laboratoře v Maardamu. S jistotou lze zatím říct jen to, že technici nenašli nic, co by mohlo být vražednou zbraní – ani nic, díky čemu by si policie o vražedné zbrani mohla vytvořit lepší obrázek.

Ani nic, co by ukazovalo na toho, kdo vražednou zbraň držel v ruce.

Oběť na sobě měla džíny, bavlněnou košili a slipy, naopak tělu scházely boty, ponožky a jakékoli osobní věci, ale o tom se technici ve zprávě ani nezmiňují, to je zjevné všem, kdo na místě činu byli.

Zakončil Vegesack, který na místě činu nebyl, svůj výklad a rozhlédl se kolem stolu.

„Alkohol v krvi?“ zeptal se Baasteuwel.

„Ne,“ na to Vegesack. „Zprávu ohledně obsahu žaludku dostaneme zítra.“

„Kdo ho viděl jako poslední?“

„V neděli ráno byl s jedním známým na rybách. Takže asi ten.“

„Už jsme ho vyslechli?“

„Jen telefonicky,“ řekl Vrommel. „Sejdu se s ním večer.“ Baasteuwel se netvářil moc spokojeně, ale na nic dalšího už se neptal.

„Asi se to stalo v noci?“ řekl Kohler po chvíli ticha.

„Ve dne pláž není zrovna liduprázdná, ne?“

„To ne,“ řekl Vegesack. „Za denního světla by bylo těžké tam jen tak nakráčet a někoho zabít.“

„No tak to prostě je,“ řekl Vrommel a znovu se ohnal po mouše. „To by stačilo. Mají naši hosté z Wallburgu nějaké nápady, kterými by nás chtěli obohatit? Pokud ne, pošlu vás pro dnešek domů. Jak jsem říkal, máme na programu ještě několik kratších výslechů, ale ty zvládneme s aspirantem sami.“

Intendant Kohler zaklapl blok a strčil ho do hnědé brašny, která vypadala, jako by pamatovala minimálně obě světové války. Baasteuwel si odklepl cigaretu do hrnku a podrbal se v modrošedých vousech.

„Fajn,“ řekl. „Tak my zase dorazíme zítra ráno v devět. A koukejte do té doby něco zjistit. Tohle je vražda, a ne pitomá dětská oslava.“

Vegesack zcela zřetelně slyšel, jak komisař zaskřípal zuby. Na žádnou odpověď se ale nezmohl a to bylo pravděpodobně dobře. Ani nikdo další se nechystal nic dodat, takže asi po půlminutě spolu v kanceláři osaměli.

„Ukliďte tady,“ řekl Vrommel. „A koukejte tady pořádně vyvětrat. Domů můžete jít, až to budete mít hotové.“ Vegesack se kradmo podíval na hodinky. Bylo za dvacet minut pět.

„A výslechy?“ zeptal se. „Co s nimi bude?“

„O ty se postarám já,“ řekl Vrommel a vstal. „Vy ukliďte a pak tady zamkněte. Uvidíme se zítra ráno. Dobrou noc, aspirante, a žádnému zatracenému reportérovi ani slovo, na to nezapomínejte.“

„Dobrou noc, pane komisaři,“ řekl Vegesack.

Když Vegesack dorazil do Strandterasse, čekala na něj Morenová s napůl vypitým pivem.

„Promiňte mi to zpoždění. Trochu se nám to protáhlo.“

„Vyšetřování vraždy chce svůj čas.“

Vegesack se jí neobtěžoval vysvětlovat, že musel spíš uklízet. Mávnutím si objednal pivo a posadil se.

„Užila jste si hezky další den dovolené?“ Morenová pokrčila rameny.

„Výtečně. Setkala jsem se s matkou té dívky.“

„Které?“

„Winnie Maasové.“

„Fakt? Sympatická paní.“

„Vy ji znáte?“

„Tu zná každý.“

„Chápu. No každopádně za ní minulou neděli byla Mikaela Lijphartová.“

Vegesack povytáhl obočí.

„No ty vole. A co vám o tom paní Maasová všechno pověděla?“

„Nic moc. Tvrdí, že s ní mluvila a pak ji poslala pryč. Za Verou Saugerovou, říká vám to jméno něco?“

Vegesack přemýšlel a číšník mu mezitím přinesl pivo.

„Ani ne. Kdo by to měl být?“

„Kamarádka Winnie. Aspoň to tvrdila její matka. Říkala, že jestli Mikaela chtěla vědět něco o Winnie, měla jít za Verou. Takže tam možná šla.“

Vegesack se zhluboka napil a na chvíli spokojeně přivřel oči.

„Dobrý,“ řekl. „Ale to už jsem věděl. Tak předpokládám, že jste zašla i za tou Verou?“

Morenová si povzdechla.

„Jistě. A bohužel. Viděla jsem se jen s její sousedkou, která jí zalévá kytky. Vera je na ostrovech a vrací se zítra. Myslím, že se tomu říká dovolená.“

„Touhle roční dobou moc lidí doma nebývá,“ přitakal Vegesack.

„To je fakt,“ řekla Morenová. „A co vy? Stihl jste něco zjistit? Co to vyhlášení pátrání?“

Vegesack zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že to nám žádné informace nepřineslo. Ta paní z Frigge tady dneska byla, ale vůbec si nebyla jistá, koho vlastně viděla, takže nám odmítala říct něco s jistotou. Na tom nádraží to klidně mohla být Mikaela Lijphartová, ale taky klidně někdo úplně jiný.“

„A nikdo další se neozval?“

„Ani ťuk,“ řekl Vegesack. „Ale taky jsem se na chvíli zaměřil na Sidonis. No a je diskutabilní, jestli jsem tam vlastně něco zjistil, ale slíbil jsem vám, že to zkusím.“

Vegesack se na chvíli odmlčel a mnul si spánky. Morenová čekala.

„Promluvil jsem si s pár lidmi odtamtud. Nikdo si nepamatuje, že by Maagerovi před tím jeho zmizením někdo volal. A že by ho někdo navštívil, aniž by si ho zaměstnanci všimli, to všichni naprosto vylučují. Ale kdyby ho někdo z ústavu chtěl unést… ať už z jakéhokoli důvodu… tak je tu i jednodušší cesta.“

„A jaká?“ zeptala se Morenová.

„Park,“ na to Vegesack. „Ten kolem ústavu, vždyť jste tam taky byla. Maager měl ve zvyku si tam každý den na pár hodin zajít. Schovat se v lese a odvléct ho, až by byl dost daleko od hlavní budovy, by nebyl problém. Není tam žádná zeď, aspoň ne kolem dokola celého areálu. Každopádně tam pošleme pár lidí, aby celé okolí prohledali, je možné, že Maager tam prostě někde leží v lese.“

Morenová neodpověděla. Chvíli mlčela a dívala se na tu samou pláž a moře jako Vegesack.

Stejní lidi, psi honící klacky, stejná dovolenková atmosféra. Ale Morenová měla stejně pocit, jako by posledních pár dní vrhlo na svět kolem podivný stín. Jako by se jí tenhle druh života přestal týkat.

„A proč by měl někdo chtít unášet Arnolda Maagera?“ Vegesack pokrčil rameny.

„To nevím. Každopádně zmizel a něco se stát muselo.“

„Manželka?“ zeptala se Morenová. „Sigrid Lijphartová? Co ta vůbec dělá?“

„Telefonuje každý den a ptá se, proč nic neděláme.“

„Jak reagovala na Maagerovo zmizení?“

„Těžko říct,“ řekl Vegesack a zamračil se. „Ji zajímá dcera. Myslím, že otázka, jestli její exmanžel žije nebo ne, je jí docela jedno. Zítra každopádně znovu oslovíme veřejnost. Prostřednictvím novin, televize a tak.“

Morenová se zase na chvíli zamyslela. Snažila se představit si Arnolda Maagera, ale viděla ho jen na pár starých fotografiích, takže bylo těžké udělat si o něm konkrétní představu. O to silněji vystupoval ten vlastní příběh, jeho čin, který spáchal před šestnácti lety… jako by čin dokázal víceméně zastínit svého pachatele, učinit ho nepochopitelným, neodpovědným, nebyla to tak zcela nerozumná úvaha a možná i trochu souvisela s tím stínem, který Morenová viděla vznášet se nad pláží. Musel být hrozně pokřivený, pomyslela si. Už tehdy.

„Hrozná historie,“ řekla pak. „Táta je pryč a holka je pryč. Můžete mi vysvětlit, co se sakra stalo?“

„Hm,“ povzdechl si Vegesack. „Já jsem o tom nestihl přemýšlet nějak moc do hloubky. Dneska jsem dělal hlavně na tom klukovi z pláže. Timu Van Rippem.“

„No jistě,“ řekla Ewa Morenová. „Jak to jde?“

„Jsme si jistí jen tím, že si nejsme jistí ničím,“ řekl Vegesack a dopil pivo.

„Hm,“ řekla Morenová. „Pokud se dobře pamatuju, je právě to výchozí bod všeho poznání.“

29

Aaron Wicker z lejnické redakce deníku Westerblatt neměl komisaře Vrommela příliš v lásce.

Pravděpodobně by tomu tak bylo za všech okolností, jenže Wicker k tomu měl své důvody. Od chvíle, kdy Vrommel začátkem devadesátých let provedl v redakci domovní prohlídku, choval k němu Wicker tak silnou zášť, že se to ani nesnažil nějak maskovat. Nebo analyzovat.

Sráč je sráč, říkával Wicker. A ne každý se umí chovat slušně.

Údajný důvod prohlídky byl, že policii někdo nahlásil bombu v redakci, takže bylo potřeba sídlo novin prohledat. Žádnou bombu nenašli, ale Wicker si byl jistý, že nikdo ani žádnou nenahlašoval. Policie se naopak snažila objevit jména informátorů, kteří redakci podávali zprávy o finančních nesrovnalostech na místní radnici. Tak to bylo a od té doby byla důvěra mezi oběma velmocemi ve městě nenávratně narušena. Minimálně po dobu, kdy se místní komisař bude jmenovat Vrommel.

Policie žádná jména stejně nenašla, protože Wickerovi se povedlo je vymazat, ale jen to pomyšlení, že policie je schopná tak radikálním způsobem porušit svobodu tisku, redaktora Wickera dovedlo celého roztřást zlostí. I po těch letech.

A teď byl nucený se zase jednou podřídit.

„Samozřejmě že víme, kdo je oběť,“ řekl komisař Vrommel.

„Bravo,“ na to Wicker.

„Ale bohužel vám to jméno nemůžu prozradit.“

„A proč ne?“

„Protože se nám zatím nepovedlo spojit se s příbuznými oběti.“

„Masová média mají schopnost šířit zprávy velmi rychle,“ řekl Wicker. „Jestli máte teda porouchané telefony. Kromě toho sami víme, jak se máme chovat.“

„To si dovedu představit,“ řekl Vrommel. „Ale my s komunikačními technologiemi nemáme žádný problém. Zrovna teď například do telefonu mluvím, i když bych měl na práci mnohem důležitější věci. Ode mě se rozhodně žádné jméno nedozvíte.“

„Ale já si ho stejně zjistím.“

„V takovém případě vám zakazuji ho zveřejňovat.“

„Zakazujete? Odkdy tu máme oficiálně vyhlášenou cenzuru? Ne že by mě to překvapilo, ale muselo mi to nějak uniknout.“

„Není to to jediné, co vám uniklo,“ kontroval komisař.

„Vypadá to, že nemáme na starosti jen dohlížení nad dodržováním práva. Jelikož se nehodláte chovat v souladu s vlastními etickými kodexy, musíme to za vás dělat my. A já mám dost práce, měl jste na srdci ještě něco, pane redaktore?“

Jedině tak infarkt, pomyslel si Wicker. Žádný div. Praštil sluchátkem, chvíli přemýšlel a pak se rozhodl vyslat do terénu Selmu Perhovensovou.

Selma Perhovensová byla jedinou Wickerovou kolegyní, sice pracovala jen na částečný úvazek, ale jestli v celé Lejnici – nebo klidně Evropě – existovali třeba jen dva lidi, kteří totožnost toho mrtvého na pláži znali, byla Selma člověk, který je najde během několika hodin. Pokud se v ní Wicker nepletl.

První vražda za šestnáct let a místní noviny ani neví, jak se jmenuje oběť! Do hajzlu!

Wicker si vzal dva prášky na snížení krevního tlaku a začal hledat Selmino telefonní číslo.

Ewa Morenová si zašla na večeři do restaurace Chez Vladimir a slíbila si, že to bylo poprvé a naposledy. Předpokládala, že stejně se rozhodli i zbylí tři hosté, masový quiche se salátem, který si objednala – a po dlouhém čekání i dostala a pokoušela se sníst –, rozhodně nelákal k opakovaným návštěvám tohoto podniku.

A nelákalo ani víno, i když v ohledu kyselosti a trpkosti velmi dobře ladilo s chladným číšníkem. Morenová poděkovala šťastné hvězdě, že si objednala jen jednu skleničku.

Každopádně otázka, jestli je zítřek její poslední den strávený v Lejnici, byla otevřená.

Anebo možná ani nebyla otevřená. Jet domů zrovna teď? pomyslela si, zatímco neradostně polykala poslední hlt kyselého vína. Když tu zmizeli dva lidi a je tu neobjasněná vražda na pláži? Opravdu se takhle ptá kriminální inspektorka Ewa Morenová? První svobodná žena světové historie?

Musela se tomu nesmyslu usmát.

Rozhodnu se zítra, řekla si. Večer si na pokoji dám konvici silné kávy a pak si budu třít spánky tak dlouho, dokud si do nich neudělám díru nebo dokud mě něco nenapadne. Ale nebylo by špatné už zítra ležet ve vlastní posteli.

Ze všeho nejdřív si na prázdnou stránku v bloku napsala jména všech, kterých se kauza týkala.

Winnie Maasová

Arnold Maager

Mikaela Lijphartová

Vypadalo to úhledně. Pak po krátké úvaze doplnila ještě další jméno.

Tim Van Rippe

Ne že by s tím měl něco společného, ale tak zavraždili ho. Potom napsala ještě další dvě.

Sigrid Maasová

Vera Saugerová

Za jména Mikaely Lijphartové a Arnolda Maagera napsala otazník, za jméno Tima Van Rippeho křížek a u toho přemýšlela. Za zbylá dvě jména nenapsala nic. Hlavně systematicky, Holmesi, pomyslela si a snažila se srovnat si to v hlavě. Napila se kávy, kterou jí paní domácí uvařila jen velmi neochotně a za drahé peníze. Tak dál!

Co vím? Souvisí spolu ta jména nějak? Všechna? Některá? Jak?

Vera Saugerová s těmi ostatními celkem neměla co dělat – s mrtvými a zmizelými –, byla jen spojnice. Informátor, žádná záhada. Tu bylo potřeba nechat stranou. A najednou Morenová věděla, odkud to jméno zná.

Bylo v některém z přepisů výslechu, do kterých ji aspirant Vegesack nechal nahlédnout, že?

No ano, bezpochyby. Morenová už nevěděla, v jaké souvislosti, ale Vera Saugerová tam byla, tím si najednou byla naprosto jistá, i když se spánků ještě téměř nedotkla. A celkem vzato na tom nebyl žádný div. Sigrid Maasová za ní přece Mikaelu Lijphartovou poslala, a jestli Veru vyslýchali v souvislosti s událostmi z roku 1983, jen to potvrzovalo, že se s Winnie Maasovou musela znát.

A že Sigrid Maasová aspoň v tomhle ohledu mluvila pravdu.

Morenová přešla k horním třem jménům. Dva zmizelí, jeden zavražděný.

Co se stalo s Mikaelou Lijphartovou, bylo naprosto nepochopitelné. Dřív než nad ní se Morenová zamyslela nad jejím otcem. Co se asi tak mohlo stát jemu?

V podstatě dvě věci.

Maager buď ze Sidonisu odešel z vlastní vůle – pokud ještě měl nějaké zbytky vůle.

Anebo za tím vězelo něco jiného. Někdo ho chtěl odklidit z cesty.

Proč? Proč by někoho měl ohrožovat zrovna Arnold Maager?

Na tuto otázku samozřejmě existovala jen jediná odpověď. Nějak to souvisí s tou starou záležitostí. Maager mohl vědět, co se před šestnácti lety skutečně stalo, a to mohlo být nebezpečné pro někoho, kdo… no co?

Pro někoho, kdo v tom měl prsty, ne-li víc.

Stop, pomyslela si Morenová. Jdu na to moc rychle. Čisté spekulace. Není snad mnohem pravděpodobnější, že Maager odešel z ústavu sám? Tak například si zabalil tašku. Motivace k útěku byla samozřejmě naprosto nejasná, ale bylo zřejmé, že to nějak souvisí s dceřiným zmizením. V jeho životě neexistoval žádný jiný stimul, který by ho dovedl k něčemu takovému pohnout.

Kecy, pomyslela si. Co vím o psychice Arnolda Maagera? O pohnutkách jiných lidí? Vůbec nic.

No ale stejně. Morenová cítila, že právě takhle se to skutečně mohlo odehrát. Prostě z ústavu utekl, třeba v zoufalé snaze dceru najít… jako zestárlý a šílený král Lear v honbě za svou Cordelií. To by přece bylo možné, ne? Morenová vypila půl šálku kávy a mnula si spánky. Bolely ji z toho kořínky vlasů, ale těm to taky neuškodí.

Když už ji nic pořádného nenapadlo, obrátila stránku v bloku a začala si jeden po druhém sepisovat svoje závěry. Chvíli to trvalo a možná to ani nebyly pořádné závěry. Spíš taková terapie. Myšlenkové cvičení pro mentálně zaostalou inspektorku, pomyslela si Morenová. Při práci začaly na okenní parapety dopadat první kapky deště a mladý pár z vedlejšího pokoje se začal milovat.

Morenová minutu nebo dvě poslouchala. Déšť i milování. Všechno má svůj čas, pomyslela si filozoficky a povzdechla si. Zapnula si rádio, aby ji zvuky nerušily, a nalila si další kávu. Když skončila, přečetla si, co napsala, a musela konstatovat, že to na problému nic nezměnilo.

Co se stalo s Mikaelou Lijphartovou? Co se stalo s jejím otcem?

A ta mrtvola na pláži? Má ten s tím něco společného?

Zítra večer si promluvím s Verou Saugerovou, pomyslela si Morenová. A dostanu se dál.

Ale co když za ní Mikaela vůbec nebyla, spekulovala Morenová dál. Co by to znamenalo? A co v takovém případě udělám?

A co bude dělat celý zítřek až do večera? Koupat se a opalovat?

V dešti? Teď pršelo pořádně. Rozhodně už nemůže dál trýznit ubohého Vegesacka, to je jasné. Když sama vůbec na nic nepřišla, přestože se Vegesack tak snažil… jsou jisté hranice. Na druhou stranu by se dalo debatovat o tom, co lejnická policie vlastně sakra dělá?

Takže co bude dělat? Možná se trochu pohrabe v minulosti? Třeba v událostech roku 1983?

A kde? Kde se bude hrabat? Koho se zeptá tentokrát?

Najednou Morenová pocítila obrovskou únavu, ale vypila zbytek kávy v hrnku a potlačila ji. No? pomyslela si. Koho? Na koho se má obrátit? Všichni, kdo u toho tehdy byli, samozřejmě něco věděli, více či méně, ale jí by se hodil trochu zasvěcenější pohled.

Dlouho netrvalo, než Morenovou napadla velmi vhodná možnost.

Samozřejmě tisk. Lokální deník. Westerblatt, věděla, jak se noviny jmenují a kde sídlí, protože kolem nich párkrát šla na pláž.

Spokojená s tímto rozhodnutím vylila zbytek kávy do dřezu a šla si lehnout. Bylo čtvrt na jednu a ji najednou napadlo, že jí Mikael Bau celý večer nezavolal.

Ještě že tak, pomyslela si a zhasla. Tak docela přesvědčená o tom ale nebyla.

30

31. července 1999

Redakce deníku Westerblatt sestávala ze dvou stísněných místností na Zeestraat. Zadní místnost byla vlastní pracovna a většinu plochy tu zabíraly dva velké psací stoly přiražené k sobě a pokryté počítači, tiskárnou, faxem, telefony, kávovarem a neroztříděnými haldami papírů, tužek, poznámkových bloků a všemožnými novinářskými proprietami. Police od podlahy ke stropu přetékaly knihami, složkami a starými novinami, všemu pak vévodil starý americký větrák, který přestal fungovat někdy v létě 1977.

V přední místnosti byl pult, kde obyčejní spořádaní občané mohli podávat inzeráty, platit předplatné a stěžovat si na všechno, co v novinách stálo.

Anebo nestálo.

Ewa Morenová vstoupila do kanceláře v deset hodin a dvacet minut, venku lehce pršelo. Za pultem stála tmavovlasá žena zhruba v jejím věku, vypadala dost energicky a na někoho ječela do telefonu, který držela skřípnutý mezi ucho a rameno, při hovoru si zároveň něco psala a ještě listovala v novinách.

To je aspoň multitasking, pomyslela si Morenová. Žena jí kývla na pozdrav a Morenová si sedla na červenou plastovou židli a čekala, až novinářka aspoň domluví.

Žena domluvila a z poměrně peprné závěrečné věty hovoru Morenová vyrozuměla, že se přítomností cizí osoby nenechala vyvést z rovnováhy.

„Debil jeden,“ konstatovala žena, když to položila.

„Promiňte mi ten výraz, jak vám můžu pomoct?“

Morenová si nebyla úplně jistá, jak má postupovat, ale něco v ženině jasném pohledu a ostrém jazyku jí říkalo, že bude nejlepší vyložit karty na stůl. Taky bylo těžké lhát někomu stejného pohlaví a věku, tohle Morenovou napadlo už mockrát předtím. Téhle paní asi nebude jednoduché jen tak něco namluvit, a pokud je s ní člověk na nože hned od začátku, nejspíš to už nenapraví.

„Ewa Morenová, kriminální inspektorka,“ řekla proto.

„Přicházím s takovou zvláštní věcí. Potřebovala bych mluvit s někým, kdo zná případ Winnie Maasové z roku 1983… a kdo by na mě měl chvíli čas.“

Žena povytáhla obočí a zatvářila se zamyšleně.

„Tak to jste tady správně,“ řekla. „Selma Perhovensová. Ráda vás poznávám.“

Podala jí ruku přes pult a Morenová ji stiskla.

„Takže policistka?“

„Na dovolené,“ řekla Morenová. „Nejsem ve službě.“

„Záhadné,“ řekla Selma Perhovensová. „Já bych taky potřebovala od policie něco vědět. Kdybyste mi pomohla, mohly bychom tomu říkat křesťanská výměna.“

„Proč ne?“ řekla Morenová. „O co jde?“

„Hm. Šéf mi dal za úkol zjistit jméno mrtvoly, kterou v pondělí vyhrabali na pláži. Znáte ho?“

„Jasně,“ řekla Morenová.

Selmě Perhovensové spadla brada, ale rychle ji zase zvedla.

„No ty vole…“

„Znám jméno,“ řekla Morenová. „Sice jsem tady inkognito, ale do lecčehos tu vidím.“

„Taky bych řekla,“ podotkla Selma Perhovensová a rychle obešla pult. „Asi to tady na chvíli zavřeme.“

Stáhla roletu na dveřích s výplní z mléčného skla a zamkla. Pevně popadla Morenovou za předloktí a vedla ji do zadní místnosti.

„Prosím, posaďte se.“

Morenová z vykázané židle sundala stoh novin, plechovku coca-coly a pytlík bonbónů a sedla si. Selma Perhovensová si sedla naproti a složila hlavu do dlaní.

„Jak mám vědět, že jste fakt od policie?“ Morenová jí ukázala průkaz.

„Fajn. Omluvte mou podezíravost vůči bližním. Profesní deformace. Měla bych se víc spoléhat na intuici.“

Žena se usmála. Morenová jí úsměv oplatila.

„Důvěřivost už se dneska moc nenosí. Tak já vám nejdřív řeknu, proč jsem přišla, a pak vám prozradím to jméno. Souhlasíte?“

„Fair deal,“ řekla Selma. „Kávu?“

„Ráda,“ na to Morenová.

A vzala to hezky od začátku. Od cesty vlakem a setkání s plačící Mikaelou až po včerejší pochybný pokus o celkovou analýzu v penzionu. Vynechala jen Franze Lampeho-Leermanna a Mikaela Baua, protože ti s tím opravdu neměli co dělat – ani s případem, ani jeden s druhým. Celá rekapitulace jí zabrala asi čtvrt hodiny. Selma Perhovensová ji ani jedinkrát nepřerušila, stihla ale vypít dva a půl hrnku kávy a popsat čtyři stránky v bloku.

„No ty vole,“ řekla, když Morenová domluvila. „No, myslím, že jste přišla za správnou osobou, jak už jsem říkala. Hm. V době, kdy probíhal soudní proces s Maagerem, jsem akorát dělala praxi… bylo mi devatenáct, ale celou dobu jsem chodila k soudu a poslouchala všechna jednání. Samozřejmě jsem o tom sama do novin nepsala, to dělal Wicker, ale každý večer po mně chtěl, abych to zkusmo taky sepsala, otrokář jeden. Takže si na to pamatuju dobře a nebylo to nic pěkného.“

„To jsem taky pochopila,“ řekla Morenová.

„Kromě toho…,“ řekla Selma Perhovensová a pak na chvíli zaváhala. „Kromě toho jsem o tom soudu měla svoje pochybnosti, řekla bych, ale šlo to jako po másle a já byla tou dobou ještě úplný zelenáč.“

Morenová cítila, jak v ní něco zapadlo na svoje místo.

„Pochybnosti? Jaké?“

„Žádné konkrétní, ale celé to byla jen taková stafáž. Divadlo. Hra na soud, která byla napsaná dávno předtím, než soud začal. Ta holka byla mrtvá, vraha našli s jejím tělem na klíně. Ten to měl spočítané od začátku, v očích všech byl tak vinný, jak to jen jde. Učitel zbouchne žačku a pak ji zabije. To léto jsme bez problému rozprodávali celý náklad.“

„Jak se hájil? Pro co se jeho advokát rozhodl?“

„Nepříčetnost.“

„Nepříčetnost?“

„Ano. Jiná strategie ani nebyla možná. Advokát se jmenoval Korring. Maager se přiznal jeho prostřednictvím, on sám neřekl za celý proces snad ani slovo.“

Morenová chvíli přemýšlela.

„A proč si myslíte, že to možná nebylo tak, jak to všichni prezentovali? Protože to jste si o tom teda myslela?“

Selma Perhovensová pokrčila rameny.

„Nevím. Možná to byla jen mladická revolta. Nelíbil se mi ten konsenzus a nelíbí se mi doteď. Věřím spíš kauzám, kde se nejdřív ukazují rozporuplné možnosti. Ale páni, co znamená to všechno, co jste mi tady teď řekla? Co se té ubohé holce mohlo stát?“

„S tím bych právě potřebovala pomoct,“ povzdechla si Morenová. „Už nad tím přemýšlím pěkných pár dní a přišla jsem jen na to, že to nějak musí souviset s tou starou věcí. Že na té vraždě možná bylo něco jinak… třeba se všechno pořádně nevysvětlilo… Mikaela Lijphartová mluví poprvé po šestnácti letech se svým otcem. Vrahem s velkým V. Pak začne obcházet lidi v Lejnici… myslím, že jich nakonec asi bylo víc. A pak zmizí.“

„A po ní zmizí táta. Proč jsme sakra tohle všechno nenapsali? Zveřejňovali jsme pátrání po té holce, ale bez všech těchhle informací.“

„Spolupracujete dobře s místní policií?“ zeptala se Morenová.

Selma Perhovensová se zasmála.

„Dobře? Vedeme zákopovou válku, proti které je západní fronta dětská hra.“

„Chápu,“ řekla Morenová. „Vrommel?“

„Vrommel,“ potvrdila Selma Perhovensová a zatvářila se bezmocně.

Z přední místnosti se ozvalo opatrné zaklepání na dveře, ale Selma ho s odfrknutím ignorovala. Morenová se rozhodla změnit téma.

„Měl Maager tou dobou vůbec něco na své straně?“ zeptala se. „Existovala nějaká podezření vedoucí jiným směrem?“

Selma Perhovensová okusovala tužku a zamyslela se.

„Ne,“ řekla. „Aspoň pokud se pamatuju. A všichni lidi do jednoho byli proti němu. A tím myslím opravdu všechny.“

Morenová kývla.

„Někde jinde by ho zlynčovali,“ řekla Selma.

„Chápu.“

Morenová podobný postřeh neslyšela poprvé a v duchu se ptala, jak by se v takové situaci asi zachovala ona. V atmosféře, která musela panovat. Ale možná bylo nejjistější si takovou otázku neklást. Bylo samozřejmě nejhezčí si představovat, že člověk sám by se do něčeho jako lynčování nikdy nezapojil a že je za všech okolností schopný uchovat si vlastní úsudek a integritu.

„Ale co si vlastně myslíte?“ zeptala se Selma Perhovensová. „Že to udělal někdo jiný? Na to zapomeňte, to je nemožné. Vždyť on ji držel v náručí a brečel.“

Morenová si povzdechla.

„A nemohla skočit?“

„A proč by se přiznával?“

Dobrá otázka, pomyslela si Morenová. Tak jinak.

„Který lékař prováděl pitvu?“ zeptala se, aniž přesně věděla proč.

„DeHaavelaar,“ řekla Selma Perhovensová. „Starý deHaavelaar, tou dobou měl na starosti snad všechno. Porody, nemoci, pitvy. Myslím, že fušoval i do veterinařiny. Ano, jeho slovo platilo. Jako slovo boží. Ale ten u soudu nebyl, nebylo to potřeba.“

„Nebylo to potřeba?“ podivila se Morenová. „Jak to?“ Selma Perhovensová rozhodila rukama.

„To já nevím. Jen přečetli jeho zprávu. Soudce, myslím. Asi měl doktor jinou práci.“

Morenové proletěl hlavou záblesk tušení. Zleva doprava, a právě tahle podivnost – že zaregistrovala směr myšlenky – potlačila její vlastní obsah. Aspoň tak to vnímala. Takové znamení pronesené formou, kterou neuměla rozklíčovat. Zvláštní.

A hned vzápětí před sebou na zlomek vteřiny spatřila u stolu komisaře Van Veeterena, jak se na ni dívá. Nebo se do ní spíš zavrtává pohledem. Podivné, pomyslela si. Nejsem na krvácení do mozku ještě moc mladá?

„Chápu,“ řekla a zhluboka se nadechla. „A ten doktor je ještě tady ve městě?“

„DeHaavelaar? Jistě. Ve městě, a dokonce i naživu. Jestli se nepletu, táhne mu už na osmdesát, ale pořád ještě chodí venku a trousí cynické poznámky. Proč se ptáte?“

„Ani nevím,“ přiznala Morenová. „Jen mi něco blesklo hlavou.“

Selma Perhovensová ji chvíli zmateně pozorovala. Pak praštila rukou do bloku.

„Hodlám o tom napsat, máte něco proti?“ Morenová zavrtěla hlavou.

„À propos,“ vzpomněla si Selma Perhovensová. „Myslím, že jsme měly dohodu. Ten kluk na pláži, jak se teda jmenuje?“

„No jistě,“ řekla Morenová. „Van Rippe. Jmenoval se Tim Van Rippe.“

Selma Perhovensová se zamračila.

„Van Rippe? To je mi povědomé. I když ne, asi ho neznám. Jste si tím jistá?“

„Myslíte si, že tady novinářce vykládám falešná jména obětí vraždy?“ zeptala se Morenová.

„Sorry,“ řekla Selma Perhovensová. „Zapomněla jsem, že se nebavím s naší místní policejní mafií. A z jiného soudku, co takhle zajít na oběd? Možná přijdeme na něco zásadního, když spořádáme trochu proteinů.“

Morenová se podívala na hodinky a kývla.

„Za zkoušku nic nedáme,“ řekla.

Bývalý místní doktor Emil deHaavelaar bydlel v ulici Riipsvej. Ve velké patricijské vile mezi dunami, tam se ale s Morenovou sejít odmítl. Pokud jde opravdu jen o maličkost, jak mu tvrdila, mohl by s ní prohodit pár slov v kavárně Thurm trochu později odpoledne, až si odbyde návštěvu u dentální hygienistky a nechá si odstranit zubní kámen.

Třeba ve čtyři hodiny, pokud to paní vyhovuje. Morenová nabídku přijala, rozloučila se a vrátila ke stolu a Selmě Perhovensové.

„Bručoun?“ zeptala se.

„Aristokrat,“ na to Perhovensová. „Poslední z posledních, pokud uvěříte jeho řečem. Když mu před pár lety vyšla knížka, dělala jsem s ním rozhovor. O čtyřech desítkách let, po které tady ve městě působil jako lapiduch, tak se to fakt jmenovalo. Lupou lapiducha. Strašná slátanina a já jsem to musela celé přečíst. Hraničilo to až s rasismem. Bydlí sám, jen se služkou a dvěma psy. Dvanáct pokojů a tenisový kurt, můj typ to tedy rozhodně není. Jak dlouho tady vlastně zůstanete? Dokud to všechno nevyřešíte?“

Morenová pokrčila rameny.

„Chtěla jsem jet domů zítra,“ řekla. „Jen si večer ještě chci promluvit s tou Verou Saugerovou. Pokud se tedy objeví. Vlastně ani nevím, proč se tady v tom šťourám. A taky nemůžu donekonečna bydlet v penzionu. Policejní plat nedovoluje zrovna žádné výstřelky, i když se člověk rozhodne bydletu paní Dombrowské.“

Selma se kysele usmála.

„Normálka,“ řekla. „I já jsem nešťastně zamilovaná do peněz, když se nad tím tak zamyslím. A vždycky mě zklamou a nechají mě ve štychu, když je nejvíc potřebuju. Kdybyste tu chtěla zůstat ještě nějakou dobu, můžete spát u nás. Mám jedenáctiletou dceru, ale žádného chlapa, co by nás rušil, měla byste pokoj pro sebe.“

„Díky,“ řekla Morenová a najednou k té energické novinářce pocítila vlnu sympatií. „Uvidíme, jaká bude situace zítra.“

Selma Perhovensová jí dala vizitku a podívala se na hodinky.

„Do prdele! Nestihnu to na výstavu poníků v Moogensballu. Musím běžet!“

Když Selma odešla, Morenová ještě chvíli zůstala a uvažovala, jestli má zavolat Vegesackovi. Jen aby jí podal hlášení.

Po zralé úvaze se rozhodla nechat to na večer.

Doktor deHaavelaar si objednal koňak a sklenici mléka. Morenová se spokojila s cappuccinem.

„Na udržení rovnováhy,“ vysvětlil jí doktor, když číšník přišel s podnosem. „Rovnováha v těle je nejdůležitější, když se hodláte dožít stovky.“

Morenová ani chvíli nepochybovala o tom, že Emil deHaavelaar se té stovky dožije. Sice mu do ní ještě dvacet let chybělo, ale vypadal jako dobře oblečený medvěd grizzly. Měl široká ramena, byl podsaditý a působil jako rozmazlená filmová hvězda. Bílé vlasy měl husté a zčesané dozadu, vousy husté a pěstěné. Barva jeho pleti svědčila o tom, že na slunci tráví tolik hodin, aby přečkal jakkoli dlouhou zimu. Morenová si vzpomněla, že Perhovensová o doktorovi tvrdila, že se „rád natřásá“, a v duchu si říkala, proč to asi řekla.

„Pokud má vůbec smysl strávit tak dlouhou dobu v tomhle blázinci,“ dodal doktor a usrkl koňaku.

„Hm,“ na to Morenová, „to je diskutabilní.“

„A co byste vlastně ráda?“ zeptal se. Morenová chvíli váhala.

„Mluvit o Winnie Maasové,“ řekla pak.

Doktor praštil skleničkou o stůl. Špatný začátek, pomyslela si Morenová. Škoda.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Ewa Morenová. Jak jsem vám říkala do telefonu. Kriminální inspektorka.“

„Ukažte mi legitimaci.“

Morenová ji vytáhla a podala mu ji. Doktor si nasadil brýle s velmi tenkými a pravděpodobně velmi drahými obroučkami a pozorně průkaz zkoumal. Pak ho vrátil a brýle si sundal.

„Ví o tomhle komisař?“ Morenová se na chvíli zamyslela.

„Ne,“ řekla.

Doktor vypil koňak na jeden zátah. A zapil ho půlkou sklenice mléka. Morenová usrkla kávy a čekala.

„A proč se sakra chcete hrabat ve dvacet let staré záležitosti?“

„Šestnáct,“ na to Morenová. „Chci se jen zeptat na několik úplně jednoduchých otázek. Proč vás to tak rozrušilo?“

Doktor se naklonil přes stůl.

„Mě to nerozrušilo,“ řekl. „Mě to nasralo. Ani nejste odsud z města, vůbec nic o tom nevíte a já vám na nic neodpovím. Místo toho o tomhle všem řeknu komisaři.“ Doktor vstal, prsty si přejel po vousech a odkráčel.

No ty vole, pomyslela si Morenová. Opravdu o něm Selma Perhovensová mluvila jako o aristokratovi?

31

Během odpoledne a večera se Morenové prudce zhoršila nálada.

Možná to souviselo s deštěm, který se na město valil od jihozápadu v neustálém proudu. Snažila se číst si v nepohodlné posteli v penzionu, ale nemohla se soustředit na nic, co nesouviselo s Mikaelou Lijphartovou a vším tím humbukem kolem.

Nebo s ní.

Co tady dělám? ptala se v duchu. Co to vyvádím? Inspektorka na dovolené! Že by opravář kol veškeré své těžce vysloužené volno věnoval opravování kol zadarmo? Nejsem normální.

Zavolala Claře Mietensové, ale její věrná kamarádka pořád ještě nebyla doma. Zavolala na policejní stanici, ale aspirant Vegesack byl zaneprázdněn služebními záležitostmi. Zavolala na linku předpovědi počasí a dozvěděla se, že nad Atlantikem čekají další vlny deštivého počasí.

Super, pomyslela si Morenová a počtvrté se dala do čtení stejné stránky.

V sedm večer prvně vytočila číslo Very Saugerové. Nikdo to nezvedl. O půl hodiny později to zkusila znovu a celý večer v tom pokračovala se stejnými rozestupy.

Po pokusu v půl deváté přemýšlela, že by se zašla někam najíst, ale nakonec si to rozmyslela. Neměla chuť riskovat něco jako ten včerejší pochybný quiche. Místo toho udělala dvě stě sklapovaček a čtyřicet kliků, o dvě hodiny později se šla sprchovat a ve sprše přemýšlela, co proboha doktora deHaavelaara mohlo tak strašně naštvat. K žádnému výsledku nedospěla. Žádný div, když se ani k žádnému dospět nedalo, pomyslela si. Nemělo cenu z tak zkratového jednání dělat nějaké závěry. Něco poznat zrovna z tohohle? Nesmysl. To by snad mělo dojít i poněkud zmatené inspektorce.

A osmdesátníci nejednají vždycky logicky, i když vypadají jako upravený grizzly a vůbec se nenatřásají.

Tohle je naposled, pomyslela si, když pár minut po jedenácté vytáčelo číslo Very Saugerové. Jestli to nezvedne teď, vzdávám to.

Zvedla to po třetím zazvonění.

„Vera Saugerová.“

Díky, pomyslela si Ewa Morenová. Hlavně ať je ochotná se mnou mluvit. I když už je pozdě.

A ať mi taky řekne něco nového.

Vera Saugerová byla další nezadaná žena zhruba ve věku Ewy Morenové.

Budou za deset let v Evropě ještě vůbec nějaké děti? pomyslela si Morenová, když ji Saugerová pustila do bytu v Lindenstraat. Nebo ženy prostě upustí od možnosti se rozmnožovat? Jak to říkal Mikael Bau? Že bude objímat studený kámen?

Morenová zaplašila nežádoucí úvahy a sedla si ke stolu, na který její hostitelka donesla čaj a drobné, tmavě červené koláčky, které vypadaly jako bradavky. Nevadilo jí, že Morenová chtěla přijít, i když už byla skoro půlnoc a Saugerová vypadala, jako by se po několika dnech na ostrovech potřebovala pořádně vyspat. Když se Morenová v telefonu zmínila o Mikaele Lijphartové, obratem jí řekla, ať radši přijde k ní domů.

Prý bude lepší vidět, s kým to vlastně mluví. Morenová měla na věc stejný názor.

„Takže se pořád ještě pohřešuje?“ zeptala se, když rozlila čaj do modrých hrnků s velkými žlutými srdíčky. Určitě z nějakého švédského obchodu s domácími potřebami, pomyslela si Morenová.

„Vy o tom víte?“ zeptala se Morenová.

Vera Saugerová se na ni překvapeně podívala.

„Samozřejmě že to vím. Proč se ptáte? Kdo vlastně jste?“ Morenová jí ukázala průkaz a v duchu počítala, kolikrát už ho dneska vytáhla. Třikrát, pokud se nepletla.

„Vy jste tady ve městě nová?“ zeptala se Vera Saugerová. „Neznám vás. Ne že bych měla nějak často co do činění s policií, ale…“

„Jsem z Maardamu,“ řekla Morenová. „Tady jsem na dovolené. Ale s tou dívkou jsem se potkala, než zmizela.“

Vera Saugerová vágně kývla.

„A vy nejste v kontaktu s policejní stanicí?“

„Občas,“ řekla Morenová. „Proč se ptáte?“

Vera Saugerová pomalu míchala čaj a tvářila se čím dál zmateněji.

„Protože jste se divila, že o tom vím,“ řekla.

„No a?“

„Jasně že to vím. Vždyť jsem před odjezdem do Werkeney byla na policii a říkala jsem jim, že u mě byla.“ Uplynuly dvě vteřiny. Pak si Morenová vzpomněla, že se Vegesack o něčem takovém před pár dny zmiňoval.

Prý přišla nějaká žena kvůli tomu pátrání, ale nic moc jim neřekla. Neříkal něco takového?

No ano, pokud ji paměť neklame. Jedna byla z Lejnice a druhá z Frigge. A ta z Lejnice byla tedy právě tahle Vera Saugerová, která si zrovna strká do pusy bradavkový koláček?

Morenová měla najednou pocit, že se jí úplně zkratoval mozek. Jediné, čím si byla naprosto jistá, bylo, že něco je špatně.

I mimo rámec její hlavy.

„To mi… to mi muselo nějak uniknout,“ řekla a pokusila se o omluvný úsměv. „A co jste jim vlastně řekla?“

Vera Saugerová dojedla, a než odpověděla, zastrčila si za pravé ucho pramen světlých vlasů.

„No že tady byla. Je divné, že to nevíte.“

„Řekla jste, že za vámi Mikaela Lijphartová byla na návštěvě?“ zeptala se Morenová. „To mi tím chcete říct?“

„No jistě,“ řekla Vera Saugerová.

„Že jste s ní tu neděli před… deseti dny mluvila?“

„Ano.“

Morenová mlčela a v hlavě jí vykrystalizovala další otázka.

„A komu jste to říkala?“

„Komu? No přece komisaři Vrommelovi.“

„Chápu,“ na to Morenová.

Nebyla to tak docela pravda, ale to bylo jedno. Teď bylo důležitější dostat se dál.

„A o čem s vámi Mikaela chtěla mluvit?“

„Samozřejmě že o svém otci,“ řekla Vera Saugerová.

„O tom, co se stalo před šestnácti lety. Zrovna nedávno se o tom dozvěděla.“

„To vím,“ kývla Morenová. „A co od vás chtěla vědět?“ Vera Saugerová znovu zaváhala.

„Já vlastně pořádně nevím,“ řekla. „Nebyla úplně konkrétní a mluvily jsme spolu jen chvíli. To matka Winnie jí o mně řekla. Myslím… myslím, že měla za to, že její otec je nevinný. Na rovinu to neřekla, ale měla jsem z toho takový dojem. Zrovna den předtím s ním mluvila. V sobotu. Muselo to být těžké… pro oba.“

„A Arnold Maager snad dceři řekl, že Winnie Maasovou nezabil?“

„Nejsem si jistá,“ řekla Vera Saugerová. „Jen to naznačila. Ale asi by nebylo nic divného, kdyby jí něco v tom smyslu řekl… aby před ní vypadal trochu lépe. To mě tak napadlo.“

Morenová o tom chvíli uvažovala.

„Já jsem byla taky na tom odporném večírku u Gollumsena,“ pokračovala Vera Saugerová. „A s Winnie jsme byly kamarádky. Ale ne tak blízké, jak tvrdí její matka. Dřív ano, ale tou dobou už ne. Nějak jsme se jedna druhé vzdálily.“

„To se stává,“ řekla Morenová. „Ale copak Mikaela Lijphartová nechtěla vědět nic konkrétního? Nic jiného než zcela obecné věci?“

Vera Saugerová se zamyslela a vzala si další bradavku.

„Ptala se na Winniiny známosti,“ řekla. „Chtěla vědět, s kým chodila, než se stala ta věc s Maagerem.“

„Proč to chtěla vědět?“

„To netuším. Mluvily jsme spolu tak maximálně patnáct, dvacet minut. Trochu jsem spěchala.“

„Ale jména těch chlapců jste jí řekla?“

„Pár ano.“

„A která?“

Vera Saugerová se zamyslela.

„Claus Bitowski,“ řekla. „A Tim Van Rippe.“

IV

32

Výslech Markuse Baarentze ze dne 22. 7. 1983. Místo: policejní stanice v Lejnici. Výslech vedl: komisař Vrommel. Přítomní: policejní inspektor Walevski, sekretářka státního zástupce, pí. Mattlochová. Přepis pořídil: policejní inspektor Walevski. Kopie: pí. Mattlochová, komisař Vrommel.

Vrommel: Vaše jméno, věk a povolání.

Baarentz: Markus Baarentz. Je mi čtyřicet devět let a pracuju jako revizor.

V: Tady v Lejnici?

B: Ne, v Emsbadenu. Ale bydlím v Lejnici. V Alexanderlaan 4.

V: Můžete nám říct, co víte o událostech včerejší noci? B: Samozřejmě. Byli jsme ve Frigge a do Lejnice jsme se vraceli dost pozdě.

V: Okamžik. Bylo vás víc?

B: No ano, promiňte. Já hraju bridž. S mým parťákem, Otto Golnikem, jsme se účastnili dvoudenního turnaje ve Frigge. Protáhlo se to, skončili jsme až v jedenáct večer. Získali jsme třetí místo, takže jsme museli zůstat i na udílení cen. No a pak jsme jeli domů. Jeli jsme mým autem, střídáme se. Nejdřív jsem odvezl domů Otta, bydlí v Missenraade, pak jsem jel domů sám. Pochopitelně jsem to vzal obvyklou cestou, a když jsem dojel do Molnerstraat k trati, uviděl jsem je. V: Kolik bylo zhruba hodin?

B: Dvě. Pár minut po druhé. Všiml jsem si jich těsně za viaduktem, tam je pouliční lampa, takže nebylo možné si ho nevšimnout… teda jich.

V: A co jste tedy viděl?

B: Maagera. Arnolda Maagera, seděl těsně u trati a v náručí držel dívku.

V: Jak jste věděl, že je to Maager?

B: Poznal jsem ho. Můj kluk chodí na Voellerovu školu. Viděl jsem ho párkrát na třídních schůzkách. Hned jsem věděl, že je to on.

V: Chápu. Co jste udělal?

B: Zastavil jsem. Hned mi bylo jasné, že něco není v pořádku. Sedět zrovna tam těsně u trati je blbost. I když co zrušili spoustu spojů, vlaky už takhle v noci nejezdí. A i na té holce bylo něco divného. Ležela natažená na zemi, úplně rovně, a on jen držel na klíně její hlavu. Jak jsem je viděl, hned jsem věděl, že se jim muselo něco stát.

V: Neviděl jste poblíž někoho dalšího? B: Ani živáčka. Byla noc.

V: Takže jste zastavil a vystoupil?

B: Ano. Ale nejdřív jsem stáhl okénko a zavolal na něj. Ptal jsem se, co se děje, ale on neodpověděl. A tak jsem vystoupil. Znova jsem zavolal, ale on nereagoval. A v tu chvíli jsem si uvědomil, že se fakt muselo něco stát. Přelezl jsem plot a šel jsem k nim. Ani se na mě nepodíval, i když mě musel slyšet. Jen ji hladil po vlasech. Působil, že je mimo. Jako by byl v šoku. Chvíli jsem si myslel, že je asi opilý a ta holka možná taky, ale brzy mi došlo, že ne. Bylo to mnohem horší. Byla mrtvá.

V: Jak jste pochopil, že je mrtvá?

B: Ani pořádně nevím. Asi z toho, jak ležela. Samozřejmě jsem se ho ptal, ale neodpověděl mi. Maager se na mě ani nepodíval. Snažil jsem se s ním navázat kontakt, ale nešlo to.

V: Nevšiml jste si, že by ta dívka byla zraněná?

B: Ne. Jen tak divně ležela. A ten její obličej. Neměla pořádně zavřené oči a ani pusu. A vůbec se nehýbala. V: A Arnold Maager?

B: Ten ji jen hladil po vlasech a tvářích. Působil úplně nepřítomně. Oslovil jsem ho i jménem. „Pane Maagere,“ řekl jsem. „Co se stalo?“

V: A odpověděl vám?

B: Ne. Nevěděl jsem, co mám dělat. Stál jsem tam tak deset, patnáct vteřin. Ptal jsem se ho pořád dokola a on se na mě nakonec podíval. Chvíli se na mě díval a měl takový divný pohled, celý divný výraz.

V: Jaký?

B: Byl nenormální. Když jsem byl mladší, pracoval jsem párkrát přes léto v psychiatrické léčebně a tenhle pohled jsem poznával. Hned mě to napadlo.

V: Co jste udělal?

B: Zeptal jsem se ho, co se té holce stalo, ale zase neodpověděl. Sklonil jsem se, abych si ji prohlédl víc zblízka. Chtěl jsem jí změřit pulz, ale on mě odehnal. V: Odehnal? Jak?

B: Odstrčil mi ruku. A pak vydal takový zvuk. V: Zvuk?

B: Jo. Zvuk. Znělo to jako zavytí. V: Říkáte, že Arnold Maager zavyl?

B: Ano. Rozhodně to byl nelidský zvuk. Zvířecký. Říkal jsem si, že je v šoku a že z něj nic rozumného nedostanu.

V: Chápu. Co jste dělal pak?

B: Říkal jsem si, že musím zavolat policii a záchranku. Nejlepší by bylo, kdyby se mi povedlo stopnout nějaké auto nebo najít někoho, kdo by mi pomohl, ale byla noc, nikde nikdo. A ani jsem ho tam s tou holkou nechtěl nechávat, ne dokud jsem se nepřesvědčil o tom, jak na tom je, no a nakonec se mi povedlo jí ten pulz změřit, aniž by protestoval. Žádný jsem nenahmatal, jak jsem si myslel. Byla mrtvá.

V: Kde jste jí ten pulz měřil?

B: Na zápěstí. Ke krku mě nechtěl pustit. V: Poznal jste tu dívku?

B: Ne. Kdo to je, jsem se dozvěděl až zpětně, my se s tou rodinou neznáme.

V: Ale nakonec jste přivedl pomoc?

B: Ano. Nedalo se dělat nic jiného. Vylezl jsem zpátky na silnici a u prvního domu jsem zazvonil. A taky jsem vypnul světla u auta, na to jsem předtím zapomněl. Chvíli trvalo, než mi otevřeli, ale celou dobu jsem viděl, že jsou pořád u těch kolejí. Mohlo to být tak třicet, čtyřicet metrů. Otevřela mi Christina Deijklerová, zběžně se s ní znám, ale nevěděl jsem, že bydlí zrovna tady. Řekl jsem jí, co se stalo, no a ona to sama taky mohla vidět. Šla zavolat policii a já jsem se vrátil k nim a čekal jsem. Přijeli tak do deseti minut. V autě byl Helmea Van Steugen. A sanitka dorazila chvíli po nich.

V: Děkuji, pane Baarentzi. Jednal jste skvěle. Jen ještě pár otázek. Zatímco jste se snažil nějak navázat kontakt s Maagerem, napadlo vás, co se mohlo stát? B: Ne.

V: Naznačil vám něco? Slovy, gestem nebo nějak jinak? B: Ne. Vůbec nepromluvil. Kromě toho divného zvuku.

V: A vy jste si žádné závěry nedělal?

B: V tu chvíli ne. Až dneska jsem se dozvěděl, co se stalo. Je to hrůza, ale v noci jsem o tom neměl ani tušení.

V: Jak jste se dozvěděl, co se stalo?

B: Od Alexandera. To je můj kluk. Slyšel to ve městě, šíří se to, žádný div. Maager prý s tou holkou něco měl a ve škole to bylo veřejné tajemství. No je to skandál, co k tomu mám říct. Prý ji strčil dolů, je to pravda? V: Na takové otázky je moc brzy, ale nevylučujeme ani tuto možnost. A vy jste si naprosto jistý, že jste poblíž místa toho neštěstí nikoho dalšího neviděl? B: Naprosto.

V: A nejela kolem žádná auta nebo nepotkal jste nějaké cestou?

B: Ne. Myslím, že potom, co jsem vysadil Ottu Golnika v Missenraade, jsem potkal tak maximálně jedno auto. A poblíž viaduktu žádné, tím jsem si jistý.

V: Zdá se, že máte skvělé pozorovací schopnosti, pane Baarentzi.

B: Možná. Jsem dost pečlivý. V mé práci je to potřeba. A bridž tomu asi taky pomáhá, člověk musí být ve střehu.

V: Chápu. Děkuji, pane Baarentzi. Velmi jste nám pomohl.

B: Nemáte zač. Prostě jsem splnil povinnost, nic víc.

33

22. července 1999

Trvalo do čtvrtka, než se pátrání po Arnoldu Maagerovi – 44 let, 176 centimetrů, štíhlé postavy, prošedivělých vlasů, možná se sklony k depresím, možná zmatený, pravděpodobně obojí – dostalo do obecného povědomí veřejnosti. Tou dobou už se pohřešoval téměř pět dní, naposledy ho viděli v ústavu Sidonis kousek za Lejnicí, kde pobýval posledních patnáct let, a to v sobotu minulého týdne – při odchodu na sobě pravděpodobně měl sportovní boty značky Panther, modré nebo hnědé bavlněné kalhoty, bílé tričko a světlou větrovku.

Stejný den hned za rozbřesku zároveň začala skupina čtrnácti mužů z policejních stanic v Lejnici, Wallburgu a Emsbadenu prohledávat nejbližší okolí ústavu – akci ukončili v pět hodin odpoledne, aniž by objevili nějaké stopy svědčící o tom, co se zmizelému pacientovi ústavu pro duševně choré mohlo stát.

Zároveň s vyhlášením pátrání po Arnoldu Maagerovi média – tentokrát už po celé zemi – zveřejnila informace o zmizelé Mikaele Lijphartové. Mikaela zmizela již před jedenácti dny a všichni, kdo ji během té inkriminované doby viděli nebo mohli policii napomoci podáním jakýchkoli jiných informací, se měli neprodleně spojit s policejní stanicí v Lejnici. Nebo s nejbližší policejní služebnou.

Jediná osoba, která tuto výzvu vyslyšela, byla matka zmizelé Mikaely Sigrid Lijphartová, která však nehodlala poskytovat žádné tipy ani informace, nýbrž se opětovně ptala, proč policie sakra nedělá nic pořádného. Vrommel neměl – jako obvykle – na tuto otázku žádnou dobrou odpověď a paní Lijphartová hrozila – jako obvykle –, že pokud policie v nejbližší době něco nevypátrá, obrátí se ona na vyšší místa.

A bude si stěžovat, minimálně na zanedbání služebních povinností a nesprávný služební postup. Vrommel se zdvořile zeptal, jestli snad paní Lijphartové nemá zaslat formulář, aby jí byl nápomocný – B112-5GE pro případ zanedbání služebních povinností nebo B112-6C pro případ nesprávného služebního postupu –, paní Lijphartová ale zaslání obou tiskopisů s díky odmítla.

Aspirant Vegesack bydlel s Marlene v jedné z novostaveb ve Friederstraat, co by kamenem dohodil od pláže, a po jisté úvaze – a poté, co se Vegesack sám nabídl – se s Morenovou sešli právě tady. V nastalé situaci byla diskrétnost na prvním místě, na policejní stanici nemohli a hledat takhle narychlo nějaké vhodné prostory by nebylo jednoduché.

Tři pokoje a kuchyň, konstatovala Morenová, když ji Vegesack do bytu uvedl. Velký balkón s nádherným výhledem na moře a Gordonův maják. Vůbec to nebylo špatné. Morenová si vzpomněla, že se Vegesack zmiňoval o tom, že Marlene Urdisová je architektka, a v duchu se ptala, jestli si slečna vzala zařízení bytu sama na starost. Skoro to tak vypadalo, ale Marlene zrovna nebyla doma, takže nebylo vhodné se na něco takového ptát. Každopádně místnosti a nábytek se pyšnily promyšlenými barevnými odstíny, zdi nebyly zatížené okrasnými nesmysly, viselo na nich jen pár uměleckých reprodukcí Tiegermanna, Chagalla a Cézanna. V policích bylo přiměřené množství knížek. Velké květiny se zelenými listy. Klavír, Morenová se v duchu ptala, jestli na něj hraje Vegesack, nebo jeho snoubenka. Nebo oba? Dobře, pomyslela si. Začínám mu důvěřovat.

Ale nepřišli sem proto, aby hodnotili styl a útulnost Vegesackova příbytku. Kyselé výrazy intendanta Kohlera a inspektora Baasteuwela, kteří posedávali v opravených křeslech z padesátých let, neponechávaly prostor dohadům. Naopak.

„Tak spusťte,“ řekl Baasteuwel. „O co sakra jde?“

Vegesack donesl čtyři piva a Morenová si sedla na pohovku.

„Někde je tu zakopaný pes,“ řekla.

„Nejmenuje se náhodou Vrommel?“ zeptal se Kohler.

„Komisař se rozhodně nachází nedaleko toho hrobečku,“ řekla Morenová. „Měla bych vám to všechno shrnout. Chcete to vzít od minulosti, nebo od současnosti?“

„Od minulosti,“ řekl Baasteuwel. „Ty vole, když mě sem s Kohlerem posílali, tvrdili, že to bude na dva, tři dny. Dneska jsem měl jet na dovolenou. A to se mi nestalo prvně.“

„A asi ani naposledy,“ suše podotkl Kohler. „Tak co nám řeknete?“

Morenová se tázavě podívala na Vegesacka, ale ten jí naznačil, aby mluvila ona. Vytáhla si z kabelky blok.

„Fajn,“ spustila. „Tak pěkně popořadě. Před šestnácti lety, v podstatě téměř na den přesně, došlo tady ve městě k takové události… a ta tady zanechala svoje stopy. Učitel z místní školy, Arnold Maager, měl poměr se studentkou, Winnie Maasovou. Ona otěhotněla a on ji zabil. Tak alespoň vypadá oficiální obrázek. Prý ji shodil z železničního viaduktu, je to docela výška, zabila se při dopadu na koleje. Našli ho, jak seděl na kolejích a tu holku držel v náručí. Uprostřed noci, on se z té věci na místě zbláznil a od té doby žil v ústavu… Sidonis, je to tady nedaleko. Soud ho prohlásil vinným, i když se Maager vlastně nikdy nepřiznal, během procesu nebyl vůbec při smyslech. Když se to stalo, byl Maager ženatý a měl dceru, žena ho okamžitě potom opustila a on se s ní ani s dcerou doteď neviděl. Manželka se na podzim po té události z Lejnice odstěhovala. No takže to by bylo pozadí. Otázky?“

Morenová se rozhlédla kolem stolu.

„Pěkný příběh,“ řekl Baasteuwel a napil se.

„Velmi,“ přitakala Morenová. „Ale zpět do současnosti. Když jsem před…,“ v duchu si to přepočítala, „… před dvanácti dny jela do Lejnice, potkala jsem ve vlaku dívku, Maagerovu dceru. Daly jsme se do řeči. Zrovna jí bylo osmnáct a jela poprvé navštívit otce do ústavu. Od svých dvou let ho neviděla, ani nevěděla o jeho existenci. Její matka jí o otci řekla den předtím a ta holka byla ze setkání dost nervózní.“

„Žádný div,“ podotkl Kohler.

„Hm. O pár dní později se tu objeví její matka – čili Maagerova bývalá žena – a ohlásí, že dcera se nevrátila domů. Zmizela.“

„Zmizela?“ vyhrkl Baasteuwel. „Co to má bejt?“

„No právě,“ na to Morenová. „Víme, že v sobotu byla za otcem v ústavu, noc strávila na ubytovně v Missenraade, od neděle ji pak ale nikdo neviděl. A teď začínají všechny ty podivnosti.“

„Až teď?“ podivil se Kohler. „Teď že začínají?“ Morenová pokrčila rameny.

„No tak pokračují. Já jsem tady vlastně jen na dovolené, ale v prvních dnech jsem tu měla zařídit takovou menší služební záležitost. Na stanici. No a když už jsem se s tou holkou setkala, tak…“

„Jak se jmenuje?“ přerušil ji Baasteuwel.

„Mikaela. Mikaela Lijphartová. No a já jsem se s ní viděla a pak jsem se náhodou potkala i s její matkou. A ta měla z pochopitelných důvodů strach. Komisař Vrommel postupně souhlasil s vyhlášením pátrání, ale nemyslete si, že tu záležitost považoval za prioritní. Samozřejmě bylo potřeba zjistit, jestli Mikaelu někdo viděl v neděli… nebo později v průběhu týdne. Pokud víme, ohlásily se dvě osoby… minimálně dvě. První byla nějaká paní z Frigge, která prý viděla Mikaelu na tamním nádraží, a druhá byla Vera Saugerová, se kterou jsem mluvila včera večer. A právě po tomhle rozhovoru jsme se s aspirantem Vegesackem rozhodli uspořádat tohle setkání.“

„Hm,“ řekl Baasteuwel a předklonil se. „Jen dál.“

„S oběma těmito ženami mluvil Vrommel a tvrdil, že neřekly nic zásadního. A přesto mi Vera Saugerová včera řekla, že se s Mikaelou tu neděli viděla a že spolu mluvily docela dlouho. Ta dívka chtěla zjistit kontakty na lidi, kteří byli nějak zapletení do té záležitosti z roku 1983. A znali jejího otce nebo zemřelou Winnie Maasovou. Proč o to Mikaela usilovala, nevíme, ale možná jí otec v ústavu něco prozradil. Samozřejmě je to jen dohad, ale měla by mít nějaký důvod začít se v tom šťourat. Anebo byla prostě jen zvědavá. Každopádně byla na návštěvě u matky Winnie Maasové, s ní jsem taky mluvila. Ale ani ona, ani Vera Saugerová nedokázaly Mikaele nijak výrazně pomoct – nebo to aspoň tvrdí. Mimochodem, paní Maasová je těžká alkoholička. Zatím nevíme, jestli se Mikaela Lijphartová sešla i s někým dalším kromě těchhle dvou.“

Morenová se na chvíli odmlčela.

„Mám takový dojem, že to nějak souvisí s tím naším případem,“ řekl Kohler.

Morenová si odkašlala.

„Souhlasí. Vera Saugerová řekla Mikaele jména dvou lidí. Na které by se mohla obrátit, pokud by měla další otázky. A stejná jména řekla i Vrommelovi. Jedním z nich byl Tim Van Rippe.“

„Ten chlápek v písku,“ řekl Kohler.

„No ty vole,“ řekl Baasteuwel.

Pak se kolem stolu rozhostil ticho.

„A tohle není jediná komplikace,“ řekla Morenová, když Vegesack donesl z kuchyně další pivo. „Týden poté, co Mikaela navštívila svého otce, zmizel Arnold Maager z ústavu… přesně řečeno v sobotu odpoledne. Nikdo neví, kde je. Pár dní předtím za ním byl Vegesack, ale Maager mu toho zrovna moc neřekl.“

„Ani slovo,“ potvrdil Vegesack.

Baasteuwel si prohrábl řídké vlasy a podíval se na Morenovou. Promluvil ale Kohler.

„A co ten Tim Van Rippe?“ zeptal se. „Naše mrtvola na pláži. Jak souvisí s tou starou událostí?“

Morenová otočila list v bloku a ověřila si to.

„Podle Very Saugerová znal velmi dobře Winnie Maasovou. Možná s ní dokonce chodil… předtím, než se vyspala s Maagerem. Ale to není až tak důležité. Důležité je, že je tu prokazatelná vazba. Mikaela Lijphartová zjistila jeho jméno… spolu ještě s jedním, ale to jsem zatím nestihla ověřit… a je velmi pravděpodobné, že ho v neděli odpoledne vyhledala. A o týden později ho najdeme mrtvého, zahrabaného na pláži. Samozřejmě že je velká náhoda, že jsme ho našli, ale na druhou stranu mohl být vrah trochu pečlivější a mohl ho zahrabat hlouběji… nebo co myslíte?“

Kohler přikývl.

„Hlava nebyla moc hluboko. Dříve nebo později by ji to odfoukalo nebo by ji odkryli lidi na pláži.“

Baasteuwel vstal.

„A tohle… ten rozhovor s Verou Saugerovou si komisař Vrommel nechal pro sebe? O co mu sakra jde? Vrommel je teda pěknej hajzl. Potřebuju si zakouřit. Tudy?“

Vegesack kývl a Baasteuwel vyšel na balkón.

„Ať už je za tím cokoli,“ řekla Morenová, „je jasné, že Vrommel nehraje čistou hru. Nechce se v té staré záležitosti hrabat. Nechce, aby vazby mezi případem Maager a tou mrtvolou na pláži vyšly najevo. Nevím proč, ale je celkem jasné, že tehdy před šestnácti lety nepostupoval správně. Opravte mě, jestli se pletu.“

„Existují ještě další nesrovnalosti?“ zeptal se Kohler. Morenová se zamyslela.

„Určitě,“ řekla. „Jen je neznáme. Taky jsem mluvila s doktorem, který vedl pitvu Winnie Maasové, a musím říct, že jeho reakce byla nepřiměřená. Z nějakého důvodu ho to hrozně rozrušilo – jako bych snad zpochybnila jeho důvěryhodnost. Jen proto, že jsem se ho chtěla na něco zeptat. Ale vůbec jsem to nestihla, než totálně vyletěl.“

„To zní jako pěkná konspirace,“ řekl Kohler. „Nebo přinejmenším zástěrka. Prošel si někdo z vás záznamy ze soudního procesu? Jsou tam nějaké nesrovnalosti?“

„Tak daleko jsem se nedostala,“ povzdechla si Morenová. „Nezapomínejte, že jsem tu na dovolené.“

„Hm,“ vydechl Kohler a melancholicky se pousmál. Baasteuwel se vrátil z balkónu.

„Tak co si o tom vlastně myslíte?“ zeptal se a díval se z Morenové na Vegesacka. „Osobně jsem měl čas jen na jednu cigaretu a musím říct, že té věci absolutně nerozumím… a vám, kdo mě neznají, bych rád zdůraznil, že to u mě není zrovna obvyklé.“

Zamračil se a sedl si do křesla. Morenová s odpovědí chvíli váhala.

„Myslím,“ řekla, ale snažila se neprozradit všechno, „myslím, že to tehdy v roce 1983 nebylo tak jednoduché. A že komisař Vrommel… mezi jinými… měl důvod dost věcí zamést pod koberec. Minimálně něco určitě. Ale nevím co a proč. A taky si myslím, že někteří lidé z města šestnáct let tajili informace, mezi nimi Tim Van Rippe. A někdo ho zabil, aby nepromluvil… zhruba to si myslím.“

„Hm,“ zahuhlal Baasteuwel. „A jak ten někdo mohl vědět, že se Mikaela za Van Rippem chystá zrovna tu neděli?“

Morenová zavrtěla hlavou.

„Nemám zdání,“ řekla. „Ale než se Mikaela Lijphartová ztratila, dost tady zčeřila vody. Sešla se s matkou Winnie Maasové i s Verou Saugerovou. Možná i s dalšími lidmi, ale protože tomu nikdo nevěnoval moc pozornosti, zatím to nevíme. Vera Saugerová mi kromě Tima Van Rippeho jmenovala ještě dalšího člověka – Clause Bitowského. Dneska ráno jsem se mu snažila dovolat, ale nebral to.“

„Nemyslíte náhodou…?“ přerušil ji Baasteuwel, ale na chvíli se zarazil. „Nemyslíte náhodou, že je taky zahrabaný někde na pláži? Ten Bitowski. Je to taková vaše hypotéza mezi řádky?“

Morenová váhala a rozhlížela se.

„Já žádnou hypotézu nemám,“ řekla. „Ale nemělo by být těžké si to ověřit. Jestli žije, měli bychom být schopní se s ním spojit… nějak.“

Baasteuwel kývl.

„Jo,“ řekl. „A co ta Mikaela? Co slečna Lijphartová? To bude větší oříšek, řekl bych. Zatracený Vrommel, co za tím vším jen může vězet?“

Nikdo na tuhle otázku neznal odpověď a nad stolem se opět na chvíli rozhostilo ticho. Morenová měla téměř dojem, že vidí – nebo alespoň tuší –, jak všichni intenzivně přemýšlejí, jako by se nad stolem vznášel oblak. Fajn, pomyslela si. Je fajn zase jednou pracovat ve více lidech. Konečně…

„Hm,“ řekl Baasteuwel nakonec. „Z vašich veselých obličejů vyvozuju, že slečna Lijphartová tam někde leží taky.“

„O tom zatím nic nesvědčí,“ pospíšila si Morenová s odpovědí, ale už když to říkala, věděla, že je to spíš její přání.

Kohler si povzdechl.

„Taky bychom mohli rozkopat celou pláž,“ navrhl.

„To by neměl být problém. Pár set lidí a pár měsíců… můžeme povolat vojsko, takovéhle věci jim prý jdou.“

„Když zrovna neválčí,“ podotkl Baasteuwel.

„Já navrhuju, abychom ještě pár dní počkali,“ řekla Morenová. „Je i jiný úhel pohledu, ze kterého se na to dá dívat. Co třeba ta záležitost s Timem Van Rippem?“

Baasteuwel vydal zvuk, který zněl, jako když nechce nastartovat sekačka. Nebo trabant.

„Vázne to,“ řekl. „S Timem Van Rippem to vázne. Ale možná přesně o to jde.“

„Poslouchám,“ řekla Morenová optimisticky. Aspirant Vegesack, který doteď převážně poslouchal, se ujal slova.

„Moc se toho zrovna nestalo,“ přiznal. „Pitva je hotová, zpráva přišla včera. Zjevně nejde přesněji určit dobu úmrtí. Zemřel někdy v průběhu čtyřiadvaceti hodin – od neděle jedenáctého dvanácti hodin do pondělí dvanáctého dvanácti hodin. Příčina smrti je známá: levým okem mu pronikl ostrý předmět, který pokračoval dál rovnou do mozku. Žádná další zranění, žádné stopy po zápasu… nemá žádné oděrky a na těle se nenašly fragmenty cizí kůže. Je divné, že by ho někdo prostě jen takhle píchl do oka, ten útok musel přijít naprosto nečekaně. Třeba spal… nebo se opaloval.“

Vegesack se podíval na Kohlera a Baasteuwela, ale ani jeden se k věci nevyjádřil. Tak se Vegesack napil a pokračoval.

„Mluvili jsme s pár známými Tima Van Rippeho, ale nikdo z nich nám moc nepomohl. Měl v plánu na pár dní odjet s kamarádkou – Damitou Fuchsbeinovou –, to ona nahlásila jeho zmizení a identi kovala tělo. Pokud víme, jako poslední ho naživu viděl jeho soused. Jmenuje se Eskil Pudecka a tvrdí, že s Van Rippem mluvil v neděli těsně po jedné hodině… to znamená, že se nám ten interval čtyřiadvaceti hodin trochu zkracuje, ale asi docela bezvýznamně. Taky jsme mluvili s Van Rippeho matkou a bratrem, to jsou jeho nejbližší příbuzní, ale ti taky nic nevěděli…“

„Počkejte chvíli,“ vyhrkl Baasteuwel. „Kdo se všemi těmihle lidmi mluvil? S Kohlerem jsme se viděli tak se třemi, čtyřmi, ale kdo z vás například mluvil s tou jeho přítelkyní? A příbuznými?“

Vegesack se zamyslel.

„Já jsem mluvil s Damitou Fuchsbeinovou,“ řekl.

„Mimochodem to nebyla jeho přítelkyně. A s matkou a bratrem mluvil Vrommel… s matkou teprve včera, byla na dovolené.“

Baasteuwel uhodil pěstí do stolu.

„Do prdele!“ zasyčel. „Tak Vrommel mluví s mámou! Vrommel mluví s bráchou! Vrommel mluví úplně s každým, kdo by mohl něco vědět… krucinál, ten hajzl si dělá, naprosto co chce. Četl jste zápisy těch výslechů?“

Vegesack se zatvářil zahanbeně.

„Ne…,“ řekl. „Myslím, že je ještě nepořídil.“

„Viděl jste vy něco?“ řekl Baasteuwel a upřeně civěl na Kohlera.

Kolega zavrtěl hlavou.

„Zpomalte,“ řekl. „Jen se neukvapovat.“

Baasteuwel se bezmocně rozmáchl rukama a opřel se. Morenová se v duchu ptala, jestli se Baasteuwel často ukvapuje a kam to asi v takovém případě vede. Kohler měl asi tak trochu pravdu, protože mu Baasteuwel vůbec neodporoval.

„Musíme to prošetřit,“ zmírňoval kolegova slova Kohler. „To samozřejmě. Ale navrhuju, abychom postupovali diskrétně. Myslí si někdo, že když Vrommela přitlačíme ke zdi, něco tím získáme?“

Morenová se zamyslela. Vegesack a Baasteuwel taky. Podle všeho by nikdo z nich neprotestoval, kdyby se měli na komisaře vrhnout, svítit mu do obličeje baterkou a obviňovat ho ze všeho možného.

Ani Morenová by proti tomu nic neměla, ale to samozřejmě neznamenalo, že Kohlerův postup není lepší. Má pravdu, pomyslela si. Vrommel pravděpodobně není padlý na hlavu, i když je to hajzl. Případně skunk. Takže bude lepší mít trpělivost a mezitím třeba na něco přijdeme.

Nebylo tak zcela jasné, na co že by měli přijít, ale na nejasnosti už byli docela zvyklí.

Baasteuwel nahlas formuloval její myšlenky.

„Fajn,“ řekl. „Tak tomu zmetkovi dáme ještě pár dní. Bude bezva ho sledovat, když tohle všechno víme.“

Vegesack kývl. Morenová s Kohlerem taky.

„Tak jsme domluvení,“ řekl Kohler. „A co teď? Asi bychom si měli říct, co konkrétního podnikneme?“

„Asi,“ řekl Baasteuwel. „Co budeme do prdele dělat? Kdo má dovolenou, může si skočit pro zmrzku.“

34

Odpoledne se Morenová přestěhovala k Selmě Perhovensové. Slib je slib a do jejího pokoje v penzionu se večer měli nastěhovat další hosté, jak jí stroze oznámila majitelka.

A když ráno Morenová s Perhovensovou mluvila po telefonu, nezdálo se, že by novinářka svého pozvání litovala. Naopak. Ženské musí držet spolu a to nejmenší, co může nabídnout, je pohostinství ve chvíli nouze. A kromě toho si toho mají dost co říct, mínila Perhovensová. Morenová byla stejného názoru a odkládací pokoj přijala bez váhání. Selma Perhovensová mu tak říkala odkládací a pro hosty. Byt byl v Zinderslaan, velký, starý a pěkně zabydlený, čtyři pokoje, kuchyně a vysoké stropy – moc velké pro poměrně dost malou matku a její kostnatou dceru, ale Perhovensová byt získala po rozvodu, takže co už?

Dcera se jmenovala Drusilla, bylo jí jedenáct let a měla zhruba dvakrát víc energie než její matka. A to bylo co říct. Když Morenová překročila práh, dívka si ji změřila od hlavy k patě a zeširoka se usmála.

„Ta tady teď bude bydlet?“ zeptala se. „Cool!“

Morenová z toho pochopila, že není první dočasný host v odkládacím pokoji. Během dvouhodinového deště pak s Drusillou hrála karty, koukala se na televizi a četla časopisy. A to ne jedno po druhém, ale hezky všechno najednou. Jen koukat na televizi byla podle Drusilly nuda. Nebo jenom hrát karty. Člověk se taky musí něčím zabavit.

V té době byla Selma Perhovensová ve svém pokoji a psala, do půl páté musela dodělat dva články, omlouvala se, že je špatná hostitelka, ale komu na tom záleží. Taky se obávala, že i na večer už něco má, a v pět sbalila Drusillu a ponechaly Morenovou jejímu osudu.

Vrátí se tak v jedenáct.

Možná dřív, možná později.

„Koukejte tu pár dní zůstat,“ řekla Drusilla Morenové na rozloučenou. „K sestřenicím jedu až příští týden a kamarádka je na Ibize, no a s mámou je nuda, když jen pracuje.“

„Uvidíme,“ slíbila Morenová.

Když odešly, Morenová se vykoupala. Ještě že si do koupelny vzala telefon, protože zatímco odpočívala v heřmánkové koupeli, zazvonil jí mobil hned třikrát. Jako první jí zavolala životní opora Clara Mietensová, která se konečně dostala ke svému záznamníku. Byla na obchodní cestě v Itálii (Clara provozovala v centru Maardamu butik s oděvy nepocházejícími z továren v Číně, kde je šily děti), potkala tam jednoho chlapa, který za to nestál, a neměla vůbec nic proti cyklovýletu do Sorbinowa, o kterém mluvily. Tak třeba příští týden, v pondělí nebo v úterý, ještě musí zaučit brigádnici v obchodě. A zjistit, jestli má kolo.

Morenová jí řekla – do detailů ale nezacházela –, že i ona bude mít ještě něco na práci, a tak se domluvily, že si dají vědět do neděle.

Je líný život tam na pobřeží osvěžující? ptala se Clara Mietensová.

Morenová řekla, že ano, a položila to.

Pak volal inspektor Baasteuwel. Tvrdil, že by si měli promluvit mezi čtyřma očima. S Kohlerem se vzhledem k vývoji událostí ubytovali v hotelu Kongershuus a Baasteuwel měl večer volno.

Takže co takhle něco na zub a sklenka vína? A trochu hlubší rozhovor na téma, co se to sakra děje v téhle bohem zapomenuté díře a s tímhle bohem zapomenutým komisařem?

Morenová bez váhání přijala. U Werdera v osm hodin. O dvě minuty později volal Mikael Bau. Taky tvrdil, že má večer volno a potřeboval by s ní mluvit. Aby si něco ujasnili, no hard feelings, ale něco na zub a sklenku vína si snad jako dva civilizovaní lidé můžou dát, ne?

Morenová mu řekla, že dnes večer už má bohužel něco v plánu, ale ráda se s ním sejde zítra, pokud do té doby nepojede domů. Mikael po chvíli ticha nabídku přijal. A pak se zeptal, jestli má ve zvyku se takhle chovat pokaždé, když má menstruaci. To se vždycky stáhne do ústraní jako krvácející slepice a pošle všechny chlapy do prdele?

Morenová se zasmála a řekla, že mu to může být jedno. Menstruace skončila, ona sama je naložená v heřmánkové koupeli a hledí vstříc dalším dobrodružstvím.

Mikael se jí zeptal, co tím sakra myslí, což ale nevěděla ani sama Morenová, a tak se rozloučili napůl domluvení na večeři další den.

Inspektor Baasteuwel vybral stůl za dvěma vzrostlými fíkusy, a když Morenová přišla, už na ni čekal a na stole měl sklenici černého piva.

„Proč jste šla k policii?“ zeptal se jí, když si objednali. „Nejsem blb, ale prostě mi to nedá, a když potkám nového bratra v utrpení, musím se zeptat. Nebo sestru.“ Morenová měla na skladě zhruba sedm odpovědí, z nichž jednu vybrala.

„Říkala jsem si, že by mi to mohlo jít,“ řekla.

„Správná odpověď,“ řekl Baasteuwel. „Vy taky nebudete blbá.“

Morenová si v duchu řekla, že tenhle chlap se jí líbí. Během improvizovaného dopoledního setkání u Vegesacka ji to nenapadlo, ale teď si říkala, že to je typ kolegy, na kterého je spoleh. Chlap, který se jen tak něčeho nelekne.

Sice o sebe moc nepečuje, no, „nepečuje“ asi není ten správný výraz, spíš zvysoka kašle na všechny konvence a je to na něm poznat. Tak tři, čtyři dny už se neholil a prošedivělé vlasy s kouty už neviděly nůžky minimálně půl roku. Oči měl hluboké a tmavé a křivý nos zhruba o dvě čísla větší, než by stačilo. Široká ústa a nerovné zuby. Je ošklivý jako opice, pomyslela si Morenová. Ten se mi líbí.

Ale nepřišli si sem skládat poklony.

„Stalo se ještě něco dalšího?“ zeptala se. „Dneska odpoledne.“

„Jo,“ řekl Baasteuwel. „Asi se to dává trochu do pohybu. Je docela zapeklité něco dělat, aby si toho Vrommel nevšiml, ale to zvládneme. Taky už byl nejvyšší čas, abychom začali něco dělat, ty první dny jsem si přišel jak na stráži u mrtvého, a ne při vyšetřování vraždy. Ale teď už víme, čím to bylo. Víte, že Vegesack říká Vrommelovi Skunk? Ujelo mu to.“

Morenová řekla, že to taky slyšela, a letmo se usmála.

„Zatím spíš nahazujeme návnady,“ řekl Baasteuwel.

„Ještě bez výsledků, ale to přijde. Věřte mi – jestli má Vrommel ve skříni nějakého kostlivce, já ho vyhrabu. Taky jsem mluvil s paní Van Rippeovou, ale jen po telefonu, a Kohler mluvil s tím jeho bratrem. Nic moc nám opravdu neřekli – bratr byl o šest let starší a moc nevěděl, co Tim v pubertě prováděl. A odstěhoval se odsud v roce 1983, když se to stalo.“

„A co Bitowski?“ zeptala se Morenová. „Ten druhý, co za ním Saugerová Mikaelu poslala? Našli jste ho?“

Baasteuwel zavrtěl hlavou.

„Bohužel ne,“ řekl. „To jsou ty zatracené prázdniny. Prý je s kamarády na ostrovech, ale potvrzené to nemáme. Nějaký soused si myslí, že odjel minulý týden v neděli. Zase ta zatracená neděle… a samozřejmě žije sám, takže buď si tam někde rybaří, nebo je pohřbený na pláži. Zítra trochu víc proklepneme příbuzné a známé.“

„Víte o něm něco?“ zeptala se Morenová. „Jestli se s Mikaelou setkal a mluvil s ní, měl by snad přece zareagovat na to pátrání, ne?“

„Ne jestli se opaluje a pije zteplalé pivo,“ řekl Baasteuwel. „A pokud je pohřbený, tak taky ne…“

Baasteuwel si strčil do pusy kus masa a zamyšleně ho rozkousal. Morenová ho napodobila a vyčkávala.

„No jo, no,“ pokračoval Baasteuwel. „Každopádně jsem si vyžádal kopie záznamů ze soudního procesu s Maagerem. Přijdou mi zítra. A seznam žáků ze školy, pro ten si půjdu sám, takhle přes léto tam moc lidí nemají.“

Morenová kývla. Ten je efektivní, pomyslela si. Jen tak nesedí na zadku a nepřemýšlí. Aspoň ne pořád. Poprvé za celou dobu měla pocit, že by to mohla někomu přenechat. Že se nemusí cítit jako zodpovědná za úplně všechno a že teď je to v kompetentních rukou. Rozhodně to byl osvobozující pocit.

Fajn, pomyslela si. Konečně tady někdo něco chápe. Takový názor byl trochu nespravedlivý vůči aspirantu Vegesackovi, to věděla, ale Baasteuwel a Kohler byli prostě jiný kalibr. Kalibr, který byl na vyřešení těchhle nejasností a polopravd zapotřebí.

Tihle dva to vyřeší, pomyslela si. Můžu to pustit z hlavy.

„A vlastně ještě něco!“ vzpomněl si Baasteuwel, když se napil vína. „Maager! V sobotu mu někdo volal… v ústavu si na to vzpomněli a zavolali nám to, vzal to tehdy nějaký brigádník. Zhruba ve dvanáct hodin. V den, kdy zmizel. Co si o tom myslíte?“

Morenová dlouho přemýšlela a pak teprve odpověděla.

„Vlastně mě to ani nepřekvapuje,“ řekla. „Samozřejmě neví, kdo mu to volal?“

„Ne. Ví jen, že to byla žena. Jestli se představila, tak to zapomněli. Kdo myslíte, že to mohl být?“

Morenová se napila a přemýšlela.

„Sigrid Lijphartová,“ řekla. „Jeho bývalá žena. Ale to říkám jen proto, že Maager zase tolik jiných lidí nezná.“

„Hm,“ zahuhlal Baasteuwel, kterého tato možnost zjevně nenapadla. „A co by od něj asi tak chtěla?“

„Prostě si o tom jen promluvit, nic víc v tom být nemusí. Byli manželé šest let a pak spolu šestnáct let nepromluvili jediné slovo. Taky mají dceru, která zmizela. Mají si co říct.“

„Možná,“ řekl Baasteuwel. „Ale jak by s jeho zmizením souviselo to, že mu zavolala… pokud to vůbec byla ona?“

Morenová pokrčila rameny.

„Nemám tušení. Možná si domluvili schůzku. Ono je s ním docela těžké rozumně mluvit, po telefonu to asi lepší nebude… no takže se s ním mohla domluvit na setkání.“

Baasteuwel skepticky povytáhl obočí a zamyslel se nad tím. Měl by si ho trochu ostříhat, napadlo Morenovou.

„A proč to neřekne, když pořád volá na policii a otravuje?“ zeptal se. „Podle Vegesacka volá minimálně dvakrát denně. Neúnavná ženská, já sám jsem ty její tirády taky slyšel.“

„To nevím,“ řekla Morenová a zakroutila hlavou. „Já mám dovolenou. Ale vezměte v potaz, že se jí ztratila dcera.“

„No to jo,“ na to Baasteuwel.

Dojedli hlavní chod a objednali si kávu. Baasteuwel si zapálil cigaretu a opřel se o lokty. Chvíli se tvářil nevypočitatelně a pak se usmál.

„Vrommel,“ řekl. „Nezajímá vás, jak hodlám postupovat ohledně našeho milého komisaře?“

„To jo,“ přiznala Morenová.

„Následovně,“ řekl Baasteuwel a tvářil se vyčkávavě.

„Protože mu nemůžu dát přes hubu a jelikož se jen těžko můžu vyptávat lidí, aby se o tom nedozvěděl, obrátil jsem se na tisk.“

„Tisk?“ podivila se Morenová.

„Místní. Na Aarona Wickera, šéfredaktora Westerblattu. S Vrommelem jsou nepřátelé na život a na smrt, pokud jsem to správně pochopil. A Wicker je dost starý na to, aby případ Maager znal. Tvrdí, že o tom napsal stohy článků. Sejdu se s ním zítra večer, celý den je bohužel pryč… Ten mi do toho bince ale vnese denní světlo, to si pište.“

„Super,“ řekla Morenová. „Možná vám to uniklo, ale já zrovna teď bydlím u Wickerovy kolegyně.“

Baasteuwelovi na chvíli spadla čelist.

„Vy teda máte svoje postupy, to vám řeknu. Takhle trávíte každou dovolenou?“

„Měl byste mě vidět ve službě,“ řekla Morenová.

„Taky jsem trochu přemýšlel,“ řekl Baasteuwel, když jim donesli kávu. „Neběhal jsem jen po městě jako vzorný policajt.“

„Fakt?“ podivila se Morenová. „A o čem jste přemýšlel?“

„O té vraždě. Tima Van Rippeho. Ale nemůžu se nikam dostat.“

„To se mi občas taky stane,“ řekla Morenová. „Tak jednou, dvakrát do roka. Povídejte.“

Baasteuwel se zasmál.

„Jste pěkná policajtka,“ řekl. „Jste vdaná?“

„Jak to s tím sakra souvisí?“ zeptala se Morenová. Baasteuwel se naklonil přes stůl.

„Jen nechci, abyste se mi vrhla kolem krku,“ řekl. „Jsem ženatý a mám čtyři děti, cítím povinnost vůči lidstvu, a tak šířím dál svoje geny.“

Morenová se rozesmála a Baasteuwel se taky usmál.

„Ale abych se vrátil k naší věci,“ řekl. „Ten chudák Van Rippe… pořád se v duchu ptám, jak ho vlastně zavraždili. Je to hrozně zvláštní způsob provedení. Píchnout ho do oka? Tam se přece jen tak nedostanete… pokud teda nespal. Ale proč by měl spát na pláži?“

„Mohli ho tam dotáhnout,“ řekla Morenová.

„No to jsem si taky říkal,“ řekl Baasteuwel. „V noci přece nikdo nespí na pláži a zavraždit někoho za bílého dne, to by chtělo hodně chladnokrevného vraha. Přes den tam není zrovna liduprázdno, pokud vím… i když vzhledem ke svému služebnímu vytížení jsem neměl čas to ověřit. Takže ho tam dotáhli po vraždě?“

Morenová se nad tím zamyslela.

„To není možné,“ řekla.

„Já vím,“ řekl Baasteuwel. „Řekněte mi, proč to není možné.“

Morenová si v duchu řekla, že s Baasteuwelem by klidně byla ochotná pracovat každý den. Měl cit jako nikdo a dovedl mluvit tak, že hnal věci rychle dopředu. Měl kreativní přístup k věci.

„Zahrabali ho hrozně ledabyle,“ řekla. „Pokud opravdu měli čas táhnout tam tělo z místa vraždy, měli by mít čas i na to, aby ho pořádně zahrabali. A proč by si vybírali místo, kde se to přes den hemží lidmi? Existují přece stovky míst, kde by ho nikdy nikdo nenašel. Třeba v dunách. Ne, stalo se to ve spěchu. Vrah neměl moc času. Zahrabal oběť jen trochu a utekl.“

„Takže jinými slovy to nebyl moc promyšlený čin?“

„Pravděpodobně ne.“

„A stalo se to na pláži?“

„Asi.“

Baasteuwel si zapálil cigaretu a povzdechl si.

„Možná bychom to měli zkusit s tím Kohlerovým nápadem.“

„A co má za nápad?“

„No přece zavolat vojsko a rozbagrovat celou pláž.“

„Už jsme přece prohledali nejbližší okolí,“ podotkla Morenová. „Technici nic neobjevili?“

„Botu,“ řekl Baasteuwel. „Správné velikosti, mohla by být Van Rippeho, ale není to jisté. Ležela asi deset metrů od těla.“

„Pěkná stopa.“

„Výtečná. Vrommel ji má na stole a analyzuje ji. Musím na něj dohlédnout, aby ji někam neodpašoval. Samozřejmě ji měl poslat do laboratoře, ale neudělal to… no jo, no.“

Baasteuwel si najednou zívl a Morenová měla chuť ho napodobit.

„Tak na něj fakt dohlédněte,“ řekla a podívala se na hodinky. „Postarejte se o botu a Vrommela mějte v hledáčku. Nezaplatíme? Nebo máte ještě něco? Zítra musíte brzy vstávat, ne?“

„Hm,“ zahuhlal Baasteuwel. „Jistě. Ale já proti těžkým dnům nic nemám. Nerad jen tak sedím se založenýma rukama.“

Morenová si vzpomněla na Baasteuwelovu první otázku tohoto večera.

„Takže proto jste se dal k policii, jestli se vás smím na oplátku taky zeptat? Abyste neseděl se založenýma rukama?“

Baasteuwel se na chvíli zamyslel.

„To vlastně ne,“ řekl. „Dal jsem se k policii, protože rád chytám lumpy. Samozřejmě se mi nikdy nepovede zavřít všechny, na to jich je moc, ale pokaždé, když nějakého dostanu, je mi hned o něco líp. Manželka si myslí, že jsem perverzní.“

Baasteuwel se usmál.

„Jsou i horší důvody pro práci u policie,“ řekla Morenová.

„To určitě,“ řekl Baasteuwel. „Tak já se vám zítra večer zase ozvu. Teda pokud tady tou dobou ještě budete?“

Morenová kývla.

„Minimálně do soboty. Na zítřek mám něco domluveného s jednou mladou dámou.“

Když se Morenová vrátila do bytu v Zinderslaan, dotyčná mladá dáma už ležela v posteli, ale její matka v kuchyni četla korektury.

„Připadám si jako cikánka,“ přiznala se Morenová.

„Několikrát do týdne se stěhuju.“

„Cikáni jsou fajn lidi,“ řekla Perhovensová. „Dáš si čaj?“ To by si Morenová dala. Sice už bylo po půl dvanácté, ale jestli si spolu chtěly popovídat a probrat svoje zkušenosti, asi bylo nejlepší to udělat, když Drusilla zrovna byla mimo dosah.

„Tim Van Rippe,“ řekla Perhovensová. „Zítra zveřejníme jeho jméno. Nemáš proti tomu nic?“

„Ani v nejmenším,“ řekla Morenová. „Příbuzní o tom už vědí.“

„Fajn. Byla bych ráda, kdybychom spolu mohly probrat ten případ Maager. Napadlo mě, že i s tím by se dalo něco udělat. Pokud to teda půjde. Taková menší revize, co ty na to? Třeba někdy příští týden… Jaký chceš čaj? Mám jich stovky.“

„Silný,“ na to Morenová.

35

23. července 1999

V pátek se vrátila vlna veder. Oblačnost zmizela na jihovýchod a teplota rychle vystoupala. Už v sedm hodin ráno ukazoval teploměr v ulici Xerxes vägg dvacet pět stupňů ve stínu a to rozhodně nebyla konečná teplota.

Kriminální inspektorka Morenová ten den nepatřila k těm, kdo by v sedm ráno šli kontrolovat venkovní teplotu. Místo toho ji probudila v devět hodin Drusilla Perhovensová, která ji ale okamžitě informovala o situaci.

„Nebe je nádherně modré a sluníčko peče jako svině.“

„Nebuď sprostá, Drusillo,“ řekla její matka, která si ve dveřích česala vlasy.

„Občas je to potřeba,“ řekla Drusilla. „To jsi mi sama říkala.“

Pak se Drusilla obrátila na Morenovou.

„Můžeš se mnou jít na pláž, jestli chceš,“ řekla. „Půjde ještě můj kamarád, takže mě nebudeš muset celou dobu bavit.“

Morenová se na dvě vteřinky zamyslela a pak nabídku přijala.

Jenže se ukázalo, že jen tak se povalovat na pláži a užívat si sluníčko taky nebude tak docela bez problému. Drusilla dodržela slovo a většinu času strávila s mladým mužem jménem Helmer – koupali se, stavěli hrad z písku, koupali se, hráli fotbal, koupali se, jedli zmrzlinu, koupali se a četli časopisy. Morenová trávila čas na střídačku ležením na zádech a na břiše, ale bez ohledu na polohu jí nešlo z hlavy, co se pod tím teplým měkkým pískem skrývalo ani ne před týdnem.

A co se pod ním možná skrývá ještě teď.

Možná ležím na mrtvole, pomyslela si a zavřela oči před sluníčkem. Za chvilku přiběhne Drusilla s Helmerem a řeknou mi, že vyhrabali hlavu.

Morenová si uvědomila, že je načase odsud odjet. Načase opustit Lejnici a pláž a vydat se zase zpátky do Maardamu. Případ Mikaely Lijphartové už nebyl její věc. A ani případy Arnolda Maagera a Tima Van Rippeho. Samozřejmě to nikdy nebyla její věc, pokud by měla být přesná, ale teď to všechno aspoň svěřila do kompetentních rukou. Kohlerových a Baasteuwelových a – pokud by ani to nestačilo – do rukou místního kompletního týmu novinářů, a sice Selmy Perhovensové a redaktora Wickera. Takže už neměla důvod se v těch záležitostech angažovat. Vůbec žádný. Už vyšetřila víc, než co by od ní kdokoli mohl žádat, a pokud se měla v srpnu vrátit do práce alespoň trochu odpočatá, byl nejvyšší čas začít si užívat zbytku dovolené. Například jet na kole do Sorbinowa a stanovat. Vlahé večery u táboráku, pečená ryba, dobré víno, existenciální rozhovory. Noční koupání v černé vodě.

A jestli mají kolegové opravdu v úmyslu začít bagrovat tuhle nádhernou pláž, tak ona u toho být nemusí. Na to nemá náladu.

Ale když usnula, zrovna o tomhle se jí začalo zdát. Hordy potících se vojáků v zeleném pod velením plešatého důstojníka (nápadně podobného komisaři Vrommelovi, jen místo jeho obyčejného knírku měl tenhle knírek hitlerovský) se oháněly lopatami a vyhrabávaly mrtvolu za mrtvolou, které skládaly na hromady podle věku a pohlaví. Hromady střežila Morenová a aspirant Vegesack. Baasteuwel pobíhal kolem a štětečkem mrtvolám oprašoval písek z obličejů, takže se Morenové před zděšeným zrakem zjevovala jedna tvář za druhou. Mikaela Lijphartová. Winnie Maasová. Arnold Maager (kterého Morenová viděla jen na jedné špatné fotografii, ale stejně ho kupodivu poznala lépe než ty ostatní). Sigrid Lijphartová, Vera Saugerová, Mikael Bau, Franz Lampe-Leermann… Co měli s tou věcí společného dva posledně jmenovaní pánové, Morenová nechápala, ale brala to jako výraz obecného šílenství. Až v momentě, kdy na scénu Drusilla Perhovensová přivlekla Maud, sestru Ewy Morenové – ne ovšem takovou, v jakou vyrostla, ale dívku, kterou si Morenová pamatovala z dospívání –, už toho začala mít dost a probudila se.

Hlava se jí mohla rozskočit bolestí. Nikdy neusni na sluníčku! Pamatovala si, že právě tohle pravidlo se jí její matka vždycky snažila natlouct do hlavy, a i když jí jeho smysl nikdy nebyl tak docela jasný, byla zrovna dneska ochotná dát v tomto bodě své matce za pravdu. Nejistě se postavila na nohy a šla do vody.

„Baasteuwel, kriminální inspektor,“ řekl Baasteuwel. Ve sluchátku se rozhostilo ticho.

„Mluvím s doktorem deHaavelaarem?“

„Co chcete?“

„Mám jen pár otázek. Pracuji na případu Tima Van Rippeho, o kterém jste určitě četl v novinách. Zdá se, že jsme objevili souvislost s jiným případem, ke kterému došlo před mnoha lety. A sice s vraždou Winnie Maasové. Vzpomínáte si na to?“

„Kdyby se mi chtělo, tak ano,“ řekl deHaavelaar.

„To vy jste vedl její pitvu?“

„Nemám k té záležitosti co dodat.“

„Já bych potřeboval jen objasnit takovou drobnost.“

„Není potřeba nic objasňovat. Pan komisař o tomhle telefonátu ví? To on snad vede vyšetřování, ne?“

Baasteuwel se na chvíli odmlčel a pak pokračoval.

„Smím se zeptat, proč se mnou o té věci nechcete mluvit?“

Ve sluchátku se ozvalo naštvané odfrknutí.

„Mám na práci důležitější věci,“ řekl deHaavelaar.

„A kromě toho mě už předevčírem obtěžoval někdo jiný od policie. Nějaká ženská.“

„Policejní inspektorka Morenová?“

„Ano. Měl jsem to nahlásit komisaři Vrommelovi, ale nakonec jsem to neudělal.“

„Chápu,“ řekl Baasteuwel. „No ale věc se má tak, že mi teď buď odpovíte po telefonu, nebo si vás sem nechám dovézt. Můžete si vybrat sám.“

Ve sluchátku bylo ticho. Baasteuwel si zapálil cigaretu a čekal.

„Co ode mě sakra chcete vědět?“

„Jen pár detailů. Já tady před sebou mám protokol ze soudního jednání. Z procesu s Arnoldem Maagerem. A jedna věc mě tady dost udivuje.“

„A jaká?“

„Vy jste před soudem nesvědčil?“

„Ne.“

„A proč? Přece jste oběť podrobil pitvě.“

„Nebylo to potřeba. Bývá to obvyklé, ale nutné to není. Ten případ byl nad slunce jasný a já jsem měl jinou práci.“

„Ale vypracoval jste znalecký posudek? Který pak u soudu přečetli?“

„Samozřejmě. O co vám sakra jde?“

„Píše se tu, že jste pitvu Winnie Maasové prováděl ještě s dalším lékařem, doktorem Kornitzem – spolu jste konstatovali, že byla v okamžiku smrti těhotná. Je to pravda?“

„Ano.“

„Ale nepíše se tady, v jakém stádiu těhotenství byla.“

„Ne?“ podivil se deHaavelaar.

„Ne.“

„To je divné. Mělo by to tam být. Už si to přesně nepamatuju, ale nebylo to moc pokročilé stádium… tak pátý, šestý týden.“

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Takže to nemohlo být trochu pokročilejší? Řekněme tak jedenáctý, dvanáctý týden?“

„Samozřejmě že ne,“ protestoval deHaavelaar. „Co mi to tady sakra podsouváte?“

„Nic,“ řekl Baasteuwel. „Jen jsem si to chtěl ověřit, protože se to tady nepíše.“

DeHavelaar na to nereagoval, takže bylo chvíli ticho.

„Chtěl jste ještě něco?“

„V tuto chvíli nic,“ řekl Baasteuwel. „Děkuji za spolupráci.“

„Prosím,“ řekl deHavelaar a položil sluchátko.

Tak to bychom měli, pomyslel si Baasteuwel a pozoroval sluchátko s kyselým úsměvem. Ten hajzl lže.

A to dělá dobře, řekl si chvíli nato. Protože nemám nejmenší šanci ho dostat. Zvlášť když doktor Kornitz před třemi lety zemřel.

Mnohem zajímavější je ale zamyslet se nad tím, proč lže.

Ewa Morenová si s sebou na pláž nevzala telefon, a když se v půl páté s Drusillou vrátila domů, měla na něm dva vzkazy.

První od Münstera. Zněl nezvykle pochmurně a prosil ji, ať mu zavolá.

V tu chvíli si uvědomila, že zase jednou otázku Franze Lampeho-Leermanna a pedofila na policejní stanici úplně vytěsnila z mysli (i když si matně vzpomínala, že Sliz se taky vyskytoval v tom jejím snu na pláži), a když si to teď vybavila, měla hned zase pocit, že jí někdo stahuje hrdlo škrtidlem.

Do prdele, pomyslela si. To snad není pravda.

Zavolala Münsterovi okamžitě, ale nezvedl jí to. Ani na stanici, ani doma. Na záznamníku mu nechala vzkaz s tím, že ho sháněla.

Takhle to v dnešní době funguje, pomyslela si rezignovaně, když to položila. Žijeme ve světě jednostranné komunikace, telefony používáme jen na to, abychom si říkali, že jsme se snažili někomu dovolat, ale nevyšlo to. Dost smutné. Na druhý vzkaz nemusela nijak reagovat. Ten byl od jejího bývalého přítele (milence? chlapa? snoubence?), který jí sděloval, že ji v osm bude čekat u Werdera. Stejný podnik jako včera, řekla si. A stejný čas.

Ale jiný chlap. Ještě že jede domů už zítra, pomyslela si. Jinak už by to personálu mohlo přijít divné. A ještě by si z toho udělali nějaké nelichotivé závěry.

Morenová se rozhodla, že na schůzku s Mikaelem Bauem půjde. Ale nebude tam moc dlouho. Byla stejně unavená, jako Selma Perhovensová vypadala, když se v pět vrátila domů.

„Dneska žádné ponocování,“ řekla.

„Ani omylem,“ na to Morenová.

Předešlý večer byly vzhůru do dvou hodin. Znovu probraly všechno kolem Mikaely Lijphartové a Arnolda Maagera. A bavily se o vztazích, chlapech, dětech, práci, knížkách, situaci v bývalé Jugoslávii i o tom, co to vlastně obnáší, být první svobodnou ženou v dějinách lidstva.

Zkrátka existenciální rozhovor. Přínosný. Ale ne dvě noci po sobě.

„Díky, že jsi mi pohlídala Drusillu,“ řekla Selma.

„Ani trochu nás nehlídala,“ uvedla Drusilla situaci na pravou míru. „My jsme se s Helmerem hlídali sami.“

„To je pravda,“ řekla Morenová. „A každopádně zítra jedu domů. A večer mám něco domluveného. Ale nemyslete si, že mám za normálních okolností ve zvyku každý večer chodit ven.“

„To by byl docela fajn zvyk,“ podotkla Selma. „Co by sis dneska dala k večeři, ty moje zlatíčko?“

„Hovězí steak s gorgonzolou a pečenými brambory,“ odvětilo zlatíčko. „To už jsme dlouho neměly.“

„Tak budou makarony s klobásou,“ rozhodla matka zlatíčka.

Zrovna když se Morenová chystala k odchodu, znovu jí zazvonil telefon.

Tentokrát volal Baasteuwel.

„Díky za včerejší večer,“ řekl. „Chcete, abych vám podal zprávu?“

„Taky děkuju,“ na to Morenová. „Jo, zprávu bych chtěla.“

„Mám trochu naspěch,“ řekl Baasteuwel. „Řeknu vám jen to nejdůležitější, dobře?“

„Dobře.“

„Ten doktor lže.“

„DeHaavelaar?“

„Jo. Winnie Maasová byla v okamžiku smrti těhotná, ale neřekl bych, že otcem dítěte byl Arnold Maager.“

Morenová se snažila tu informaci zpracovat.

„Co k sakru?“ vyhrkla. „Jste si jistý?“

„Vůbec ne,“ na to Baasteuwel. „Jen mám takový pocit, ale já se v těchhle věcech většinou nemýlím. Kromě toho se vrátil.“

„Vrátil?“

„Jo.“

„Kdo?“

„No přece Maager. Odpoledne se vrátil do ústavu.“

Morenová na chvíli oněměla.

„Vrátil? Říkáte, že se vrátil?“

„Jo.“

„Jak to? A kde byl?“

„To neřekl. Ještě neřekl ani slovo. Zjevně leží v posteli a civí do zdi. Ať dělal cokoli, tak po tu dobu nebral léky. Asi antidepresiva. Místní doktor si o něj dělá trochu starost.“

„Jak přišel?“

„Prostě tam jen tak nakráčel. V pět. Vrommel tam za ním jel.“

„Vrommel? Nebylo by lepší tam poslat někoho jiného?“ Baasteuwel si povzdechl.

„Přece mu nemůžeme sebrat veškerou práci, aniž by si toho všiml. Ale je tam s ním Vegesack, aby ho kontroloval, a jestli je Maager tak jako tak autista, je to celkem jedno.“

Morenová se zamyslela.

„Snad jo,“ řekla. „Já jsem z toho úplně blbá. Ještě něco dalšího?“

„Docela dost,“ řekl Baasteuwel. „Ale musím jít, mám na programu pár menších výslechů. Kdy zítra odjíždíte?“ Morenová zaváhala. Ještě se nerozhodla, v kolik odjede. Ale snad nemusí jet za rozbřesku, ne? Stejně by ještě měla koupit nějaký dárek Selmě. A Drusille.

„Jeden vlak odjíždí ve čtyři. Tím asi pojedu.“

„Výborně,“ řekl Baasteuwel. „To stihneme zajít na oběd.“

Pak to položil. Morenová chvíli stála s telefonem v ruce. Ty vole už, pomyslela si. Takže Maager nebyl otec toho dítěte? Co to znamená?

Těžko říct. Rozhodně musel věřit, že jím je. A nebylo právě to nakonec nejdůležitější?

Najednou jí hlavou zase začaly vířit otázky. Pro koho to bylo nejdůležitější? Pro koho?

Samozřejmě pro Winnie Maasovou. Ale možná ještě pro někoho dalšího?

Protože neposkvrněná početí už se v dnešní době moc nevyskytují, přesně jak před třemi týdny ve vlaku podotkla Mikaela Lijphartová.

Morenová se natáhla na postel a zírala do stropu. Co se sakra stalo s Mikaelou Lijphartovou?

Kam se to vydal Arnold Maager a proč někdo zabil Tima Van Rippeho?

Bylo v tom až moc nejasností. Strašně moc.

A jak se vyvíjí sledování komisaře Vrommela? Na to se Baasteuwela zapomněla zeptat.

Ale to počká do zítřka, pomyslela si. Holt každý den má svoje.

36

24. července 1999

Inspektor Baasteuwel stál ve stínu skladu a pozoroval racka.

Racek pozoroval Baasteuwela. O moc víc se toho nedělo. Svítilo slunce. Moře bylo blankytné.

Inspektor se podíval na hodinky. Bylo sotva čtvrt na jedenáct, ale on by přísahal, že rtuť teploměru už se šplhá ke třicítce. Pokud ji už neminula. Vlna veder pokračovala a nebe bylo tak bez mráčku, až ho z toho málem rozbolela hlava. Tahle sobota měla být jeho třetí den dovolené. Do prdele práce. Ale tak co už. Zapálil si cigaretu, dnešní čtvrtou. Možná pátou.

Konečně kolem vlnolamu proplul trajekt. Byl poloprázdný. Jestli ne úplně liduprázdný, samozřejmě neexistoval jediný důvod, proč by někdo zrovna dneska jel z ostrovů na pevninu. Naopak. Na nábřeží, odkud se mělo na trajekt nastupovat, se lidi mačkali jako sardinky a zřízenec už před deseti minutami řetězem uzavřel parkoviště, ze kterého měla na trajekt v jedenáct najíždět auta. Ať už lidi s autem na ostrově dělají cokoli.

Baasteuwel opustil relativní chládek za skladem a přesunul se k bráně, kterou měli procházet lidé vystupující z trajektu. Roztáhl deštník.

Zalitoval, že si vzal zrovna tenhle. To jeho žena mu ho poslala, snad v záchvatu hořkého feministického humoru. Musel dát Bitowskému nějaké znamení a modrožlutý deštník s reklamou na kondomy Nixon byl pro tento účel perfektní.

Zvlášť v tomhle počasí. Když se rozhlédl, nikde žádný jiný deštník s reklamou na kondomy neviděl.

Takže Claus Bitowski si ho nemůže s nikým splést.

A taky si ho nespletl. Mezi prvními pasažéry, kteří z trajektu vystoupili, byl i obtloustlý třicátník. Měl sluneční brýle a kšiltovku otočenou kšiltem dozadu. V jedné ruce nesl špinavou sportovní tašku, v druhé napůl vypitou láhev piva. Tričko s nápisem „We are the Fuckin‘ Champs“ nemělo šanci udržet tukový převis na jeho břiše nad kalhotami.

„To vy jste ten polda?“ šel Bitowski rovnou k věci. Baasteuwel sklapl deštník. Rodiče měli používat Nixon, pomyslel si.

„Přesně tak,“ řekl. „Vy jste Claus Bitowski?“

Bitowski kývl. Dopil pivo a rozhlížel se po koši na odpadky. Když ho nikde neviděl, hodil láhev do moře. Baasteuwel se radši podíval stranou.

„Já vám nemám co říct,“ řekl Bitowski.

„Cože?“ podivil se Baasteuwel. „Vždyť jsem se ještě ani na nic nezeptal.“

„O Van Rippem. Já nic nevím.“

„Uvidíme,“ řekl Baasteuwel. „Každopádně jsem rád, že jste přijel. Neposadíme se někam?“

Bitowski si zapálil cigaretu.

„Já vám ale stejně nemám co říct.“

Bezva, pomyslel si Baasteuwel. Tady se někdo chová jako malej harant. Budeme na něj muset jít trochu pedagogicky.

„Co takhle zajít do Strandterassen na pivo?“ zeptal se. Bitowski potáhl z cigarety a zvažoval nabídku.

„Tak jo,“ řekl nakonec.

Přešli přes Zuiderslaan a posadili se ke stolu pod slunečník. Baasteuwel mávl na servírku a objednal dvě piva.

„Takže víte, že Tima Van Rippeho někdo zavraždil?“ zeptal se, když jim donesli sklenice.

„Je to hrůza,“ řekl Bitowski.

„Znal jste ho?“

„Teď už ne. Dřív tak trochu.“

Baasteuwel vytáhl blok a začal si dělat poznámky.

„A v osmdesátém třetím?“

„Co?“

„V roce osmdesát tři, to je letopočet.“

„Já to chápu. No jo, Van Rippeho jsem znal, chodili jsme spolu do školy a tak…“

„A znal jste i Winnie Maasovou?“

„Winnie? Co ta s tím sakra má společného?“

„Tak znal jste se s ní?“ zeptal se Baasteuwel.

„No jo… jo, znal, kruci. Jasně že jsem Winnie trochu znal. Taky jsem jí byl na pohřbu. Chodili jsme spolu do školy…“

„Do stejné třídy?“

„To zas ne. Já jsem byl o rok starší. Proč se na to ptáte? Já nic nevím, už jsem to říkal.“

„Vyšetřujeme vraždu Tima Van Rippeho,“ řekl Baasteuwel. „Snad taky chcete, abychom našli jeho vraha, ne?“

„Jo, ale já nic nevím.“

Taky bych řekl, pomyslel si Baasteuwel a napil se.

A nejen o tomhle.

„Kdy jste jel na ostrovy?“

„Před dvěma týdny.“

„Který den?“ Bitowski se zamyslel.

„V neděli. Jo, jeli jsme odpoledne.“

„Bylo vás víc?“

„Jel jsem s kámošema.“

„Chápu,“ řekl Baasteuwel. „Takže jste jel s kámošema. Nebyla za vámi před odjezdem náhodou mladá dáma jménem Mikaela Lijphartová?“

„Co?“ vyhrkl Bitowski. „Mikaela…?“

„Lijphartová. Mluvil jste s ní tu neděli?“

„To zas ne,“ řekl Bitowski. „To jméno jsem v životě neslyšel.“

„Kamarádil jste se s Timem Van Rippem, když jste byli mladší?“

„Tak trošku.“

„Chodil s Winnie Maasovou?“

Bitowski pokrčil rameny. Otřáslo se mu břicho.

„Asi jo. Ta chodila s kdekým.“

„Kdy chodila s Van Rippem, nepamatujete si to náhodou?“

„Ne? Proč bych si to jako měl pamatovat?“

„Možná těsně před smrtí?“

„To ne,“ zaprotestoval Bitowski. „Dlouho předtím. Když vojížděla leckoho.“

„Vojížděla leckoho?“

„Jo, byla už taková.“

„A vy jste s ní taky něco měl?“ Bitowski dopil pivo a krkl si.

„Možný to je.“

„Možný to je? Tak spal jste s ní, nebo ne?“

Bitowski se podíval na sklenici a Baasteuwel mu mávnutím objednal další.

„Jednou,“ připustil Bitowski.

„Kdy?“ zeptal se Baasteuwel. „Když chodila do deváté třídy?“

„Ne, dřív. To já chodil do devítky, takže ona musela chodit do osmičky.“

„A spali jste spolu jen jednou?“

„Jo.“

Baasteuwel si chvíli jen měřil odulý obličej Clause Bitowského.

„Jste si jistý, že Winnie s Timem Van Rippem nechodila na přelomu května a června roku osmdesát tři?“

Bitowski se napil piva, které mu donesli.

„Jo a ne,“ zahuhlal. „Bejvala by neměla. Protože mi ho začátkem května vyhulila.“

„Prosím?“

„A co má jako bejt, bylo to na nějaký kalbě. Já si to už ani pořádně nepamatuju.“

Baasteuwel potlačil náhlý impuls šťouchnout Bitowského deštníkem do břicha.

Nepamatuješ? pomyslel si. A za deset let si nebudeš pamatovat, jak se jmenuješ a kde máš ptáka.

„Můžete mi jmenovat další kluky, se kterými mohla Winnie chodit? Na jaře roku 1983?“

„Ne,“ řekl Bitowski. „Nikoho konkrétního, já ji zase tolik neznal. Nic o tom nevím, už jsem to říkal.“

„A když Winnie zemřela, vyslýchali vás?“ zeptal se Baasteuwel.

„Jestli mě vyslýchali? Ne, proč by měli? Vůbec mi není jasný, proč mě teďka tady vyslýcháte vy.“

„Takže se vás nikdo od policie na nic neptal?“

„Ne.“

Baasteuwel si řekl, že už se ho taky nepotřebuje dál na nic ptát. Možná by ho ještě zajímalo, jestli Bitowski ví, kdo je třeba americký prezident. Nebo jestli zná nějaké město ve Francii. Případně jestli spočítá, kolik je jedenáct krát osm.

„To je všechno,“ řekl. „Tak dík za pivo.“

„Cože…?“

„To byl jen vtip,“ na to Baasteuwel.

Aspirant Vegesack byl nervózní.

Obcházet komisaře Vrommela mu absolutně nevadilo. Vůbec. Ale lhát jiným lidem mu šlo jen těžko. To dělal nerad. Zvlášť například tady paní Van Rippeové – tak jí zavraždí syna a on jí teď ještě navíc lže. Připadalo mu to špatné a odporné, i když jí nelhal nějak strašně moc. Spíš musel jen zachovat tvář. Neříct jí celou pravdu.

Mlžit, jak se říká. Ale i to bylo dost špatné.

„Já to nechápu,“ řekla, když nasedala do auta. „Proč se mnou chcete znovu mluvit? Objevili jste něco nového?“

„To zrovna ne,“ odpověděl Vegesack. „Jen si potřebujeme doplnit informace.“

„A proč mě musíte vozit do Lejnice a zpátky?“

„Říkali jsme si, že to tak bude nejlepší.“

Z Karpatzu do Lejnice to byla asi hodina cesty a paní Van Rippeová se naštěstí rozhodla povětšinou mlčet. Vegesack na ni občas kradmo koukl, seděla na sedadle spolujezdce a na klíně mačkala kapesník. Trochu vyžilá šedesátnice, které zabili syna. Sem tam se vysmrkala. Možná trpí alergiemi, pomyslel si Vegesack. Anebo takhle prostě jen ventiluje smutek. Samozřejmě teď prožívá těžké období. Pokud si to Vegesack dobře pamatoval, měli jejího syna pohřbít příští týden ve čtvrtek. Kremace byla z důvodu vyšetřování vyloučená. Musí se cítit prostě strašně. Jako by určitým způsobem skončil i její život.

Ale Vegesack se do její situace nedokázal tak docela vcítit. Takže byl rád, že s ní nemusí mluvit.

A vadilo mu, že jí musel lhát.

„Vy jste Tima znal?“ zeptala se zhruba v půlce cesty. Vegesack zavrtěl hlavou.

„Ne. Byl o pár let starší. A já bydlím v Lejnici až od roku devadesát tři. Původně jsem z Linzhuisenu.“

„Chápu,“ řekla paní Van Rippeová. „No on Tim moc kamarádů neměl.“

„Ne?“ zeptal se Vegesack.

„Ne, byl trochu osamělý.“

Vegesack nevěděl, co na to odpovědět, a paní Van Rippeová to dál nerozvíjela. Povzdechla si a nasadila si sluneční brýle.

„To je ale krásně,“ řekla, jako by si toho právě všimla.

„Ano,“ řekl Vegesack. „Hezky a teplo.“

O moc víc si toho neřekli. Za celou cestu. Do Lejnice dorazili za pět minut jedna a Vegesack zaparkoval v Zeestraat před budovou Westerblattu.

Paní Van Rippeová se na něj překvapeně podívala.

„Noviny? Co tady budeme dělat?“ Vegesack si odkašlal.

„Na stanici nemáme místo. Pronajali jsme si tady místnost.“

Nepoznal, jestli mu uvěřila, nebo ne.

Ewa Morenová koupila Selmě Perhovensové jako dárek za její pohostinnost láhev portského, při výběru dárku pro Drusillu si už ale tak jistá nebyla. Nakonec vybrala nějakou knihu pro mládež, co dostala literární cenu, a bonboniéru. Všimla si, že Drusilla má v pokoji poměrně plnou knihovnu, no a čokoládu určitě slupne jako malinu.

Matka i dcera vypadaly s dárky na rozloučenou spokojeně a Morenová opouštěla jejich byt po vzájemném ujišťování, že určitě zůstanou v kontaktu. Kufr si dala do nádražní úschovny, naposledy zašla na pláž a ve dvě hodiny se přemístila do restaurace na smluvený oběd s Baasteuwelem.

„Začíná se to vyjasňovat,“ řekl Baasteuwel, když jim donesli saláty. „Ale ještě to není tak jasné jako počasí.“

„Takže mi teď a tady neřeknete, jak to teda vlastně všechno bylo?“ zeptala se Morenová.

„To bohužel ne,“ řekl Baasteuwel. „Ještě nejsme tak docela hotoví. Čert ví, jak to spolu všechno souvisí.“

Morenová čekala.

„A čert ví, co se stalo s Mikaelou Lijphartovou. Na to nově vyhlášené pátrání vůbec nikdo nezareagoval. Ani takoví ti běžní cvoci, co vždycky volají a tvrdí, že viděli úplně každého včetně Pánaboha. To působí i docela podezřele, ale my Vrommela sledujeme, v tomhle směru před námi určitě nic netají.“

„A co Maager?“ zeptala se Morenová. „Ptali jste se Sigrid Lijphartové, jestli mu volala?“

„Jo. Důrazně to popírá. Tvrdí, že s ním nemluvila už šestnáct let a minimálně dalších šestnáct s ním mluvit nebude. Velmi milá paní. Ale asi k tomu má svoje důvody.“

„Možná lže.“

„Možná,“ řekl Baasteuwel. „Já jsem s ní osobně nemluvil, to Kohler. Maager každopádně leží v posteli a neustále na stejný flek na tapetě. Jestli má teda otevřené oči, podle mě ho museli pořádně, aby vůbec usnul. Ale zajímavější je Winnie Maasová… Chcete si to poslechnout?“

„Jsem jedno velké ucho,“ řekla Morenová.

Baasteuwel vypil půl sklenice minerálky a dvakrát šťouchl vidličkou do salátu, než pokračoval.

„Nebyla zrovna žádný svatoušek.“

„To už mi došlo,“ na to Morenová.

„Dost málo lidí se k ní zná. Všichni, se kterými jsem mluvil, jsou velmi zdrženliví, když o ní začnu. Jednoduše se o ní nechtějí bavit. Všichni mi řeknou, že ji znali, ale nikdo nepřizná, že by se s ní nějak moc kamarádil. Takže je poměrně zjevné, jakou roli hrála. Mladá bezuzdná femme fatale. Ten zatracený Bitowski sice přiznal, že se s ní jednou vyspal, ale kolik jiných kromě něj s ní ještě taky spalo, to čert ví. Ale zase na druhou stranu umřela teprve v šestnácti. A nikdo, s kým jsem mluvil, nepochyboval o tom, že ji z toho viaduktu strčil Maager. Vůbec nikdo.“

Morenová se na chvíli zamyslela.

„Takže i když nebyl otec dítěte, podle všeho to udělal?“

„Vypadá to tak. Důležitý je fakt, že věřil, že to dítě je jeho. Ne jak to bylo ve skutečnosti. Ona toho hodlala nějak využít a on jí to zatrhl. Až tak jednoduché to možná bylo.“

„A co Vrommel? A ten doktor?“ Baasteuwel si povzdechl.

„Čert ví. I když si deHaavelaar opravdu nechal část informací pro sebe, nemusí to ještě na věci nic moc měnit.“

„Ale ano,“ protestovala Morenová. „Musel to udělat z nějakého důvodu. A Vrommel o Veře Saugerové taky mlčel z nějakého důvodu. To je přece jednoduchá logická úvaha.“

„Hm,“ zahuhlal Baasteuwel. „Já vím. Sakra už. Taky jsem říkal, že se to teprve začíná vyjasňovat. My taky celý tenhle binec vyřešíme, když už pro nic jiného, tak proto, že chci dát Vrommelovi lekci. Jestli má něco na svědomí, já ho poženu k zodpovědnosti. Slibuju, že o datu popravy vás budu informovat… a o všem jiném taky, pokud vás to bude zajímat.“

Morenová kývla.

„Jde mi hlavně o tu holku,“ řekla. „Nerada bych, kdyby se jí něco stalo, ale obávám se… no, však víte.“

„Jo,“ řekl Baasteuwel. „Vím. Vždyť už jsme oba viděli podobné případy. Ale ono neškodí být optimista, dokud se neprokáže opak, většinou to tak dělám. Mimochodem, dneska si bereme na paškál matku. Matku toho Van Rippeho. Pomůže nám redaktor Wicker.“ Baasteuwel se podíval na hodinky. „Zhruba teď už asi jsou v redakci. To by mohlo k něčemu být. Wicker ví o téhle díře naprosto všechno… no takže zhruba taková je situace.“

„A Vrommel nic netuší?“ Baasteuwel se usmál.

„Zatím ne. Jen se nás ptal, proč jsme s Kohlerem už nejeli domů…“

„A co jste mu na to řekli?“

„Že se nám tu moc líbí a doma nám to neklape s manželkami,“ řekl Baasteuwel a znovu se zaculil. „A ten blbeček tomu věří. Nikdy se neoženil a myslí si, že je to výhra v loterii.“

K tomu neměla Morenová co říct.

„Tak abychom se snad najedli,“ podotkla místo toho.

37

Intendant Kohler se představil a nabídl paní Van Rippeové, aby se posadila.

„Předpokládám, že redaktora Wickera z Westerblattu znáte, že?“

Paní Van Rippeová se posadila a ohromeně se dívala z Kohlera na Wickera.

„No… samozřejmě,“ řekla. „A kde je komisař? Myslela jsem, že se mnou bude mluvit on.“

„Komisař je v tuto chvíli poněkud zaneprázdněn,“ řekl Kohler. „Máme spoustu práce, jak jistě chápete. Mě sem přidělili z Wallburgu právě kvůli vraždě vašeho syna.“

„Nedáte si kávu a obloženou housku?“ zeptal se Wicker. Vegesack si na chvíli myslel, že Edita Van Rippeová vstane a odmítne s nimi spolupracovat. Zaťala rty a dívala se do země.

„Ano, děkuji,“ řekla nakonec. „Vůbec ale nechápu, proč jsem tady.“

„My se jen ze všech sil snažíme tu nešťastnou událost vyjasnit,“ řekl Kohler. „Čím víc informací budeme mít k dispozici, tím větší máme šanci, že se nám to povede. Že najdeme pachatele. Chtěli bychom vám položit pár otázek… abychom si udělali lepší představu o osobě vašeho syna.“

Wicker nalil kávu a přinesl tác housek z Dooverovy cukrárny, která byla hned vedle budovy redakce.

„A já jsem tady prostě proto, že znám místní poměry,“ řekl. „Nabídněte si, paní Van Rippeová.“

Paní Van Rippeová si vzala housku se šunkou a podezřívavě si ji změřila.

„Potřebuji být doma před čtvrtou hodinou.“

„Bez problému,“ na to Kohler. „Aspirant Vegesack vás zase odveze zpátky, jakmile tu skončíme. Můžete nám říct něco o svém životě?“

„O mém životě?“

Edita Van Rippeová na intendanta zírala, jako by jí ta otázka nebyla jasná. Jako by snad nikdy žádný život neměla.

„Ano. Tak nějak v hrubých obrysech.“

„Co… co ode mě chcete vědět? Tady v Lejnici jsem bydlela od dětství… odstěhovala jsem se do Karpatzu, když jsem se seznámila se svým novým mužem. Zhruba před deseti lety. Nechápu, o co vám jde.“

„Prostě jen o doplnění informací,“ řekl Kohler. „A kromě Tima máte tedy ještě jednoho syna? O trochu staršího, že?“

„Ano.“

Paní Van Rippeová zaváhala. Ukousla si housky a pomalu kousala. Zapila ji kávou. Kohler čekal.

„Ano, Jakoba…,“ promluvila znovu. „Mám ještě jeho. Je o šest let starší než Tim. Měla jsem ho brzy. Bylo mi devatenáct, prostě se to stalo. Ale tohle už určitě víte, tím jsem si jistá. Tady pan Wicker minimálně…“

„Samozřejmě,“ přerušil ji Kohler. „Ve stejném roce jste se vdala za Henrika Van Rippeho, to taky víme. Takže velmi mladá. Jak dlouho jste byli manželé?“

Paní Van Rippeová se zatvářila přísně. Brzy s námi odmítne dál mluvit, pomyslel si Vegesack.

„Opustil mě v roce sedmdesát pět,“ řekla ostře. „Jakobovi bylo patnáct, Timovi devět.“

„On vás opustil?“ zeptal se Kohler.

„Ano, kvůli jiné ženě. Ale v tom se tu nemusíme šťourat.“

Kohler přikývl.

„Promiňte. To jistě ne. Jaký byl Tim jako dítě?“

„Proč se na to ptáte?“

„Paní Van Rippeová, prosím, pokuste se nám pomoct a odpovídejte nám na otázky. Vy jste si nevzala příjmení vašeho druhého manžela?“

„My jsme se nevzali. Přemýšlela jsem, že se vrátím ke svému jménu za svobodna, ale už jsem si na Van Rippeovou docela zvykla.“

„Chápu. A jaký byl Tim jako dítě?“ Pokrčila rameny.

„Byl velmi tichý.“

„Opravdu?“

„A hodný. Tim nikdy nedělal problémy, plnil si svoje povinnosti a nejradši byl sám. To Jakob byl jiný.“

„V jakém ohledu?“

„Ten byl víc do světa. Neustále byl s kamarády. Tim byl radši sám.“

Aspirant Vegesack se kradmo podíval na hodinky. Co to sakra vyvádí? pomyslel si. Jestli to půjde dál tímhle tempem, bude muset jet jako blázen, aby paní Van Rippeovou stihl do Karpatzu odvézt před čtvrtou… Kohler mu přísně nařídil, aby během rozhovoru s paní Van Rippeovou neřekl ani slovo, pokud nebude přímo tázán. To samé zjevně platilo i pro Aarona Wickera, který okusoval propisku a tvářil se ospale.

„Se svým současným partnerem jste se seznámila v roce osmdesát osm?“ zeptal se Kohler. „Je to tak?“

Paní Van Rippeová přikývla.

„S Walterem Nehtoviczem?“

Žádný div, že si nechtěla změnit jméno, pomyslel si Vegesack.

„Ano.“

„A ve stejném roce jste se odstěhovala do Karpatzu?“

„Ano.“

„A mezi lety…,“ Kohler si nasadil brýle a podíval se do bloku, „… 1975 a 1988 jste žila sama?“

Paní Van Rippeová se opět zatvářila nepřístupně.

„Ano.“

„V té době jste neměla žádný vztah?“

„Ne.“

„Tak pěkná žena jako vy?“

Žádná odpověď. Vegesack si nebyl jistý, jestli se opravdu začervenala, ale měl dojem, že ano. Kohler se na chvíli odmlčel.

„Proč?“

„Cože?“

„Proč jste žila sama?“

„Protože jsem nikoho nechtěla.“

„Ale nějakou aférku jste snad mít musela, ne? Bylo by těžké být tak dlouho sama. A děti už nebyly zrovna úplně malé…“

„Rozhodla jsem se být sama,“ odsekla paní Van Rippeová. „Člověk má právo žít podle svého.“

Kohler si sundal brýle a strčil je do kapsy. Nenápadně kývl na redaktora Wickera.

„Víte,“ řekl pak a naklonil se k ní. „Mám dojem, že lžete, paní Van Rippeová.“

Edita Van Rippeová se chytila opěrek židle. Zjevně chtěla vstát, ale po pár vteřinách si to rozmyslela.

„Lžu? Proč bych měla lhát?“

Zírala na Kohlera, který ale sklopil oči a podíval se na svůj šálek kávy. Dobrý, pomyslel si Vegesack. Pět vteřin bylo ticho. Pak se slova ujal redaktor Wicker.

„Paní Van Rippeová,“ řekl a zkřížil ruce na prsou.

„Není to náhodou tak, že jste udržovala poměr s jistým člověkem tady ve městě… na začátku osmdesátých let, jestli se nemýlím… tak v letech osmdesát dva, tři?“

„Ne… kdo by to podle vás jako měl být?“

Hlas ji ale tak docela neposlouchal. Pustila se područek.

„Kdo by to měl být?“ řekl Wicker s hraným překvapením v hlase. „To snad víte sama nejlíp, paní Van Rippeová. A myslím, že se nemáte za co stydět… nechápu, proč nám to odmítáte říct. Jsme snad taky jen lidi, ne?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekla paní Van Rippeová a najednou sotva šeptala.

Uplynulo několik dalších vteřin.

„Mluvím o Vrommelovi,“ řekl Wicker a opřel se.

„O policejním komisaři Victoru Vrommelovi.“

Edita Van Rippeová neodpověděla. Místo toho se pomalu sehnula nad stůl a zakryla si obličej rukama.

Intendant Kohler si uvolnil uzel na kravatě a zamířil na toaletu.

Při čekání na vlak Morenová uvažovala o tom, co jí řekl Baasteuwel.

Že je výhra v loterii zůstat sám? A myslí si to Vrommel!

To neznělo moc povzbudivě. Jestli člověk skončí jako komisař z Lejnice, když se nedá s nikým dohromady, tak to by si radši měla najít chlapa co nejdřív, to je jasné.

Co takhle přistoupit na Mikaelův diskrétní návrh, že to spolu v srpnu dají znovu dohromady? Včerejší večeře přece probíhala naprosto bez problémů, to musela sama přiznat. Jestli měl nějaké špatné stránky, rozhodně k nim nepatřilo, že by nedokázal odpouštět. Ať už třeba tu věc s rozbitým trabantem nebo její workoholismus. To mu musí přiznat.

Tak že by? pomyslela si. Nový začátek v srpnu?

Morenová se rozhodla, že podobné úvahy odsune taky na srpen. Taková hezká dovolená na kole jí určitě zbystří úsudek a teď je toho na ni stejně moc.

Místo toho se odhodlala k něčemu jinému. Zavolala Münsterovi.

Bohužel to zvedl. Doufala, že to nevezme.

„Tak co?“ zeptala se a všimla si, že zatajila dech.

„Obávám se, že Lampe-Leermann má pravdu,“ řekl Münster.

Pak ani jeden z nich minimálně deset vteřin neřekl ani slovo.

„Jsi tam ještě?“

„Ano,“ řekla Morenová. „Jsem tady. Takže víš, kdo by to měl být?“

„Máme jedno jméno,“ řekl Münster. „Ale neřeknu, o koho jde, dokud to nebude stoprocentně jisté. Ani tobě.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Stejně je mi z toho zle, radši si to nech pro sebe.“

„Není to žádná sranda,“ na to Münster. Znovu se rozhostilo ticho.

„Jak jsi to zjistil?“ zeptala se Morenová.

„Ehm,“ odkašlal si Münster. „Fakt jsem nevěděl, co s tím mám dělat. Tak jsem se nakonec obrátil na komisaře, jako Van Veeterena.“

Morenová se zamyslela.

„To bych asi taky udělala,“ řekla. „Kdyby mě to napadlo. Takže jste za tím novinářem šli spolu?“

„To si piš,“ řekl Münster. Zasmál se, ale rychle se vzpamatoval. „VV mu dal tak do těla, že za nás dokonce zaplatil pivo. Já bych to sám v životě nezvládl.“

„A on vám řekl, kdo to je?“

„Jo,“ řekl Münster.

„A neblafuje?“

„Nezdá se.“

„Chápu.“

„Jen jsme s tím toho dotyčného zatím nekonfrontovali. Je na dovolené a já to hodlám řešit, až se vrátí. Připadalo mi to nejlepší a komisař je stejného názoru.“

Morenová začala rychle přemýšlet, kdo je kromě ní ještě teď v červenci na dovolené, ale rychle toho zase nechala.

Já to nechci vědět, pomyslela si. Ne dokud to nebude nutné.

„Takže tak se věci mají,“ řekl Münster. „Jen jsem si říkal, že bys to měla vědět.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Tak ahoj.“

„Ahoj,“ řekl Münster.

Tentokrát jela Morenová rychlíkem, ale konstatovala, že je v něm stejně málo lidí, jako když jela sem, a vybrala si místo u okna.

On vlastně nikdo neměl důvod odjíždět z pobřeží zrovna v takovouhle slunečnou sobotu. Dva týdny, pomyslela si. Uplynuly přesně dva týdny mé dovolené a teď se zase vracím domů.

A moc odpočatá zrovna ne. Nemá za sebou čtrnáct prolenošených dní u moře. Co že to sakra vyváděla? Rozhodně to nevyšlo moc podle plánu. Svého přítele (chlapa? milence? samce?) poslala k čertu, dnem i nocí si hrála na soukromé očko a nevypátrala ani ťuk.

Ani zatracený ťuk.

Neví, co se stalo s tou brečící holkou ve vlaku. Neví, kdo zavraždil Winnie Maasovou.

Neví, kdo zavraždil Tima Van Rippeho.

A na policejní stanici v Maardamu mají pedofila.

Bezva, pomyslela si Ewa Morenová. To je opravdu skvělý výsledek.

38

21. července 1983

Když Arnold Maager znovu míjel školu, zavál sem větrný poryv od moře a on se zastavil.

Jestli se zastavil kvůli tomu poryvu, nebo snad kvůli osvětlené ceduli s plánem školy s pečlivě označenými budovami, to ani sám nevěděl. Každopádně se zastavil, díval se na tabuli a něco se v něm pohnulo. Zahřál ho nejasný pocit bezpečí. Tady pracuje. A v půl druhé v noci tu není ani noha. Ale to nevadí.

Posadil se na kamennou lavici před tělocvičnou. Lokty se opřel o kolena, hlavu složil do dlaní.

Co mám dělat? pomyslel si. Co se teď sakra stane.

Proč tu takhle sedím. Sakra, sakra, sakra…

Všiml si, že mu hlavou víří jen slova. Žádné myšlenky. Žádné plány. Jen nesmyslné shluky otázek a zoufalých výkřiků, které se vznáší nad propastí, do níž za žádnou cenu nesmí pohledět, neodvažuje se do ní pohledět – vír slov, který slouží jen k tomu, aby od něj všechno ostatní udržel co nejdál. Co nejdál a pryč. Tak to bylo. Napadlo ho, že asi přichází o rozum.

Mám jít domů? přemýšlel. Domů k Mikaele? Proč? Proč jsem zůstal tady? Proč neběžím k viaduktu a nepodívám se jí do očí? Komu? Koho mám na mysli? Winnie? Nebo Sigrid? Stejně jsem o všechno přišel. Už se nemůžu vrátit… k Mikaele, k Sigrid, do školy.

Prohrál jsem. Právě v tuhle chvíli jsem přišel o všechno… na téhle zatracené lavičce před touhle zatracenou tělocvičnou jsem přišel o všechno. Věděl jsem to, věděl jsem to už od toho zatraceného večera, proč jsem něco neudělal, co mám dělat teď, když už je na všechno pozdě? Do prdele. Je pozdě. Do prdele. Na všechno už je pozdě…

Maager vstal. Držte hubu! poručil myšlenkám. Ticho! Zhluboka se nadechl a snažil se naposledy soustředit. Naposledy? pomyslel si. Proč naposledy?

Znovu zamířil k viaduktu. Je tam ještě? ptal se v duchu. Jsou tam ještě? Běžela Sigrid tam? Šla tam? Už uběhla určitě půlhodina.

Přidal do kroku. Na úrovni se hřbitovem přešel přes Birkenerstraat a zabočil do Emserweg. A právě v tu chvíli, kdy míjel Dorffovo knihkupectví a papírnictví na Dorfflenerstraat, ji uviděl.

Míjela osvětlený vchod do sportovního areálu na druhé straně ulice a šla velmi rychle. Energicky a cílevědomě. Sigrid, jeho žena. Neviděla ho a on potlačil náhlý impulz na ni zavolat. Místo toho se zastavil po baldachýnem knihkupectví a počkal, dokud nepřešla. Byla tam, pomyslel si. Byla tam a setkala se s Winnie.

Rychle pospíchal dál, minul sportovní areál a došel k trati. Když minul pivovar, už měl viadukt na dohled.

Ale ještě byl docela daleko. Zatím neviděl, jestli tam nahoře někdo je. Čeká tam na něj? Maager zpomalil. Co jí sakra řekne? Co udělá? Co od něj čeká? Ta, která mu zničila život. Dokonce natolik, že všechno prozradila jeho ženě, přesně před… Maager se podíval na hodinky… přesně před třiceti pěti minutami. Déle to nebylo. Od telefonátu uběhla půlhodina. Co mu teď sakra ještě může chtít?

Čeká dítě? Ona čeká dítě, jeho dítě. Ještě si pamatoval, co mu tehdy v noci řekla. Jen pojďte, pane učiteli… pojďte, pojďte, beru prášky.

Pane učiteli, přesně tak ho oslovila. Přímo při aktu, uprostřed soulože použila tenhle výraz.

Prášky? Brala hovno, a ne prášky.

Zdolával poslední dlouhou zatáčku a v duchu si kladl směšnou otázku, jestli by s ním Winnie chtěla znovu spát. Byla to odporná myšlenka, která o něm asi dost vypovídala. O jeho nitru. A o tom, že asi opravdu přichází o rozum. Jsem svině, pomyslel si. Svině, svině, svině. Skoro v duchu slyšel Sigrid, jak to slovo vyslovuje… Spát s Winnie Maasovou? Znovu? Nechat ji na sebe nasednout, strčit jí ho tam tak hluboko, až bude sténat vzrušením, dát jí ho vykouřit a dráždit jí ten její drobný lesklý klitoris, až bude křičet rozkoší… o čem to tady sakra fantazíruje? Mozek mu řval jako auto se špatně zařazeným převodem. Co se mi to děje s hlavou? pomyslel si. Ona tam není.

Ona tam nebyla.

Na viaduktu nikdo nebyl. Nikdo, Winnie Maasová ani nikdo jiný. Maager se zastavil a rozhlédl se. Na sever a na jih. Tady seshora byl dobrý výhled. Měl rozhled přes celé město, ulice, náměstí, oba kostely, pláž, přístav s vlnolamem. Viděl i lesík u fotbalových hřišť. Friederovo nábřeží a Gordonův maják… všechno ponořené do tmy letní noci.

Pak se podíval dolů. Prohlížel si koleje směrem od nádraží až sem. A viděl, že na nich něco leží. Těsně vedle pravé kolejnice, šikmo od místa, kde sám stál. Nebyla zase taková tma a pouliční lampa vrhala špinavě žluté světlo na ulici a železniční val právě v tom místě.

Takže tam něco leželo. Bílého, namodralého, barvy kůže…

Trvalo mu zlomek vteřinky, než pochopil, co to je. A další zlomek vteřinky, než pochopil, kdo to udělal.

39

5. srpna 1999

Aspirant Vegesack se pokřižoval a vešel.

Komisař Vrommel ležel u stolu a dělal sklapovačky.

„Okamžik, aspirante,“ řekl.

Vegesack se posadil na židli a pozoroval šéfa. Cvičení mu asi dělalo potíže, protože hekal jako mrož vyplavený na pláž a pleš mu svítila červeně jako semafor. Když skončil, chvíli ještě zůstal na zemi a vzpamatovával se. Pak vstal a sedl si za stůl.

„Zítra jedete na dovolenou?“ Vegesack kývl.

„Ano, zítra.“

„Počasí nestojí za nic.“

„Ne,“ řekl Vegesack.

„Minulý týden bylo lepší.“

„Ano.“

Vrommel otevřel šuplík. Vytáhl papírový kapesník a otřel si čelo a pleš.

„Ten případ Van Rippe. Měli bychom si ho celý shrnout.“

„Odložíme ho?“ zeptal se Vegesack.

„Neodložíme,“ na to Vrommel. „Vyšetřování vraždy se jen tak neodkládá. Říkal jsem, že si ho shrneme. Je to složité, nikam jsme se nedostali. Že?“

„Ne.“

„Už se tomu nemůžeme věnovat tak intenzivně. Jsou to tři týdny. Takže odteď už postupujeme jen rutinně.“

„Chápu,“ řekl Vegesack.

„Budu potřebovat shrnutí. Zprávu o tom, co jsme dělali a kam jsme dospěli. Na zítřek dopoledne mám v plánu takovou menší tiskovou konferenci. Takže si to předtím musím dát dohromady. Ty slečinky z Wallburgu nám taky zrovna k ničemu nebyly.“

„Moc ne.“

Vrommel si odkašlal.

„Takže tu zprávu napište a dejte mi ji na stůl, než půjdete domů. Máte na to celý den.“

Vegesack přikývl.

„A ať to není moc užvaněné. Pouze fakta. V jednoduchosti je krása.“

Vegesack vstal.

„Ještě něco?“

„To bych to řekl,“ na to Vrommel. „Takže mi to dejte na stůl. Přeji hezkou dovolenou a udržujte se ve formě.“

„Děkuji,“ řekl aspirant Vegesack a odkráčel.

Ewa Morenová se probudila a podívala se na hodinky. Za deset minut dvanáct.

Došlo jí, že spala ve vlastní posteli, ale stejně ne déle než devět hodin. Snažila se zjistit, jestli ji v těle nebolí některý sval, ale bolely ji všechny.

Cítím se na umření, pomyslela si. No měla jsem snad tohle zapotřebí?

Do postele se dostala těsně před třetí ráno. Domů dorazila přesně ve dvě, ale měla dost rozumu na to, aby si ještě dala horkou koupel, než zalezla do postele. Kdyby to neudělala, asi by teď nedokázala ani vstát. Poslední etapa dovolené s Clarou Mietensovou zahrnovala sedmdesát pět kilometrů na kole v protivětru, posledních třicet ještě navíc pršelo. Původně měly v plánu vyrazit trochu dřív, aby jim do zad foukal příjemný východní vítr, a do Maardamu měly přijet se západem slunce. Takový měly plán.

Východní vítr? pomyslela si Morenová a opatrně se posadila na pelesti. Foukal snad někdy v životě v Maardamu východní vítr? Když se ve tři čtvrtě na dvě loučily ve Zwille, slibovala Clara Mietensová slavnostně, že jestli ještě někdy bude schopná vstát z postele, tak ze všeho nejdřív přiváže na ten svůj debilní krám (se šesti převody, z nichž ale fungovaly jen dva) kotvu, utopí ho a u toho bude zpívat žalm.

Ale jinak to nebylo zase tak zlé. Až na samotné finále. Osm krásných zlatavých dní, život v táborech, koupání, povídání, projížďky (a nikdy jim k nim nefoukal protivítr ani nepršelo) a přírodní krásy sorbinowské oblasti. Clara měla nový červený stan, se kterým se skvěle zacházelo. Počasí bylo nádherné. Až do včerejška.

Morenová se šla sprchovat. Po deseti minutách měla pocit, že její tělo jí zase patří. A spolu s tím začala i přemýšlet.

Tomu se samozřejmě nedalo zabránit. Čas vrátit se do reality. Nejvyšší čas.

Oblékla si župan a začala listovat poštou. Účty, reklamy, čtyři pohledy a výplatní páska. Nepochybně zajímavá.

Pak si poslechla vzkazy na záznamníku. Po zralé úvaze si na Tour de Sorbinowo nevzala mobil, takže asi bude plný vzkazů.

A taky byl. Dvakrát jí volal Mikael Bau a vzkaz jí nechala i její matka, která jí oznamovala, že spolu s jejím otcem (pokud se za dobu Ewiny nepřítomnosti něco radikálně nezměnilo) se právě chystají na letiště a letí na Floridu, odkud se vrátí až koncem srpna.

To kdyby jim snad Ewa volala a bylo jí divné, kde jsou.

Příjemný ženský hlas ze záznamníku jí oznámil, že má celkem jedenáct vzkazů.

Ale od Baasteuwela nic.

Ani od Vegesacka a Kohlera. A od Münstera. Neozvala se ani Selma Perhovensová.

Hm, pomyslela si Morenová a šla si koupit něco ke snídani. Člověk si nemá namlouvat, že je nějak veledůležitý.

Když se Morenová dovolala inspektoru Baasteuwelovi, bylo půl sedmé večer.

„Tak jste doma?“ zeptal se.

„Vrátila jsem se včera. Myslela jsem, že se mi ozvete.“

„Já jsem se ozval, jen nerad nechávám zprávy na záznamníku.“

„Aha. Tak co?“ Baasteuwel se odmlčel.

„Dali jsme to k ledu.“

„K ledu?“

„Ano. Bylo to tak nejlepší. S Kohlerem jsme se tak dohodli. A já mám teď dovolenou.“

Morenová si na chvíli připadala naprosto absurdně.

„O čem to sakra mluvíte?“ řekla. „A co Vrommel? Tvrdil jste, že je to jen otázka času.“

Slyšela, jak si Baasteuwel zapálil cigaretu.

„Poslyšte,“ řekl. „Měla byste mi věřit. Nemohli jsme se mu dostat na kobylku tak, jak jsme si mysleli. S Kohlerem jsme se prostě shodli na tom, že se v tom přestaneme hrabat. Vegesack taky souhlasil. Nic jsme neměli a taky jsme neměli důvod to dál zkoumat. Ne v situaci, v jaké jsme se ocitli.“

„V situaci, v jaké jste se ocitli?“ podivila se Morenová.

„Jak to myslíte? Vůbec to nechápu.“

„To je možné,“ řekl Baasteuwel. „Každopádně se to tak vyvrbilo. Kdybyste znala všechny podrobnosti, souhlasila byste se mnou.“

„Podrobnosti? A jaké?“

„No je jich dost. A já vám garantuju, že tohle je opravdu nejlepší řešení. V některých případech se to přece stává, sama jste to už musela zažít.“

Morenové to celé nešlo do hlavy, a tak se dvakrát štípla do ruky, aby se přesvědčila, že se jí to nezdá.

„Slíbil jste mi, že Vrommela dostanete,“ zasyčela naštvaně. „Zmizela nevinná holka a zabili chlapa. Vy jste prý šel k policii, abyste chytal darebáky, a najednou…“

„Tentokrát to prostě nešlo.“

„A Van Rippe?“

„Případ má na starosti komisař Vrommel. Nás s Kohlerem tam poslali jen jako síly navíc v první fázi vyšetřování, na to nezapomínejte. A teď jsme mu to zase nechali.“

Morenová odtáhla sluchátko od ucha a nevěřícně se na ně zadívala.

„Opravdu mluvím s inspektorem Baasteuwelem z policie Wallburg?“ zeptala se.

Baasteuwel se uchechtl.

„Přímo s ním,“ řekl. „Ale mám dojem, že jste tak trochu netrpělivá. Skoro se mi zdá, že si kladete určité otázky?“

„To je pravda,“ na to Morenová. „To je zatracená pravda. Nechápu, jakým jazykem to na mě mluvíte. Takže vy jen tak necháte vraždu a zmizelou holku a odjedete si na dovolenou. V které části mozku se vám spustilo krvácení?“

„V obou,“ řekl inspektor Baasteuwel klidně. „Souhlasím s vámi v tom, že jak si začnu zvykat na dovolenou, přestanu se vyjadřovat jasně. Ale pokud byste o těch událostech v Lejnici snad chtěla zjistit víc, mohl bych vám vyjít vstříc…“

„To je sakra vaše povinnost,“ vyštěkla Morenová. „Kdy a kde?“

„Zítra?“

„Čím dřív, tím líp.“ Baasteuwel se zamyslel.

„Třeba někde v Maardamu? Aspoň budete mít výhodu domácího hřiště.“

„Fajn,“ řekla Morenová.

„Co takhle zajít do restaurace Gamla Vlissingen, existuje ještě?“

„To si pište.“

„Tak bezva,“ řekl Baasteuwel. „Zítra v sedm, vyhovuje? Zamluvím stůl.“

„Perfektní,“ řekla Morenová.

Pak to položila a zadívala se z okna, které zrovna začala bičovat další dešťová přeháňka.

Já to prostě nechápu, pomyslela si. Nechápu na tom vůbec nic.

40

6. srpna 1999

Restaurace Vlissingen byla stejně plná jako obvykle. Morenová šla trochu pozdě a dívky u stolu hned u dveří si nevšimla. Až když začala místnost obcházet a prohlížela si lidi u stolů – a trochu naštvaně konstatovala, že inspektor Baasteuwel tu není –, všimla si, kdo to vlastně je.

A pak uplynula ještě další chvíle, než jí došlo, co to vlastně znamená. Morenová zavřela oči, aby si to ujasnila. Potom šla ke stolu. Dívka se začala zvedat, ale rozmyslela si to a zase si sedla. Příjemně se usmála. Nadmíru příjemně.

„Mikaelo?“ řekla Morenová. „Jsi to přece ty, že, jsi Mikaela Lijphartová?“

„Ano,“ přiznala dívka a nervózně se zasmála. Morenová si všimla, že se Mikaele třese spodní ret.

„Inspektor Baas…?“ spustila Morenová a v tu chvíli si uvědomila, že dneska žádný Baasteuwel nepřijde. Takhle si to naplánoval. Proto byl včera v telefonu tak divný.

Pane bože, pomyslela si, to mi snad mohlo dojít, ne? Pak se na Mikaelu co nejsrdečněji usmála a řekla jí, ať kouká vstát, aby ji mohla obejmout.

„Já… jsem tak ráda, že tě vidím,“ vypravila ze sebe.

„Já taky,“ řekla Mikaela. „To inspektor Baasteuwel mi řekl, že se se mnou budete chtít vidět. Řekl mi, ať na vás počkám tady… a dal mi peníze, abych vás mohla pozvat na večeři.“

Kdyby Mikaela nemluvila tak vyděšeně, musela by se Morenová rozesmát. Ale dívka měla ke klidu daleko, to bylo vidět na první pohled. Posadily se. Morenová Mikaele položila ruku na hřbet dlaně.

„Jsi nervózní.“

„Ano. Je to hrůza. Po nocích vůbec nemůžu spát.“

„Asi je ti jasné… že bych ráda věděla, co se stalo.“

„Ano…“ Mikaela se zadívala do desky stolu. „Vím, že vám to musím říct. Jsem vám moc vděčná za to, jak hodná jste na mě byla v tom vlaku, a vím, že i pak jste si s mým případem dala spoustu práce.“

Morenová se snažila znovu povzbudivě usmát, ale nějak jí to nešlo.

„To nic nebylo,“ řekla. „Nenajíme se teda taky?“

„Ano,“ řekla Mikaela. „Vlastně mám docela hlad.“ Chvíli trvalo, než si objednaly. Morenová přemýšlela, jestli se někdy ocitla v podobné situaci. Asi ne. Aspoň měla takový pocit, i když si vlastně ani nebyla jistá, co právě tahle situace obnáší. Věnovala dny, noci a týdny zjišťování, co se s touhle zmizelou dívkou vlastně stalo, a teď najednou sedí naproti ní u stolu v restauraci. A nikdo ji vůbec nevaroval. Zatracený Baasteuwel, pomyslela si. Ne, to nemá obdoby.

A Mikaela Lijphartová na tom zjevně byla docela špatně. Byla bledá a lehce se třásla, Morenovou ani na chvíli nenapadlo začít konverzovat o nějakých banalitách – o počasí a větru a o tom, na co šla posledně do kina –, něco takového nepřipadalo v úvahu.

„Tak spusť, Mikaelo,“ řekla místo toho. „Když musíš, tak musíš. Myslím, že něco takového jsi mi řekla ve vlaku.“

„Kdepak, to jste tehdy řekla vy,“ opravila ji Mikaela.

„Tak kde mám začít?“

„Samozřejmě to vezmi od začátku. Od té chvíle, kdy jsme se rozešly na lejnickém nádraží.“

Mikaela se Morenové podívala do očí. Pak se zhluboka nadechla a dala se do vyprávění.

„No takže zkraje šlo všechno přesně tak, jak jsem si to naplánovala,“ řekla a pomalu při tom sepjala ruce na stole – jako by se to teprve před nedávnem naučila a ještě to neuměla dělat automaticky, pomyslela si Morenová.

„Dojela jsem do toho ústavu a setkala jsem se s otcem… Bylo strašně divné prostě jen vejít do pokoje a spatřit naprosto cizího člověka, který je ve skutečnosti mým otcem. Samozřejmě jsem na to předem myslela a pokoušela jsem si to představit, ale stejně to nakonec bylo divné… byl tak drobný a cizí a… nemocný. Připomínal mi ptáka. Tohle je můj ptačí otec, říkala jsem si. A stejně mi okamžitě bylo jasné, že je to opravdu on, nedokážu to vysvětlit, ale podle něčeho jsem to neomylně poznala.“

Když začala mluvit, hlas se jí pomalu zklidnil.

„Pokračuj,“ vyzvala ji Morenová.

„Vy ten… příběh… znáte?“ Morenová kývla.

„Ve vlaku jsem vám neřekla všechno, co jsem věděla, asi jsem se trochu styděla. Můj otec spal se svojí studentkou, které tehdy bylo teprve šestnáct… to mi byly dva roky. Holt se to stalo a nedá se to změnit. Ta dívka zemřela a mého otce odsoudili za její vraždu. Ale on ji nezabil. Ten den mi řekl, že on Winnie Maasovou na koleje neshodil… řekl mi to až po dvou hodinách. Taky mi dal dopisy, které mi celá ta léta psal, a tam stálo to samé. Že se s ní sice vyspal, ale nezabil ji… Strašně se se mnou o tom styděl mluvit, ale já jsem ho donutila. Můj otec není zrovna moc silný, opravdu se podobá ptákům. Nemocnému ptákovi, bylo mi ho strašně líto…“

Mikaela se odmlčela a tázavě se na Morenovou zadívala. Morenová jí naznačila, aby pokračovala.

„Když jsem šla od něj, brečela jsem. Šla jsem na ubytovnu, byla plná, skoro tam pro mě ani neměli postel, ale nakonec se to nějak zařídilo. Nevěděla jsem, co mám dělat, ale když mi otec řekl, že tu holku nezabil, tak jsem mu to samozřejmě věřila, no a po chvíli přemýšlení mě napadlo, že bych mohla vyhledat její matku… pokud ještě bydlí v Lejnici. A že bych jí to mohla říct. A taky se jí třeba na některé věci zeptat. Ani s tím jsem neměla žádný problém. Sešla jsem se s ní v neděli, moc příjemná teda nebyla, mám dojem, že je závislá na alkoholu, dokonce mi ukazovala, že má revolver na sebeobranu… ať už se musí bránit před kýmkoli. Určitě mi nevěřila, když jsem jí říkala, že otec je nevinný. Nazvala ho zmetkem a vrahem a řekla, že jí zničil život. Samozřejmě mi jí taky bylo líto, musí být hrozné, když vám takhle zemře dítě…“

V tu chvíli jim donesli jídlo, ale Mikaela Lijphartová zjevně nechtěla dělat pauzu, když už byla uprostřed vyprávění.

„U paní Maasové v tom jejím odporném bytě mě napadlo, jak teda její dcera vlastně opravdu umřela – otec mi jen řekl, že on to neudělal –, no a řekla jsem si, že když už jsem jednou tam, mohla bych si promluvit i s dalšími lidmi, co ji znali. Strašně mě mrzí, že mě to napadlo, tak strašně moc mě to mrzí.“

„Copak tě ani na vteřinu nenapadlo, že mohla skočit sama?“ zeptala se Morenová.

Mikaela Lijphartová zavrtěla hlavou.

„Mě to sice napadlo, ale otec řekl, že tak to nebylo, a to samé tvrdila i paní Maasová.“

„Chápu. A co jsi teda dělala dál?“

„Paní Maasová mi dala pár jmen. Tvrdila, že tihle lidi její dceru znali, ale nevím, proč vybrala zrovna je. Většinu času mi jen vykládala, že jsem nechutné dítě vraha a že bych se měla stydět chodit po venku a tak.“

„To si dovedu živě představit,“ řekla Morenová. „Já jsem se s ní taky viděla.“

„Opravdu?“

Mikaela Lijphartová se na chvíli zatvářila provinile, jako by jí bylo líto, kolik problémů způsobila. Morenová jí naznačila, ať pokračuje.

„No takže,“ navázala Mikaela na své vyprávění. „Šla jsem pak za nějakou ženou jménem Vera, příjmení už si nepamatuju…“

„Saugerová?“

„Ano. Vera Saugerová. Ta Winnie Maasovou znala docela dobře a můj otec ji taky učil. Řekla jsem jí, že můj otec byl asi nevinný a ona… tak nějak úplně zmlkla nebo co. Měla jsem z toho pocit… já vlastně ani nevím…“

„Povídej,“ řekla Morenová.

„Měla jsem pocit, že to celou dobu věděla. Že je otec nevinný. I když já netvrdím, že to věděla, jen v tu chvíli, kdy jsem byla u ní, mi to tak připadalo. Chápete?“

Morenová kývla.

„No a tahle Vera Saugerová mi dala pár dalších tipů… jména lidí, se kterými bych si mohla promluvit. U jednoho už si ani nepamatuju, jak se jmenoval, no a pak mi poradila Tima Van Rippeho. Bože, přála bych si, aby mi o nich nikdy neřekla…“

„Chápu,“ řekla Morenová.

Protože jí to konečně začínalo docházet.

„A co se stalo potom?“ zeptala se.

Mikaela Lijphartová se znovu zhluboka nadechla.

Vzala příbor, ale zase ho odložila.

„Byla to hrůza,“ řekla. „Taková hrůza, že na to do konce života nezapomenu… nikdy, nikdy. Od té doby se mi o tom každou noc zdá. Několikrát za noc, jakmile usnu… mám pocit, že to mám pořád před očima.“

Chvíli to vypadalo, že se Mikaela rozpláče, ale zaťala zuby a pokračovala.

„Zavolala jsem mu. Tomu Timovi. Představila jsem se mu a zeptala jsem se ho, jestli by měl čas se se mnou sejít. Zněl divně, ale já jsem to moc nevnímala… Říkal, že má čas až večer, tak jsme si domluvili schůzku v devět na pláži.“

„V devět na pláži?“

„Ano. Na pláži. Ptala jsem se ho, jestli se nemůžeme sejít trochu dřív, ale nechtěl. Tak jsem souhlasila. Podívala jsem se na jízdní řád a za deset minut jedenáct mi ještě jel vlak, kterým bych se dostala domů. Pak jsem zkoušela i toho druhého člověka… jo, ten se jmenoval Bitowski…, ale nedovolala jsem se mu. No a tak jsem celé odpoledne strávila na pláži. Bylo moc hezky.“

Morenová si uvědomila, že ten den sama taky strávila na stejné pláži. I když o pár kilometrů víc na sever. To byla ta první neděle… a ona měla lehkou kocovinu a dovolenou a cítila se naprosto svobodná.

„Večer jsem na něj čekala zhruba od půl deváté. Na dohodnutém místě… blízko mola, jak ono se jmenuje… Friederovo, myslím. Na pláži nikdo nebyl, ale úplná tma ještě nebyla. Přišel za deset minut devět a řekli jsme si, že se projdeme… směrem na sever. Já jsem mluvila a on mě poslouchal. Po chvíli jsme si sedli, už se mi nechtělo jít a taky jsem na zádech nesla batoh. Sundala jsem si ho a zjistila jsem, že je rozbitý. Jedna kovová tyčka z konstrukce se vyvlékla a začala vypadávat. Tak jsem ji vyndala úplně, abych ji tam pak někdy znovu nasadila. Nebo abych ji vyhodila, ani sama nevím… To už jsem mu skoro všechno řekla, ale nezmínila jsem se o tom, že je otec nevinný. To jsem řekla až v tu chvíli. A pak se to stalo…“

Mikaela se kousla do rtu. Morenová vyčkávala.

„Řekla jsem: vím, že můj otec Winnie Maasovou nezavraždil. Přesně to jsem mu řekla. On stál a já jsem se vsedě snažila opravit si batoh. A když jsem se na něj podívala, došlo mi, jak to celé bylo. V tu chvíli. To Tim Van Rippe zavraždil Winnie Maasovou, v tu chvíli mi to došlo a on to musel pochopit. Od té doby jsem na to myslela už tisíckrát a je jasné, že přesně tak to musel pochopit, když jsem mu řekla, že můj otec to neudělal. Myslel si, že ho z toho obviňuju… a já jsem viděla, že se chystá zabít i mě. Blížil se ke mně, zvedl ruce a bylo jasné, že mě zabije. Chtěl mě zabít na té pláži…“

V tu chvíli se rozplakala. Ke konci mluvila rychleji a rychleji a Morenová to čekala. Teď oběhla stůl a konejšivě Mikaelu objala kolem ramen. Odsunula židli a přitiskla dívku pevně k sobě. Koutkem oka viděla, jak na ně pár od sousedního stolu pokukuje.

„Promiňte,“ řekla Mikaela, když ji nejhorší záchvat přešel. „Dělá mi problémy o tom mluvit.“

„To chápu,“ řekla Morenová. „Ale je dobře, že o tom mluvíš. Hodně lidí tvrdí, že právě tak se člověk dovede vyrovnat s nepříjemnými zážitky. Tím, že je znovu prožije ve vyprávění.“

„Já vím,“ řekla Mikaela Lijphartová. „Tak si zase sedněte na své místo. Ještě jsem neskončila.“

Mikaela se odvážně usmála a Morenová si šla sednout.

„Já dělám šerm, řekla jsem vám to?“

„Ne,“ řekla Morenová. „To jsem nevěděla.“

„Jak s kordem, tak s fleretem. Jestli to můžu říct, jsem v tom opravdu dobrá… takže když se na mě vrhl, bodla jsem ho tyčkou do oka.“

„Co?“ vyhrkla Morenová. „Tyčkou?“

„Tou tyčkou ze zádové výstuhy batohu. Byla asi takhle dlouhá…“

Mikaela ukázala přibližnou délku tyčky. Morenová polkla.

„… tak třicet, čtyřicet centimetrů. Kovová. Držela jsem ji v ruce, byl to reflex. Nepřemýšlela jsem. Prostě jsem jen máchla rukou a trefila ho rovnou do oka. A on spadl… skácel se přímo na mě, já jsem to nechtěla udělat, jednala jsem naprosto automaticky, ale zkrátka tam na té pláži jsem Tima Van Rippeho zabila a nezabralo mi to ani vteřinu.“

Mikaele se zatřásl hlas, ale ovládla se. Morenová cítila, že se jí na rukou udělala husí kůže.

„Pak už jsem jednala v panice. Okamžitě mi bylo jasné, že je mrtvý. Ještě nebyla úplná tma. Tak dvacet, třicet metrů od nás byli lidi, ale nikdo si nás nevšímal. Jestli nás někdo viděl, asi si prostě myslel, že jsme pár na pláži a užíváme si večer. Tak jsem ho tam zahrabala, trvalo mi to asi hodinu, ale pořád se stmívalo a brzy už tam vůbec nikdo nebyl. Když jsem ho házela do té jámy, spadly mu boty, tak jsem je pak vyhodila. Taky jsem mu vzala hodinky a peněženku, ani nevím proč… obojí jsem taky vyhodila. A když jsem skončila, šla jsem pryč.“

„Když jsi skončila, šla jsi pryč,“ zopakovala po ní Morenová. „Proboha, Mikaelo, musela jsi být vyděšená k smrti.“

„Ano,“ řekla Mikaela. „To jsem byla. Jako bych byla někdo jiný… Celou noc jsem potom šla.“

„Šla?“

„Ano, celou noc. Směrem na sever. Kolem sedmé ráno jsem došla do Langhuijsu na odpočívadlo kamiónů. Odtamtud mě někdo svezl do Frigge. Tam jsem se nasnídala a pár hodin jsem v parku spala na lavičce. Celou dobu se mi zdálo, jak jsem bodla Tima Van Rippeho do oka. A jak jsem ho zahrabala. Když jsem se probudila, chtěla jsem jít nejdřív na policii, ale nezvládla jsem to. Místo toho jsem vybrala ze svého účtu všechny peníze, měla jsem tam něco přes tisíc guldenů, a koupila jsem si jízdenku na vlak do Kodaně. Než jsem zahodila Van Rippeho peněženku, vzala jsem mu z ní třicet guldenů.“

„Do Kodaně? Proč tam?“

Ověřoval někdo výběry z Mikaelina účtu? pomyslela si Morenová rychle. Asi ne. Šlendrián. Zjistit pohyby na účtu by přece neměl být problém.

„Já ani nevím,“ řekla Mikaela. „Byla jsem tam se školou na výletě. Líbilo se mi tam. A musela jsem přece někam utéct, ne?“

Morenová neodpověděla.

„Vždyť jsem ho zabila. Zabila a zahrabala. Jasně že jsem se musela schovat…“

Morenová kývla a snažila se tvářit neutrálně.

„A co jsi teda dělala pak? Opravdu jsi jela do Kodaně?“

„Ano. Nočním vlakem. Dojela jsem tam ráno a ubytovala jsem se v hotelu Excelsior. Hned u nádraží. Pěkně hnusná čtvrť, ale bylo to na ráně. Pak jsem se procházela po městě nebo ležela na pokoji, dokud mi nedošlo, že nadobro přicházím o rozum. Tak jsem zavolala mámě. Ani nevím, kolik dní uplynulo, a taky jsem celou tu dobu skoro nic nejedla… Řekla jsem mámě, že jsem naživu, ale dlouho nezůstanu, pokud nevezme mého otce… toho opravdového… a nepřijedou za mnou. Dalo by se říct, že jsem jí vyhrožovala, ale myslela jsem to vážně. Bylo mi strašně… no a pak přijeli.“

„Tvůj otec s matkou přijeli do hotelu v Kodani?“

„Ano. Nevím, který den to bylo. Ale od té chvíle, kdy jsem zabila Van Rippeho na pláži, musel uběhnout víc než týden. A každou noc, jakmile jsem usnula, jsem ho ve snu vraždila znovu a znovu… Ty dny jsem byla prostě pološílená. Ale když přijeli rodiče, ulevilo se mi. Taky jsem je donutila, aby spolu mluvili. Zůstali jsme spolu asi čtyři nebo pět dní, ale otci bylo bez léků zle, no a pak jsme jeli domů. Máma každý den volala do Lejnice a ptala se na pátrání, aby nikomu nedošlo, že jsme všichni tři spolu… S mámou jsme se dohodly, že nikomu o ničem neřekneme. Tátovi jsme všechno neřekly, jen to, že víme, že Winnie Maasovou nezabil. Ono je dost těžké s ním mluvit. A pak nám Baasteuwel řekl tu hroznou věc, jsem zoufalá, jen když na to pomyslím. Je tak nespravedlivé, že…“

„Počkej chvíli,“ řekla Morenová. „Teď se v tom nějak nevyznám. Kde se tam najednou vzal inspektor Baasteuwel?“

Mikaela Lijphartová se vysmrkala do ubrousku a pokračovala.

„Vrátili jsme se zpátky z Kodaně,“ řekla Mikaela.

„Tátu jsme vysadily nedaleko ústavu a s mámou jsme jely do Aarlachu. Pár dní jsme zůstaly u tety Vanji, ona nebyla doma, ale máma má klíče od jejího bytu. Probíraly jsme, co budeme dělat. Třeba s Helmutem, jestli mu to řekneme nebo ne. Nakonec jsme se dohodly, že to neřekneme vůbec nikomu. Prostě to nešlo… A pak jsme se vrátily domů, to bylo v pondělí večer a další ráno u nás zazvonil ten Baasteuwel. Helmut naštěstí nebyl doma, protože inspektor z nás do hodiny vytáhl, jak to bylo… a potom nám řekl to nejhorší.“

„To nejhorší?“

„Jo. Že zatímco jsme byly s mámou v Aarlachu, on mluvil v ústavu s tátou. Nevím, jak dokázal z táty něco vypáčit, ale my jsme mu nakonec taky všechno řekly, takže je prostě asi dobrý.“

„Tím je známý,“ řekla Morenová. „A co že mu tvůj otec řekl?“

Mikaela Lijphartová se kousla do rtu a zamrkala, aby zahnala slzy.

„Že si táta myslel, že Winnie Maasovou zavraždila máma. A proto mlčel. Aby nás chránil.“

Mikaela se odmlčela. Morenová cítila, že ji pálí za očními víčky, a napila se minerálky. Je to vůbec možné? pomyslela si.

Ale bylo jí jasné, že je.

Nejen možné. Bylo to naprosto logické.

„Táta se opravdu zbláznil,“ řekla Mikaela. „Hned tehdy v tu chvíli. Ale prostě si myslel, že to udělala máma. Celou tu dobu. Tehdy tu noc vzala telefon ona… a Winnie jí všechno řekla a máma se naštvala a vyběhla z domu. Takže když pak táta našel Winnie na kolejích, myslel si… chápete, že?“

„Ano,“ řekla Morenová. „Chápu.“

A Van Rippeho chránil policejní komisař, pomyslela si. Který měl poměr s jeho matkou.

To jí řekla odpoledne Selma Perhovensová po telefonu. Stejně tak jí prozradila, že vyšetřováním se z nějakého důvodu už nikdo moc intenzivně nezabývá.

Z nějakého důvodu.

Z jakého? ptala se jí Morenová, ale Selma Perhovensová to nevěděla.

A teď to najednou bylo naprosto jasné. Průzračně jasné. Rovnice jí konečně zapadla do sebe. Baasteuwelova rovnice.

Skunk unikl potrestání.

Ale Mikaela Lijphartová taky.

A vrah Winnie Maasové dostal, co si zasloužil.

Morenová si všimla, že zatíná pěsti, až to bolí, a že má pootevřenou pusu. Zavřela ji a pokusila se trochu uvolnit.

Ty vole, pomyslela si. Už bohové tuhle partii dohráli? Zhruba tak jí to totiž připadalo a výsledek byla vlastně remíza. Minimálně si byla jistá, že tak by se vyjádřil Van Veeteren… šalamounská remíza.

„Hodlám postavit tátu na nohy,“ řekla Mikaela Lijphartová. „Aspoň se o to pokusím.“

„Fajn,“ na to Morenová. „To uděláš dobře. Ale nejdřív se zase postav na nohy ty. Musí být těžké tohle všechno v sobě dusit. Někdo by ti měl pomoct se s tím vyrovnat… ale jak to udělat?“

„To už je zařízené,“ řekla jí Mikaela překvapivě. „Jednou týdně budu tady v Maardamu docházet ke knězi, je to bratr inspektora Baasteuwela.“

Morenová na ni zůstala zírat.

„Chceš tím říct, že v Maardamu působí kněz jménem Baasteuwel?“

Mikaela zavrtěla hlavou a mdle se usmála.

„Změnil si jméno. Teď se jmenuje Friedmann, to zní mnohem lépe.“

„To rozhodně,“ řekla Morenová. „Hm. Neřekneme číšníkovi, aby nám to jídlo zase ohřál? Asi nám už dost vystydlo.“

Mikaela Lijphartová se podívala na svůj nedotčený talíř a usmála se.

„Jejda,“ řekla. „Docela jsem zapomněla, že mám vlastně hlad.“

Mikaelu před restaurací vyzvedla matka s jejím nevlastním otcem. Morenová měla podezření, že Helmutu Lijphartovi z bezpečnostních důvodů taky nic neřekly. Takže se Mikaeliny matky raději na nic neptala.

Jedna nezodpovězená otázka ale přece jenom ještě zbývala.

A sice kam se vlastně tu noc Sigrid Lijphartová vydala.

Jestli šla k viaduktu, nebo ne. Jestli viděla Winnie na kolejích dřív než její manžel.

A jestli tím pádem věděla, že musí existovat jiný vrah.

Kterého svým dlouhým mlčením chránila.

A jestli… no ano, jestli celou dobu věděla, co si o tom všem myslí Arnold.

Tahle otázka ještě zbývá, pomyslela si Morenová.

Hlavně tahle.

Když jí došel celý její dosah, úplně se jí z toho udělalo špatně.

Jednou si najde čas, aby se na to někoho zeptala, ale samozřejmě to nemusí být zrovna v Mikaelině přítomnosti. Vůbec ne, ta holka už si užila víc než dost.

„Klidně se zase můžeme někdy sejít,“ řekla. „A na oplátku pozvu já tebe.“

Po rozloučení se Morenová ještě dlouho procházela, aby si to celé nějak srovnala v hlavě, a když přišla domů, bylo už po jedenácté. Chvíli váhala, ale pak zavolala inspektoru Baasteuwelovi.

„Gratuluju,“ řekla. „Vážně.“

„Díky,“ řekl Baasteuwel. „Vážně.“

„Šalamounské řešení. To vy jste Mikaelu přesvědčil, ať to nikomu neříká, nebo ji přesvědčila matka?“

„Hm,“ zamyslel se Baasteuwel. „V podstatě to vymyslela Mikaela. Proč?“

„Nejsem si jistá, že je to správné.“

„Já taky ne,“ řekl Baasteuwel po chvíli. „Ale když mi to všechno řekly, řekl jsem jim, že už na tom případu nedělám a přišel jsem za nimi jen z čiré zvědavosti. Volbu jsem nechal na nich a slíbil jsem jim, že kdyby to pro ně bylo moc těžké a chtěly o tom promluvit, pomůžu jim.“

„Pomůžete?“ podivila se Morenová. „A jak?“

„Netuším,“ řekl Baasteuwel. „To bych vymýšlel, až by to nastalo. Ale řekl bych, že promluvit by v její situaci bylo poměrně hloupé. Vždyť ona to vlastně všechno napravila. Prostě touché. Vrah je po smrti. A Vrommela na něco dostaneme jindy.“

„A pochybuje někdo o tom, že to udělal Van Rippe?“

„Absolutně nikdo. Jeho matka nám to v tomhle bodě dost osvětlila. Svého syna dobře znala a tou dobou se scházela s Vrommelem… no a ten už zařídil, aby se z toho Van Rippe dostal. Na toho doktora asi věděl něco z minula, ale v tom jsme se zase až tak nešťourali. Takže Winnie Maasovou stoprocentně zabil Tim Van Rippe, ale i kdyby Mikaela tvrdila, že ho zabila v sebeobraně, stejně by to neměla jednoduché. Měla jasný motiv – pomstu – a taky mlčela dost dlouho.“

„A proč Van Rippe tehdy musel Winnie Maasovou zavraždit?“

„Musel a nemusel,“ řekl Baasteuwel. „Ta nutnost je jaksi diskutabilní, ale je nad slunce jasné, že to on ji přivedl do jiného stavu. Stejně tak jako že záměrně a úspěšně – hodil otcovství na Maagera. Zvláštní je, že ten večer, kdy Winnie učitele svedla, tam byl taky… Pokud byste chtěla slyšet můj názor, podle mě o tom věděl a oba počítali s tím, že to dítě přišijou Maagerovi. Ať si o Winnie Maasové říká kdo chce, co chce, moc jí to zrovna nemyslelo. Ale to jsou jenom spekulace.“

„A co se teda stalo ten večer na viaduktu?“

„No shodil ji dolů, na to bych vsadil kalhoty. Ale je otázka, jak moc to měl naplánované… proč Winnie Maagerovi volala a kdo z těch dvou to vymyslel. Možné je, že Winnie si to nakonec rozmyslela, a když to Van Rippemu došlo, naaranžoval to právě takhle. Samozřejmě měl obrovskou kliku, že se z toho vyvlékl. Nemohl počítat s tím, že Maager se zblázní a nebude mluvit. Každopádně nemáme důvod se v tom nějak dál vrtat… Máte ještě nějaké otázky?“

„Jen jednu,“ řekla Morenová. „Bylo nutné Mikaele říkat, že Maager si celou dobu myslel, že vraždila její matka?“

„Ano,“ řekl Baasteuwel. „V tomhle bodě jsem si naprosto jistý. Řekl bych, že ten chlap potřebuje nějaké plusové body. Vždyť z něj sakra zbyl jen stín. A chránit vlastní rodinu je úctyhodný čin. A mladé holky takové činy zbožňují. A musím přiznat, že i já jsem si myslel, že to udělala ta jeho manželka. Ale jen chvíli. Zato Maager si to myslel šestnáct let.“

„A ona ho v tom nechala?“

Uplynula chvíle, než Baasteuwel odpověděl. Morenová slyšela, jak si potáhl z cigarety.

„Hm,“ řekl. „Takže vám neuniklo ani tohle.“ Morenová chvíli uvažovala. Cítila, že na zhodnocení Baasteuwelových myšlenkových pochodů by potřebovala trochu víc času. Určitě se na něj časem ještě obrátí, ale zrovna teď neobjevila v jeho řešení žádné slabé místo.

„Moc ráda jsem se s vámi seznámila,“ řekla na závěr.

„Je váš bratr kněz stejně chytrý jako vy?“

„To on je z nás dvou fakt hlava,“ řekl Baasteuwel.

„A taky má velké srdce. Minimálně na kněze. O tohle si starosti dělat nemusíte.“

„Výborně,“ řekla Morenová. „Tak pak už žádné další otázky nemám. Dobrou noc, pane inspektore.“

„Vám taky,“ řekl Baasteuwel. „Ať vám v uších zní andělský zpěv.“

41

7. srpna 1999

Inspektorka Morenová v restauraci Sällskapet ve Weivers steeg ještě nikdy nebyla, ale samozřejmě ten podnik znala. Bylo obecně známé, že je to komisařovo oblíbené místo, protože si sem minimálně párkrát týdně zašel na pivo a na šachy. Tak to alespoň bylo, dokud byl ještě šéf maardamské kriminálky, a neexistoval důvod se domnívat, že tento dobrý zvyk změnil poté, co se téměř před třemi lety stal spolumajitelem antikvariátu.

Morenová Van Veeterena neviděla už dobrého půl roku – od té smutné záležitosti s jeho synem – a po schodech do restaurace scházela s velmi smíšenými pocity. Za normálních okolností by se s ním viděla velmi ráda, třeba by se chtěla dozvědět, jestli je pravda, co se říká – že prý Van Veeteren píše nějakou knihu –, jenže důvod, kvůli kterému se tenhle pěkný srpnový večer měli sejít, nedával nějakému těšení prostor.

Když si zvykla na přítmí v místnosti, viděla, že je velká a bíle vykachlíčkovaná. Strop byl nízký, prokládaný tmavšími dřevěnými trámy, uprostřed místnosti bylo několik sloupů, takže bylo poměrně těžké odhadnout celkovou velikost lokálu i počet hostů. Většina stolů od sebe byla oddělená, každý měl pro sebe vlastně takovou menší kóji s tmavým těžkým stolem a dřevěnými lavicemi přišroubovanými k podlaze. Bar byl přímo naproti dveřím a vypadal zhruba jako všechny bary na světě. Na černé tabuli stálo, že dnes se podává jehněčí steak na rozmarýnu s pečenými bramborami.

V jedné z kójí Morenová zahlédla Münstera, který na ni mával, a tak za ním hned zamířila. Van Veeteren se postavil a pozdravil se s ní, pak si všichni sedli. Morenová si všimla, že komisař vypadá mladší, než když se s ním viděla naposledy. Vitálnější a štíhlejší, vznášela se kolem něj aura pozitivní energie – Morenová si pamatovala, že přesně tak působil před lety, ke konci svého působení u policie ale vypadal spíš velmi unaveně. Byla si jistá, že Van Veeterenovi už je minimálně šedesát, ale takhle od pohledu by mu tipovala tak padesát až padesát pět.

U policie člověk rychle stárne, pomyslela si. To není nic nového.

„Rád vás zase vidím,“ řekl Van Veeteren. „Jen je škoda, že za tak smutných okolností.“

Morenová kývla.

„Jak to udělal?“ zeptala se.

„Provaz,“ řekl Münster.

„Aha,“ na to Morenová.

„Hm, oběsil se. Zajímalo by mě, proč se nezastřelil služební zbraní, asi z nějakého respektu, nebo měl prostě nějaké mentální zábrany… Je to každopádně hrůza.“

„Nechal dopis na rozloučenou?“

„Ne. Ani čárku. Ale tak my víme, proč to udělal. Jako že to víme jen my. My tři plus ten zatracený novinář. A ten asi nic neřekne. Co myslíte?“

Münster se podíval na Van Veeterena, který si balil cigaretu ve strojku.

„Pravděpodobně ne,“ řekl a chvíli si prohlížel své bývalé kolegy. „Bylo by možná lepší, kdyby nějaký dopis nechal, ale to se lehce řekne. Přece jen po sobě zanechal bývalou manželku a dceru. Ani bych si nemyslel, že by napsal pravý důvod, ale takhle úplně beze slova, to bohužel dává prostor ke spekulacím. A asi nikdo z nás nechce, aby ty nechutnosti vypluly na povrch, ne? Například s ohledem na jeho dceru.“

„Nikdo,“ řekl Münster a krátce se zadíval na Morenovou. „Aspoň já ne.“

Potom vytáhl hnědou obálku a položil ji na stůl.

„Možná bys to chtěla vidět, než to spálíme?“

Sám se ale obálky nedotkl. Ani Van Veeteren. Morenová chvíli váhala, potom obálku vzala a otevřela ji. Byla v ní zvětšená černobílá fotografie formátu dvacet na třicet centimetrů. Okamžitě pochopila, na co se dívá.

Stůl v kavárně. Venkovní, fotku někdo pořídil večer nebo v noci, pozadí bylo černočerné, fotograf musel použít blesk. Na snímku byli vidět jen dva lidé, ale v pravém dolním rohu byla světlá rozmazaná skvrna, možná bota, nohavice nebo něco podobného. Na stole se skleněnou deskou stály dvě sklenice. V jedné bylo brčko a deštníček, druhá vypadala jako obyčejná sklenice na pivo. Nic jiného na stole nebylo.

Dvě židle, na jedné seděl intendant deBries. Opíral se, na sobě měl světlou košili a kraťasy. Byl opálený. Na druhé židli dívka asijského vzhledu. Štíhlá. S tmavou pletí. Tak kolem deseti, dvanácti let.

Dívala se přímo do objektivu trochu vytřeštěnýma očima. Rtěnka a líčení nedokázaly zakrýt, jak je mladá. DeBries ji objímal kolem ramen a díval se na ni. Decentně se usmíval. Dívka na sobě měla velmi krátké šaty s drobnými kytičkami. Jednu ruku měla položenou na deBriesově levém stehně. Hodně nahoře, téměř v rozkroku, deBries měl trochu roztažené nohy a dívčina dlaň na snímku mizela ve tmě. Tu fotku si nešlo vyložit mylně.

„Thajsko?“ zeptala se Morenová. Münster kývl.

„Phuket, byl tam letos v lednu. A předtím někdy ještě jednou.“

Morenová se zamyslela a vzpomněla si, že je to pravda.

„Kdo to fotil?“

„Ten novinář na volné noze. Asi ho poznal. Použil krátký teleobjektiv, deBries si ho vůbec nevšiml. Byl poněkud zaneprázdněný…“

„Kolik je jeho dceři?“ zeptala se Morenová a strčila fotku do obálky.

Van Veeteren si odkašlal.

„Dvanáct. Zhruba jako tady té.“ Kývl směrem k obálce.

„Nebyli v kontaktu,“ řekl Münster. „Mluvil jsem už s Marií… jeho bývalou ženou. Říkala, že od rozvodu to s ním šlo z kopce, nevypadala ani moc překvapeně. Ale o tomhle nevěděla.“

Z kopce? pomyslela si Morenová. I tak by se to dalo říct. Všimla si, že nedokáže popsat, co si o tom vlastně myslí. Nedokáže si to všechno utřídit v hlavě. Už od chvíle, kdy jí Münster dopoledne zavolal. Na jedné straně bylo nechutné, co deBries dělal, na druhé straně ji rozrušilo, že je mrtvý. Tak rychle to vzal do vlastních rukou a vyvodil z toho důsledky. Münster s ním mluvil v pátek odpoledne a deBries spáchal sebevraždu ještě ten večer, nejpozději v noci. Ráno ho našel jeho kamarád, deBries nechal odemčeno. Nebylo pochyb. Ani vysvětlení a omluv.

Co by se k tomu asi tak dalo říct, pomyslela si Morenová. Chtěl by se snad omlouvat? Jak?

„Jak ses to dozvěděl?“ zeptala se, protože to jí Münster do telefonu neřekl.

„Ten jeho kamarád mi zavolal. DeBries nechal v kuchyni na lince moje číslo.“

Van Veeteren si zapálil ubalenou cigaretu. Chvíli všichni mlčeli.

„Myslela jsem si, že to bude on,“ přiznala Morenová.

„Když už to musel někdo být. On byl jediný možný kandidát. Ví o tom ostatní? Že je mrtvý?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Ne. Aspoň pokud víme. Říkali jsme si, že bychom se nejdřív…“

Hledal slova.

„… měli domluvit, že budeme všichni mlčet,“ doplnil ho komisař. „Pokud proti tomu nic nemáte. Nejjednodušší samozřejmě bude předstírat, že jste stejně zaskočení jako všichni ostatní. Nic neřeknete a tuhle fotku nikomu neukážete. Ale možná se na to… jako žena… díváte jinak?“

Morenová se na chvíli zamyslela. Déle nepotřebovala.

„Pro tentokrát jsem ochotná nechat mužský a ženský pohled na věc stranou. Myslím, že je důležitější prostě lidský ohled.“

„Přesně to si myslím i já,“ řekl Van Veeteren. „Jen jsem se o tom chtěl nejdřív ujistit. Takže souhlasíte, abych si to vzal na starost?“

Morenová s Münsterem se na sebe podívali a oba kývli. Van Veeteren vzal obálku, přehnul ji a strčil ji do kapsy. Pak se podíval na hodinky.

„A nemohl bych vás teď oba pozvat na skleničku? Šachy mám hrát až za hodinu.“

Morenová odcházela z restaurace až v devět spolu s Münsterem. Ten jí nabídl, že ji odveze domů, ale ona odmítla a šla raději pěšky. Ještě bylo teplo, ulice i kavárny plné lidí, Morenová to vzala oklikou přes nábřeží Langgraacht a pak ulicí Kellnerstraat. Po náměstí Keymer plejn a přes Windemeerstraat, minula komisařův antikvariát a viděla, že přes léto mají až do dvacátého prvního zavřeno.

Cestou se snažila vybavit si intendanta deBriese, ale po rozhovoru s Münsterem a Van Veeterenem se jí to nedařilo. A přesto se tomu nemohla vyhnout. Bude si ho odteď už vždycky pamatovat jen jako pedofila? Je to jeho doživotní epitaf? Bude někdy schopná vybavit si i jeho jiné stránky?

Nikdy se s ním vlastně nějak moc neznala, ale respektovala ho jako kolegu. Jak se tak říká. Brala ho jako dobrého a kompetentního policistu. Nebo snad ne? Musí být tenhle dojem taky pokažen vším tím ostatním? Nebo čas někdy milosrdně zahladí její nynější ostrý odsuzující pohled? Nedokázala to odhadnout.

A co Arnold Maager? napadlo ji najednou.

Se kterým se vlastně nikdy nesetkala, jen ho viděla na fotce. Co cítí, když se pokouší si ho představit?

Bylo to podobné jako s deBriesem. Jen těžko k němu pociťovala sympatie nebo pochopení. Možná byla schopná ho litovat – Maagerův trest byl naprosto neúměrný jeho provinění –, ale ona, deBries i Maager, neměli snad ve svém věku vědět, že každý čin s sebou nese následky?

Vždycky. A že dříve nebo později přijdou.

Nebo je soudím moc přísně? říkala si v duchu. Jsem prostě mrcha a snažím se navenek působit svatě?

To určitě! řekla si v duchu. Samozřejmě je velký rozdíl mezi šestnáctkou v Lejnici a tou desetiletou Thajkou z Phuketu, ale Morenová zase jednou chápala ty, kteří tvrdili, že mužská sexualita je ďáblův přídavek k božím plánům.

Rozhodně však byla ráda, že není jediná, kdo o deBriesovi všechno ví. Že to ví i Münster, se kterým to může probrat. Možná dokonce i s komisařem.

A pak si vybavila, co jednou říkal Reinhart.

Člověk je zvíře s velmi špinavou duší. A se zatracenou schopností si ji umýt.

Když míjela Keymerský kostel, odbíjelo tři čtvrtě na deset. Vtom si uvědomila, že jí ještě zbývá celý jeden den dovolené. Bezva.

A v pondělí zase začíná rutina. Bezva.

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41