Håkan Nesser

Münsterův případ

Originální název: Münsters fall

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm 1998

Překlad Helena Matochová

Odpovědný redaktor Martin Krátoška

Grafická úprava Alena Gratiasová

Obálka Martina Černá Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

©Håkan Nesser 1998

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language by arrangement with

Bonnier Rights, Stockholm, Sweden, and PLIMA d. o. o.

© Obálka Martina Černá 2016

Translation © Helena Matochová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Vydání první

ISBN 978-80-243-6981-5

Běžný smrtelník by měl především chápat,

že činy mají následky. Detektiv by měl chápat, že mají příčiny.

Erwin Baasteuwel, kriminální inspektor

I

1

Poslední den v životě Waldemara Leverkuhna sotva mohl začít lépe.

Po nočním větru a umíněném dešti teď kuchyňským oknem dopadalo dovnitř podzimní slunce. Z balkónu, obráceného do dvora, slyšel charakteristické měkké vrkání tokajících holubů a ze schodiště vzdalující se kroky manželky, která odešla na trh. Na stole měl rozložený Neuwe Blatt a právě si dochutil kávu pár kapkami geneveru, když mu zavolal Wauters.

„Vyhráli jsme,“ řekl Wauters.

„Vyhráli?“ zeptal se Leverkuhn.

„To si piš!“ řekl Wauters. „Říkali to v rádiu.“

„V rádiu?“

„Ty vole, dvacet táců! Pro každýho pět, a řeknu ti, už bylo načase!“

„V té loterii?“

„No v loterii, jasně. Co sis myslel? No neříkal jsem, že to cítím v kostech, když jsem ten los kupoval? Já se picnu! Ta paní Milkersonová z trafiky ho úplně nalistovala, jako by věděla, že to je ten pravý. Dva, pět, pět. Jedna, šest, pět, pět! To určitě ty pětky. Já jsem to cítil v kostech celý týden.“

„Kolik jsi říkal?“

„Dvacet tisíc, normálně! Pět pro každýho, musím obvolat ještě ostatní. Tak se sejdeme večer u Freddyho a to bude teda mejdlo!“

„Pět tisíc…?“ zeptal se Leverkuhn, ale Wauters už to mezitím položil.

Leverkuhn chvíli stál se sluchátkem v ruce a trochu se mu z toho točila hlava. Pět tisíc guldenů? Párkrát opatrně zamrkal, a když zase viděl ostře, bezmyšlenkovitě se zatoulal pohledem ke svatební fotografii na skříňce. K té ve zlatém rámečku. Pomalu zaostřil na kulaté, mléčně svěží rysy Marie-Louisy. Dolíčky ve tvářích a lokýnky. Vlahý vánek ve vlasech. Lesk v očích.

To už je dávno, pomyslel si. Tehdy byla k nakousnutí a žádoucí. To byl rok 1948.

K nakousnutí jako dortík se šlehačkou! Leverkuhn si vyndal kapesník a vysmrkal se. Váhavě se podrbal v rozkroku. Teď už je to jiné… ale tak to holt s ženskými chodí… brzy vykvetou, pak porodí děti, kojí, přiberou… a ztratí chuť. To je tak nějak v povaze věci. Chlapi to mají jinak, úplně jinak.

Povzdechl si a odešel z ložnice. Pokračoval v úvahách, i když ho vlastně vůbec nebavily, tak už to v poslední době s jeho přemýšlením bývalo… Takže chlapi, těm samozřejmě vydrží forma mnohem déle a to je přesně ten rozdíl… ten zatracený rozdíl. Ke konci se to samozřejmě zase vyrovná, to jo… takhle na prahu podzimu života se pudy celkem zklidnily, to musel uznat. U nich obou.

Ale co už by člověk nechtěl? Když je jim sedmdesát dva a šedesát devět. Samozřejmě slyšel o lidech, kteří spolu spali ještě v daleko vyšším věku, ale v jeho případě už je jednou provždy po všem, nezbývá než si nalít čistého vína.

Sem tam ještě měl nějaké to cukání, to ano, ale klidně by si ho odpustil. To už byla jen taková vybledlá připomínka starých zašlých dob, nic víc než vzpomínka a smutné snění.

Tak to prostě je. Cukání. Bez kterého by se obešel. Znovu se posadil ke stolu v kuchyni.

Pět tisíc!

No ty blaho! pokoušel se přemýšlet. Pět tisíc guldenů!

Nedařilo se mu však vyvolat pocit neskonalého štěstí. Co sakra bude s tolika penězi dělat?

Koupí si auto? To sotva. Sice by to stačilo na slušnou ojetinu, ale naposledy seděl za volantem před deseti lety a nějaká sžíravá touha vydat se do světa jím stejně už dávno nezmítala.

Takže nepojede se nikam. Jak vždycky říkává Palinski: Už jsme viděli všechno a ještě něco navíc.

Že by lepší televizi?

Není důvod. Tu současnou mají jen pár let a on ji stejně zapíná jen proto, aby u ní spal.

Leverkuhn se napil kávy a zíral do novin, aniž by je četl.

Nový oblek?

Tak leda na vlastní pohřeb, ne?

Ne, dávných potřeb, které by nyní vystrčily hlavu a připomněly se mu, bylo pramálo. Což nejspíš vypovídalo i o tom, jaký se z něj stal starý ubožák. Už nedokáže ani rozfofrovat trochu peněz. Nestačí na to. Do prdele práce!

Waldemar Leverkuhn odstrčil noviny a nalil si další kávu s geneverem.

Aspoň to si snad dopřát může, ne? Nášup. Chvíli poslouchal holuby a upíjel. Možná by k tomu měl přistoupit takhle? Dopřávat si. Zaplatit pár rund u Freddyho. Kupovat si dražší vína. Zajít si na něco dobrého ke Keeferovi nebo Krausovi.

Proč ne? Dopřeje si pár lepších let.

Zase zazvonil telefon.

Palinski, no jistě.

„To teda bude večer u Freddyho mejdlo!“

Použil dokonce stejný výraz jako Wauters. Zvláštní, že se ani nezmohl na vlastní průpovídku. Po první větě se do sluchátka asi půl minuty nepřetržitě smál a hovor zakončil zvoláním, že večer u Freddyho poteče víno proudem.

„… v půl sedmý. A koukej mít bílou košili a novou kravatu, ty starej desperáte!“

Pak to položil. Waldemar Leverkuhn se znovu chvíli díval na fotografii své tehdy novopečené manželky a pak se vrátil do kuchyně. Dopil zbytek kávy a krkl si. Potom se usmál.

Konečně se usmál. Pět tisíc je koneckonců pět tisíc.

Bonger, Wauters, Leverkuhn a Palinski.

Povedená stará čtyřka. Bongera a Palinského znal od dětství. Od školních let v Magdeburské a válečných zim ve sklepích na Zuiderslaan a v Merdwicku – pár desítek let uprostřed života se jeden druhému samozřejmě vzdálili, ale teď na stará kolena je to zase svedlo dohromady.

Wauters se k nim připojil později, mnohem později. Byl jedním z těch osamělých starých pánů, kteří chodili k Freddymu, tenhle Wauters. Bydlel v Hamburku a Frigge a kdoví kde všude ještě, nikdy se neoženil (jako jediný ze čtveřice ženským odolal, jak neopomínal zdůrazňovat) – i když v tuto chvíli sdílel staromládenecký stav jak s Bongerem, tak s Palinským – a byl to nejpraštěnější samorost, jakého si lze představit. To aspoň mezi přípitky říkával Bonger, který se s ním seznámil jako první a představil ho ostatním. A taky to byl starý gambler, tenhle Wauters, alespoň pokud se dalo věřit historkám, které kolem sebe v rozumné míře šířil… V současnosti už se ale omezoval jen na sázení na fotbal a na loterii. Koně už jsou dneska jen nadopovaní velbloudi, říkával smutně, a žokeji do jednoho podmáznutí. A karty…? No, když člověk prohraje na esový full house skoro dvanáct stovek, tak je asi načase se na stará kolena trochu zklidnit, ne?

Říkal Benjamin Wauters.

Bonger, Wauters, Leverkuhn a Palinski.

Tuhle naposledy Palinski spočítal, že je jim dohromady 292 let, a tudíž když vydrží ještě dva roky, tak se přesně na přelomu století můžou těšit na třísetleté jubileum. A to už sakra vůbec není špatné!

Palinski položil ruku na velkoryse tvarovaný zadek slečny Gautiersové a řekl to i jí, ale ta se jen zasmála a prohlásila, že by je spíš tipovala na čtyři sta.

Ve skutečnosti však ani na jedno, ani na druhé z těchto kulatých výročí nikdy nedošlo, protože dnešní sobota byla posledním dnem v životě Waldemara Leverkuhna. Jak už bylo řečeno.

Marie-Louisa se vrátila s nákupními taškami zrovna ve chvíli, kdy mířil ven.

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Proč?“

„Koupit si kravatu.“

Marie-Louisa dvakrát cvakla falešnými zuby, jako to dělávala vždycky, když ji něco naštvalo. Cvak, cvak.

„Kravatu?“

„Jo.“

„A proč si budeš kupovat kravatu? Vždyť jich máš snad padesát.“

„Ty už se mi nelíbí.“

Marie-Louisa zavrtěla hlavou a protlačila se kolem něj s taškami v rukou. Waldemara uhodila do nosu vůně ledvinek.

„Nemusíš vařit.“

„Co? Jak to jako myslíš?“

„Budu jíst venku.“

Postavila tašky na stůl.

„Koupila jsem ledvinky.“

„To jsem poznal po čichu.“

„A proč chceš najednou jíst venku? Myslela jsem, že se najíme brzy, já jdu přece večer k Emmelině a ty k…“

„K Freddymu, to jo. Ale já si prostě dám něco venku. Dej je do mrazáku. Ty ledvinky.“

Marie-Louisa na něj zamžourala.

„Stalo se něco?“

Waldemar si zapnul kabát.

„Myslím, že ne. Co by se jako mělo stát?“

„Vzal sis léky?“

Waldemar neodpověděl.

„Vem si šálu. Fouká.“

Waldemar pokrčil rameny a vyšel ven.

Pět tisíc, pomyslel si. To bych mohl pár nocí spát v hotelu.

Wauters s Palinským měli také nové kravaty, ale Bonger ne.

Bonger nikdy kravatu nenosil, snad za celý život ani žádnou nevlastnil, ale aspoň si vzal jakž takž čistou košili. Žena mu zemřela před osmi lety a on se od té doby tak nějak protloukal. Jak s košilemi, tak se zbytkem.

Wauters rezervoval stůl v restauraci a na radu Palinského začali se šampaňským a kaviárovými řezy, všichni až na Bongera, který dal přednost humřím ocasům. Se sauternskou omáčkou.

„Co je to s vámi, chlapi?“ zeptala se jich slečna Gautiersová nevěřícně. „Prodali jste prostaty na výzkumné účely?“

Ale plnila bez remcání objednávku za objednávkou, a když jí Palinski jako obvykle sáhl na zadek, skoro zapomněla tu jeho revmatickou ruku setřást.

„Tak na zdraví, kluci!“ provolával v pravidelných intervalech Wauters.

„To je teda dneska mejdlo!“ vykřikoval Palinski v ještě pravidelnějších intervalech.

Ach jo, já mám těchhle pitomců už plný zuby, pomyslel si Leverkuhn.

Než odbila jedenáctá, stihl Wauters už osmkrát až devětkrát vylíčit, jak ten los koupil. Palinski zhruba stejně často začal prozpěvovat „Ach, nejsladší hříchu mládí“, pokaždé toho asi po řádku a půl nechal, protože si nepamatoval text, a Bongerovi se vzbouřil žaludek. A Waldemar Leverkuhn zase dospěl k závěru, že je opilejší než na Oktoberfestu v Grünwaldu před patnácti lety. Nebo možná šestnácti.

V každém případě bylo nejspíš načase toho nechat.

Kdyby se mu jen povedlo najít boty. Poslední půlhodinu strávil jen v ponožkách, s jistým překvapením si toho povšiml, když se šel na záchod vyčůrat, ale ať hledal boty pod stolem, jak chtěl, nemohl je najít.

To bylo k vzteku. Zaslechl, že Bongerův žaludek opět promluvil, a když se Palinski dal znovu do zpěvu, pochopil, že bude muset hledat systematičtěji.

Zakašlal, aby odpoutal pozornost, a pak se diskrétně ponořil pod stůl, jenže s sebou stáhl i roh ubrusu, čímž na stole způsobil takový nepořádek, že pak prostě neměl chuť svůj dočasný exil pod stolem opustit. Ale boty tu v každém případě nikde neviděl.

„Jděte do prdele!“ mumlal výhružně. „Zmizte do hajzlu a dejte mi pokoj!“

Převalil se na záda a stáhl s sebou i zbytek ubrusu a porcelánu. Od okolních stolů slyšel výbuchy smíchu a rozčilené ženské hlasy. Od Wauterse a Palinského dobré rady a od Bongera další kanonádu.

Pak se zjevila slečna Gautiersová, pan Van der Valk i sám Freddy a o deset minut později už Waldemar Leverkuhn stál v dešti na chodníku, v kabátě i botách. Palinski s Wautersem zmizeli v taxíku a Bonger se vzápětí zeptal, jestli se s ním Leverkuhn nesloží na dalšího.

To teda nikdy, ty smraďochu! pomyslel si Leverkuhn a pravděpodobně to i řekl nahlas, protože v jednu děsivou vteřinu mu Bonger máchal pěstí pod nosem a v příští už se pěst i její majitel vzdalovali podél Langgraachtu.

Nedůtklivý jako vždycky, pomyslel si Leverkuhn a pomalu se vydal přibližně stejným směrem. Déšť sílil. Nic ho netrápilo, ani v nejmenším, kromě opilosti se cítil naprosto skvěle a udržoval kurs téměř na sto procent. Teprve na blátivé cestičce k Wagnerovu mostu uklouzl a upadl. Dvě kolemjdoucí ženy, pravděpodobně děvky z okolí Zwille, mu pomohly na nohy a také ho dovedly na pevnější půdu do Zuyderstraat.

Zbytek už by zvládlo i batole a ve chvíli, kdy na keymerském kostele odbíjelo tři čtvrtě na dvanáct, byl doma.

Zato jeho žena ne. Waldemar Leverkuhn zavřel dveře, ale nezamkl, boty, kabát a sako nechal v předsíni a bez dalších předeher zapadl do postele.

O dvě minuty později už spal. Na zádech a s otevřenou pusou, a když někdo trochu později umlčel jeho chrčivé chrápání osmadvaceti ranami kuchyňským nožem do oblasti břicha a krku, nebylo zcela jasné, jestli si to vůbec stihl uvědomit.

2

Ta žena byla šedá jako světlo za svítání.

Seděla naproti intendantu Münsterovi v obnošeném kabátě a se svěšenými rameny a hleděla do země. Nevypadalo to, že by se chystala dotknout šálku s čajem či housek, které donesla slečna Katzová. Kolem ní se vznášela aura smutné rezignace a Münster se v duchu ptal, jestli by nebylo nejlepší prostě zavolat lékaře, aby jí dal injekci. A pak ji uložit do postele, aby si odpočinula, místo aby tady seděla a trápila se. Krause ji už přece předběžně vyslechl.

Ale jak říkával Van Veeteren: První hodiny jsou nejdůležitější. A první čtvrthodina vydá za celý třetí týden.

Kdyby se to tedy mělo protáhnout. Člověk nikdy neví.

Münster se podíval na hodinky. Šest čtyřicet pět. Allright, pomyslel si. Dám tomu ještě čtvrt hodiny.

„Potřebuji od vás něco zjistit,“ řekl. „Pak se budete moct jít prospat.“

Žena zavrtěla hlavou.

„Nepotřebuju spát.“

Münster si v rychlosti prošel Krauseho poznámky.

„Takže jste se vrátila domů okolo druhé?“

„Ano, přibližně ve dvě a pět minut. Byl výpadek proudu, přes hodinu jsem čekala ve stojícím vlaku. Před Voigtshuuisem.“

„Kde jste byla?“

„V Bossingenu. U kamarádky. Většinou se v sobotu scházíme… ne každou, ale sem tam. Už jsem to říkala.“

„Já vím,“ řekl Münster. „V kolik jste z Bossingenu odjížděla?“

„Půlnočním vlakem. Odjíždí ve 23:59 a má tu být ve tři čtvrtě na jednu. Ale tentokrát dojel až skoro ve dvě.“

„A pak?“

„Pak jsem šla domů a tam jsem ho našla.“

Pokrčila rameny a odmlčela se. Ještě se na něj ani jednou nepodívala. Münster si na chviličku vzpomněl na přejeté kotě, které jednou našel, když mu bylo asi deset nebo jedenáct, leželo ve vlastní krvi vmáčklé do asfaltu, když k němu Münster přijel na kole, a také se na něj vůbec nepodívalo. Jen tam tak leželo, zíralo do vysoké trávy u krajnice a čekalo na smrt.

Münster nevěděl, proč se mu dnešního ponurého rána vybavila právě tahle stará vzpomínka. Paní Leverkuhnová přece neumírá, to její manžel je po smrti.

Zavražděn. Ve věku dvaasedmdesáti let se setkal se svým zhoubcem, zhoubcem, který považoval za nejjistější bodnout ho dvacetkrát až třicetkrát, aby Waldemar Leverkuhn už nikdy nevstal z postele.

A to někdy mezi půl jednou až půl třetí, pokud se dá věřit předběžné lékařské zprávě, která byla hotová právě ve chvíli, kdy Münster dorazil na policejní stanici.

Trochu přehnané, to bezesporu. Pravděpodobně by stačilo jedno až dvě bodnutí. Ztráta krve byla tak masivní, že se zcela výjimečně opravdu dalo hovořit o krvavé lázni. Rozhodně jí bylo mnohem víc v posteli a na zemi než v těle.

Münster pozoroval Marii-Louisu Leverkuhnovou a nechal uplynout pár vteřin.

„Zavolala jste policii okamžitě?“

„Ano… ne, nejdřív jsem šla na chvíli ven.“

„Šla ven? A proč proboha?“

Znovu pokrčila rameny.

„Já nevím. Asi jsem byla v šoku… myslím, že jsem chtěla jít na Entwick Plejn.“

„Proč zrovna na Entwick Plejn?“

„Na policejní stanici. Chtěla jsem to tam ohlásit… ale pak mi došlo, že by asi bylo lepší zavolat. Přece jen už bylo pozdě a tam mají asi otevřeno jen v úředních hodinách. Že?“

„Taky si myslím,“ řekl Münster. „V kolik jste se vrátila?“

Žena se zamyslela.

„Myslím, že chvíli po půl třetí.“

Münster zalistoval v papírech. Souhlasilo to. Hovor byl zaznamenán v 02:43.

„Tady vidím, že když jste přišla, dveře nebyly zamčené.“

„Ne.“

„A vloupal se dovnitř někdo?“

„Ne. On občas zapomněl zamknout… anebo se na to vykašlal.“

„Podle všeho toho docela dost vypil.“

Žena neodpovídala. Münster chvíli váhal.

„Paní Leverkuhnová,“ řekl potom a naklonil se přes stůl, aby odtrhl její oči od podlahy. „Je nade vší pochybnost, že vašeho manžela někdo zavraždil. Máte tušení, kdo to mohl udělat?“

„Ne.“

„Ani rámcově netušíte… neměl třeba nějakého nepřítele nebo tak něco?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Ztratilo se z bytu něco? Kromě toho nože.“

„Myslím, že ne.“

„A zůstaly tam po pachateli nějaké stopy?“

„Ne.“

„A nevšimla jste si ještě něčeho, co by mohlo být důležité?“

Žena se zachvěla a konečně zvedla oči.

„Ne, všechno tam vypadalo jako obyčejně, všechno… totiž, co to říkám? Chci říct, že…“

„Chápu,“ řekl Münster. „Máte naprostou pravdu, jste z toho v šoku. Teď si uděláme přestávku. Myslím, že bude nejlepší, když si na chvíli lehnete, pošlu pro policejní sestru a ta se o vás postará.“

Münster zavřel blok a vstal. Naznačil paní Leverkuhnové, aby šla s ním, a podržel jí dveře. Teprve když prošla těsně kolem něj, ucítil její pach.

Naftalín, pokud se nemýlil.

Rooth vypadal zhruba tak, jak se Münster cítil.

„Byl jsi tam dlouho?“

Rooth si zamíchal kávu propiskou.

„Že se ptáš,“ řekl. „Když jsem byl malý, existovalo něco jako nedělní rána. Kam se poděla?“

„Nemám tušení,“ řekl Münster. „Takže jsi tam byl?“

„Tři hodiny,“ řekl Rooth. „Přijel jsem hned po Krausem. Hodinu jsem si prohlížel tu krvavou lázeň, dvě hodiny jsem vyslýchal sousedy. Krause si vzal na starosti manželku.“

„To jsem slyšel,“ přikývl Münster. „Co říkali sousedi?“

„Výpovědi se shodují,“ řekl Rooth a z igelitového sáčku na stole vylovil obloženou housku. „Dáš si taky?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Výpovědi se shodují? A co to sakra znamená?“

Rooth se vysmrkal.

„V tom baráku je jen šest bytů. Jeden je prázdný. Ve třech – včetně toho Leverkuhnova – bydlí staří lidi. Nad šedesát pět let. Ve čtvrtém tlustá ženská ve středním věku. A v posledním mladá dvojice. Všichni byli v noci doma a všichni slyšeli to samé.“

„Aha. A co?“

„Ty mladé, jak si to spolu rozdávají. Zhruba mezi jedenáctou a druhou. Podle všeho byli pěkně nahlas a taky asi nemají nejlepší postel na světě.“

„Tři hodiny?“ užasl Münster.

Rooth se zakousl do housky a zamračil se.

„Jo, a oni se k tomu přiznali. A to ten kluk fakt není žádný atlet. Ale na druhou stranu je černoch. Občas si říkám, jestli…“

„To mi chceš říct, že ti důchodci byli vzhůru a celou dobu mezi jedenáctou a druhou poslouchali milostné prostocviky?“

„Celou dobu ne. Ale chvílemi ano, občas při tom usnuli. A mimochodem, mezi těmi důchodci jsou jen jedni manželé. Van Eckovi z přízemí. Jinak bydlí po jednom… pan Engel a slečna Mathisenová.“

„Aha,“ řekl Münster a zamyslel se. „Ale z bytu Leverkuhnových teda neslyšeli nic?“

„Ani hlásku,“ řekl Rooth a znovu si kousl. „Nikdo si nevšiml, že by do domu někdo vešel, a až na to šukání nikdo neslyšel nic podezřelého. Ale dostat se do toho baráku by nebyl větší problém… ty vstupní dveře stačí pochcat a otevřou se, slovy pana Van Ecka.“

Münster mlčel a Rooth mezitím dojedl housku.

„A co si o tom teda myslíš?“ zeptal se nakonec Münster.

Rooth si zívl.

„Vůbec nic,“ řekl. „Jsem strašně unavený. Někdo prostě přišel a ubodal ho, tak bych to viděl já. A pak zase odešel. Anebo tam na něj čekal, až přijde domů… můžeš si vybrat.“

„Dvacet až třicet ran?“ řekl Münster.

„Stačily by dvě,“ konstatoval Rooth. „Asi úplný cvok.“

Münster vstal a šel k oknu. Rozhrnul žaluzie a zamžoural na město zahalené v mlze. Brzy už mělo být půl deváté, ale bylo vidět, že tohle je jedna z těch šedivých, upršených nedělí, kdy se vůbec pořádně nerozední. Taková provlhlá čekárna.

Münster pustil žaluzie a obrátil se.

„Proč?“ zeptal se. „Kdo by sakra šel ubodat sedmdesátiletého dědu, a to tímhle způsobem?“

Rooth neodpověděl.

„A co vražedná zbraň?“

Rooth zvedl oči od šálku s kávou.

„Jediné, co v bytě chybí – aspoň podle manželky –, je nůž na maso. Meusse říkal, že by to klidně mohla být vražedná zbraň… délka by souhlasila, a tak se k tomu Meusse přiklání.“

„Hm,“ řekl Münster. „A co budeš dělat teď?“

Rooth se podrbal pod bradou.

„Pojedu domů a na chvíli si lehnu. Pokud to dobře chápu, ty to teda přebíráš, já přijdu do služby zase zítra, jestli se na to budu cítit. A mimochodem, je potřeba proklepnout pár lidí. To jsem nechal na tobě. Doufám, že mi to promineš, ale tyhle věci ti jdou líp než mně… a já jsem jim stejně nemohl volat tak děsně brzo.“

„Díky,“ odtušil Münster. „A co jsou zač?“

Rooth vytáhl z kapsy papír.

„Tak máme tu syna a dceru,“ řekl. „Ani jeden nebydlí tady ve městě. Jo, a vlastně je tu ještě jedna dcera, ale ta je zavřená někde na psychině, takže ta může klidně počkat.“

„Allright,“ řekl Münster a vzal si od Rootha ten papír. „Tak si jdi domů lehnout a já to mezitím vyřeším.“

„Fajn,“ řekl Rooth. „Když to bude do zítřejšího rána hotové, koupím ti čokoládový dort.“

„Lakomce,“ řekl Münster a zvedl telefon.

Ani na jednom čísle mu to nikdo nevzal, a tak Münster chvíli přemýšlel, jestli to nemá přenechat Krausemu nebo někomu jinému. Každopádně jasné bylo, že stará paní Leverkuhnová se zrovna nežene dětem zavolat.

Zavolat a říct jim, že někdo ukončil život jejich otce dvaceti až třiceti ranami patnáct let starým nožem, který dostali jako vánoční dárek.

Ne že by ji nechápal. Münster papír složil a usoudil, že tohle je asi záležitost, ze které se jen tak lehce nevyvleče. Povinnost, říkávalo se tomu dřív.

Místo toho zavolal Synn. Řekl jí, že bude muset zůstat v práci celý den, a z jejího mlčení a nevyřčených slov poznal, jak je zklamaná. On byl neméně zklamaný a hovor ukončili po méně než minutě.

Na světě bylo jen málo věcí, které měl intendant Münster raději než dny v šedé čekárně se Synn. A dětmi. Neplánované deštivé neděle.

Zavřel oči a opřel se.

Proč? pomyslel si bezradně.

Proč někdo zabije starého dědu tak bestiálním způsobem?

A proč on má práci, při které tak často musí o deštivých nedělích hledat odpovědi na takovéhle otázky, místo aby byl se svou milovanou rodinou?

Proč?

Povzdechl si a podíval se na hodiny. Nebylo ještě ani dopoledne.

3

Münster se vydal pěšky k Freddymu. Nad kanály a nedělně liduprázdnými ulicemi se vznášela lhostejná mlha, ale déšť na chvíli ustal. Malá restaurace se nacházela v ulici Weiskerstraat, na samém jejím rohu u Langgraachtu, a ještě tady ani neotevřeli. Neděle 12-24, hlásala zažloutlá cedule na dveřích, ale Münster zaklepal na zašlou skleněnou výplň a po chvíli ho pustili dovnitř. Otevřela mu statná žena tak kolem čtyřicítky. Byla skoro stejně vysoká jako on a na sobě měla džíny, flanelovou košili a červenou, trochu vybledlou šálu kolem hlavy. Zjevně uváděla podnik do civilizovaného stavu.

Neboli uklízela, chcete-li.

„Elizabeth Gautiersová?“

Žena přikývla a položila na bar hromádku jídelníčků zatavených v plastu. Münster se rozhlédl, osvětlení bylo velmi skromné, předpokládal, že to nějak souvisí s uklízecími ambicemi. Jinak to tu vypadalo jako všude jinde. Tmavé dřevěné obložení, ponuré zařízení v odstínech hnědé, zelené a červené. V rohu barový pult, kromě něj asi deset stolů a u nich jednoduché židle s rovnými opěradly. Automat na cigarety a televize. V zadní místnosti letmo zahlédl bílé ubrusy a poněkud velkorysejší osvětlení, zjevně trochu noblesnější restaurační místnost. Z kuchyně sem doléhaly hlasy a cinkot pánví a hrnců, bylo půl jedenácté a právě začínal polední shon.

„To vy jste volal?“

Münster jí ukázal legitimaci a rozhlédl se po vhodném místě k sezení.

„Můžeme si sednout dozadu. Dáte si něco?“

Žena ukázala do místnosti s bílými ubrusy a prošla jako první westernovými létacími dveřmi.

„Kávu,“ řekl Münster a zcela pominul svůj slib Synn, že bude pít jen čtyři hrnky denně. Tohle už bude třetí. „Pokud vás to neobtěžuje.“

Neobtěžovalo. Posadili se k fíkusu z látky a plastu a Münster vytáhl svůj blok.

„Jak jsem už říkal, jde mi o tu společnost ze včerejšího večera…,“ ověřil si jména…, „Palinski, Bonger, Wauters a Leverkuhn. Všechno místní štamgasti, pokud se nemýlím? Vypadá to, že Waldemara Leverkuhna někdo zavraždil.“

K ženě se tahle zpráva zjevně zatím nedostala, protože jí spodní čelist spadla tak prudce, že v ní tiše cvaklo. Münster si pomyslel, jestli je možné, aby už měla umělý chrup. Přece jí nemůže být víc než čtyřicet pět, ne? Zhruba jako jemu.

„Zavraždil?“

„Bezpochyby,“ řekl Münster a vyčkával.

„Ehm… a proč?“

„To ještě nevíme.“

Žena seděla pár vteřin úplně zticha. Pak si sundala z hlavy šálu a rozpustila hřívu skoro stejné barvy. Ale ne tak špinavou. Docela pěkná ženská, pomyslel si Münster překvapeně. Statná, ale hezká, tu určitě jen tak někdo nezkrotí. Zapálila si cigaretu.

„Okradli ho, nebo co?“

Münster neodpovídal.

„To ho zabili… cestou domů?“

„To zrovna ne. Řeknete mi, v kolik odsud odcházel?“

Elizabeth Gautiersová se zamyslela.

„V jedenáct,“ řekla. „Možná o chvilku později. Bylo to trochu zvláštní,“ dodala pak.

„Zvláštní?“

„Opili se. A Leverkuhn spadl pod stůl.“

„Pod stůl?“

Žena se zasmála.

„No vážně. Stáhl s sebou ubrus a byl tady trochu nepořádek. Tak jsme je dali do kupy a vyšoupli na ulici… Takže on ho někdo zabil cestou domů?“

„Ne,“ řekl Münster. „Doma v posteli. A ti pánové se nějak nepohodli?“

„Ne víc než obvykle.“

„Viděla jste, jak odsud odcházeli? Volala jste jim třeba taxíka nebo tak něco?“

„To nebylo potřeba,“ vysvětlila Elizabeth Gautiersová. „Tady parkují taxíky kousek odsud. Na Megsje Plejn, hned tady za rohem… jo, a myslím, že dva odjeli taxíkem. Chvíli jsem se na ně koukala oknem. Ale Leverkuhn s Bongerem odešli pěšky.“

Münster přikývl a něco si napsal.

„Znáte je dobře?“

„To bych řekla. Chodí sem minimálně dvakrát do týdne. Bonger s Wautersem i častěji… tak čtyřikrát i pětkrát. Ale většinou sedí v baru…“

„Jak dlouho už sem chodí?“

„Celou dobu, co tady pracuju. Osm let.“

„Ale včera měli stůl v restauraci?“

Elizabeth Gautiersová zhasila cigaretu a zamyslela se.

„No ano, včera to bylo trochu zvláštní, jak jsem říkala. Jako by něco slavili. Myslím, že vyhráli nějaké peníze.“

Münster si to napsal.

„Proč si to myslíte? V čem vyhráli?“

„To nevím. Možná vsadili na fotbal nebo si koupili los, ve středu večer si tady vždycky vyplňovali tikety. Ale včera se to snažili dost trapně tutlat, nemluvili o tom nahlas, ale samozřejmě to tak nějak vyplynulo.“

„Jste si tím jistá?“

Žena se znovu zamyslela.

„Ne,“ řekla. „Ale těžko mohlo jít o něco jiného. Taky se vyfikli. A objednávali si drahá vína a koňak. Jídla à la carte… ale proboha, proč by někdo zavraždil Leverkuhnana? Chudák. To ho okradli?“

Münster zavrtěl hlavou.

„To ne. Jen zavraždili. Někdo ho ubodal nožem.“

Žena na něj nevěřícně zírala. „A kdo? A… proč?“

Nejhorší výslechy, říkal si Münster, když byl zase na ulici, jsou ty, v nichž vyslýchaný neumí nic lepšího než opakovat a zdůrazňovat otázky, které si klade vyšetřovatel. Jako teď.

A kdo?

Proč?

No jo, padlo slovo peníze, a ačkoli už to bylo nějaký pátek, co intendant Münster koketoval s marxismem, stále dobře věděl, že téměř všechno má svou prohnilou finanční stránku.

Zejména pak všechno, co se týká jeho oboru. Temných stránek.

Tak tedy qui bono? Když mluvil s manželkou, nic o nečekané výhře neříkala. Možná by se v tom měl povrtat, ale když se nad tím tak zamyslel, došlo mu, že v tom možná nebude nic jiného, než že tihle pánové – přinejmenším Leverkuhn – to chtěli udržet pod pokličkou. Aby peníze nezmizely v domácí pokladně a jiných bezedných dírách.

Pokud se jim skutečně poštěstilo něco vyhrát, což však rozhodně není nemožné. Lidé sem tam vyhrají peníze, jemu se to tedy nikdy nestalo, ale to určitě nějak temně souviselo s tím, že sázel jen velmi zřídka.

Podíval se na hodinky a rozhodl se vrátit na stanici zase pěšky. Závoje mlhy sice začaly propouštět slabý déšť, ale ten mu připadal jemný a příjemný, a kromě toho měl plášť i rukavice.

Co si počne na stanici, to mu nebylo tak úplně jasné – samozřejmě kromě toho, že se znovu pokusí dovolat se synovi a dceři oběti. A jestli bude mít štěstí, touhle dobou už by taky mohl mít zprávy jak od soudního lékaře Meusseho, tak od techniků, čili by pak měl i jiné věci na práci.

Kromě toho Jung a Morenová možná už stihli zmáčknout ty ostatní staříky, ale v tomhle bodě bude jistější nedělat si zbytečné naděje, to mu bylo jasné. Oba kolegové byli pěkně unavení, když je tam posílal.

Ale v nejlepším případě… v úplně nejlepším případě bude na jeho stole ležet lísteček a na něm bude napsáno, že některý z těch staříků kapituloval a přiznal se. Nebo někdo jiný, úplně kdokoli. A to by pak… to by mu pak nic nebránilo jet domů za Synn a dětmi a zbytek dne strávit s rodinou.

Pěknou šedou neděli, kdy by nevystrčili paty z domu. Protože odsunout rozhodující výslech až na pondělní ráno má své výhody. Takový den strávený ve vazbě nalomí většinu pachatelů, ti se potom přiznají v podstatě ke všemu, co se od nich chce.

To už Münster znal.

Jak se to ale má s pravděpodobností, že se nějaký takový pachatel objeví… no, tuto otázku se intendant Münster raději rozhodl blíže nezkoumat. Řekl si, že bude lepší chvíli prostě jen doufat. Člověk nikdy neví. Jestli bylo na téhle zatracené práci něco jistého, pak právě tohle.

Že člověk nikdy neví.

Vyhrnul si límec, aby mu nepršelo na krk, a s opatrným optimismem zastrčil ruce do kapes.

4

Junga bolela hlava.

Mělo to své důvody, a aniž by svůj stav ozřejmil kolegům, odjel tramvají na Armastenplejn, kde bydlel Palinski. Dnes je jeden z těch dnů, kdy nemá smysl spěchat, přesvědčoval sám sebe Jung s pedagogickým důrazem.

V tuhle nekřesťanskou nedělní hodinu byl vagón skoro prázdný, a zatímco se Jung natřásal na rozřezaném sedadle, hodil si do plechovky coly, kterou si koupil v kantýně, dva šumáky. Výsledkem však bylo působivě překotné vzkypění a Jung byl následně nucen hodit do sebe pěnící nápoj, jak nejrychleji dovedl. Stejně měl pak ale na kalhotách a bundě spoustu skvrn, a kromě toho si všiml, že jeho chování se nesetkalo s přílišným pochopením v očích dvou ctnostných žen, jež vykukovaly nad sedadly pár řad za ním. Pravděpodobně mířily do kostela, aby se jim dostalo nanejvýš zaslouženého rozhřešení. Tyhlety škrobené dámy.

Dejte mi svátek, pomyslel si Jung. Zamračil se na ně taky a pak se v rámci možností utřel kapesníkem.

Když vystupoval, pořád ho ještě bolela hlava. Našel správný dům a hned vedle něj otevřenou kavárnu. Po chvíli váhání do kavárny vešel a objednal si černou kávu.

Nemáš chlastat, když máš pak službu! To sice bylo staré dobré pravidlo, ale Maureen měla narozeniny a občas si člověk musí ujasnit priority.

Kromě toho měli výjimečně byt pro sebe – přísně vzato poprvé od doby, kdy se na konci srpna sestěhovali. Sophie spala u nějaké kamarádky. Nebo možná kamaráda, přece jen jí už bude skoro sedmnáct.

Pár hodin spolu jedli a popíjeli. Další dvě hodiny se dělili u televize o láhev velmi drahé Rioji. Hodinu a půl se milovali. Nejméně. Jung si pamatoval, že ještě v půl čtvrté a pět minut se díval na hodinky.

Službu konající policista mu volal ve tři čtvrtě na šest.

Dneska jsem troska, pomyslel si Jung. Ale poměrně mladá a šťastná troska.

Vypil kávu a objednal si ještě jednu.

Palinski taky vypadal jako troska, jen o čtyřicet let starší. Jeho bílá košile byla předešlého večera možná čistá, ale po noci plné upocených alkoholových výparů už nedělala nejlepší dojem. Dole z ní vykukovaly dvě tenké bezútěšné nohy, celé žilnaté, s šedými shrnutými ponožkami. Hlava balancovala na muším krku a zdálo se, že se každou chvíli zřítí. Ruce se třásly jako skřivánčí křídla, spodní čelist jako by pořádně nedržela v pantech.

No ty vole, pomyslel si Jung a přidržel Palinskému před nosem legitimaci. Hledím do očí své budoucnosti.

„Policie,“ řekl. „Pusťte mě dovnitř.“

Palinski se rozkašlal. Pak přivřel oči.

Bolí ho hlava, diagnostikoval Jung zkušeně a protlačil se dovnitř.

„Co chcete? Mně je špatně.“

„Jen se nedělejte,“ řekl Jung. „Máte kocovinu.“

„Ne… jo,“ řekl Palinski. „Co tím myslíte?“

„Vy nevíte, co je to kocovina?“

Palinski neodpověděl, jen vykašlal další hleny a spolykal je. Jung se rozhlédl po plivátku a opatrně se nadechl. Vzduch v bytě byl ztěžklý zažraným stařeckým puchem. Tabák. Neprané šatstvo. Nevytřená podlaha. Jung prošel do kuchyně a povedlo se mu otevřít okno. Pak se posadil k chatrnému stolu a naznačil hostiteli, aby ho napodobil.

„Nejdřív si vemu prášek,“ zakrákoral Palinski a odkráčel kamsi, kde asi byla koupelna.

„Ale samozřejmě,“ zavolal za ním Jung. „Já počkám.“

Trvalo to asi pět minut. Pak se Palinski vrátil, na sobě měl župan s třásněmi a obličej měl opláchnutý vodou. Vypadal už trochu svěžeji.

„Co mi sakra chcete?“ zeptal se bojovně a posadil se naproti Jungovi.

„Leverkuhn je po smrti,“ řekl Jung. „Víte o tom něco?“

Palinskému spadla brada a s ní ho opustila i svěžest.

„Co?“

„Zavraždili ho,“ řekl Jung. „Tak co?“

Palinski na něj zíral s otevřenou pusou a zase se rozklepal.

„Co… co mi to sakra povídáte?“

„Říkám, že Waldemara Leverkuhna dnes v noci někdo zavraždil v jeho bytě. Vy jste jeden z posledních, kdo ho viděli naživu, a já teď chci slyšet, co mi k tomu můžete říct.“

Palinski se najednou zatvářil, jako by se chystal omdlít. Do prdele práce, pomyslel si Jung. Asi moc tlačím na pilu.

„Včera jste spolu byli v hospodě,“ snažil se trochu uhladit dojem. „Je to pravda?“

„Ano… jistě.“

„U Freddyho na Weiskerstraat?“

„Ano.“

„Spolu se dvěma dalšími pány?“

„Ano.“

Palinski zavřel pusu a chytil se stolu.

„Jak je vám?“ zeptal se Jung.

„Špatně,“ řekl Palinski. „Je mi špatně. Takže on je mrtvej?“

„Dočista,“ řekl Jung. „Někdo ho minimálně dvacetkrát bodl nožem.“

„Nož…?“ pípl Palinski. „Já to nechápu.“

„Ani my ne,“ řekl Jung. „Nemohl byste třeba postavit na čaj nebo kávu, abychom se nad tím v klidu zamysleli?“

„Ano… jo,“ řekl Palinski. „Do prdele! Kdo to mohl udělat?“

„To nevíme,“ řekl Jung.

Palinski s námahou vstal.

„Všichni tam jednou musíme,“ prohlásil nečekaně. „Myslím, že potřebuju kapku něčeho ostřejšího. Krucinál!“

„Mně nalejte dvě kapky,“ řekl Jung.

O hodinu později odešel Jung od Palinského s jakž takž jasnou hlavou a jakž takž jasnými údaji. Ano, seděli u Freddyho – přesně jako každou sobotu. Zhruba od půl sedmé do jedenácti. Jedli a pili a povídali si. O politice a ženských a o všem mezi nebem a zemí.

Jako obvykle. Měli trochu v hlavě. Leverkuhn spadl pod stůl, ale nebylo to nijak vážné.

Pak Palinski odjel taxíkem spolu s Wautersem. Domů přijel asi dvacet minut po jedenácté a šel si rovnou lehnout. Bonger s Leverkuhnem šli asi pěšky, ale jistě to Palinski nevěděl. Když s Wautersem odjížděli, měl dojem, že ti dva ještě stáli před Freddym a o něčem se dohadovali.

Jestli se snad pánové pohádali? Vůbec, to ani náhodou! Byli nejlepší kamarádi na světě! To proto spolu každou středu a sobotu chodili k Freddymu. A někdy i častěji.

A co nepřátelé? Měl Leverkuhn nějaké?

Ne… Palinski opatrně zavrtěl třeštící hlavou. Kdo by to asi tak byl? V jejich věku už lidi nepřátele nemívají. Kdo má nepřátele, dožije se sotva půlky toho, kolik už je jim.

A nechoval se Leverkuhn včera večer nějak divně?

Palinski se zamračil a přemýšlel.

Ne, ani trochu.

Když Jung zase vyšel na ulici, pršelo, ale on se přesto rozhodl jít do čtvrti kolem kanálů, kde měl další pochůzku, pěšky.

Bonger.

Podle dostupných údajů bydlel v hausbótu na Bertrandgraachtu, a když Jung pomalu kráčel po Palitzerlaan a Keymerstraat, vzpomínal, kolikrát sám uvažoval o takovém bydlení. Alespoň dřív. Před Maureen. Představa bydlení na lodi ho nějak podivně přitahovala. Klidné pohupování černých vod kanálu. Nezávislost. Svoboda… nebo alespoň její iluze… jo, něco na tom je.

Když došel na udanou adresu, došlo mu, že všechno má i své stinné stránky.

Bongerovým domovem byla otřískaná dřevěná slupka sotva deset metrů dlouhá a ponořená podezřele hluboko do černé vody, potřeba nového nátěru a celkové údržby byla do očí bijící. Paluba plná kanystrů, lan a starého haraburdí, vlastní obydlí se patrně z větší části nacházelo pod hladinou.

Fujtajbl! pomyslel si Jung a proti své vůli se v dešti otřásl. Taková hnusná vlhká díra!

Od nábřeží k zábradlí se táhl úzký chatrný můstek, ale Jung na něj nevkročil. Místo toho zatáhl za konec provazu, který vedl od zábradlí na břehu přes větev stromu až ke zvonku na komíně hausbótu. Zvonek dvakrát dutě cinkl, ale nikdo nereagoval. Junga se zmocnilo nečekaně silné tušení, že ta skořápka je prázdná. Zatahal za provaz ještě jednou.

„Není doma!“

Jung se otočil. Zvučný hlas patřil tělnaté ženě, která právě zamykala kolo u stromu asi deset metrů od kanálu.

„Nekouří se z komína a nesvítí lucerna,“ dodala na vysvětlenou. „Takže nikdo není doma. On tu lucernu vždycky rozsvěcuje.“

„Aha,“ řekl Jung. „Takže vy budete asi sousedi, že?“

Žena sundala z kola dvě tašky a přehodila je přes zábradlí jiného hausbótu, poněkud úpravnějšího než ten páně Bongerův – tenhle měl v oknech červené kostkované záclonky a na střeše kajuty zelené rostliny v malinkém skleníku. Asi rajčata.

„Přesně tak,“ řekla a překvapivě hbitě naskočila na palubu. „Pokud tedy hledáte Felixe Bongera?“

„Ano,“ řekl Jung. „A vy náhodou nevíte, kde je?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Měl by být doma, než jsem odjela na nákup, zvonila jsem u něj. Většinou se mnou v neděli chodí na Kleinmarckt, taky na nákup… no ale nebyl doma.“

„Je to úplně jisté?“ zeptal se Jung.

„Tak se tam běžte podívat!“ odfrkla si žena. „My se tady nezamykáme.“

Jung přelezl na palubu, sešel po schůdcích a nahlédl do dveří. Uvnitř se nacházel podlouhlý pokoj s rozkládací pohovkou, stolem a dvěma židlemi, elektrickým sporákem, lednicí a televizí. Na háčcích podél zdi byly rozvěšené šaty a všude se bez ladu a skladu povalovaly knihy a noviny. U stropu se kinklala holá žárovka na kabelu a na bidýlku seděl vycpaný papoušek. Na nízké skříňce ležela omlácená harmonika.

Nejsilnější byl ale zápach špíny a vlhkosti. A stařecký smrad.

Ne, pomyslel si Jung. Na tohle je lepší koukat z pevniny.

Když vyšel na palubu, žena už mezitím zašla do nitra své lodě. Jung chvíli váhal, docela rád by jí položil pár otázek, ale když opatrně přešel po můstku na nábřeží, dospěl k závěru, že s počínajícím hladem si není radno zahrávat.

Kromě toho mu začínala být zima. Kdyby to vzal na stanici trochu oklikou, počítal v duchu, mohl by se cestou stavit u Kurmanna a dát si to jeho Lovecké filé s pečenými brambory a omáčkou. Není nic snazšího.

A pivo.

Už bylo skoro dvanáct a u pravého muže rozhodnutí a čin jedno jest.

5

Marie-Louisa Leverkuhnová opustila s Münsterovým posvěcením policejní stanici v neděli těsně po jedné hodině odpoledne. Společnost jí dělala Emmelina von Post, kamarádka, u které paní Leverkuhnová strávila sobotní večer a jež byla o hrůzné události informována před několika hodinami.

Emmelina von Post zároveň ihned a bez otálení zdůraznila, že je ochotná novopečenou vdovu ubytovat u sebe v řadovém domku v Bossingenu.

Prozatím. Než se věci trochu uklidní. Stručně řečeno, dokud to bude potřeba.

Přece jen se s paní Leverkuhnovou znají už padesát let. A dvacet pět let spolu pracovaly.

Münster obě dámy doprovodil na parkoviště, a než nasedly do červeného renaulta paní von Post, několikrát zdůraznil, jak je důležité, aby se mu paní Leverkuhnová neprodleně ozvala, pokud by si vzpomněla na cokoli, co by pro práci policie mohlo být důležité.

Pro práci, kterou je nalezení vraha jejího manžela.

„My se vám každopádně ozveme za pár dní,“ dodal. „Děkuji vám za pomoc, slečno von Post.“

„My lidé si musíme ve chvílích nouze pomáhat,“ řekla mu baculatá kamarádka paní Leverkuhnové a nasoukala se na sedadlo řidiče. „Kam by to jinak vedlo?“

No, kam by to jinak vedlo? pomyslel si Münster a vrátil se do své kanceláře ve třetím patře.

Pravděpodobně do prdele. Ale nevede to tam nakonec tak jako tak?

Zpráva od techniků byla hotová o půl hodiny později. Münster jedl dvě střídmě obložené housky z automatu v kantýně a u toho si ji pročítal.

Nebylo to zrovna povznášející čtivo.

Waldemar Leverkuhn zemřel po četných hlubokých ranách nožem, vedených do oblasti břicha a krku. Celkový počet ran byl stanoven na dvacet osm, ale při posledních deseti až dvanácti bodnutích byl už pravděpodobně mrtvý.

Oběť se pachateli nijak nebránila a přibližný čas smrti byl upřesněn na dobu mezi 01:15-02:15. S ohledem na údaje od manželky pak na 01:15 – 02:00, jelikož paní Leverkuhnová se vrátila domů těsně po druhé hodině ranní.

V okamžiku smrti měl Waldemar Leverkuhn na sobě bílou košili, kravatu, slipy, kalhoty a jednu ponožku, hladina alkoholu v krvi dosahovala 1,76 promile.

Vražedná zbraň nebyla na místě činu zajištěna, ale nepanovaly pochyby o tom, že se jednalo o mohutný nůž s čepelí dlouhou zhruba 20 centimetrů – možná dokonce o stejný nůž, který paní Leverkuhnová v bytě postrádala.

Technici neobjevili žádné otisky prstů ani jiné stopy, ale ještě zbývá provést chemické analýzy textilních vláken a jiných částeček.

Tohle všechno bylo pečlivě zapsáno na osmi hustě popsaných stránkách a Münster si to všechno přečetl dvakrát.

Pak zavolal Synn a mluvil s ní asi deset minut.

Pak si dal nohy na stůl.

Pak zavřel oči a snažil se představit si, co by v takové situaci udělal Van Veeteren.

To mu netrvalo nijak dlouho. Zavolal na služebnu a oznámil, že se chce přesně ve čtyři vidět s inspektorem Jungem a inspektorkou Morenovou.

Pak sjel do sklepa a strávil dvě hodiny v sauně.

„Pěkné počasí,“ nadhodil Jung.

„Včera svítilo sluníčko,“ řekl Münster.

„Myslím to vážně,“ řekl Jung. „Já mám tyhle provazce deště rád. Ta venkovní šeď člověka tak nějak přiměje obrátit se do vlastního nitra. K důležitým věcem, jestli víte, jak to myslím… k vnitřní krajině.“

Morenová nakrčila čelo.

„Občas,“ řekla, „občas i úplně jednoduchý kolega řekne něco velmi hlubokého. Ty jsi chodil na kurz?“

„Na školu života,“ na to Jung. „Kdo začne?“

„Dámy mají přednost,“ řekl Münster. „A jo, souhlasím. Něco na těch mokrých, černých kmenech stromů je… ale to si necháme na jindy.“

Ewa Morenová otevřela svůj blok a spustila.

„Benjamim Wauters,“ řekla. „Narodil se v roce 1925 ve Frigge. Od roku 1980 žije v Maardamu. Předtím bydlel tak různě. Celý život pracoval u dráhy, až do důchodu. Zatvrzelý starý mládenec… Nemá žádné příbuzné, rozhodně ne takové, se kterými by se chtěl stýkat. Je dost ukecaný, abych byla upřímná. Ukecaný a osamělý. Ti ostatní dědové od Freddyho jsou jeho jediní kamarádi, kromě kočky. Poloviční angora, aspoň myslím. V životě jsem neviděla pečlivěji vyčesané zvíře a mám takový dojem, že ti dva spolu jedí z jednoho talíře. V bytě má celkem uklizeno… v oknech kytky a tak.“

„A co včera večer?“ přerušil ji Münster.

„K tomu neměl moc co dodat,“ řekla Morenová. „Pro jednou si dali celkem do trumpety, jinak většinou chodili jen do baru. Přiznal, že se trochu namázli. Pak Leverkuhn spadl pod stůl, no a tak uznali, že je čas to ukončit kontumačně… takhle to řekl. Je to fanda do sportu a hráč, to se ani nesnažil nějak zastírat… no a to je zhruba všechno, ale spolu s kafem a neslušnými historkami to trvalo dvě hodiny.“

„Na vraždu nemá názor?“

„Žádný promyšlený,“ řekla Morenová. „Je si úplně jistý, že to udělal nějaký šílenec a že šlo o čirou náhodu. Tvrdí, že nikdo neměl důvod chtít Leverkuhna připravit o život… byl to dobrý kamarád a poctivec, i když občas byl k nesnesení. A já s ním upřímně řečeno souhlasím. Přinejmenším považuju za vyloučené, že by za tou vraždou stál někdo z těchhle dědů.“

„Souhlas,“ řekl Jung a zrekapituloval svou schůzku s Palinským a návštěvu na Bongerově hausbótu.

Münster si povzdechl.

„Takže sečteno a podtrženo úplná nula,“ řekl. „Ale nic jiného se asi ani nedalo čekat.“

„Dveře byly otevřené?“ zeptal se Jung. „Myslím u Leverkuhna?“

„Zjevně ano.“

„Tak to by stačil jeden feťák na špatném tripu. Co se vplíží dovnitř, najde tam chudáka spícího dědu a odreaguje se na něm. A ven se dostane stejnou cestou. Jednoduché, ne?“

„Elegantní řešení,“ řekla Morenová. „A jak ho máme najít?“

Münster se na chvíli zamyslel.

„Jestli je to opravdu tak,“ řekl, „pak ho nikdy nenajdeme.“

„Pokud si nepustí pusu na špacír,“ opáčil Jung. „A nějaká dobrá duše nám ho nepráskne.“

Münster zase pár okamžiků seděl tiše a díval se chvíli na Junga, chvíli na Morenovou.

„Myslíte si, že to tak bylo?“ zeptal se.

Jung pokrčil rameny a zívl si. Morenová se tvářila váhavě.

„Je to možné,“ řekla. „Dokud nebudeme aspoň tušit nějaký motiv, bude to ukazovat na tenhle scénář. A z bytu přece ani nic nezmizelo… až na ten nůž.“

„V dnešní době už nepotřebuješ motiv, abys někoho ubodala k smrti,“ podotkl Jung. „Stačí, když jsi trochu naštvaná nebo že se tě někdo z nějakého důvodu dotkl, a jdeš si vybít zlost… Chcete pár příkladů?“

„Ne, díky,“ řekl Münster. „My to víme. Motivy už jsou trochu z módy.“

Opřel se a sepnul ruce za krkem. Digitální hodinky Ewy Morenové smutně píply.

„Pět,“ konstatovala. „Máme ještě něco?“

Münster prolistoval papíry na stole.

„Myslím, že ne… vlastně počkejte, žádný z těch dědů se nezmínil o nějaké výhře?“

Morenová s Jungem zavrtěli hlavou.

„Ne, proč?“ zeptal se Jung.

„Ále, u Freddyho měli takový pocit, že ta partička něco slaví, ale byl to jen dohad. A tenhle čtvrtý… Bonger, toho se taky musíme pokusit sehnat, co?“

Jung přikývl.

„Stavím se tam ještě cestou domů. Jinak to zkusím zase zítra… On nemá telefon, dá se mu volat jen k sousedce. No jen si představte, že někdo takový ještě existuje.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Morenová.

„No někdo bez telefonu. V dnešní době.“

Münster vstal.

„Allright,“ řekl. „Pro dnešek díky. Budeme si držet palce, aby se nám do zítřka do rána někdo dobrovolně přiznal.“

„To můžem,“ řekl Jung. „Ale tak nějak nevěřím, že ten, kdo odpraví ubohého staříka tímhle způsobem, bude mít sklony ke špatnému svědomí. Doufám, že souhlasíte, když řeknu, že to není hezký případ.“

„Odporný,“ řekla Morenová. „Přesně jako vždycky.“

Teprve cestou domů si Münster šel poprvé prohlédnout místo činu na Kolderweg. Vzhledem k tomu, že vyšetřování prozatím vedl on, byl nejvyšší čas. Zdržel se v tom malém třípokojovém bytě asi deset minut a prošel si ho. Vypadalo to tam zhruba tak, jak si představoval. Všechno celkem ošoupané, ale v podstatě nerozbité a čisté. Na zdech sbírka špatného vkusu, levný nábytek z padesátých a šedesátých let. Oddělené ložnice, knihovní poličky bez knih a všude okolo strašná spousta zaschlé krve. Leverkuhnova rozvrzaná postel. Tělo i povlečení odvezli a Münster za to byl vděčný. Stačilo mu, že si dopoledne prohlédl fotky.

Protože Morenová měla pravdu.

Bylo to odporné.

Když se konečně vrátil domů, viděl, že Synn je uplakaná.

„Co se stalo?“ zeptal se a objal ji tak něžně, jako by byla utkaná ze snů.

„Já nevím,“ řekla. „Nechci žít takhle. Ráno vstaneme a jdeme do práce a děti pošleme do školy. Vidíme se za tmy, najíme se a jdeme spát. A tak to jde celý týden… Vím, že to tak teď musí být, ale jen si představ, co když to všechno za měsíc skončí. Nebo za půl roku. Tohle není důstojné, člověk by měl mít taky čas trochu žít.“

„Jen žít?“ zeptal se Münster.

„Ano,“ odpověděla Synn. „Já vím, že jsou lidé, kteří jsou na tom hůř… devadesát pět procent populace, pokud bychom chtěli být hnidopiši.“

„Devadesát osm,“ řekl Münster.

Jemně ji pohladil po krku a zádech.

„Půjdeme se podívat na děti, jak spí?“

„Ještě nespí,“ řekla Synn.

„Tak si budeme muset ještě chvíli počkat,“ řekl Münster.

6

Münster si až v pondělí ráno při příchodu na stanici uvědomil, že se ještě nespojil s dětmi paní Leverkuhnové. Od vraždy uplynul den a půl, takže už to docela hořelo. Naštěstí média ve stručné zprávě o události nesdělila žádná jména, a tak Münster doufal, že to pro děti oběti pořád ještě bude novinka.

Být poslem špatných zpráv je už tak dost špatné samo o sobě. A ještě horší to je, pokud se to pozůstalí mezitím od někoho dozvěděli, to už Münster párkrát zažil.

Aby předešel dalším průtahům, pověřil Krauseho, aby to nachystal. Ne aby jim to sám sdělil, ale aby je jen kontaktoval – aby jim pak tu smutnou zprávu mohl sdělit sám Münster.

Když už to jednou prohlásil za svou povinnost.

Po půlhodině měl na drátě první dítě.

Mladší dceru. Ruth Leverkuhnovou. Čtyřicet čtyři let, bytem ve Wernice, zhruba sto kilometrů od Maardamu. Navzdory té dálce se dohodli – jakmile jí Münster sdělil, že jejímu otci se přihodilo neštěstí – na schůzce mezi čtyřma očima. Ruth Leverkuhnová nerada probírala vážné věci po telefonu.

Ale samozřejmě už jí řekl, že Waldemar Leverkuhn je po smrti.

A že volá z kriminálky.

Takže se domluvili na schůzce v kavárně Rote Moor na náměstí Salutorget. Protože Ruth – z nějakého důvodu – se raději rozhodla pro toto místo než pro policejní stanici.

A už ve dvanáct. Protože Ruth – z nějakého jiného důvodu – se raději rozhodla setkat s policií dřív, než pojede za matkou do Bossingenu.

Syn, Mauritz Leverkuhn, narozen v roce 1958, se mu ozval ani ne deset minut poté. Ten bydlel ještě dál na sever – ve Frigge – a Münster podal i jemu zcela jasné informace. Ještě jasnější.

Otec je mrtvý.

Zemřel v noci ze soboty na neděli. Ve své posteli. Zavražděn, jak se zdá. Nožem.

Jak se zdá? pomyslel si Münster, zatímco naslouchal tichu ve sluchátku. Tomu říkám vyhýbavé vyjadřování.

Poté slyšel, nebo se aspoň domníval, že slyší, v Mauritzových otázkách obvyklé známky šoku.

Kdy že jste to říkal?

Kde je matka?

Kde je tělo?

Co měl na sobě?

Münster mu zodpověděl všechno a ještě něco navíc. Dal mu číslo na Emmelinu von Post, aby mohl zavolat matce. Nakonec mu vyjádřil upřímnou soustrast a dohodl si s ním schůzku na úterý dopoledne.

Jelikož syn měl teď v úmyslu co nejdříve – nejpozději k večeru – odjet za matkou, aby jí mohl stát po boku.

Ohledně Ireny Leverkuhnové, nejstarší dcery, už Münster mluvil s Gellnerovým ústavem, kde Irena pobývala už čtyři roky. Velmi důvěryhodně působící kurátorka si ho vyslechla, vše pochopila a řekla mu, že se osobně postará o to, aby se Irena o nenadálé otcově smrti dozvěděla.

A to co nejvhodněji a nejšetrněji.

Irena Leverkuhnová není nijak silný člověk.

Rozhovor s touto dcerou se Münster rozhodl odložit. Kurátorka mu naznačila, že by mu to pravděpodobně stejně k ničemu nebylo a že má asi důležitější věci na práci.

Münster chvíli přemýšlel, jaké důležitější věci to asi jsou. Co je důležitější? Do porady mu zbývala ještě půlhodina a z nedostatku jiné činnosti se znovu začetl do technické zprávy, kterou během noci doplnili o několik dalších stran. Také se telefonicky spojil se soudním lékařem Meussem i technikem Mulderem, ale ani jeden nevrhl na případ mnoho světla. Vůbec žádné, přesněji řečeno.

Ještě ale zbývá provést pár analýz, takže naděje stále žije.

Neházejte flintu do žita příliš brzy, rutinně poznamenal Mulder. Všeho do času.

V pondělní ráno Junga nebolela hlava.

Ale byl unavený. Sophie se vrátila domů dost pozdě v neděli večer po téměř dvoudenní nepřítomnosti. V rámci pití čaje, pojídání housek a nezávazné rodinné konverzace v kuchyni vyšlo najevo, že si v noci ze soboty na neděli odbyla svůj sexuální debut.

Už bylo samozřejmě načase, vždyť jí bylo už šestnáct, skoro sedmnáct, a většina jejích kamarádek před ní měla už pěkný náskok. Nešťastné na celé záležitosti bylo jen to, že o dotyčného chlapce – jistého Fritze Kümmerleho, nadějného středního záložníka s beckenbauerovským kopem a zaručenou budoucností na evropských i světových hřištích – neměla opravdový zájem a že zcela pominuli veškeré otázky spojené s ochranou a přidruženými problémy.

Mimoto byla Sophie v danou chvíli trochu pod vlivem. Jak červeného vína, tak i jiných látek.

O svou vzlykající dceru samozřejmě pečovala v první řadě Maureen, ale Jung stejně pochopil – s dvojakým pocitem odstrčenosti a spokojenosti – jaká důvěra do něj byla vložena, když mohl tomuto rozhovoru byť jen naslouchat. Sice už znal Sophii čtyři roky, možná pět, jenže prostě nebyl její pravý otec.

Ale možná hrálo jistou roli, že její pravý otec stál za hovno.

No každopádně se Maureen, Jung ani nešťastná debutantka nedostali do postele dřív než před půl druhou.

A tak byl trochu unavený.

Bongerovo plavidlo nepůsobilo o mnoho čileji. Úplně stejně zchátrale jako včera, zjistil Jung. Několikrát marně zatahal za zvonek a přitom se rozhlížel po kanálu. Žena na sousední lodi byla podle všeho doma, z komína stoupal tenký šedý dým a kolo stálo zamčené u stejné lípy jako včera. Jung zamířil k jejímu hausbótu, varovně zakašlal a zaklepal svazkem klíčů na černé zábradlí. Žena se po pár vteřinách objevila v úzkých dveřích. Na sobě měla tlustý bavlněný svetr, který jí sahal až ke kolenům, vysoké gumové holínky a baret. V jedné ruce držela vyvržené zvířecí tělo, Jung to odhadl na zajíce. V druhé ruce nůž.

„Promiňte,“ řekl Jung.

„Ale?“ řekla žena. „To jste zase vy.“

„Ano,“ přitakal Jung. „Asi bych se měl představit. Jsem kriminální inspektor Jung. A sháním pana Bongera, jak už jsem říkal…“

Žena naštvaně kývla a zároveň jako by si uvědomila, co to drží v ruce.

„Bude guláš,“ řekla na vysvětlenou. „Včera ho chytil Andres… můj syn.“

Zvedla ruku s hubeným tělíčkem a Jung se na něj pokusil znalecky zadívat.

„Skvělé,“ řekl pak. „Všichni tam jednou musíme… ale zpět k panu Bongerovi, neviděla jste ho náhodou?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Od soboty ne.“

„Včera se domů nevrátil?“

„Myslím, že ne.“

Žena vystoupila na palubu a zamžourala na Bongerův hausbót.

„Nesvítí se, nekouří se,“ řekla. „Takže tam není, přesně jak jsem vám říkala včera. Ještě něco?“

„Často takhle odjíždí?“

Žena pokrčila rameny.

„Ne,“ řekla. „Ne, většinou bývá pryč nanejvýš několik hodin. Proč ho sháníte?“

„V rutinní záležitosti,“ odpověděl Jung.

„A to jako znamená co?“ zeptala se žena. „Nejsem blbá.“

„Chceme mu jen položit pár otázek.“

„O čem?“

„Vy nemáte policii moc ráda, co?“ zeptal se Jung.

„Trefa,“ řekla žena.

Jung chvíli uvažoval.

„Jde o jedno úmrtí,“ řekl pak. „Jednoho z Bongerových známých zavraždili. Domníváme se, že pan Bonger možná ví něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Vražda?“ podivila se žena.

„Ano,“ řekl Jung. „A dost brutální. Zhruba něčím takovým.“

Ukázal na její nůž. Ženě se mezi obočím udělala vráska, ale víc nic.

„A jak se mimochodem jmenujete?“ pokračoval Jung a vytáhl blok.

„Jümpersová,“ odpověděla žena neochotně. „Elizabeth Jümpersová… A kdy k té vraždě jako došlo?“

„V sobotu v noci,“ odpověděl Jung. „Pan Bonger byl jedním z posledních, kteří viděli oběť naživu. Jistý Waldemar Leverkuhn… možná ho znáte?“

„Leverkuhn? Ne… to jméno jsem nikdy neslyšela.“

„Nevíte, jestli má nějaké známé nebo přátele, u kterých by se mohl zdržovat? Teď myslím pana Bongera.“

Žena se zamyslela a pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Ne, myslím, že ne. On je fakt dost samotář…“

„Chodí sem za ním návštěvy?“

„Nikdy. Já jsem aspoň nikdy nikoho neviděla.“

Jung si povzdechl.

„No nic,“ řekl. „Snad se objeví. Kdybyste ho náhodou viděla, tak mu vyřiďte, že jsme se po něm sháněli. Bylo by fajn, kdyby se s námi co nejdřív spojil… může nám kdykoli zavolat.“

Podal ženě vizitku. Žena odložila nůž, vizitku si vzala a strčila si ji do kapsy.

„Každopádně děkuji za pomoc,“ řekl Jung.

„Nemáte zač,“ řekla žena. „Já mu to vyřídím.“

Jung váhal.

„Jaké to je, bydlet na takovéhle lodi?“ zeptal se.

Žena si odfrkla.

„Jaké to je, být takovýhle kriminální inspektor?“ zeptala se.

Jung jí věnoval úsměv na čtvrt úst a zamířil pryč.

„Ať se vám povede guláš!“ zavolal, když byl na úrovni Bongerovy lodi, ale žena už byla v kajutě.

Netýkavka, pomyslel si a nasedl do auta.

Ale možná že se pod tvrdou slupkou skrývá dobré jádro.

Takovýhle kriminální inspektor?

Dobrá otázka, ne že ne. Rozhodl se ale, že o tom nebude blíže uvažovat. Místo toho se podíval na hodinky a zjistil, že už asi nestihne ranní poradu.

7

Emmelina von Post a Marie-Louisa Leverkuhnová byly skutečně kolegyně celých dvacet pět let.

A opravdu se znaly skoro padesát let. Od konce čtyřicátých let, kdy absolvovaly Boringovu obchodní a kancelářskou školu, nikdy nepřerušily styky. Navzdory rodinám, dětem, stěhováním a tak různě.

Ale pravda už nebyla, že paní von Post, vdova, považovala paní Leverkuhnovou za svou úplně nejlepší kamarádku – což by paní Leverkuhnové na přímou otázku jistě odpověděla. Od doby, kdy Edward von Post před čtyřmi lety zemřel na rakovinu, se sice tyto dvě dámy stýkaly mnohem pravidelněji, dvě soboty v měsíci – jednou na Kolderweg ve městě, podruhé zas v řadovém domku v Bossingenu, alespoň teoreticky –, ale stejně v tom kamarádství… no, něco v něm chybělo. A Emmelina von Post přesně věděla co. Ta důležitá drobnost – taková ta dimenze důvěry, otevřenosti a nenuceného tlachání, tyhle běžné, a přece tak složité věci, které bez problémů fungovaly s jejími třemi nebo čtyřmi jinými kamarádkami, přirozeně samými dámami v pokročilém věku… tak tahle dimenze zkrátka v jejím styku s Marií-Louisou Leverkuhnovou nikdy nevznikla.

Tak to bylo. Bohužel a naneštěstí. Těžko říct, proč tomu tak bylo, ale jejich vztah zkrátka měl jisté meze – Emmelina o tom mnohokrát přemýšlela –, neviditelnou linii, kterou se obě střežily překročit. A když to Emmelina párkrát náhodou udělala, okamžitě viděla kamarádčinu reakci. Odměřené zavrtění hlavou. Stisknuté rty, pozvednutá ramena… dokonce odmítavé ticho. A když o tom tak přemýšlela, došlo jí, že to tak mezi nimi bylo už od začátku. Nevyvinulo se to lety, a možná se to má tak (myslívala si Emmelina von Post ve chvilkách filozofické jasnozřivosti), že vztahy k našim blízkým se vlastně formují během úplně prvních kontaktů, prvních schůzek, a že se s tím později už nedá nic dělat.

Přesně jak to psali v té knížce o nějakém americkém výzkumu, kterou získala před pár lety v knižním klubu.

Ne že by ona sama nějak zvlášť ráda sdělovala intimní detaily o manželovi, dětech a jejich společném životě, to jistě ne, ale většina ostatních lidí byla mnohem ochotnější akceptovat, když tuto oponu poodhrnula. I když třeba jen trošku.

Nic naplat. Marie-Louisa Leverkuhnová není sdílný typ, ale v životě samozřejmě existují i jiné hodnoty, mohly se spolu bavit o křečích, lécích a receptech na rebarborový koláč. O kolegyních, televizních celebritách a cenách zeleniny, ale celá soukromá sféra zůstávala – no zkrátka soukromá.

A že Emmelina von Post okamžitě přispěchala na pomoc v tuhle katastrofální chvíli, souviselo s tím, že Marie-Louisa nikoho jiného neměla. A Emmelina to věděla. Pro Marii-Louisu Leverkuhnovou byla Emmelina – přesně jak to řekla policii – věrná kamarádka, která bude za každých okolností stát při ní.

Věrná a jediná.

A tak nebylo o čem přemýšlet.

Během cesty autem do nedělně opuštěného předměstí si toho moc neřekly. Marie-Louisa Leverkuhnová seděla schoulená s kabelkou na kolenou, zírala okénkem do deště a působila jako v šoku. Ramena vystrčená vzhůru – jako by se tak chránila proti příliš tvrdému a dotěrnému okolnímu světu, alespoň tak to Emmelině připadalo – a na kamarádčiny dotazy odpovídala maximálně zakroucením hlavy nebo jednoslovným ano či ne.

„Spala jsi?“

„Ne.“

„Zvládneš to?“

„Ano.“

„Chceš zavolat dětem?“

Žádná odpověď.

Uf, pomyslela si Emmelina. Fakt jí není dobře.

A není divu. Vražda? Waldemara Leverkuhna někdo zavraždil! Emmelina von Post se otřásla. Kdo by to byl řekl? Takového starého páprdu.

Pár minut mlčela, soustředila se na řízení a snažila se představit si ten pocit, když žena přijde domů a najde tam svého muže takhle zřízeného. Mrtvého. Zavražděného, jak se koupe ve vlastní krvi, takhle to říkali v rádiu. Ubodaného kuchyňským nožem!

Po chvíli si to radši přestala představovat. Bylo to na ni zkrátka moc.

Strašně moc. Emmelina von Post se kradmo zadívala na svou strnulou kamarádku. Ubohá Marie-Louiso, pomyslela si, slibuji, že se o tebe postarám! Jistě jsi v šoku a zmatená, teď je hlavní dostat do tebe pár tabletek a pak tě uložit do postele… Jen doufám, že jsi na tohle všechno dost silná.

Když další den ráno zavolali od policie, v prvním hnutí mysli se okamžitě rozběhla kamarádce na pomoc, ale jak tu teď vedle té zamlklé vdovy seděla, začalo jí docházet, jakou zodpovědnost na sebe vlastně vzala.

Každopádně bude lepší nedat mlčení šanci, pomyslela si. Lepší bude mluvit.

To pro ni nebylo těžké rozhodnutí, protože jestli Emmelina von Post něco neměla ráda, pak mlčení.

„Budeš bydlet v Martově pokoji,“ řekla. „Tam tě nebudou rušit auta. Souhlasíš?“

„Ano.“

„V lednici mi ještě zbyl kus toho jehněčího steaku. Ten bychom si mohly dát, přece ti chutnal, ne? Alespoň nebudeme muset jít na nákup.“

„Ano.“

„Ale bože, já tady vykládám o jídle a ty musíš být dočista v koncích.“

Žádná odpověď.

„Chudák Waldemar, takový hodný člověk.“

Jen všechno hezky popořadě a ono se to už vyřeší, pomyslela si Emmelina von Post a položila přítelkyni ruku na rameno. Všeho do času.

„To je ale zataženo,“ řekla. „A přitom včera bylo tak hezky.“

Marie-Louisa Leverkuhnová si šla lehnout do bývalého chlapeckého pokojíku na Geldenerstraat 24 v neděli o půl třetí odpoledne a vstala až v pondělí v osm ráno. Emmelina k ní během odpoledne a večera několikrát zašla, a než si pak šla sama lehnout, opatrněji na noční stolek postavila podnos se sendviči a džusem. To kvůli výživě a vitamínům. A z ohleduplnosti. Ale její ubohá přítelkyně ze všeho nejvíc potřebovala klid, to by přece pochopil každý.

A tak se jí ho zde dostalo. I když na Emmelinu bylo toho mlčení až moc.

Emmelina prožila poměrně frustrující odpoledne a večer. Několikrát vyndala jehněčí steak z lednice a zase ho tam vrátila – nakonec ho s konečnou platností uložila do lednice a rozhodla se, že ho budou mít k pondělní večeři. Vypila minimálně pět šálků čaje a dvakrát zalila květiny. Byl to zvláštní pocit, že v Martově pokoji leží její dlouholetá kamarádka, Mart se před osmi lety konečně odstěhoval z domu, ale občas ještě chodil přespat sem, zvlášť když jeho příliš mladá manželka zase jednou trucovala. Ale tenkrát byl nejvyšší čas, aby si vůbec někoho našel, ve 35 letech už člověk nemá bydlet u maminky. Všeho do času, jak již bylo řečeno.

Ale teď tedy v jeho posteli leží Marie-Louisa Leverkuhnová, protože jejího manžela zavraždili. Zatímco Emmelina opatrně přecházela po domě, aby ji nerušila nebo neprobudila, napadlo ji, že Edward – její Edward – měl alespoň dost vkusu na to, aby zemřel na rakovinu, místo aby se nechal ubodat nožem na maso.

Zavražděn! To je příšerné. Pokaždé, když na to jen pomyslela, se jí na rukou udělala husí kůže – a Emmelina na to dokázala nemyslet vždycky jen pár minut.

Postupně, když už se za okny a v koutech pořádně setmělo, začala přemýšlet o tom, kdo to asi mohl udělat, čímž si nijak nepolepšila. Vždyť venku pobíhá vrah!

Pak myšlenkami zabrousila k Marii-Louise, k jejich společnému sobotnímu večeru s whistem a portským (možná ho pily, zrovna když Waldemara vraždili!) – a k její podivné zamlklosti, nejdřív v autě a potom během té půlhodinky, než si Marie-Louisa šla lehnout… a v tu chvíli Emmelinu přepadla ohromná únava. Skoro závrať.

Není to nějaké podivné?

Samozřejmě se nedá po nikom chtít, aby se v takovéhle situaci choval normálně, ale stejně? Nehraje na tom ještě něco dalšího, pomyslela si Emmelina von Post. Něco docela jiného se skrývá v té její němé uzavřenosti. Bůh ví, co to je.

Pak Emmelina zavrtěla hlavou a řekla si, že to jen to ticho v domě a tma, která se na ni valí z rohů, a myšlenky na to zakrvácené tělo v posteli jí takhle nastartovaly fantazii… ale stejně, stejně nemohla popřít, že o Marii-Louise a jejím životě i po tolika letech vlastně ví málo. Opravdu jen velmi málo.

A o jejím manželovi? Vůbec nic.

Ale možná o svých bližních vlastně nikdy nic nevíme? Člověk je záhada, říkával Edward čas od času. Podělaná, neřešitelná záhada (Edward se sem tam nebál silnějšího výrazu)!

Když Emmelina dospěla v úvahách až sem, vydala se do kuchyně a nalila si pořádného panáka whisky. Vypila ho vestoje, a když měla husí kůži ještě i pak, nalila si dalšího.

Ten večer byl už zkrátka takový.

V pondělí ráno Marii-Louise zavolaly děti.

Ruth a Mauritz – jeden po druhém s odstupem sotva patnácti minut. Když s nimi Marie-Louisa telefonovala, zavřela se v pokoji a Emmelina z jejich rozhovoru neslyšela ani slovo, i když by docela ráda.

Ale zase tolik si toho neřekli. Dohromady Marie-Louisa nemluvila ani pět minut, jako by se bála účtu za telefon, i když hovory nevytočila ona.

„Musíš to ze sebe dostat ven,“ řekla Emmelina, když se její kamarádka po hovoru se synem vrátila ke snídani. „Není dobré to dusit v sobě.“

Marie-Louisa se na ni podívala unavenýma prázdnýma očima.

„A co mám proboha jako říkat?“

Pak uběhly asi tři vteřiny, po kterých najednou propukla v bouřlivý pláč.

Konečně, pomyslela si Emmelina von Post a jemně jí položila ruku na vytrčená ramena. Konečně.

8

„Komentáře?“ zeptal se Münster a rozložil po stole fotografie, aby si je každý mohl prostudovat dle libosti.

Byly značně monotónní: rozbodané tělo Waldemara Leverkuhna ze všech možných úhlů a vzdáleností. Krev. Zmačkané povlečení. Záběry ran z blízkosti. Bledá kůže s jaterními skvrnami. Absurdně pestrá kravata vykukující zpod polštáře. Krev. Ještě víc krve.

Morenová zavrtěla hlavou. Kriminální intendant Heinemann si sundal brýle a začal si je čistit svou mnohem decentnější kravatou. Rooth přestal jíst čokoládovou tyčinku a demonstrativně se obrátil zády ke stolu. Jen mladý Krause svědomitě a s nakrčeným čelem studoval morbidní detaily.

„Dej to pryč!“ řekl Rooth. „Moje trávení si žádá aspoň špetku respektu. Kromě toho jsem tam byl a viděl jsem to všechno naživo.“

Naživo? pomyslel si Münster. Tomuhle říkáš naživo? Já už jsem teda dlouho neviděl nic mrtvějšího. Povzdechl si a posbíral fotky, dvě z nich ale nechal ležet na stole jako připomínku, jaké je téma jejich úvah.

„Nejdřív si shrneme techniku,“ řekl. „Mimochodem, kde je Jung?“

„Šel si ještě promluvit s tím Bongerem,“ řekla Morenová. „Bude tu každou chvíli.“

„Takže technika,“ zopakoval Münster. „Bohužel žádné novinky, jen potvrzení už známých faktů. Waldemar Leverkuhn byl usmrcen dvaceti osmi více či méně hlubokými bodnými ranami vedenými do oblasti břicha, hrudi a krku. Zejména břicha. A některé rány byly přesnější, jiné méně přesné… ale když už někoho bodnete tolikrát, tak si s přesností zase tolik nelámete hlavu. Takže, o čem to svědčí?“

„Šílenec,“ řekl Krause s potlačovaným nadšením. „Musel být úplně zbavený smyslů… přinejmenším v době činu.“

„Sjetej,“ přidal se Rooth a spolkl poslední kousek čokoládové tyčinky. „Feťák, co se dostal na hororovej trip. To je pak může napadnout ledacos. Co o těch bodnutích říká Meusse?“

Münster přikývl.

„Jo, to by mohlo sedět. Rány byly vedeny do různých míst. Některé jsou hluboké – tak deset až patnáct centimetrů –, jiné jsou povrchnější. Některé způsobily jen škrábnutí. A byl to pravák, o tom není pochyb.“

„To je paráda,“ řekla Morenová. „Feťák pravák, těch tady ve městě budeme mít tak tři tisíce. Nemohli bychom vymyslet nějakou veselejší teorii? Jestli na téhle okouzlující práci něco opravdu nesnáším, tak pátrání mezi feťáky.“

Münster sepjal ruce a opřel si bradu o klouby.

„Ne vždycky si můžeme vybírat hřiště,“ konstatoval. „Bohužel. Ale když se spekulacemi počkáme až nakonec, uvidíme, kam nás to zavede… Znalost je matkou dohadů, jak říkává Reinhart. Moc toho nevíme, ale něco přece jen.“

„Tak povídej,“ řekl Rooth. „Ale už se vyser na tu poezii.“

„Zbraní…,“ pokračoval Münster lhostejně, „zbraní byl podle všeho velmi mohutný nůž. S čepelí dlouhou minimálně dvacet centimetrů. Nabroušený a ostrý, zhruba takový, jaký popsala paní Leverkuhnová a o němž udala, že během večera, kdy byla spáchána vražda, jí zmizel z kuchyně…“

„A který,“ doplnil ho Rooth, „s pravděpodobností hraničící s jistotou leží na dně některého kanálu. A jestli jsem se v té rychlosti nezmýlil v počtech, tak máme na výběr ze zhruba pěti tisíc metrů…“

„Hm,“ řekl Heinemann. „To je zajímavé… čistě z hlediska pravděpodobnosti. Tři tisíce feťáků krát pět tisíc metrů kanálů. Čili vraha a zároveň vražednou zbraň najdeme s pravděpodobností… jedna ku patnácti milionům.“

Zaklonil se a narovnal si kravatu na břiše.

„To jsou velmi optimistické vyhlídky, to vám teda řeknu,“ dodala Morenová právě ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil Jung.

„Promiňte,“ řekl. „Ale zdržel jsem se ze služebních důvodů…“

„Výtečně,“ řekl Rooth. „Sedni si!“

Münster si odkašlal. Jak rád bych nemusel pořádat tyhle komedie, pomyslel si. Ještě na to nejsem dost arogantní… ale to přijde časem.

„Ohledně doby úmrtí,“ řekl, „si můžeme být jisti, že Leverkuhn byl zavražděn někdy mezi čtvrt na dvě a čtvrt na tři. A když jsem na Meusseho trochu zatlačil, přiklonil se spíš k druhé půlhodině… čili někdy od tři čtvrtě na dvě dál.“

„Hm,“ zamumlal Heinemann. „Kdy že se vrátila domů manželka?“

„Asi tři nebo čtyři minuty po druhé,“ řekla Morenová.

„To dost zužuje možnosti,“ řekl Krause. „Pokud se tedy spolehneme na to, že Meusse má pravdu.“

„Meusse se nespletl už patnáct let,“ řekl Rooth. „Takže mezi tři čtvrtě na dvě a druhou. Sakra, to se s ním minula úplně těsně… Ptali jsme se jí, jestli někoho neviděla?“

„Ano,“ řekl Krause. „Negativní.“

„Taky to mohla udělat sama,“ upozornil Heinemann. „Asi bychom to neměli úplně vyloučit. Šedesát procent mužů zavraždí vlastní manželka.“

„Cože?“ zvolal Rooth. „To mám teda štěstí, že nejsem ženatý.“

„Myslel jsem to tak, že…,“ řekl Heinemann.

„My chápeme, jak jsi to myslel,“ povzdechl si Münster. „O důvěryhodnosti paní Leverkuhnové s promluvíme později, teď probereme zprávy z laborky.“

Ze složky vyndal papíry.

„Takže, bylo tam fakt hodně krve,“ pokračoval, „jak v posteli, tak na zemi. Ale žádné přímé stopy se zajistit nepodařilo. Žádné otisky prstů, jen otisky oběti a sem tam nějaký starší manželčin – a na podlaze byly také jen její stopy… zanechala je tam, když vešla dovnitř a našla ho. Měli oddělené ložnice, jak už jsme si říkali.“

„A co zbytek bytu?“ zeptala se Morenová.

„Taky jen její stopy.“

„Promiňte,“ řekl Heinemann. „Copak ona šla opravdu až k posteli? To přece nebylo potřeba… už od dveří musela vidět, že je mrtvý. Měli bychom prověřit, jestli fakt měla zapotřebí takhle zdupat místo činu…“

Krause ho přerušil.

„Tvrdí, že když vešla, byla tma. Pak jí došlo, že něco není v pořádku, vrátila se a rozsvítila.“

„Aha,“ řekl Heinemann.

„To podle otisků bot v krvi souhlasí,“ řekl Münster. „Může působit zvláštně, že vrah odešel, aniž by po sobě zanechal stopy, ale Meusse mi říkal, že to zase takový zázrak není. Krvácení bylo sice masivní, ale krev ven nestříkala, většina vytekla, až když bylo hotovo… abych tak řekl. Prý to nějak souvisí s tím, jakou žílu nebo tepnu přetnete jako první.“

„Stařecká krev,“ vysvětlil Rooth. „Ta teče pomalu.“

„Tak nějak,“ řekl Münster. „A není ani jisté, že vrahovi ulpěla nějaká krev na rukou. Každopádně jí nemuselo být moc.“

„Paráda,“ řekl Jung. „Takže od techniků nemáme jedinou blbou stopu… k tomu celou dobu míříš?“

„Hmmm,“ řekl Münster. „No, bohužel už to tak vypadá.“

„Fajn,“ řekl Roth. „Tak si dáme kafe. Jinak budeme v depresi.“

Dobromyslně se rozhlédl kolem stolu.

Celkem by se nám tady hodil komisař, pomyslel si Münster a vstal.

Jenže s tímhle to zkrátka bylo, jak to bylo… Münster se opřel a natáhl ruce ke stropu, zatímco Rooth se slečnou Katzovou nosili podšálky a hrnky.

Bylo to přesně tak, jak to bylo. Už více než rok čerpal famózní komisař služební volno a místo výkonu policejního povolání se věnoval antikvárním knihám – a mnohé nasvědčovalo tomu, že nemá v úmyslu někdy se ke sboru vrátit.

Opravdu mnohé, upřímně řečeno. To policejní náčelník Hiller trval na tomhle uspořádání se „služebním volnem“, protože sám Van Veeteren by – alespoň podle toho, co Münster věděl – klidně podal výpověď jednou provždy. Zpřetrhal by všechny vazby.

Münster mu dokonce trochu záviděl. Když se za ním naposledy stavil u Krantzeho – jednoho zataženého odpoledne v září –, našel Van Veeterena zabořeného v odřeném koženém křesle vedle polic přetékajících knihami, na klíně měl starý foliant a na opěrce křesla sklenici červeného vína. Jeho míruplný výraz tváře si v ničem nezadal s tibetskými lámy.

Takže existovaly důvody k domněnce, že Van Veeteren udělal za minulostí čáru. Jak už bylo řečeno.

A Reinhart! pomyslel si Münster. Kriminální intendant Reinhart byl už tři týdny doma, kde dováděl se svou osmiměsíční dcerou. A podle dostupných informací v tom hodlal pokračovat až do Vánoc, kterýžto počin – alespoň podle dochovaných legend – přivodil Hillerovi od samé bezmoci pěnění z úst a šilhání. Přinejmenším dočasné.

O nějakém personálním doplnění týmu ale nemohla být řeč, ani za jedno z těchto es. Když už se naskytla možnost ušetřit na výdajích, tak jí samozřejmě bylo využito. Ať to stojí, co to stojí.

The times they are a-changing, konstatoval v duchu Münster a vzal si biskupský chlebíček.

„Ta manželka je ale fakt trochu divná, ne?“ nadhodil Krause. „Nebo přinejmenším její chování.“

„To připouštím,“ řekl Münster. „Musíme si s ní promluvit ještě jednou… dneska nebo zítra. Ale není divu, že působí trochu zmateně.“

„Jakým způsobem zmateně?“ zeptal se Heinemann.

„No,“ řekl Münster. „Údaje o času zjevně souhlasí. Opravdu jela tím vlakem a v sobotu v noci opravdu vypadl proud. Na hlavní nádraží dojeli až ve tři čtvrtě na dvě, o hodinu později, takže musela dorazit domů zhruba tehdy, kdy tvrdí… a mimochodem, jeden soused má dojem, že ji slyšel přicházet. Takže našla svého zavražděného muže pár minut po druhé hodině ráno, ale zavolala nám až ve 02:43. Mezitím šla ven – chtěla to prý oznámit na stanici na Entwick Plejn. Jenže se vydala zpátky, když si uvědomila, že tam budou mít zavřeno… no, k tomu by se dalo leccos poznamenat. Otevírám diskusi.“

Uplynulo pár vteřin.

„Zmatená,“ řekl Rooth. „Dokonale zmatená.“

„To jo,“ přidala se Morenová. „Ale nebylo by spíš nenormální zachovat se v takové situaci normálně? Každopádně takhle měla dost času zbavit se nože, tak aspoň… půl hodiny.“

„To jí během té procházky nikdo neviděl?“ zeptal se Heinemann.

Münster zavrtěl hlavou.

„Přinejmenším se nám nikdo neozval. Co vyptávání po okolí?“

Krause se napřímil.

„Budeme hotoví dneska večer,“ řekl. „Ale její informace jsou prozatím stále nepotvrzené. A asi to tak i zůstane, ulice byly tou dobou liduprázdné a sotva měl někdo důvod civět z okna. Musela projít kolem Dusartovy kavárny, tam pár lidí sedělo. To ověříme dneska večer. Jenže pršelo, jak víme…“

Münster otočil list.

„Příbuzní,“ řekl. „Tři děti. Mezi čtyřiceti a padesáti lety. Dvě z nich přijedou dneska a zítra do města, domluvil jsem si s nimi schůzky. Nejstarší dcera je zavřená někde na psychiatrii a myslím, že nemáme důvod ji tam obtěžovat… Nikdo se snad nedomnívá, že by šlo o rodinnou záležitost, ne?“

„Domnívá se vůbec někdo něco?“ zahuhlala Morenová a zadívala se do svého prázdného šálku.

„Já,“ řekl Rooth. „Já se domnívám, že ho zavraždili. Tak nepřejdeme k těm dědům?“

Morenová s Jungem poreferovali o svých návštěvách u Wauterse a Palinského a o nezdařeném pokusu zastihnout Bongera. Münster přitom koukal na kolena Ewy Morenové a myslel na Synn. Rooth si vzal další dva kousky biskupského chlebíčku a Heinemann si čistil nehty kravatou. Münster chvilku přemýšlel, jestli ta špatná nálada a nedostatek pracovní morálky postihly celou skupinu, nebo jen jeho. Těžko říct, a Münster se rozhodl podrobněji to nezkoumat.

„Takže zmizel?“ zeptal se Rooth, když Morenová s Jungem skončili. „Teď myslím Bongera.“

Jung pokrčil rameny.

„Doma nebyl od sobotní noci.“

Krause si poměrně nadšeně odkašlal.

„No ty vole,“ řekl. „Čtyři dědci, a dva z nich jsou pryč. Jasně že to spolu souvisí. Když už se všichni zdárně dožili sedmdesátky, je přece nepravděpodobné, že by jeden z nich zmizel přirozeným způsobem ve stejnou noc, kdy toho druhého zavraždí!“

„Zmizel přirozeným způsobem?“ zopakoval Jung. „Co to jako znamená?“

„Jak to souvisí s věkem?“ zamračil se Heinemann. „Vždycky jsem si myslel, že s věkem riziko smrti stoupá. Nebo snad ne? Čistě statisticky…“

Rozhlédl se kolem stolu. Nikdo zrovna nepospíchal s odpovědí. Münster se jeho pohledu vyhnul a místo toho se podíval z okna. Všiml si, že se zase rozpršelo. Kolik je vlastně Heinemannovi? ptal se v duchu.

„Hm,“ řekl Rooth. „Pochopitelně je možné, že tam nějaká souvislost je. Vědí ti ostatní, že se Bonger v sobotu nevrátil domů?“

Jung s Morenovou se na sebe podívali.

„Ne,“ řekl Jung. „Aspoň ne od nás. Máme je trochu zmáčknout?“

„Počkáme,“ řekl Münster. „Do zítřejšího dopoledne… pokud se do té doby Bonger neobjeví, je tady nejspíš něco špatně. On přece z domova odchází vždycky nanejvýš na pár hodin, ne?“

„Souhlasí,“ přikývl Jung.

Znovu se rozhostilo ticho. Rooth vyškrábal z vymeteného tácu pár drobků a Heinemann se zase začal věnovat brýlím. Krause se podíval na hodinky.

„Ještě něco?“ zeptal se. „Co teď? Budeme spekulovat?“

Nikoho to zrovna nenadchlo, ale nakonec řekl Rooth:

„Blázen, vsadím na to dvě klobásy. Náhodně vybraná oběť a jediný motiv, který kdy najdeme, bude zkrat zfetovaného mozku… nebo anabolika, pochopitelně. Musel mít pachatel sílu? Co o tom soudí Meusse?“

„Ne,“ odpověděl Münster. „Říkal… říkal, že když je maso zamřelé a nůž ostrý, nemusíte mít zase tolik síly.“

„Ale fuj,“ řekl Rooth.

Münster se rozhlédl, aby zjistil, jestli ještě někdo chce něco dodat, ale nikdo nic neříkal, a tak pochopil, že je načase poradu ukončit.

„Možná máš pravdu,“ obrátil se na Rootha. „Dokud nenajdeme nějaký motiv, je to nejpravděpodobnější řešení. Nepošleme teda dotaz na protidrogové?“

„Klidně,“ řekla Morenová. „Ale jen dotaz, ne někoho z nás.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ slíbil jí Münster.

Morenová se ještě chvíli zdržela a Münster si až teď uvědomil, že na jeden detail zapomněl.

„Sakra, ještě něco jsem chtěl,“ řekl. „Ta výhra v loterii… mohlo by na tom něco být?“

Morenová zvedla oči od fotky, kterou si nepříliš ochotně prohlížela.

„Jak to myslíš?“

Münster váhal.

„Čtyři dědové společně vyhrají peníze,“ řekl. „A pak dva z nich zabijí ty druhé dva a šup! Mají dvakrát tolik.“

Morenová chvíli mlčela.

„Hm,“ řekla pak. „A ty myslíš, že to tak bylo?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „To jen slečna Gautiersová od Freddyho naznačovala něco o nějaké výhře, ale sama říkala, že jenom hádá… ale měli bychom to prověřit.“

„Radši to než feťák,“ přikývla Morenová. „Tak já jdu.“

Münster už se jí chystal zeptat, odkud pramení její hluboká averze k polosvětu drog, ale pak si na něco vzpomněl.

Inspektorka Morenová má mladší sestru.

Nebo lépe řečeno měla. Chvíli přemýšlel. Možná ji tíží jen tohle, pomyslel si, ale když si prohlédl její shrbená záda a rozcuchané vlasy, došlo mu, že v tom bude ještě něco dalšího. Něco úplně jiného. Až na Synn byla inspektorka Morenová nejkrásnější žena, s jakou měl kdy Münster to potěšení navázat užší kontakt. A teď najednou vypadala jako úplně obyčejný člověk.

„Co je to s tebou?“ zeptal se jí.

Morenová si dvakrát zhluboka povzdechla, než odpověděla.

„Prostě je mi příšerně.“

„To vidím,“ řekl Münster. „Osobní problémy?“

To je ale pitomá replika, pomyslel si. Mluvím jako vykastrovaný sociální pracovník.

Ale Morenová jen pokrčila rameny a ironicky se pousmála.

„Co taky jiného?“

„Uděláme to takhle,“ řekl Münster, lstivý jako Odysseus, a podíval se na hodinky. „Ty pojedeš za těmi dědky a já si promluvím s Ruth Leverkuhnovou… no a pak zajdeme na oběd k Adenaarovi. V jednu. Fajn?“

Pátravě se na něj zadívala.

„Fajn,“ řekla Morenová. „Ale nebudu zrovna veselý společník.“

„Na to se vykašli,“ řekl Münster. „Když tak můžeme jenom jíst.“

9

„A co je na tom jako divnýho?“

Urostlá žena si zpod ofiny výhružně měřila Rootha a jemu najednou došlo, že v souboji jeden na jednoho by proti ní asi neměl šanci. Rozhodně ne beze zbraně.

„Milá paní Van Ecková,“ řekl a usrkl si horké, husté a odporné kávy, kterou mu na její výslovný rozkaz naservíroval její manžel. „To je snad jasné, ne? Neznámý člověk pronikne do domu, vyjde po schodech k Leverkuhnovým. A pak osmadvacetkrát bodne pana Leverkuhnana. A to se stane tady nad vámi…“

Rooth ukázal na strop.

„… necelých sedm metrů nad tímhle stolem. Pak vrah vyjde dveřmi, zase seběhne schody a zmizí. A vy si vůbec ničeho nevšimnete. Tak tomu já říkám divné.“

Teď se na mě vrhne, pomyslel si Rooth a přidržel se hrany stolu, aby případně rychleji vyskočil na nohy, ale jeho břitký tón ji zřejmě trochu vykolejil.

„No ale krucinál, konstáble…“

„Inspektore,“ přerušil ji Rooth. „Kriminální inspektor Rooth.“

„Fakt? No to je jedno, my jsme nic neslyšeli, ani já, ani Arnold. Tu noc jsme slyšeli jen ty dvě šukací mašiny, toho negra a tu jeho fuchtli… no nemám pravdu, Arnolde?“

„Jo, ano,“ řekl Arnold Van Eck a nervózně si promnul ruce.

„Už jsme vám to přece vysvětlovali, jak vám, tak tomu druhýmu týpkovi, jak on se to jmenoval. Proč radši nenajdete toho, co to udělal, místo abyste sem chodili otravovat? My jsme slušný lidi.“

O tom jsem nezapochyboval ani na vteřinu, pomyslel si Rooth. Ani na vteřinu. Raději se rozhodl změnit téma.

„A co dveře?“ řekl. „Jak je to s nimi? Většinou se nezamykají?“

„Ne,“ řekla paní Van Ecková. „Klidně mohly bejt zamčený, ale ten zámek stojí za hovno…“

„Stačí je pochcat a otevřou se,“ pípl Arnold Van Eck nečekaně a uchechtl se.

„Buď zticha!“ řekla mu manželka. „Radši dones ještě kafe! Jo, zámek stojí za hovno, ale dveře taky mohly bejt otevřený, aby mohl dovnitř Mussolini.“

„Mussolini?“ zeptal se Rooth.

„Jo, určitě se zase mrouskal venku jako vždycky, nechápu, proč ho ta bába nenechá vykastrovat, zmetka.“

„Je to kocour,“ vysvětlil Arnold Van Eck.

„To snad pochopil!“ zavrčela paní Van Ecková. „No, takže určitě zase strčila do dveří ten špalík, to tady máme pořád.“

„Aha,“ řekl Rooth, začal si do bloku kreslit kočku a přitom pátral v paměti, jestli už v životě potkal podobně vulgární ženskou. A dospěl k závěru, že ne. A to u minulého výslechu, který vedl aspirant Krause, vyšlo najevo, že většinu života pracovala jako učitelka na dívčí škole, takže tu byly důvody k údivu.

„Co si o tom myslíte vy?“ řekl.

„O čem jako?“ zeptala se paní Van Ecková.

„O té vraždě,“ řekl Rooth. „Kdo to podle vás udělal?“

Paní Van Ecková rozevřela pusu a hodila si do ní dvě tři sušenky. Její muž si odkašlal, ale ke slovu se nedostal.

„Imigranti,“ prohlásila stručně a zapila sušenky kávou. Pak šálek s cinknutím postavila. „Jo, pokud chcete dobrou radu, hledejte mezi imigrantama.“

„A proč?“ zeptal se Rooth.

„No copak vám to není jasný? Vždyť to byl úplně šílenej zločin! Anebo nějaký mladistvý gangsteři, jo, tady máte ty svý vrahouny. Stačí si vybrat!“

Rooth se zamyslel.

„Máte děti?“ zeptal se.

„Představte si, že ne,“ řekla paní Van Ecková a znovu se začala tvářit výhružně.

Fajn, pomyslel si Rooth. Genetické samočištění.

„Děkuji vám,“ řekl nahlas. „Už vás nebudu dál rušit.“

Mussolini ležel na zádech na topení a chrápal.

Rooth ještě v životě neviděl většího kocoura a úmyslně si od něj sedl co nejdál.

„Mluvil jsem s Van Eckovými,“ řekl.

Leonora Mathisenová se pousmála.

„Chcete spíš říct, že jste mluvil s paní Van Eckovou, ne?“

„Hmmm,“ řekl Rooth. „Možná. No, my bychom si potřebovali něco ujasnit… poptat se, jestli jste si z noci vraždy nevzpomněla na něco dalšího, když teď uběhlo trochu času.“

„Chápu.“

„Nás zaráží, že nikdo nic neslyšel. Například vy, slečno Mathisenová, máte ložnici skoro přesně nad Leverkuhnovými, ale usnula jste…“

Rooth zalistoval v bloku a předstíral, že hledá údaj o čase.

„Zhruba v půl jedné,“ doplnila paní Mathisenová.

„To souhlasí,“ řekl Rooth. Leonora Mathisenová vlastně nebyla o moc hubenější než paní Van Ecková, ale byla docela z jiného materiálu. Jako… jako keřík vinné révy proti žulovému balvanu, asi tak. A keřík vinné révy na sobě ještě ke všemu měl pestrobarevné šaty v odstínech červené, žluté a fialové a vlasy spletené do copu a zavázané stužkami ve stejných barvách. Zato žulový balvan byl oděn v šedé, a kromě toho byl nejmíň o čtvrt století starší.

„Jak říkám, slyšela jsem ho přijít. Těsně před dvanáctou, aspoň myslím. Pak jsem si zapnula rádio, ležela jsem a poslouchala hudbu až do… no, tak do půl hodiny jsem usnula.“

„Přišel sám?“ zeptal se Rooth.

Paní Mathisenová pokrčila rameny.

„Nemám tušení. Ani nevím, jestli to byl on. Jen jsem slyšela někoho na schodech a pak se otevřely a zavřely dveře… jejich dveře, tím jsem si celkem jistá.“

„Žádné hlasy?“

„Ne.“

Rooth otočil list v bloku.

„Jaký byl?“ zeptal se pak. „Pan Leverkuhn?“

Paní Mathisenová si začala pohrávat s tenkými řetízky na krku a přemýšlela.

„No, já ani nevím,“ řekla. „Celkem milý, řekla bych. Vždycky pozdravil… a choval se slušně a korektně, s kamarády sice občas trochu přebral, ale nikdy pak nevyváděl. Ale já ho vždycky vídala jen ve dveřích, abych tak řekla.“

„Jak dlouho bydlíte v tomhle domě?“

Paní Mathisenová to v duchu spočítala.

„Jedenáct let,“ řekla. „Leverkuhnovi tady bydlí aspoň dvakrát tak dlouho.“

„Jaký měl vztah k manželce?“

Paní Mathisenová znovu pokrčila rameny.

„Celkem normální, řekla bych. Jako staří lidé, kteří spolu prožili celý život… paní možná je trochu generál, ale můj táta to má doma horší.“

Zasmála se.

„Jste ženatý, pane inspektore?“

„Ne,“ odpověděl Rooth. „Svobodný.“

Paní Mathisenová se najednou naplno rozesmála. Mohutné poprsí se jí natřásalo a Mussolini se s trhnutím probudil. Rooth si uvědomil, že se nikdy nemiloval se ženou takových proporcí, a na chvilku – než se dosmála a než Mussolini utekl do předsíně – si zkoušel představit, jaké by to asi bylo.

Pak se vrátil k pořadu dne.

„Stýkali se s hodně lidmi?“ zeptal se.

Paní Mathisenová zavrtěla hlavou.

„Měli často hosty?“

„Ne, skoro nikdy. Ne že bych je nějak sledovala… ale bydlí přímo pode mnou a většinou je u nich ticho jako v hrobě, i když jsou doma. Z celého domu jsou slyšet jen ti dva mladí, co bydlí…“

„Já vím,“ řekl Rooth. „A ten večer to bylo to samé?“

„Ano, ten večer to bylo to samé,“ řekla a zamyšleně si přejela prstem po holé paži.

Pak se usmála a odhalila dvacet čtyři perfektních zubů. Nejméně.

Panebože, pomyslel si Rooth a cítil, jak mu rudnou tváře. Ta mě chce. Teď a tady.

Radši abych šel, než spolknu návnadu.

Vstal, poděkoval a zmizel stejnou cestou jako Mussolini.

Šukací mašiny – Tobose Menakdise a Filippa de Booningová podle cedulky na schránce – na zvonění nereagovaly, a když se Rooth přitiskl uchem ke dveřím, neslyšel zevnitř sebemenší hluk. Z toho dospěl k závěru, že nejsou doma, a do bloku si napsal otazník. Nato zamířil do druhého patra k panu Engelovi.

Rubenu Engelovi mohlo být tak šedesát pět let a jeho dominantním rysem byl velký masitý červený nos, zejména z profilu tak nápadný, že jeho majitel připomínal papouška z gobelínu, který měl Rooth nad postelí, když byl malý. Ze vzhledu – pana Engela, ne papouška – nedokázal Rooth posoudit, jestli je ten nos důsledkem nadměrné konzumace alkoholu, nebo za ním vězí jiné zdravotní důvody, pan Engel ho ale každopádně ihned pozval ke kuchyňskému stolu a oběma na povzbuzení nalil svařené víno.

V tomhle bytě je tak strašná zima, vysvětloval mu pan Engel, že si takhle po ránu vždycky musí dát něco teplého.

Aby se udržoval při dobrém zdraví.

Jinak to tu vypadá celkem uklizeně, pomyslel si Rooth dobromyslně. Tak trochu jako u mě. Špinavé nádobí za posledních pár dnů. Noviny z posledních pár týdnů a na okenních parapetech a televizi nános prachu za posledních pár měsíců.

„Jde mi samozřejmě o pana Leverkuhna,“ spustil a napil se kouřícího vína. „V sobotu v noci jste říkal, že jste se s ním trochu znal. Že jste se stýkali.“

Engel přikývl.

„Jen jako dobří sousedi,“ dodal. „Bydleli jsme dvacet let v jednom domě. Občas jsme zašli na fotbal. Někdy na skleničku.“

„Vážně?“ řekl Rooth. „Jak často?“

„Na fotbal tak jednou za rok,“ řekl Engel. „Stárneme. A teď tam chodí spousta chuligánů. Na skleničku jednou za čas. Já nejčastějc chodím tady dolů do Gambrinusu, ale tam chodím vždycky s Faludim.“

„Kdo je Faludi?“

„Bejvalej kolega z práce. Arab, ale strašně fajn Arab. Bydlí kousek dál tady ve čtvrti. Tak na zdraví.“

„Na zdraví,“ řekl Rooth.

„Mimochodem, vy nejste ve službě?“

„Když piju, tak nikdy,“ řekl Rooth. „Přemýšlel jste o sobotě večer, jak jsem vás prosil?“

„Co…? Ale jo,“ řekl Engel a olízl si rty. „Ale nevzpomněl jsem si už na nic, co bych vám zapomněl říct.“

„Takže jste nic neslyšel a ničeho jste si nevšiml?“

„Ani ťuk. Domů jsem přišel zhruba v půl dvanáctý a hnedka jsem si šel lehnout. Chvíli jsem poslouchal ten náš páreček a tak kolem půlnoci jsem usnul… pro starýho kance to není nepříjemná ukolíbavka, to vám řeknu, pane inspektore. Haha.“

Protočil oči a zapálil si cigaretu. Rooth si povzdechl.

„A nic dalšího?“

„Ani ťuk, jak říkám.“

„Kdo to podle vás udělal?“ zeptal se Rooth.

To bylo staré Van Veeterenovo pravidlo. Vždycky se lidí ptát, co si o tom myslí. Jednak protože se lépe soustředí, když takhle projevíte důvěru v jejich úsudek. A jednak je celkem velká šance, že když si tři lidi z pěti budou myslet totéž, budou mít pravdu.

V některých případech stačí i dva z pěti.

Engel kouřil a přemýšlel. Promnul si nos a znovu se napil svařeného vína.

„Nikdo odsud z domu,“ řekl nakonec. „A taky nikdo z těch jeho kumpánů. Musel to bejt nějakej úplně cizí blázen.“

Rooth se podrbal na krku.

„Nevíte, jestli měl nějaké nepřátele?“

„Ani náhodou,“ řekl Engel. „Leverkuhn byl fajn chlap.“

„A co manželka?“

„Fajn ženská,“ řekl Engel lakonicky. „Trochu štěkna, ale tak už to na starý kolena bejvá. Jste ženatej, pane inspektore?“

„Ne,“ řekl Rooth a vypil sklenici do dna. „Nikdy mi to nevyšlo.“

„Mně taky ne,“ přitakal Engel. „Já jsem si nikdy neudržel ženskou dýl než tři hodiny.“

Rooth v panu Engelovi vytušil spřízněnou duši, ale rozhodl se vzájemnou blízkost dále nerozvíjet.

„Allright,“ řekl místo toho. „Tak vám děkuju. My se ještě ozveme, ale možná taky ne.“

„Doufám, že to vyšetříte,“ řekl Engel. „V dnešní době až moc vrahů pobíhá na svobodě.“

„Uvidíme,“ řekl Rooth.

Rozhodně se nezdá, že by si to někdo bral nějak moc k srdci, pomyslel si na schodech. Jestli máme opravdu co do činění s bláznem – s bláznem zvnějšku –, tak bych čekal aspoň náznak opatrnosti nebo strachu. Ale tady se zjevně nikdo nebojí, pokud si nechceme závěrečnou repliku pana Engela vykládat příliš doslovně.

Ale možná si postupem času lidi obecně víc zvykli na násilí a perverznosti, tak jako on sám. Ani by mě to nepřekvapilo, pomyslel si Rooth ponuře.

Zrovna vyšel ze vchodových dveří, když ho zastavil vousatý muž kolem pětatřiceti let, který držel v ruce blok a tužku.

„Bejman, Neuwe Blatt“ představil se. „Měl byste na mě chviličku?“

„Ne,“ řekl Rooth.

„Jen pár otázek.“

„Ne.“

„Proč?“

„Už víte všechno, co víme my.“

„Ale mezitím už musíte vědět něco víc, ne?“

„Hm,“ řekl Rooth a rozhlédl se. „Tak ale neoficiálně.“ Bejman se k němu naklonil, aby lépe slyšel. „Hledáme zrzavého trpaslíka.“

„Zrzavého…?“

„Jo, ale hlavně o tom nepište. Ještě si nejsme jistí.“ Rooth dvě vteřiny sledoval vrásky na reportérově kulatém čele. Pak přeběhl silnici a naskočil do auta. To jsem neměl říkat, pomyslel si.

10

Kavárně Rote Moor dominovaly štukované zdi, zašlé křišťálové lustry a sebevědomé ženy. Münster se posadil do skrytu klavírního křídla z dubového dřeva a doufal, že pianista nemá ranní. Když se během čekání koukal z okna na náměstí Salutorget, kde panoval poměrně čilý ruch, poprvé se na tenhle případ začal opravdu soustředit.

Jako obvykle. Vždycky chvíli trvalo, než z něj opadl prvotní odpor, pár dní, než ze sebe setřásl prvotní reakce – protest a odstup od násilného činu, jenž byl výchozím bodem, startovním výstřelem a zahajovacím tahem každého případu. Každého pracovního úkolu.

A to znechucení. Vždycky to znechucení. Na začátku kariéry – když skoro veškerý čas ve službě trávil nočním vysedáváním v promrzlém autě, bezútěšnými sledovačkami nebo předlouhým obcházením sousedů – si myslel, že to přejde, jen co si na ty zrůdnosti zvykne, ale s léty zjistil, že to tak není. Možná spíš naopak, čím byl starší, tím důležitější mu připadalo se chránit a udržovat si odstup, a teprve když se počáteční návaly odporu začínaly uklidňovat, odeznívat, začalo mít smysl se do případu ponořit hlouběji. Pečlivě studovat detaily a vcítit se do podstaty zločinu. Do jeho pravděpodobného pozadí. Příčin a motivů.

Samotné esence, jak říkával Van Veeteren.

Vzorce.

S částí těchto strategií ho obeznámil sám komisař, ale zdaleka ne se všemi. Během posledních let – posledních případů – byl Van Veeteren znechucenější než on sám, tím si byl Münster jistý. Ale možná na to měl vzhledem k věku nárok, pomyslel si. K věku a moudrosti.

Těžko říct. V komisařových posledních letech se také dal objevit jistý vzorec. A v jeho současném životě mezi spoustou knih. Snad dokonce přímo ona nevyzpytatelná determinanta, které Münster nikdy pořádně nepřišel na kloub. Nikdy nepochopil, co to vlastně znamená. Ale možná i tohle jednou vyjde najevo, čas a nechápavost nejsou jen doménou zapomnění, ale občas i pomalého vyjasňování. No vážně.

Ale zpět k Waldemaru Leverkuhnovi. Všechno ostatní stranou! Münster si položil hlavu do dlaní.

Dvaasedmdesátiletého důchodce někdo zavraždí ve spánku. Brutálně zavraždí tolika bodnými ranami, že vám z toho vstávají vlasy hrůzou na hlavě – nepřiměřené násilí se tomu říká, pochybný termín, to jistě, ale tentokrát sedí.

Proč?

Proč, do prdele, tolik bodnutí?

Servírka s bílým čepečkem diskrétně zakašlala, ale Münster ji požádal, aby počkala, že si objedná, až dorazí jeho společnost, a tak servírka opět zmizela. Münster se obrátil zády k místnosti, zadíval se na dva holuby, kteří se venku procházeli po mokrém parapetu, a před vnitřním zrakem se snažil vybavit si Leverkuhnovo pobodané tělo.

Dvacet osm bodných ran. O čem to svědčí?

To nebyla žádná velká záhada. Samozřejmě o zuřivosti. Nepříčetném vzteku. Člověk, který tímto způsobem skoncoval s ubohým staříkem, to udělal ve stavu naprostého zbavení smyslů. Po prvních čtyřech pěti ranách už nemělo cenu dál bodat, pokud by vrah chtěl svou oběť prostě jen zabít. Meusse se v tomto bodě vyjádřil jasně, poslední půlminuta – zhruba posledních patnáct až dvacet bodnutí – už byla projevem něčeho jiného než jen touhy zabít.

Šílenství? Amok? Možná pomsta a odplata? Dlouho živená prastará nenávist, která se konečně dočkala výbušného uvolnění?

Tohle poslední byla samozřejmě jen spekulace, ale logická a nic jí neodporovalo.

Tedy tomu, že v tomto případu mohl existovat hluboce zakořeněný motiv.

Münster zaťukal na sklo a holubi se vznesli na prokřehlých křídlech.

Ale samozřejmě nic také neodporovalo Roothově teorii o šíleném feťákovi. Vůbec nic.

Motiv by bodl, pomyslel si Münster a zamrazilo ho, když si uvědomil tu slovní hříčku. Občas se zdá, jako by slova číhala za bukem a jen čekala na vhodnou příležitost.

Ruth Leverkuhnová se objevila deset minut po dvanácté, tedy s desetiminutovým zpožděním, za což se omluvila hned několika různými frázemi. Byl hustý provoz, pak nemohla najít parkovací místo ani na náměstí, ani ve Zwille, takže parkuje v Anckers steeg, ale do automatu naházela peníze jen na půlhodiny, takže doufá, že to bude stačit.

Ve světle toho, co hodlali probírat, vyslechl Münster tyto banální informace s nevyřčeným překvapením. Tiše sledoval, jak si Ruth Leverkuhnová přehazuje hnědou bundu přes prázdnou židli, jak pak z kabelky dlouho loví cigarety a zapalovač a jak si upravuje brýle na nose a umělé květiny ve váze na stole.

Bylo jí asi tolik jako jemu, ale měla nadváhu a vypadala zanedbaně. Hnědé vlasy po ramena jí kolem bledého obličeje visely jako smutné nemyté závěsy. Nervozita a nejistota se kolem ní vznášely téměř jako nepříjemný tělesný zápach, a teprve když si zapalovala cigaretu, na chvíli nechala toho nervózního drmolení.

„Spojila jste se s matkou?“ zeptal se Münster.

„Ano.“ Ruth Leverkuhnová kývla, potáhla z cigarety a prohlížela si nehty. „Ano, slyšela jsem, co se stalo. Zavolala jsem jí hned potom, co jsem mluvila s vámi. Je to hrůza, vůbec to nechápu, když jsem sem jela, cítila jsem se jako ve snu… ve zlém snu. Takže je to vážně pravda? Že ho někdo zabil… zavraždil? Je to tak?“

„Podle všeho ano,“ řekl Münster.

„Ale to je… hrůza,“ zopakovala Ruth a znovu potáhla z cigarety. „A proč?“

„Nevíme,“ řekl Münster. „Rád bych vám položil pár otázek, pokud by vám to nevadilo.“

Ruth kývla a dál kouřila. Znovu k nim přišla servírka a zapsala si objednávky, café au lait pro slečnu Leverkuhnovou a černou kávu pro intendanta. Münster vytáhl blok a položil ho na stůl.

„Měla jste s otcem dobrý vztah?“ zeptal se.

Ruth sebou trhla.

„Jak to myslíte?“

„Přesně tak, jak to říkám,“ řekl Münster. „Měla jste s ním dobrý vztah?“

„Jo… byl to přece můj otec.“

„Existují i případy, kdy mají děti ke svým rodičům špatný vztah,“ upozornil ji Münster.

Ruth zaváhala. Podrbala se na vnějším okraji levého prsu a dál kouřila.

„V poslední době jsme se moc nestýkali.“

„V poslední době?“

„No od té doby, co jsem dospěla, dalo by se říct…“

„Takže tak dvacet, pětadvacet let?“ zeptal se Münster.

Ruth neodpověděla.

„Proč?“ zeptal se Münster.

„Prostě to tak vyplynulo.“

„A vaši sourozenci to mají stejně?“

„V podstatě ano.“

„Jak často jste se vídala s otcem a matkou?“

„Jednou za čas.“

„Tak jednou za měsíc?“

„Spíš za rok.“

„Jednou za rok?“

„Jo… o Vánocích, ale ne pokaždé. Možná si myslíte, že je to hrůza, ale oni se taky vůbec nesnažili. Prostě jsme se nestýkali. Proč bychom se měli držet konvencí, když o to ani jedna strana nestojí…?“

„… jsem lesba,“ dodala nečekaně.

„Aha,“ řekl Münster. „A jak to s tím souvisí?“

„Nevím,“ řekla Ruth Leverkuhnová. „Ale lidi toho namluví.“

Münster chvíli sledoval holuby, kteří se mezitím vrátili. Ruth si nasypala do kávy dvě lžičky cukru a zamíchala ji.

„Kdy jste viděla otce naposledy?“

Típla cigaretu a při hledání nové přemýšlela.

„To už bude dva roky,“ řekla pak.

„A matku?“

„Taky tak. Byli jsme tam o Vánocích… před dvěma lety.“

Münster si to napsal.

„Máte tušení, co se mohlo stát?“ zeptal se. „Měl váš otec nějaké nepřátele… třeba někoho, s kým se znal už dlouho a kdo ho neměl rád?“

„Ne…“ Ruth si přejela jazykem po horním rtu a snažila se tvářit zamyšleně. „Ne, opravdu nemám tušení.“

„A měl ještě jiné příbuzné?“

„Jen strýčka Franze… ale ten před pár lety zemřel.“

Münster přikývl.

„A jaký vztah spolu měli vaši rodiče?“

Ruth pokrčila rameny.

„Vydrželi spolu.“

„Zjevně,“ řekl Münster. „Měli hodně přátel?“

„Ne… skoro žádné, řekla bych.“

Münster chvíli přemýšlel.

„Pojedete teď za matkou?“

„Ano,“ odpověděla Ruth Leverkuhnová. „Jasně že pojedu. Co jste si myslel?“

Poslední konvence, pomyslel si Münster.

„Kde pracujete?“

„V obchodě.“

„Ve Wernice?“

„Ano.“

„Co jste dělala v sobotu večer?“

„Proč se ptáte?“

„Co jste dělala?“

Vytáhla papírový kapesník a otřela si ústa.

„Byla jsem doma.“

„Bydlíte sama?“

„Ne.“

„S přítelkyní?“

„Ano.“

„A ta byla v sobotu večer taky doma?“

„Ne, vlastně ne, proč se ptáte?“

„Vzpomínáte si, co jste dala matce k Vánocům před patnácti lety?“

„Co?“

„Co jste jí dala k Vánocům,“ zopakoval znovu Münster. „V roce 1982?“

„Jak si to mám…?“

„Co takhle nůž na maso?“ nadhodil Münster.

Všiml si, že jí začíná cukat v obličejových svalech a že asi nemá daleko k pláči. Co to sakra dělám? pomyslel si. V tomhle povolání se z člověka stane sadista.

„Proč…?“ koktala. „Nechápu, jak to myslíte? Proč se mě na to ptáte?“

„Rutina,“ řekl Münster. „Neberte si to osobně. Zůstanete tady přes noc?“

Zavrtěla hlavou.

„Asi ne. Večer pojedu domů… pokud máma nebude chtít, abych s ní zůstala.“

Proč by to měla chtít? pomyslel si Münster. Pak zavřel blok a natáhl ruku přes stůl.

„Děkuji, slečno Leverkuhnová,“ řekl. „Je mi líto, že jsem vás musel v této těžké situaci ještě takhle potrápit, ale chceme dopadnout vraha, to jistě chápete.“

„Ano… jistě.“

Na půl vteřiny mu vsunula do dlaně čtyři chladné prsty. Münster odstrčil židli a vstal.

„Asi byste si měla pohlídat to parkování.“

Ruth se podívala na hodinky, pak strčila cigarety a zapalovač do kabelky a vstala.

„Díky,“ řekla. „Doufám, že…“

Nikdy se nedozvěděl, v co doufala. Pokusila se o úsměv, ale když se jí to nepodařilo, otočila se na podpatku a odkráčela.

Hm, pomyslel si Münster a mávl na servírku. Zase jeden z těch rozhovorů.

Kondenzovaný život za dvacet minut. Jak to, že cizí životy mu připadají tak jasné, když nedovede posoudit a zhodnotit svůj vlastní?

Nevěděl. Zase jedna z těch otázek.

11

Když se Marie-Louisa Leverkuhnová vyplakala – stačil jí k tomu poměrně krátký výbuch emocí, který netrval víc než pár minut –, sundala Emmelina von Post ruku z kamarádčina ramene a navrhla jí krátkou procházku po břehu řeky. Počasí nebylo špatné, sice se během dne dala čekat nějaká ta přeháňka, ale Emmelina měla deštníky i holínky. A to i na půjčení.

Paní Leverkuhnová se vysmrkala a odmítla. Ještě chvíli seděla u stolu – jako zraněný a vyžilý pták, pomyslela si její hostitelka – a pak Emmelině řekla, že přece jen potřebuje ještě chvilku klidu, než bude schopná setkat se s dětmi. Dcera Ruth měla dorazit už kolem oběda a nebylo tak úplně jasné, kdo bude muset koho utěšovat.

Emmelina tento poslední výrok tak docela nepochopila, ale zachovala si přívětivou tvář a ustoupila přání novopečené vdovy. A rozhodla se, že si tedy zajde na kratší procházku sama – na poštu a do obchodu, aby si nakoupila pár věcí, když už bude muset nakrmit o tolik krků navíc.

Marie-Louisa ať se mezitím zotavuje dle libosti. Během čekání na děti.

Emmelina von Post se vypravila ven ihned poté, co umyla nádobí po snídani, těsně před jedenáctou, a když se o tři čtvrtě hodiny později vrátila s taškami, Marie-Louisa tu nebyla.

Dveře do Martova pokoje byly otevřené, takže se podle všeho svou nepřítomnost nesnažila nijak utajit. Nikde nebyl žádný vzkaz, ani v pokoji, ani jinde.

No co, pomyslela si Emmelina, zatímco uklízela nákup do lednice a do spižírny pěkně podle zavedeného pořádku. Určitě si zašla ven jen koupit známku, nebo tak něco.

Jistě bude brzy zpátky.

Emmelina následně vytáhla z lednice patrový dort, postavila na kávu a sedla si s novinami ke stolu.

A čekala.

U dřevěné klubovny veslařského oddílu MECC, kde pár kluků zrovna škrábalo starý nátěr z okenních rámů, sešla Marie-Louisa k řece. Chvíli váhala a pak zabočila doleva a vydala se po rozměkle jezdecké a chodecké stezce listnatým lesem. Téměř okamžitě ucítila, jak se od temné vody zdvihá ledový vítr, a utáhla si šálu pevněji kolem krku. Litovala, že si místo ní nevzala raději čepici, zastrčila ruce do kapes a balíček v podpaží stiskla silněji.

Už tudy dřív šla – v létě párkrát s Emmelinou – a v duchu si představovala, jak cesta vypadá o kousek dál. Vzpomínala, jestli tam vepředu je nějaké vhodnější, hůře dostupné místo, ale bezvýsledně. Tahle oblast kolem řeky byla, jaká byla, zarostlá, křovinatá a nikdo tu vlastně nebydlel, jistá si tím ale být nemohla. Nikdy ne stoprocentně, to věděla a byla s tím smířená – když už tedy neměla možnost to spálit, což by samozřejmě bylo nejlepší.

Ušla jen pár set metrů, když se jí připomnělo její nemocné koleno – brzy při každém došlapu pravé nohy cítila charakteristické škubání a pálení a uvědomila si, že chodit moc daleko by bylo riskantní.

A rozumově vzato k tomu ani neměla důvod. Břeh řeky byl porostlý olšemi a křovím a rákosí se rozlézalo daleko na vodní hladinu, sem tam i padesát metrů. Sotva by mohla najít lepší místo. U příští odbočky směrem od řeky se zastavila a rozhlédla. Nikde ani živáčka. Zahnula po bahnité cestičce na molo, které vedlo kolem dokola rozpadlé lodní kůlny. Opatrně vystoupila na hrubá prkna a kráčela po mole. Na chvíli se zastavila a opřela, vymačkala ze sáčku všechen vzduch a pevně ho zavázala na uzel. Naslouchala okolním zvukům, ale slyšela jen v dálce teskný ptačí zpěv a slabé hučení aut na obchvatu. Nikde žádní lidé. Na řece žádné lodě. Zhluboka se nadechla a hodila balíček do rákosí. Slyšela praskání, jak se ulámaly uschlé stonky, a tupé plesknutí, jak předmět prořízl vodní hladinu.

Tak to bychom měli, pomyslela si. Znovu se rozhlédla. Nikde nic. Byla sama a měla to za sebou.

Znovu zastrčila ruce do kapes a vydala se na zpáteční cestu.

Trvalo jí to déle, než čekala. Přece jen ušla pěkný kus cesty a koleno už ji pořádně bolelo. Zpomalila a snažila se vůbec nedošlapovat na patu, ale byl to divný a nepříjemný pocit a v jemném písku jí to příliš nepomáhalo. Když přišla k prvním domům, ještě ke všemu se dalo do deště a Marie-Louisa se rozhodla dopřát si chvíli odpočinku. Schovala se v chátrající a počmárané autobusové zastávce – posadila se na lavičku, snažila se udržovat tělesné teplo a přitom sledovala tu hrstku lidí, kteří se tohoto deštivého rána vydali ven. Tři čtyři postarší pejskaři. Běžec v červené teplákové soupravě se sluchátky v uších a ještě jakýsi ubohý stařík, který tlačil nákupní vozík a hledal v kontejnerech prázdné láhve… Projelo kolem ní i pár aut, ale autobus žádný. Pomyslela si, že je to jedno, protože stejně neví, jakým by měla jet. Po chvíli jí už byla pořádná zima, a i když věděla, že si jen namlouvá, že už přestává pršet, stejně vstala a vyrazila. V hlavě měla zmatek, myšlenky jí vířily mozkem sem tam jako nervózní, neklidné sny, brzy v nich ale převládla touha dát si něco teplého k pití. Nebo něco ostřejšího. Nebo obojí.

Když se konečně vrátila do úhledného řadového domku v Geldenerstraat, bylo deset minut po jedné a Emmě-line von Post dělala u stolu společnost Ruth Leverkuhnová.

Jakmile Ruth spatřila ve dveřích svou matku, okamžitě vstala. Odkašlala si, upravila si sukni a tak nějak polovičatě rozpřáhla ruce na přivítanou.

Obě mlčely. Uplynulo pět vteřin. Emmelina von Post s cinknutím odložila šálek na podšálek a sledovala dešťové kapky, které její kamarádka vnesla dovnitř a které z ní teď opadávaly na práh a linoleum.

No tak něco dělejte, pomyslela si. Proč nic neříkáte?

13

„Tak co?“ začal Münster. „Doufám, že jsi je lapila?“

U Adenaara je usadili do kóje u okna a oba už ujedli velkou část salátu z denního menu.

„Jistěže,“ řekla Ewa Morenová. „Do sítě lží… ale ne, já ani nevím. Mluvila jsem vlastně jenom s Wautersem. Palinski zrovna odcházel do nemocnice na nějakou kontrolu. Ale měla jsem takový dojem…“

Morenová zaváhala a podívala se z okna.

„Jaký?“ zeptal se Münster. „Jaký dojem?“

„Že něco skrývají. Zeptala jsem se Wauterse, jestli vyhrál nějaké peníze, a upřímně řečeno se choval, jako by byl až moc dobře připravený. Povytahoval obočí, máchal rukama a takové ty fígle. Nepřekvapilo by mě, kdyby fakt vyhráli nějakou první cenu.“

„A netlačila jsi na něj?“

„Nějak nejsem ve formě,“ omluvila se Morenová. „To už jsem říkala. Nechtěla jsem to podělat, říkala jsem si, že bude lepší si je pěkně po jednom pozvat na stanici… posvítit jim lampou do očí a tak. Ale to s Bongerem je oba upřímně překvapilo. Wauters tvrdil, že ho hledal na té jeho lodi, a Palinski se tam prý chtěl zastavit cestou z nemocnice.“

Münster se zamyslel.

„Takže ty si myslíš, že peníze vyhráli, ale s Bongerovým zmizením to nijak nesouvisí?“

Morenová přikývla.

„A tím pádem ani s Leverkuhnem“ dodala. „Ne, to prostě zní až moc drsně. Já si myslím, že jen mají strach, abychom je nepodezírali. Přinejmenším Wauters je poměrně bystrý a to riziko mu mohlo dojít, hned jak se to Leverkuhnovi stalo… V poličce má spoustu starých detektivek.“

„Taky možná nechtějí vdově po Leverkuhnovi dát čtvrtinu,“ řekl Münster. „No nic, pěkně si je podáme zítra. Ale stejně je strašně divné, že se po Bongerovi slehne zem stejnou noc, kdy Leverkuhna zavraždí, no řekni.“

„To teda jo,“ přikývla Morenová. „Vyhlásili jsme po něm pátrání?“

Münster se podíval na hodinky.

„Před hodinou.“

„Má příbuzné?“

„Syna v Africe. Ten se mu neozval od roku 1985. A senilně dementní starší sestru v nemocnici Gemejnte. Žena mu zemřela před osmi lety a tehdy se přestěhoval na hausbót.“

Morenová přikývla a chvíli mlčela.

„Docela samotáři, celá tahle parta,“ řekla potom.

„Měli jeden druhého,“ opáčil Münster. „Dáme si kafe?“

„Rozhodně,“ řekla Morenová.

Nakonec už to Münster nevydržel.

„A co ten osobní život?“ zeptal se. „Jak jsi na tom?“

Morenová se znovu zadívala na šedý ponurý výhled a Münster pochopil, že váhá, jestli mu to má říct. Ale zjevně splnil měřítka, protože kolegyně se zhluboka nadechla a narovnala.

„Odstěhovala jsem se,“ řekla.

„Od Clause?“

Aspoň si vzpomněl na jméno.

„Jo.“

„A jejda,“ řekl Münster a čekal.

„Už je to měsíc,“ pokračovala po chvíli. „Mám kamarádku, která je teď na půl roku ve Španělsku, tak jsem si půjčila její byt… Trvalo mi dva dny, než jsem pochopila, že to bylo naprosto správné rozhodnutí a že jsem zahodila pět let života.“

Münster se snažil tvářit povzbudivě.

„Někteří lidi zahodí celý život.“

„O to nejde,“ řekla Morenová a povzdechla si. „O to vůbec nejde… jsem dokonale připravená udělat za tím tlustou čáru a začít od nuly. Zkušenosti jsou prostě zkušenosti.“

„Nepochybně,“ řekl Münster. „Co tě nezabije, to tě posílí. Tak co je za problém?“

„Claus,“ řekla a stáhla ústa do tenké čárky, jak to u ní Münster ještě nikdy neviděl. „S Clausem je problém. Obávám se… obávám se, že to neustojí.“

Münster mlčel.

„Pět zatracených let jsem si namlouvala, že on je z nás ten silnější a že já jsem ta, která na něm visí, ale…“

Stiskla ruce, až jí zbělely klouby.

„… ale on je teď tak strašně ufňukanej. Vím, že to zní tvrdě a chladně, ale proč se přede mnou aspoň nemůže přestat ponižovat?“

„Prosí a škemrá?“ zeptal se Münster.

„Tak nějak.“

„Jak často se vídáte?“

Morenová zasténala.

„Několikrát do týdne. A každý den mi volá. Taky se hodil marod. Já jsem ho dřív fakt milovala, ale s každým rozhovorem je to víc a víc na padrť… tvrdí mi, že se zabije, a já už mu to skoro věřím. To je na tom to nejhorší… že mu to věřím.“

Münster si opřel hlavu o dlaně a tím se k ní trochu přiblížil. Najednou si uvědomil, že by se jí rád dotkl, zlehka ji pohladil po tváři nebo ruce, ale neodvážil se. Když se nad tím tak zamyslel, měl dojem, že Clause Badhera viděl dohromady tak třikrát nebo čtyřikrát, nikdy s ním nepromluvil ani slovo, ale upřímně řečeno na něj tenhle mladý bankovní právník nedělal dobrý dojem.

Spíš to byl takový ten kravaťácký šampón, co si košili převléká třikrát denně a do spoďárů si leje vodu po holení. Řečeno zcela na rovinu.

Ale možná za tímto Münsterovým soudem vězela jen primitivní atavistická žárlivost. Vzpomněl si, že mu Reinhart jednou říkal, že je úplně normální žárlit na každého chlapa, který chodí s jakžtakž pohlednou ženskou. Zdravé a přirozené. A že kdo nežárlí, ten s největší pravděpodobností trpí nějakou zákeřnou poruchou. Například zácpou.

Každopádně není vždycky jednoduché vyznat se ve vlastním myšlenkovém světě. Zvlášť když jde o ženy.

Pomyslel si intendant Münster s ponurou upřímností.

„Chápu,“ řekl nahlas. „Můžu pro tebe něco udělat? Vypadáš dost sklesle, promiň, že to říkám.“

Morenová se slabě usmála.

„Já vím,“ řekla. „Ne že bych ho teď nějak nesnášela a ani nechci, aby se mu všechno vymklo z ruky… jen chci mít pokoj. Je to děsně náročné, když se ti celý život takhle obrátí vzhůru nohama. Už několik týdnů jsem v noci nespala déle než tři hodiny.“

Münster se opřel.

„Na to pomůže jedině čas a kafe,“ řekl. „Dáš si ještě jedno?“

„Víš,“ řekla, „občas mám takový dojem, že chlapi nejsou nic jiného než přerostlí převlečení skautíci… a někteří ani ne převlečení.“

„To už jsem párkrát slyšel,“ pousmál se Münster. „Ale existuje i taková ženská porucha.“

Morenová už zvedla šálek, ale nenapila se.

„Fakt? A jaká?“

„Nepochopitelná slabost pro přerostlé skautíky,“ řekl Münster. „A přerostlé puberťáky a rváče a svině obecně… Když mi vysvětlíš, proč si to necháváte líbit a dáte se mlátit a ponižovat a znásilňovat a mučit od těch podělaných goriláků, tak si pak můžeme promluvit o skautské morálce a převlecích.“

Zloba z něj vytryskla, aniž by s tím předem počítal, a jasně viděl, že Morenová na takový útok nebyla vůbec připravená.

„Ach jo,“ řekla. „Ale něco na tom asi bude? Copak nikde nejsou dospělí a zralí lidi?“

Münster si povzdechl.

„Občas někde možná jo,“ řekl. „Být člověk je těžké. Zvlášť když jsme pořád unavení a přepracovaní… to se pak lidi mění v nelidi.“

„Asi jo,“ přisvědčila Ewa Morenová.

Jung zíral do vody.

Stál na Doggersově mostě asi padesát metrů od Bongerova hausbótu, kde právě vykonal svou třetí – nikam nevedoucí – návštěvu. Také potřetí mluvil s paní Jümpersovou, nebo s ní prohodil pár vět, ale z rozhovoru nevzešlo nic nového, co by nepřítomnost starého majitele lodi nějak osvětlilo. Vůbec nic. Zato déšť zesílil, z vlasů, obličeje i krku mu crčela voda, ale to už mu nevadilo. Existuje hranice, za níž už člověk nemůže být mokřejší, a tu už nechal daleko za sebou, a kromě toho mu něco vrtalo hlavou.

Něco poměrně komplikovaného.

Teorie.

Řekněme, říkal si v duchu a sledoval kachnu, která šlapala vodu proti proudu a vůbec se nehýbala z místa, předpokládejme premisu, že Leverkuhn s Bongerem se cestou domů od Freddyho pohádají… vždyť mají svědky na to, že se před odchodem o něčem dohadovali na chodníku.

Předpokládejme také, že hádka se stupňuje a Bonger následuje Leverkuhna až k němu domů. Leverkuhn si jde lehnout, ale Bonger dostane záchvat vzteku a pod vlivem alkoholu popadne nůž a ubodá ho.

Pak Felixe Bongera zachvátí panika. Vezme zbraň, vyřítí se z bytu a běží pryč z Kolderweg (pokud v tak pokročilém věku je schopen běhu) … pospíchá tmavými uličkami domů k Betrandgraachtu, ale než doběhne sem na most, vrátí se mu rozum a jasné uvažování. A lituje a má výčitky svědomí. Pochopí, co udělal, a zírá na zkrvavenou vražednou zbraň a temnou hladinu.

A na závěr předpokládejme, pokračoval Jung v hladce plynoucím toku myšlenek, že se zastavil zrovna tady…

Udělal si přestávku a zíral do vod kanálu. Kachna to konečně vzdala a udělala čelem vzad. Po pouhých pár vteřinách zmizela ve stínu Bongerova hausbótu.

… zastavil se u tohoto studeného a vlhkého zábradlí. Uprostřed noci. Bylo by tak divné, kdyby ze svého jednání vyvodil důsledky?

Jung přikývl. Vymyslet nosnou teorii, to se mu nepoštěstilo každý den.

A tedy – ergo! – mnohé nepochybně svědčí o tom, že obojí se nachází zrovna tady pod ním. Na bahnitém dně kanálu pod mostem.

Vražedná zbraň i vrah! Navzdory Heinemannovu pesimistickému pravděpodobnostnímu počtu.

Jung se naklonil přes zábradlí a mžoural do temné vody. Pak zavrtěl hlavou.

Nejsi normální, pomyslel si. Jsi diletant. Přenechej myšlení těm, které pánbůh obdařil mozkem!

Obrátil se na podpatku a zamířil pryč. Pryč od kalného kanálu a kalných úvah.

Ale stejně…, pomyslel si, když se dostal do trochu sušší oblasti kolem kolonády na Van Kolmerstraat, stejně by nebylo od věci, kdyby tuhle hypotézu probral s některým kolegou. Například s Roothem. Přece jen není nemožné, že se to stalo přesně takhle. Logicky tomu nic nebrání a člověk nikdy neví.

Jak už bylo řečeno.

Než Münster ukončil toto ponuré pracovní pondělí, prošel si ještě s Krausem svědecké výpovědi. Přece jen se v nich dalo něco najít. Ne moc, ale lepší než nic, jak optimisticky podotkl Krause. Pár lidí vidělo Bongera a Leverkuhna stát na chodníku před Freddym a někteří byli přesvědčeni, že ti dva pak neodcházeli spolu. Mezi starými přáteli zjevně zavládla jistá nevraživost a zdálo se, že Bonger zkrátka kamaráda nechal být a šel domů. Zatím se ale neobjevil nikdo, kdo by ty dva viděl poté, co odešli od restaurace – cestou do Kolderweg, respektive k Bertrandgraachtu.

Ohledně cesty paní Leverkuhnové na Entwick Plejn a zpátky o pár hodin později to bylo podobně špatné.

Žádní svědci.

Na druhou stranu – jak poukázal rovněž Krause – bylo teprve pondělí, případ ještě nebyl starý ani dva dny a spousta lidí o něm určitě ještě nečetla.

Takže pořád existovala naděje.

Z jakéhosi podivného důvodu se Münster pod Krauseho růžolící průbojnost nedokázal podepsat, a když přišel k autu na parkovišti, zjistil ke svému překvapení, že si připadá starý.

Starý a unavený.

Nijak mu nepomohlo ani to, že Synn byla na svém pondělním kurzu obchodní francouzštiny, ani to, že syn Bart si od spolužáka půjčil saxofon a po každičkou zbylou minutu večera na něj cvičil.

Nakonec Münster zamkl saxofon do kufru auta a prohlásil, že desetiletí kluci na takovou hudbu vůbec nejsou zralí.

Desetiletí kluci si mají jít lehnout a mají být zticha. Je půl jedenácté.

Münster usnul o chvíli později se špatným svědomím a bez Synn po svém boku.

13

„Zůstanu jen do večera,“ řekl Mauritz Leverkuhn. „Ona nás kolem sebe nechce, tak co se budeme vnucovat.“

No jistě, proč byste měli? pomyslel si Münster.

Muž naproti němu byl vysoký a tlustý, s ustupujícími vlasy a stejně zarudlou pokožkou, jakou měla jeho sestra. Na jeho chování a mluvě bylo něco povrchního a lhostejného – jako by nebyl úplně duchem přítomný – a Münster takhle na první dojem předpokládal, že to souvisí s Mauritzovým povoláním.

Mauritz Leverkuhn pracoval jako prodejce a distributor papírových ubrusů, ubrousků a stolních svícnů velkoobchodům a obchodním domům.

„Potřebuji od vás jen několik informací,“ řekl Münster. „Prozatím toho ohledně vraždy vašeho otce moc nevíme, takže se musíme držet stop, které máme.“

„Chápu,“ přikývl Mauritz Leverkuhn.

„Kdy jste například otce viděl naposledy?“

Mauritz Leverkuhn se zamyslel.

„Před pár měsíci,“ řekl. „Byl jsem tady na pracovní schůzce, a tak jsem se u nich na chvilku zastavil. Dal jsem si kafe. Mámě jsem dovezl láhev třešňového likéru, měla svátek.“

„Vy jste se s rodiči moc často nestýkal, že?“

Mauritz Leverkuhn si odkašlal a upravil si modro-žlutou proužkovanou kravatu.

„Ne,“ řekl. „Nestýkáme se… a nestýkali. Ani já, ani moje sestry.“

„Proč?“

Mauritz pokrčil rameny.

„Musí se každý nutně stýkat s rodiči?“

Münster neodpověděl.

„Máte děti?“

„Ne.“

„Takže vaši rodiče nemají vnoučata?“

Mauritz Leverkuhn zavrtěl hlavou.

„Jste ženatý?“

„Ne.“

„A byl jste?“

„Ne.“

Münster chvíli počkal, ale bylo zřejmé, že Mauritz Leverkuhn se nechystá říct nic sám.

„A jaký máte vztah se sestrami? Vídáte se často?“

„Jak to s tím souvisí?“

Mauritz změnil polohu na židli a zatahal se za vyžehlené puky.

„Nejspíš nijak,“ řekl Münster. „V takhle raném stádiu je těžké odhadnout, co s věcí souvisí a co ne.“

Ty tu hubu živíš nadarmo, pomyslel si a pak si uvědomil, že tento soud platí pro celou jejich rodinu. Ani jeden z tohohle klanu není zrovna konverzační talent, aspoň ne ti, se kterými měl tu čest. Nudní patroni, jak říkával Reinhart.

Ale možná byl nespravedlivý. Ani on si nepřipadal zrovna jako čiperka, aby byl upřímný.

„A co vaše starší sestra?“ pokračoval. „Pokud jsem to pochopil správně, je nemocná.“

Mauritz Leverkuhn se najednou zatvářil vysloveně nepřátelsky.

„Nemáte důvod ji do toho zatahovat,“ řekl. „Naše rodina s tou událostí nemá nic společného. Ani já, ani sestry… a ani máma.“

„Jak to víte?“ zeptal se Münster.

„Co?“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„Jak si můžete být tak jistý tím, že v tom nikdo z vás nemá prsty? Přece se s nimi nestýkáte.“

„Držte hubu,“ sykl Mauritz Leverkuhn.

Münster mu vyhověl. Pak stiskl tlačítko na telefonu a požádal slečnu Katzovou, aby jim donesla kávu.

„Řekněte mi, co jste dělal v sobotu večer.“

Káva mírně pročistila ovzduší. Ale jen nevýznamně.

„Byl jsem doma,“ řekl Mauritz Leverkuhn naštvaně po dvou vteřinách přemýšlení. „Koukal jsem v televizi na box.“

Münster si to rutinně poznamenal.

„Kolik bylo hodin?“

Mauritz Leverkuhn pokrčil rameny.

„Asi mezi desátou a dvanáctou. Snad si nemyslíte, že jsem sem přijel zabít tátu? Jste normální?“

„Já si nemyslím nic,“ řekl Münster. „Ale byl bych rád, kdybyste trochu spolupracoval.“

„Aha! A jak mám jako spolupracovat, když vám k tomu můžu říct úplný hovno?“

Nevím, pomyslel si Münster. Kolik je to let, co ses naposledy něčemu smál?

„Ale co si tom myslíte?“ zkoušel to dál. „Musíme najít někoho, kdo měl motiv vašeho otce zabít… Samozřejmě to mohl udělat nějaký šílenec, ale jisté to není. Může za tím být něco jiného.“

„Co například?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„Doufali jsme, že to byste nám mohl prozradit vy.“

Mauritz Leverkuhn si odfrkl.

„Fakt si myslíte, že bych vám něco zamlčoval, kdybych to věděl?“

Münster se odmlčel a prolétl si otázky, které si napsal předem.

„Kdy se nastěhovali do Kolderweg?“ zeptal se.

„V roce 1976. Proč?“

Münster otázku ignoroval.

„Proč?“

„Prodali dům. Když jsme my mladí vylétli z hnízda.“

Münster si to poznamenal.

„A táta taky sehnal novou práci. Předtím byl nějakou dobu nezaměstnaný.“

„Jakou práci?“

„V pivovaru Pixner. A jsem si jistý, že to už víte.“

„Možná,“ řekl Münster. „A předtím jste tedy bydleli v Pampách?“

Mauritz Leverkuhn přikývl.

„Jo, v Pampách. V takové dělnické chajdě. Čtyři pokoje a kuchyň. Trávník dvacet metrů čtverečních.“

„Já vím,“ řekl Münster. „A kam jste se odstěhoval vy, když už vám tam začalo být těsno?“

„Do Aarlachu. V roce 1975 jsem začal chodit na obchodku. Ale to je přece úplně jedno, ne?“

Münster předstíral, že zase něco hledá v poznámkovém bloku. Mauritz Leverkuhn si založil ruce na prsou a zíral ven na těžká mračna. Jeho agrese postupně znovu přešla v letargii. Jako by byl zrcadlovým odrazem počasí, pomyslel si Münster.

„Kdo si myslíte, že to udělal?“ zeptal se zkusmo.

Mauritz Leverkuhn se na něj zadíval s posměchem.

„Já nevím, intendante. Jak bych to do prdele mohl vědět? S tátou jsem se pořádně nestýkal přes dvacet let a nemám tušení, s kým se bavil. Můžeme už tenhle debilní rozhovor ukončit, abych odsud mohl vypadnout?“

„Allright,“ řekl Münster. „Jen ještě jednu věc. Víte, jestli měl váš otec nějaké peníze? Tajné zdroje nebo tak něco?“

Mauritz Leverkuhn už mezitím vstal.

„Blbosti,“ vyjádřil skepticky svůj názor. „Půl života dělal u Gahnse, druhou půlku v pivovaru. Tam peníze nenahrabete. Nashle, intendante!“

Užuž mu chtěl podat ruku, ale pak si to rozmyslel a zase ji strčil do kapsy.

„Chybí vám?“ zeptal se Münster, ale odpovědí mu byl jen prázdný pohled. Ve dveřích se ale Mauritz Leverkuhn zastavil.

„Když jsem byl kluk, přemýšlel jsem, že bych šel na policejní akademii,“ řekl. „A jsem fakt rád, že jsem to neudělal.“

„My taky,“ zahuhlal intendant, když za Leverkuhnem zapadly dveře. „Strašně rádi.“

Když Münster v kanceláři osaměl, věrný svému zvyku přešel k oknu a pozoroval město. Ulice, střechy, kostely, Wejmargraacht a Wollerimský park, kde mlha pokryla stromy měkkou rozmazanou vrstvou vlhkosti. Jako amatérský akvarel, pomyslel si, ve kterém se jednotlivé barvy a voda rozpily do sebe. Na kopci v dálce věžáky v Leimaaru, ty skoro nešly rozlišit a Münstera napadlo, že jestli je někde na světě město, kde má vrah spoustu možností se skrývat, pak je to tohle město.

Když se podíval dolů, spatřil Mauritze Leverkuhna, jak míří k bílému a celkem nově vypadajícímu volvu. Asi firemní auto, dalo se předpokládat – v kufru a na zadních sedadlech spousta ubrousků a svícnů všech možných veselých barev. K potěše lidstva a k ukojení jeho věčné touhy po těch nejsilnějších požitcích.

Dneska jsem asi trochu v depresi, pomyslel si intendant Münster a otočil se k městu zády.

Policejní velitel Hiller připomínal nadrženou kachnu.

To alespoň napadlo Münstera, když s několikaminutovým zpožděním dorazil do zasedací místnosti. Ten chlap byl celý nateklý, zvlášť nad límečkem košile, oči se mu protáčely v důlcích, tváře měl nafouklé a byl celý rudý.

„Co má do prdele tohle bejt?“ zavrčel a vyprskl, až se letící sliny zaleskly ve světle zapnutého projektoru. „Okamžitě mi vysvětlete, co to do prdele znamená!“

V ruce držel noviny a hrozil jimi krčícímu se shromáždění – intendantu Heinemannovi, inspektorům Roothovi, Jungovi a Morenové i slibnému aspirantu Krausemu, který seděl úplně vzadu v rohu.

Münster si bez pozdravu sedl mezi Heinemanna a Morenovou.

„Tak co?“ vyhrkl Hiller a pleskl o stůl s Neuwe Blatt, takže si Münster konečně mohl přečíst, o co jde.

Nadpis se táhl přes všech osm sloupků a byl zakončen třemi vykřičníky.

POLICIE PÁTRÁ PO ZRZAVÉM TRPASLÍKOVI!!!

A trochu tenčím písmem:

V PŘÍPADĚ VRAŽDY DŮCHODCE

Heinemann si nasadil brýle.

„To je divné,“ řekl. „O tom mě nikdo neinformoval.“

Hiller zavřel oči a sevřel ruce v pěst. Zřejmě se tak pokoušel uklidnit, protože další větu procedil skrz zatnuté zuby.

„Chci vědět, co to má znamenat. A kdo je za to zodpovědný.“

Morenová mrkla na noviny a odkašlala si.

„Zrzavého trpaslíka?“ řekla. „To musí být žert.“

„Žert?“ sykl Hiller.

„Taky si myslím,“ přidal se Rooth. „Nikdo z vás snad trpaslíka nehledá, ne?“

Rooth se pátravě rozhlédl kolem stolu, zatímco Hiller si okusoval spodní ret a snažil se klidně stát.

„Já ne,“ řekl Heinemann.

Münster se po očku podíval na Junga. Pochopil, že kolega nemá daleko k výbuchu smíchu, který by mu mohl být osudný, a rozhodl se zasáhnout, než bude pozdě.

„To je jenom novinářská kachna,“ vysvětloval Hillerovi pomalu a co nejpedagogičtěji (a chvilku hrozilo, že představa kachny přece jen obrátí jeho snahy vniveč). „Nějaký chytrák prostě zavolal do redakce a tohle jim nabulíkoval. A nějaký další chytrák mu to prostě zbaštil. Na nás to nesvádějte!“

„Přesně tak,“ řekl Rooth.

Hillerův obličej nabyl švestkové barvy.

„To je v hajzlu,“ zašeptal si pro sebe. „Krause!“

Krause se napřímil.

„Ano?“

„Zjistíte, který vůl to napsal, z tohohle se jen tak nevykroutí!“

„Rozumím!“ řekl Krause.

„Odchod!“ zavelel policejní velitel a Krause se odporoučel. Hiller se posadil do čela stolu a vypnul projektor.

„A mimochodem,“ řekl, „tomuhle případu se věnuje až moc lidí. Budete si muset vystačit v menším složení. Münstere!“

„Ano?“ vzdychl Münster.

„Odteď řešíš případ Leverkuhn ty a Morenová. Na pomoc si můžete vzít Krauseho, ale jen když to bude nezbytně nutné. Jung s Roothem budou dál vyšetřovat ta znásilnění v Linzhuisenu a Heinemann… co jsi vlastně dělal minulý týden?“

„Kauzu Dellinger,“ řekl Heinemann.

„Tak v ní pokračuj,“ řekl mu Hiller. „V pátek očekávám od všech zprávu.“

Hiller vstal a byl by vystřelil ze zasedačky do dvou vteřin, kdyby cestou nezakopl o Roothovu brašnu.

„Jejda,“ řekl Rooth. „Promiňte, ale myslím, že si potřebuju promluvit s Krausem.“

Popadl brašnu a vyřítil se ze dveří, zatímco policejní náčelník si oprašoval kolena dokonale nažehlených kalhot a přitom si mumlal něco nesrozumitelného.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se Münster Morenové, když si spolu sedli v kantýně. „Pamětihodná událost?“

„O jejímž humorném potenciálu není sporu,“ dodala Morenová. „Poprvé za poslední měsíc jsem se od srdce zasmála. To je ale šašek!“

„Ne skautík?“ řekl Münster a teď se Morenová opravdu pousmála.

„Ale aspoň se vyjadřuje jasně,“ řekla. „Nikoho nevodí za nos. Pustíme se do práce?“

„Jo, proto jsme tady. Napadá tě něco?“

Morenová kroužila šálkem a analyzovala sedlinu.

„Ne,“ pokrčila rameny. „Nic přínosného.“

„Mě taky ne,“ řekl Münster. „Tak se musíme spokojit s nepřínosnými nápady… co takhle dojet si pro Palinského?“

„To je přínosný nápad,“ řekla Morenová.

14

V úterý odpoledne se Marie-Louisa Leverkuhnová po dvou dnech v Bossingenu vrátila do domu číslo 17 na Kolderweg.

Děti za ní přijely, vyjádřily upřímnou soustrast a zase si jely po svých. Emmelina von Post ji obletovala a opečovávala, jak zákon káže, a nebesa v podstatě nepřetržitě plakala. Byl nejvyšší čas navrátit se k normálu a všednímu životu. Opravdu nejvyšší čas.

Marie-Louisa se ze všeho nejdřív pustila do drhnutí zakrvácené podlahy. Na to, co zateklo mezi parkety a vsáklo se do zdi, ale byla krátká, navzdory silným čistidlům různých značek, a ani se skvrnami v posteli si neporadila, ale na druhou stranu tu postel už stejně nepotřebovala. A tak ji rozšroubovala a vzniklé haraburdí odtáhla na chodbu, aby se o ně postaral Arnold Van Eck. Na podlaze nakonec rozvinula velký chlupatý koberec, který se léta válel na půdě, a zeď zachránily dva trochu nízko pověšené gobelíny.

Po této hrubé práci se pustila do procházení manželova šatníku, to byl úkol náročný na čas a pečlivost. Nedělala to ráda, ale bylo to nutné, spoustu kusů šatstva hodila do popelnice, spoustu do prádelního koše, ale většinu nacpala do pytlů, aby je později odnesla do charitativní sbírky ve Windemeerstraat.

Když v podstatě dokončila i tento úkol, někdo zazvonil u dveří. Za nimi stála paní Van Ecková a pozvala ji na kávu a koláč.

Marie-Louisa Leverkuhnová nejprve váhala, jestli má pozvání přijmout. Se ženou správce nikdy neudržovala zrovna srdečné vztahy, ale paní Van Ecková naléhala, a tak Marie-Louisa naskládala naplněné pytle zpátky do skříně a pozvání přijala.

Život přece musí jít dál, pomyslela si trochu zmateně.

„Život musí jít dál,“ oznámila jí paní Van Ecková o pár minut později, zatímco její manžel krájel koláč s ostružinami a malinami. „Jak se cítíte?“

„Jde to,“ řekla Marie-Louisa. „Ale bude chvíli trvat, než si zvyknu.“

„To si dovedu představit,“ řekla paní Van Ecková a chvíli zamyšleně pozorovala Arnolda.

„Jo vlastně, něco jsem vám chtěla,“ řekla potom. „Arnolde, nech nás chvíli o samotě. Dojdi koupit sázenky nebo si dělej, co chceš, ale hlavně si sundej tu zástěru!“

Arnold Van Eck se diskrétně uklonil a zanechal dámy v kuchyni o samotě.

„Něco, co jsem neřekla policajtům, když tady byli…,“ pokračovala paní Van Ecková, jakmile se zabouchly dveře od bytu.

Paní Leverkuhnová neodpovídala. Jen míchala kávu a nezvedala pohled.

„Říkala jsem si, že bychom to mohly probrat a domluvit se na společném postupu. Jen ochutnejte ten koláč. Pekl ho Arnold.“

Marie-Louisa Leverkuhnová jen pokrčila rameny a kousla si.

„Tak povídejte,“ řekla.

„Máš to u mě,“ řekl Rooth, když opouštěl Krauseho kancelář. „Koupím ti dva lístky.“

Ve dveřích se srazil s Joensuuem a Kellermanem, kteří s sebou právě přivlekli Adolfa Bosche. Po den a půl trvajícím pátrání ho konečně našli v jednom pochybném baru nedaleko mýtné brány. Rooth nakrčil nos a zmizel. Kolem toho člověka se vznášel pach starého potu a alkoholu, Krause okamžitě ukázal na pohovku vedle dveří a konstáblové na ni Bosche ihned povalili.

„Au,“ sykl Adolf Bosch.

„Drž hubu,“ řekl Kellerman. „Nebylo to nic lehkého, to teda ne.“

„Ten hajzl se nám málem pochcal v autě,“ dodal Joensuu.

„To je dobrý,“ řekl Krause. „Už můžete jít.“

Joensuu s Kellermanem odešli a Krause za nimi zavřel dveře. Adolf Bosch už si stihl na pohovku lehnout, měl pokrčené nohy a hlavu položenou na opěrce. Krause se posadil za stůl a čekal.

„Nejsem zrovna ve formě,“ promluvil Bosch asi po půlminutě.

„To jsi nebyl nikdy,“ řekl Krause. „Jen se nedělej, dobře víš, jak jsi na tom. Kdybychom chtěli, můžeme tě zašít na osmnáct měsíců… anebo na tebe leccos povědět dost nepříjemným strejdům. Koukej si sednout!“

Adolf Bosch byl práskač. Nebo informátor, kterýžto titul on sám preferoval. Pochybná, větrem hnaná existence, to bezpochyby – ale přesně s tím křiklavým nedostatkem morálky a odvahy, jaký tato role vyžadovala. Krause si ho s odporem prohlédl. Tenhle typ spolupráce se mu vždycky příčil, Bosch byl v jednom kuse zavřený někde v protialkoholní léčebně a nikdo neočekával, že se dožije podstatně vyššího věku než těch pětačtyřiceti let, kterých už dosáhl – nicméně ať tak, či onak, když po něm něco chtěli, velmi často jim to zjistil. Podstatně častěji, než by od něj čekali.

Když jde o špinavou práci, nechte to na Boschovi! To vždycky radil Van Veeteren. Ale nikdy mu nedávejte víc než tři dny, protože v delším časovém horizontu není schopný uvažovat.

Poté, co mu Krause pohrozil odnětím svobody, případně odplatou podsvětí, se Adolf Bosch zvedl do polosedu. Těkal pohledem a nervózně se drbal v podpaží.

„Posloucháš mě?“ houkl na něj Krause.

„Nebylo by cigáro?“

Krause vytáhl ze zásuvky balíček, který tam měl pro tyto účely, a podal mu ho přes stůl.

„Vezmi si všechno, co tam zbylo, ale počkej s tím až na ven.“

„Díky,“ řekl Bosch a znalecky balíček potěžkal.

„Jde o vraždu,“ řekl Krause. „Toho důchodce z Kolderweg. Slyšel jsi o tom?“

Bosch přikývl.

„Ale nevím, kdo to udělal. Přísahám…“

„Přísahy si nech,“ odfrkl Krause. „Myslíme si, že to udělal nějaký feťák na špatném tripu. Tak se poptej a pozítří za mnou přijď.“

„Jsem na tom zrovna blbě s hotovostí,“ řekl Bosch a zatvářil se zarmouceně.

„To vyřídíme ve čtvrtek.“

„Jsem tak trošku v maléru,“ zkusil to Bosch.

„Ve čtvrtek,“ zopakoval Krause a ukázal na dveře.

„Ve čtvrtek,“ zahuhlal Bosch a jen nerad odešel.

Krause si povzdechl a otevřel okno.

S Palinským to zařídili přesně podle pravidel. Nejdřív chtěli losovat, ale protože Ewa Morenová byla žena, Münster se nakonec podvolil a vzal si na starost první kolo.

„Jméno?“

„Co?“ zeptal se Palinski. „To snad znáte, ne?“

„Nahráváme to,“ řekl Münster a netrpělivě ukázal na magnetofon. „Řekněte mi, prosím, jméno a datum narození.“

„To je snad výslech?“

„Jistěže. Jméno?“

„Palinski… Jan. Narozen 1924…“

„Datum?“

„Desátého dubna, ale…“

„Tady v Maardamu?“

„Ano. Ale proč se mnou takhle zacházíte? Nač to policejní auto a tohle všechno, v životě jsem se do ničeho nezapletl.“

„Tak teď jo,“ řekl Münster. „Stav?“

„Co…? Rozvedený, samozřejmě… nebo vdovec, jak se to vezme. My jsme se před dvaceti lety rozváděli, ale ona umřela, než jsme to stihli dopapírovat… Přejel ji náklaďák na Palitzerlaan. Strašná záležitost.“

„Současná adresa?“

„Armastenplejn 42. Ale prosím vás…“

„Chápete závažnost situace?“ přerušil ho Münster.

„Ano… ne.“

„Máme podezření, že záměrně zamlčujete důležité skutečnosti.“

„To bych nikdy neudělal,“ řekl Palinski a sepjal ruce. „Alespoň ne policii.“

A komu jinému? pomyslel si Münster a naštvaně odfrkl.

„Není to náhodou tak,“ pokračoval, „že jste spolu s ostatními vyhráli větší sumu peněz a v sobotu večer u Freddyho jste slavili právě tuto výhru?“

„Ne.“

Palinski se podíval do stolu.

„Lžete,“ řekl Münster. „Mám vám říct, proč lžete?“

„Ne…,“ vyhrkl Palinski. „Proč? Tss…“

„Teď mě dobře poslouchejte,“ řekl Münster. „V sobotu jste byli čtyři… dneska zbýváte dva. Leverkuhna zavraždili a Bonger zmizel. Mnohé svědčí o tom, že i on je po smrti. Zbyl jsi ty a Wauters. Existují jen tři možnosti.“

„Co?“ vyhrkl Palinski. „Co tím chcete říct?“

Začala se mu třást hlava, povšiml si Münster, takže to možná vážně bude tak, jak předpovídala Morenová. Určitě je jen otázka času, než hodí ručník do ringu, ale Münsterovi připadalo správnější přenechat jeho přiznání kolegyni. Gentlemanštější, právě proto nechtěl losovat.

„Tři možnosti,“ zopakoval důrazně a podržel Palinskému před obličejem tři prsty. „Buď jste se jich zbavili s Wautersem společně…“

„Co to…?“ vyhrkl Palinski a vstal. „Prosím vás, pane intendante, to už by stačilo!“

„Sednout!“ houkl Münster. „Jestli jste to neudělali spolu, tak v tom jede jen Wauters.“

Palinski se posadil a začal naprázdno mlít čelistmi, ale žádná slova z něj nevycházela.

„Pokud v tom tedy nejedeš jenom ty sám!“

„Vy nejste normální! Chci mluvit s… ajajaj. Já že bych…?“

Münster se naklonil přes stůl a zavrtal se do své oběti pohledem.

„K jakému závěru byste dospěl vy sám?“ zeptal se. „Čtyři starší pánové vyhrají slušnou sumu peněz. Dva z nich se rozhodnou, že ty dva ostatní odklidí z cesty, aby na ně zbylo víc… anebo si jeden z těch čtyř vzal do hlavy, že oddělá ty zbylé tři a dostane všechno. Není to trochu nepříjemný pocit, pane Palinski, že dva vaši přátelé už tu nejsou? Neležíte za bezesných nocí v posteli a neptáte se, kdy přijde řada na vás?“

Palinski náhle úplně zbělel v obličeji.

„Vy… vy… vy…,“ koktal a Münster měl na chvíli dojem, že mu tady ten člověk zkolabuje.

„Jak dobře se vlastně znáte s tím Wautersem?“ zeptal se. „Není náhodou v té vaší partě tak trochu nováček?“

Palinski neodpovídal. Snažil se polknout, ale vystouplý ohryzek se mu zarazil na půli cesty.

„Protože jestli se nebojíte Wauterse, musím dospět k nepříjemnému závěru, že za tím vězíte vy, pane Palinski!“

„Já jsem nikdy…,“ protestoval Palinski. „Já jsem nikdy…“

Ale na žádné pokračování už nedošlo. Palinskému teprve teď plně došel význam Münsterových slov a uvědomil si, v jaké paradoxní situaci se ocitl.

„Teď vám dáme pět minut na to, abyste si to promyslel,“ řekl Münster a odstrčil židli. „Ale říkám vám rovnou, přestaňte se vymlouvat.“

Zmáčkl tlačítko stop. Vstal, odešel a zamkl dveře.

Pak už to Morenové trvalo jen pár minut. Žensky starostlivý tón hlasu a trocha vřelosti v pohledu, to bylo přesně to, po čem duše Jana Palinského po Münsterově útoku prahla.

„Uf,“ řekl Palinski. „Jak to sakra myslel? Přece byste si… přece bych…!“

„Povídejte,“ pobídla ho Morenová. „Stejně už to v sobě nemůžete dál dusit. Vždyť byste byl sám proti sobě, copak to nechápete?“

Palinski se na ni podíval očima zaběhnutého psa.

„Myslíte?“

„No jistě,“ řekla Morenová.

Palinski si chvíli mnul ruce a vtahoval rty. Pak se narovnal a odkašlal si.

„To všechno Wauters,“ řekl.

„Wauters?“ zeptala se Morenová.

„To on řekl, že o tom máme mlčet.“

Morenová přikývla.

„Myslel si…“

Morenová vyčkávala.

„… myslel si, že byste nás podezírali, kdybyste se dozvěděli, že jsme vyhráli peníze.“

„Kolik?“ zeptala se Morenová.

„Dvacet tisíc,“ zašeptal Palinski a zatvářil se zahanbeně.

„Jak?“

„Na los. Koupil ho Wauters, byla na něm řada… dělalo by to pět tisíc na hlavu… když Leverkuhn umřel, bude to skoro sedm.“

„Mínus Bonger je to deset,“ řekla Morenová.

„No jo, panebože,“ řekl zoufale Palinski. „Ale vy si určitě nemyslíte, že je to tak, jak to říkal ten váš kolega, že ne? Přece víte, že něco takového bychom nikdy neudělali.“

Morenová neodpověděla. Opřela se a chvíli sledovala nervózní záškuby v Palinského obličeji.

„Zrovna teď si nemyslíme vůbec nic,“ řekla. „Ale nejste nijak zproštěn podezření a nesmíte odjet z města.“

„Panebože,“ zopakoval Palinski. „To není možné. Co na to sakra řekne Wauters?“

„S tím si nelamte hlavu,“ řekla Morenová. „O něj se už postaráme. Co se týče vás, vy teď můžete jít domů, ale dostavte se sem zase zítra ráno, abyste nám tady mohl podepsat výpověď.“

Vypnula magnetofon. Palinski vstal na roztřesených nohou.

„Jsem podezřelý?“ zeptal se.

Morenová přikývla.

„Prosím za odpuštění… opravdu prosím za odpuštění. Kdybychom to jen tušili, samozřejmě bychom hned všechno řekli, ale Wauters…“

„Chápu,“ odtušila Morenová. „Všichni děláme chyby. Tak prosím, tudy.“

Palinski se prosmekl dveřmi jako zahanbený pokáraný školák, ale za chvilku se vrátil.

„Wauters má ten los,“ řekl. „Ještě nevyzvedl výhru. Jen abyste věděla.“

Pak se znovu omluvil a zmizel.

Kriminální inspektorka Morenová se přistihla při letmém úsměvu.

15

Erich Reijsen byl udržovaný pán kolem šedesátky s manželkou a řadovým domkem ve stejně zachovalém stavu, jako byl on sám. Morenová mu zavolala a domluvila si s ním schůzku, a když dorazila na místo, v obývacím pokoji už čekal na stole podnos s čajem a v eternitovém krbu praskal umělý oheň.

Morenová v duchu protočila oči a sedla si na plyšovou pohovku.

„Nejíme sladké,“ řekl Reijsen na vysvětlenou a ukázal na celozrnný chléb a nakrájené kroužky papriky. „Na stará kolena jsme se dali na zdravou životosprávu.“

Jeho ošlehané rysy a upravené kníry mluvily za své – stejně jako upnuté legíny jeho ženy a vyčesané blonďaté vlasy stažené červenozlatou čelenkou.

„Prosím,“ řekla a vytřeštěním očí předvedla povedený lifting obličeje. „Jmenuju se Blenda.“

„Inspektorka Morenová,“ představila se Morenová a z kabelky vylovila blok. „Jsem velmi ráda, že jste si na mě udělala čas, ale já potřebuji mluvit především s panem Reijsenem.“

„Samozřejmě,“ řekl Erich Reijsen a Blenda rychle zmizela do jiné části domu. Po pouhých pár minutách Morenová zaslechla charakteristické hvízdání zapnutého rotopedu.

„Takže Waldemar Leverkuhn,“ řekla. „Předpokládám, že víte, co se stalo?“

Erich Reijsen vážně přikývl.

„Snažíme se udělat si o něm poněkud ucelenější obrázek,“ řekla Ewa Morenová, zatímco její hostitel naléval bledý čaj do žlutého šálku. „Vy jste byl jeho kolega… jak dlouho?“

„Patnáct let,“ řekl Erich Reijsen. „Od doby, kdy u Pixnera začal, až do jeho odchodu do důchodu. To bylo v roce 1991… Já jsem tam pak pracoval ještě pět let, ale potom přišly škrty. Nabídli mi předčasný důchod a já jsem na to okamžitě přistoupil. A musím říct, že jsem toho ani vteřinku nelitoval.“

Já bych asi taky nelitovala, přiznala si Morenová ve chvilce jasnozřivosti.

„Jaký byl?“ zeptala se. „Mohl byste mi o Waldemaru Leverkuhnovi trochu povyprávět?“

Erichu Reijsenovi trvalo přes půlhodiny, než vyčerpal téma. Zato Morenové trvalo podstatně kratší dobu – asi dvě minuty –, než pochopila, že tahle návštěva je naprostá ztráta času. Obrázek Waldemara Leverkuhna coby nerudného, věčně nakvašeného člověka (ale nemyslete si, byl to slušný a poctivý chlap) už si stihla udělat předtím a její sdílný hostitel nepřispěl žádnými rysy, které by Leverkuhnův portrét jakkoli dokreslily či jej pozměnily.

Nepřišel ani s žádným dramatickým odhalením, osvětlujícím komentářem ani s čímkoli jiným, co by pro vyšetřování mohlo být jakkoli relevantní.

Morenová si v tuto chvíli ani nedokázala představit, jak by takový relevantní kousek skládačky měl vypadat, a tak si poctivě zapisovala úplně všechno, co pan Reijsen říkal. To bylo bezpochyby náročné – jak všechno si psát, tak zůstat vzhůru –, a když se po třech celozrnných krajících a stejném počtu šálků čaje konečně zvedla z pohovky, pocítila bezprostřední nutkání vřítit se na záchod a všechno to ze sebe vyzvracet. Jak krajíce, tak pana Reijsena.

A hned nato pocítila nutkání jít nahoru a rozmlátit kladivem ten rotoped, jehož vyčítavé hvízdání se linulo domem po celou návštěvu, naštěstí však v sobě potlačila i tuhle touhu. Stejně neměla po ruce kladivo.

Zrovna teď jsem strašně špatná policajtka, pomyslela si o chvíli později, když už konečně zase seděla za volantem. Opravdu nedělám sboru žádnou čest… ještě štěstí, že neřešíme nic vážnějšího.

Sama pořádně nevěděla, co chtěla říct tou poslední větou.

Nic vážnějšího? Copak smrt Waldemara Leverkuhna se nemusí brát vážně nebo co? Zavrtěla hlavou a kousla se do dolního rtu, aby se trochu probrala. Bylo čím dál jasnější, že kvůli té nahromaděné únavě se začíná blížit hranici, po jejímž dosažení je nejlepší začít se v práci chovat jako robot. Hlavně se nespoléhat na vlastní úsudek. Nerozhodovat se. Nemyslet.

Aspoň dokud se párkrát pořádně nevyspí.

Nastartovala auto a rozjela se směrem do centra. Už bylo skoro pět hodin a město vypadalo, jako by sestávalo rovným dílem z výfukových plynů, vlhkosti a tmy, kterážto směsice skvěle souzněla s jejím vnitřním rozpoložením. Zastavila na Keymer Plejn a nakoupila si u Zimmermanna – jogurt, džus a patnáct kuliček hroznového vína, to je po těch žitných chlebech až dost, přesvědčovala sama sebe –, a když pak zaparkovala před svým dočasným útočištěm v Gerckstraat, dospěla k závěru, že na světě existují jen dvě věci, které by ji teď dokázaly zase postavit na nohy.

Dlouhá teplá koupel a velký koňak.

Oba tyto jevy se naštěstí nacházely v rámci jejích možností, a tak poslechla svou duši a vystoupila. Proti svému zvyku pak vyjela do čtvrtého patra výtahem, a dokonce si cestou začala pobrukovat nějakou písničku, kterou slyšela v rádiu, nebo možná u Zimmermanna.

Když otevřela dveře výtahu, ze všeho nejdřív uviděla Clause. Seděl na zemi před dveřmi jejího bytu a na klíně držel obří kytici rudých růží.

Podíval se na ni prázdnýma nevyspalýma očima.

„Ewo,“ řekl.

Morenová ucítila, jak se jí v žaludku zase pohnuly chleby. Do hajzlu, pomyslela si. Já už na to nemám.

Zase se zavřela ve výtahu a sjela dolů. Přeběhla dlážděný vjezd a akorát se stihla posadit do auta, když se Claus objevil v osvětleném vchodu.

Chudáčku, pomyslela si a vyhrabala klíče. Promiň, ale já na to fakt nemám.

Pak nastartovala a rozjela se hledat ucházející hotel.

Münsterovi se zdál sen.

Ze začátku naprosto nevinný. Nějaká akce, kde byli samí veselí vyšňoření lidé s drinky v rukou a rozesmátými tvářemi. Spoustu jich znal – kolegové a dobří přátelé, jak jeho, tak Synn. Jen místnosti mu připadaly neznámé, změť různých pokojů, schodů a chodeb, a postupně se mu do mysli vkradl závan něčeho nepříjemného. Dokonce děsivého… Chodil z jedné té komůrky do druhé, byly pořád menší, tmavší a v nich čím dál víc neznámých mužů a žen při čím dál nemravnějších činnostech a pořád přitom narážel na někoho, kdo se s ním chtěl bavit a připít si, ale on neměl nikde stání… něco ho táhlo pryč, něco hledal, a dokud to nenašel, nevěděl, co to je.

Nakonec vešel do ještě jedné místnosti. Byla tam tma a on si nejdřív myslel, že tu nikdo není, ale pak zaslechl zvuk. Někdo zašeptal jeho jméno, Münster kráčel dál a najednou ucítil na hrudi ženskou ruku. Žena se k němu přitiskla a on najednou věděl, že se tady ocitl jedině kvůli ní. Pouze a jedině kvůli ní.

Její nahota byla očividná a očividné bylo i to, že se budou milovat. Stáhla ho na nízkou širokou postel před krbem, kde ještě pomalu dohoříval oheň… ano, bylo očividné, že se budou milovat, a Münster také ihned pochopil, že ta žena je Ewa Morenová. Její husté kaštanové vlasy, mandlové oči, malá pevná prsa, která sice nikdy neviděl, ale věděl, že musí vypadat a být na dotek přesně takováhle… a její kůže, která se leskla ve třpytu ohně, ne, nic nemohlo být zjevnější. Během vteřinky byl nahý i on, ležel na posteli a ona si na něj sedla a zavedla si ho do horkého klína a on pak viděl, jak její zářivé tělo stoupá a klesá a všechno to bylo nevýslovně krásné. Potom si všiml, že se pomaličku otevírají dveře, ale vlastně si toho nevšímal… dokud v nich neuviděl svoje děti Bárta a Marieke, jak se na ně ze vzdálenosti jednoho metru dívají vážnýma a smutnýma očima.

Probudil ho jeho vlastní výkřik. Synn vedle něj sebou neklidně škubla a on ucítil na kůži studený pot jako brnění z úzkosti. Chvíli ležel naprosto nehybně, pak potichu vstal, odešel do koupelny a deset minut se sprchoval.

Když se vrátil do ložnice, všiml si, že jsou čtyři hodiny a deset minut. Zvedl přikrývku a zalezl po peřinu k Synniným teplým zádům. Těsně, těsně vedle ní.

Pak vedle ní ležel a objímal ji, ale do rána už neusnul.

Něco se děje, pomyslel si.

Ale nesmí se to stát.

16

Středeční ráno mu připadalo jako pohřeb v cizím jazyce. Cestou na stanici se málem dvakrát vyboural a chvíli vážně uvažoval, že se vrátí domů a radši si lehne. Sotva si sedl za psací stůl a složil hlavu do dlaní, nakoukl k němu Jung.

„Máš na mě vteřinu?“

Münster přikývl.

„Klidně i dvě, když budeš potřebovat.“

Jung se posadil.

„Vypadáš unaveně.“

„Co bys potřeboval?“ zeptal se Münster.

„No,“ řekl Jung a ošil se. „Vlastně o nic nejde… jen mě něco napadlo.“

„Opravdu?“ pozvedl obočí Münster.

„Hm,“ odpověděl Jung. „Jo, no já jsem si říkal, že nejjednodušší vysvětlení toho případu Leverkuhn je, že to udělal Bonger.“

Münster zívl.

„Proč myslíš?“

Jung spustil.

„No například že by Bonger šel s Leverkuhnem k němu domů… nebo za ním přišel později, to je celkem jedno… a zabil ho. Před Freddym se přece pohádali, no a jestli Bongerovi tekly nervy, tak není úplně nemyslitelné… že by prostě přetekly.“

„Myslíš?“ zeptal se Münster.

„Já nevím. Ale aspoň by to vysvětlovalo, proč zmizel, nebo ne? Nejdřív jsem si myslel, že skočil do kanálu, poté co vystřízlivěl a pochopil, co udělal, ale úplně klidně se taky může někde schovávat. Přece mu muselo dojít, že je taky podezřelý. Co myslíš?“

Münster chvíli přemýšlel.

„No,“ řekl. „Jasně že je to úplně klidně možné… přinejmenším tomu nic neodporuje.“

„Přesně to jsem si taky říkal,“ přikývl Jung a zatvářil se spokojeně. „Jen jsem tě na to chtěl upozornit.“

Jung vstal.

„Díky,“ řekl Münster. „Kdyby nám Hiller odsouhlasil ještě pár dní, mohl bys nám to prověřit… proklepnout případné známé a tak dále. Skrýše a tak.“

„Rád,“ řekl Jung. „Ale Hiller teď nevypadá zrovna přístupně… to kvůli tomu trpaslíkovi. Ale ozvi se, kdyby to bylo aktuální.“

Když Jung odešel, Münster vstal a šel si zase stoupnout k oknu. Vytáhl žaluzie, položil si čelo na chladné sklo a zíral na zcela nezměněné město, které jako by se taky ještě nezmohlo na to, aby vstalo z postele.

Bonger? pomyslel si. Zatraceně jednoduché řešení. A proč ne? Možná je to tak, jak říkával Van Veeteren: Nejdřív ze všeho prověřte to nejjednodušší. Je strašná škoda prošvihnout mat v prvním tahu!

Pak se podíval na hodinky a všiml si, že do schůzky s Marií-Louisou Leverkuhnovou zbývá méně než dvacet minut. Ozbrojil se kávou, perem a blokem. Znovu se posadil za stůl a snažil se soustředit.

„Po pravdě řečeno se nám do toho zatím nepovedlo moc proniknout, paní Leverkuhnová.“

Neodpověděla.

„Musíme předpokládat, že někdo měl pro vraždu vašeho manžela nějaký motiv… který nějak vycházel z jeho minulosti nebo všeobecných okolností a jehož vyústěním byla tato strašná vražda.“

Byl to těžký začátek, ale rozhodl se pro něj. Marie-Louisa Leverkuhnová pořád ještě nehnula ani brvou.

„A existuje jen jediná osoba, která má do těchto záležitostí dostatečný vhled, a tou jste samozřejmě vy, paní Leverkuhnová. Tak na co jste přišla během uplynulých dní?“

„Na nic.“

Marie-Louisa Leverkuhnová na něj hleděla prázdným pohledem.

„Přece jste o tom přemýšlela, ne?“

„Samozřejmě jsem přemýšlela,“ řekla. „Ale nic jsem nevymyslela.“

„Mluvila jste o tom s mnoha známými?“

„Já moc známých nemám. Děti. Emmelinu… pár sousedů.“

„A mohla byste mi dát jména svých nejbližších přátel? Kromě paní Emmeliny von Post? Těch, se kterými jste se s manželem stýkali nejčastěji?“

Zadívala se do podlahy. Aha? pomyslel si Münster. Takže v tom to vězí. Tady je zakopaný pes.

Největší hanbou je – jak si někde přečetl – nemít žádné přátele. Člověk může být nevyléčitelně padlý na hlavu, rasista, sadista, tlusťoch, špinavý jako prase, praktikující pedofil… ale musí mít přátele.

„My jsme se moc s nikým nestýkali,“ řekla mu se sklopenýma očima. „On měl svoje přátele a já zase svoje.“

„Žádné společné?“

Marie-Louisa zavrtěla hlavou.

„A co příbuzní?“

„Děti,“ zopakovala.

„Nemáte sourozence?“

„Už ne.“

„S kým kromě těch pánů od Freddyho se váš manžel stýkal?“

Marie-Louisa se na chvíli zamyslela.

„Myslím, že s nikým. Sem tam s panem Engelem.“

„Rubenem Engelem od vás z domu?“

„Ano.“

„A co vy?“ vyzvídal dál Münster. „Vy jste se vždycky párkrát do měsíce sešla s paní Emmelinou von Post. A s kým dalším?“

„S nikým,“ řekla Marie-Louisa Leverkuhnová.

„Skutečně?“ zeptal se Münster. „S žádnými kolegyněmi například? Vždyť jste ještě před dvěma lety pracovala v tom obchodním domě, nebo ne?“

„Se slečnou Svendsenovou,“ řekla. „Reginou Svendsenovou. Občas jsme si zašly ven, ale ona se před pár lety odstěhovala do Karpatzu. Našla si nového přítele, bývalého spolužáka, který taky zůstal sám…“

„Máte její telefonní číslo?“

„Ne.“

Münster si to poznamenal a otočil list.

„Vyprávějte mi o svém sobotním příchodu domů,“ řekl.

„To už jsem říkala mockrát.“

„Naposledy,“ slíbil Münster.

„Proč?“

„Jeden nikdy neví. Občas si člověk s časovým odstupem uvědomí věci, které původně přehlédl. Zvlášť když byl trochu v šoku.“

Marie-Louisa se na něj podívala. Trochu naštvaně.

„Já jsem nic nepřehlédla.“

„Takže jste přišla domů pár minut po druhé hodině?“

„Přesně tak,“ řekla paní Leverkuhnová.

„Venkovní dveře byly odemčené?“

„Ano.“

„A dveře od vašeho bytu také nebyly zamčené?“

„To už jsem vysvětlovala.“

„Nikoho jste neviděla? Na ulici nebo na schodech… nebo v bytě?“

„Ne.“

„Jste si jistá?“

„Samozřejmě.“

„Vešla jste a zjistila, že něco není v pořádku?“

„Ano.“

„Jak?“

„Co?“

„Jak jste si všimla, že něco není v pořádku?“

Paní Leverkuhnová se zamyslela.

„Páchlo to tam.“

„Jak?“ zeptal se Münster.

„Po krvi.“

Münster dělal, že si to píše, a čekal na pokračování, ale nedočkal se. Snažil se vybavit si pach krve a pak si řekl, že paní Leverkuhnová ho klidně mohla opravdu poznat. Pokud se dobře pamatoval, tak někde v podkladech četl, že několik let pracovala, stejně jako její dcera, v řeznictví. Takže nejspíš ví, o čem mluví.

„Vešla jste do pokoje?“

„Ano.“

„A rozsvítila?“

„Ano.“

„Jak jste reagovala, když jste zjistila, co se stalo?“

Paní Leverkuhnová zaváhala. Chvíli mlčela, ale pak se narovnala a odkašlala si.

„Chtělo se mi zvracet,“ řekla. „Šlo to na mě ve vlnách, ale nakonec jsem to ustála. A pak jsem to šla ohlásit.“

„Na Entwick Plejn?“

„Ano, ale to už víte.“

„Potkala jste hodně lidí?“

Paní Leverkuhnová zavrtěla hlavou.

„To si nepamatuju. Myslím, že ne… pršelo.“

„Došla jste až na stanici?“

Paní Leverkuhnová se znovu zamyslela.

„Ne. Bylo tam zhasnuto, viděla jsem to až z druhé strany náměstí.“

„Takže jste se zase otočila?“

„Ano.“

„A šla zpátky stejnou cestou?“

„Ano…“

Münster se odmlčel.

„Mám vám říct, co mě zaráží, paní Leverkuhnová?“ zeptal se.

Neodpověděla mu.

„Tvrdíte, že jste městem ušla trasu dlouhou téměř dva kilometry, ale zatím se neobjevil absolutně nikdo, kdo by vás viděl. Co mi k tomu řeknete? Ulice nebyly úplně vylidněné.“

Žádná odpověď. Münster čekal asi půl minuty.

„Ale nelžete mi přece, že ne, paní Leverkuhnová?“

Zvedla oči a podívala se na něj s lehkým opovržením.

„Proč bych u všech všudy měla lhát?“

Například aby sis zachránila vlastní kůži, pomyslel si Münster, ale to byla samozřejmě nanejvýš pochybná myšlenka, a tak se s ní nahlas nepochlubil.

„Pohádal se s některým z těch starých kamarádů?“ zeptal se místo toho.

„O ničem nevím.“

„Například s panem Bongerem?“

„Já ani nevím, který z nich je který.“

„Nikdy u vás nebyli na návštěvě?“

„Nikdy.“

„Ale věděla jste, že vyhráli peníze?“

Dlouho této otázce připravoval půdu, ale teď z reakce paní Leverkuhnové nedokázal nic vyčíst.

„Peníze?“ zopakovala po něm.

„Dvacet tisíc,“ řekl Münster.

„Každý?“ podivila se.

„Dohromady,“ řekl Münster. „Pět tisíc pro každého. I tak je to celkem dost.“

Paní Leverkuhnová pomalu zavrtěla hlavou.

„O tom se mi nikdy nezmínil,“ řekla.

Münster přikývl.

„A nevšimla jste si, že by z bytu něco zmizelo? Kromě toho nože.“

„Ne.“

„Nic?“

„Ne… ale žádných pět tisíc jsem tam nikde neviděla.“

„Oni ty peníze ještě nevybrali,“ řekl Münster.

„Aha,“ odpověděla paní Leverkuhnová.

Münster si povzdechl. Cítil, jak se ho znovu zmocňuje únava, a najednou – během několika málo vteřin – do něj zatnul drápy zmar. Náhle měl dojem, že se dívá skrz lhostejnou tvář téhle staré ženy, jako by to byla tabulka skla, a že za ní vidí slepou uličku. Stísněnou a ponurou slepou uličku, ve které stojí on sám a zírá na prázdnou zeď bez oken.

Ze vzdálenosti půl metru. S rukama v kapsách a rezignovaně svěšenými rameny. Nějakým podivným způsobem viděl současně jak svoje ramena, tak tu zeď. Špinavé cihly, na některých místech zvětralé a páchnoucí po věčných kyselých deštích. Rozhodně to nebyl příjemný obraz situace. Ani trochu příjemný. Bude lepší se zase otočit, pomyslel si a párkrát mrkl, aby se znovu vrátil do reality.

„Děkuju,“ řekl. „V tuhle chvíli už nemám další otázky, ale stejně chci, abyste o tom dál přemýšlela, paní Leverkuhnová… Mohl by nám stačit i úplně bezvýznamný detail, abychom se dostali na správnou stopu.“

„Nechte mě už na pokoji.“

„Chceme najít vraha vašeho manžela, paní Leverkuhnová. A taky ho najdeme.“

Na chvíli měl dojem, že se stařena zatvářila pochybovačně, a možná právě to – spolu s rozčilujícím pálením očí – ho přimělo zvýšit hlas.

„My toho vraha najdeme, paní Leverkuhnová, to si sakra pište!“

Podívala se na něj překvapeně. Pak vstala. „Ještě něco?“ zeptala se.

„Prozatím ne,“ řekl Münster.

Zbytek středy proběhl zhruba v podobném duchu. Bongerova loď byla pořád stejně opuštěná, svědeckých výpovědí lidí, kteří si v sobotu vyšli ven a něco viděli, se nápadně nedostávalo a jediná zpráva z takzvaného podsvětí pocházela od anonymního zdroje, který policii vyzýval, ať přestane lovit ve špatných vodách.

Tak mi ještě řekni, které vody jsou ty správné, pomyslel si Münster bojechtivě.

Schválně se vyhnul kontaktu s inspektorkou Morenovou a při obědě v kantýně, ke kterému se podávaly nezvykle těžko rozkousatelné těstoviny, mu Krause řekl, že Morenová dopoledne volala a hodila se marod. Münster tuto zprávu nejdřív přijal s úlevou, ale pak se ho zmocnil dvojaký pocit, který se neodvažoval blíže analyzovat. V hlavě mu pořád strašil sen z minulé noci – jako mládeži nepřístupný film, na který se omylem zatoulal – a jemu došlo, že tam ten sen není jen tak náhodou. Celé odpoledne strávil v kanceláři pročítáním všech zpráv a protokolů, které se v případě Leverkuhn nashromáždily, ale rozhodně z toho nebyl chytřejší.

Případ Waldemar Leverkuhn?

Je to zkrátka takhle, shrnul si to rezignovaně, když o půl páté odcházel ze stanice: Z neznámého důvodu neznámý pachatel (muž? žena?) zavraždil bezbranného důchodce – a to velmi bestiálním způsobem. Od činu uplynuly čtyři dny a policie se zatím k vyřešení případu ani nepřiblížila.

A stejné noci zmizel ještě další starý muž, o němž toho policie ví úplně stejně málo.

Tedy nic.

A zase – už ani nevěděl, pokolikáté za posledních několik dní – mu v hlavě zazněla slova komisaře Van Veeterena.

S prací u policie se to má jako se životem, prohodil jednou takhle komisař před pár lety nad pivem u Adenaara. Devadesát pět procent je úplně zahozených.

Neměli by se už brzy dostat k těm posledním pěti procentům? ptal se v duchu intendant Münster, zatímco kličkoval ven z labyrintu policejních garáží. Nemělo by v případu už brzy dojít k průlomu?

Anebo že by ta slova – napadlo ho, když vyjel do Baderstraat –, tato ponurá moudrá slova komisaře Van Veeterena byla narážkou na to, že by měl Münster brzy zajít do Krantzeho antikvariátu?

Vyhledat komisaře?

To byla samozřejmě smělá myšlenka – asi tak jediná za dnešek – a Münster se rozhodl, že si ji ještě nechá projít hlavou.

Pak přidal plyn a zatoužil po Synn a dětech.

II

17

„Jakže se jmenujete?“ zeptal se Krause a zamračil se. „Van Eck?“

Poznamenal si jméno a telefonní číslo. Okusoval propisku. Něco mu na tom…

„Adresa?“

Zapsal si ji také a zíral na ni.

To je přece…?

Bezpochyby. Zeptal se a potvrdilo se mu to. Sám slyšel náhlou horlivost ve svém hlase a pokusil se ji odehnat zakašláním. Poděkoval a slíbil, že do půlhodiny někdo dorazí. Pak to položil.

Panebože, pomyslel si. Co to má sakra znamenat?

Potom vytočil Münsterovo číslo. Obsazeno.

Morenovou. Nebrala to.

Van Eck? To přece nemůže být náhoda? pomyslel si.

Münster na něj mávl, že může jít dovnitř, a dál telefonoval. Z intendantovy mimiky se dalo vyčíst, že mluví s Hillerem. Krause kývl na Morenovou, která seděla na židli pro návštěvy a listovala stohem papírů.

Vypadá bezradně. Unaveně, pomyslel si a opřel se zády o knihovnu. Všichni jsou poslední dobou nějací unavení, těžko říct proč.

Münster se úspěšně zbavil policejního náčelníka a podíval se na Krauseho.

„Co je?“

„No,“ řekl na to Krause. „Právě jsem měl dost podivný telefonát.“

„Fakt?“ řekl Münster.

„Fakt?“ přidala se Morenová.

„Byl to Arnold Van Eck. Domovník z Kolderweg. Tvrdil, že jeho žena zmizela.“

„Co?“ skoro vykřikla Morenová.

„Cože, do prdele?“ houkl Münster.

Krause si odkašlal.

„No jo, už je to tak. Prý se včera vypařila. Slíbil jsem mu, že tam za chvilku budeme. Mám tam…? Anebo…?“

„Ne,“ řekl Münster. „Ty ne. Pojedeme tam s Morenovou. To je teda…“

Nedokončil, co že to teda je. Popadl peněženku, šálu a kabát a vyřítil se ze dveří. Morenová se rozběhla za ním, ale na chvíli se zarazila.

„Nevymyslel si to zase Rooth, doufám?“ zeptala se a skepticky se na Krauseho zadívala. „Poslední dobou na něj není moc spoleh.“

Krause pokrčil rameny.

„Myslíš, že ji Rooth unesl, nebo co? Jeďte tam a zjistěte, co se děje. Pokud si dobře vzpomínám, je velká jako kredenc… tu nebude tak lehké někde schovat.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Ty buď tady a my se co nejdřív ozveme.“

„Já většinou nemizím,“ podotkl aspirant Krause.

Arnold Van Eck se tvářil, jako by mu ulétly včely. Asi je vyhlížel z okna, protože jim přišel naproti ke dveřím, kde se srazili i s paní Leverkuhnovou, která právě vynášela pytle a tašky s manželovým oblečením do čekajícího taxíku.

„Pro charitu,“ vysvětlila. „Myslela jsem si, že mi dáte pokoj aspoň jeden den.“

„Oni tady nejsou kvůli… oni tady…,“ koktal pan Van Eck a nervózně podupával.

„Dnes nejde o vás,“ řekl na vysvětlenou Münster. „Pane Van Ecku, půjdeme k vám nahoru.“

Drobný domovník přikývl a šel jako první. Jeho malá postava vypadala žalostněji než kdy předtím – jako by se každou chvíli chystal zhroutit v záchvatu pláče a zoufalství. Münstera napadlo, jestli Van Eck v noci vůbec zamhouřil oko.

„Tak co se stalo?“ zeptal se, když se posadili ke kuchyňskému stolu s omyvatelným modro-bíle kostkovaným ubrusem a žlutou umělou květinou v květináči.

Arnold Van Eck bezmocně rozmáchl rukama.

„Ona je prostě pryč.“

„Pryč?“ zeptala se Morenová.

„Vaše žena?“ zeptal se Münster.

„Ach ano,“ řekl Van Eck. „Už je to tak.“

Ach ano? pomyslel si Münster. On není normální. Ale přitom věděl – z práce i odjinud –, že existují lidé, které by nikdy nenechali hrát sebe samé, kdyby se jednalo o film nebo divadelní hru, a ne o skutečný život. A Arnold Van Eck k těmto lidem očividně patřil.

„Tak povídejte,“ pobídla ho Morenová.

Van Eck několikrát vzlykl a posunul si tlusté brýle na lesklém nose.

„Včera,“ řekl. „Včera večer… zmizela někdy odpoledne… nebo večer.“

Pak se odmlčel.

„Jak víte, že jen někam neodjela?“ zeptala se Morenová.

„Vím to,“ řekl Van Eck. „Byla středa večer a to se vždycky koukáme na Slečny z gangu… to je seriál.“

„My víme,“ řekla Morenová.

„Slečny…?“ podivil se Münster.

„Taky mi při tom vždycky masíruje nohy,“ pokračoval Arnold Van Eck. „Vždycky ve středu… to pomáhá proti křečovým žilám.“

Poněkud nemotorně předvedl manželčin úchop a pohyby na stehnech a lýtkách. Münster vážně začínal pochybovat o důvěryhodnosti svých smyslů, ale pak si všiml, že Morenová si to všechno bez mrknutí oka píše, a tak dospěl k závěru, že asi není čemu se divit. Takhle to asi na podzim života mezi lidmi chodí.

Ale jak to Ewa Morenová může vědět?

„Kdy jste ji viděl naposledy?“ zeptal se.

„V pět hodin a pět minut,“ odpověděl Van Eck bez zaváhání. „Odešla na nákup, a když jsem odcházel na kurz, ještě nebyla doma.“

„Jaký kurz?“ zeptala se Morenová.

„Malování porcelánu. Od šesti, je to v Rütmeeterské ulici, takže to tam trvá jen pár minut… odcházel jsem asi za deset minut šest.“

„Malování porcelánu?“ ujistil se Münster.

„Je to zajímavější, než byste si myslel,“ řekl Van Eck a trochu se narovnal. „Já jsem teda jen amatér, odchodil jsem jenom čtyři semestry, a cílem koneckonců není tvořit mistrovská díla… ale nikdy nevíte, třeba jednou…“

Nakratičko domovníkovi zajiskřilo v očích. Münster si odkašlal.

„V kolik jste se vrátil?“

„V osm hodin a pět minut, jako obvykle. Elsa nebyla doma a nevrátila se ani na Slečny z gangu… ty začínají v půl desáté a to už jsem si začal opravdu dělat starosti.“

Morenová si to psala. Münster si vzpomněl na svůj sen z předvčerejší noci a diskrétně se štípl do ruky, aby se ujistil, že opravdu sedí v téhle žluto-růžové kuchyni.

Neprobudil se, a tak usoudil, že nespí.

„Kam si myslíte, že se poděla?“ zeptala se Morenová.

Panu Van Eckovi zacukalo v obličejových svalech a znovu to vypadalo, že se snad rozpláče.

„Já nevím,“ řekl. Vytáhl si z kapsy u kalhot kapesník a vysmrkal se. „Vůbec to nechápu, nikdy by takhle beze slova nikam neodjela… ví, že nejsem tak silný.“

Zdlouhavě kapesník skládal a pak chvíli mrkal za tlustými skly brýlí. Že by přece jenom láska? pomyslel si Münster. Ta má tolik podob.

„Nemůže být u nějaké kamarádky?“ zeptal se.

Van Eck neodpověděl. Schoval kapesník.

„U dobrého přítele nebo příbuzného, který náhle onemocněl?“ rozvíjela myšlenku Morenová.

Van Eck zavrtěl hlavou.

„Ona zrovna moc kamarádek nemá. A to by mi zavolala, vždyť je pryč už přes půl dne…“

„A žádný vzkaz vám nenechala?“ zeptala se Morenová.

„Ne.“

„Ještě nikdy takhle nezmizela?“

„Ne.“

„Obvolal jste nemocnice? Mohlo se jí něco stát… nějaká drobnější nehoda, nemusí hned jít o nic vážného.“

„Volal jsem do Rumfordské i do Gemejnte. Nic o ní nevěděli, ale to by mi dala vědět.“

„A nepohádali jste se nebo tak? Nebo jste se na něčem neshodli?“

„My se nikdy nehádáme.“

„Co měla na sobě?“ zeptal se Münster.

Arnold Van Eck se zatvářil zmateně.

„Proč se na to ptáte?“

Münster si povzdechl.

„To vás nenapadlo zjišťovat?“ zeptal se. „Je například pryč její kabát? Vzala si s sebou nějakou tašku… Jestli jste se nepodíval, tak to, prosím vás, udělejte teď.“

„Omluvte mě,“ řekl Van Eck a vyřítil se do předsíně. Chvíli ho slyšeli šramotit mezi ramínky a botami a pak se vrátil.

„Jo,“ řekl, „tak pryč je kabát i klobouk… a kabelka.“

„Takže rozhodně šla ven,“ řekla Morenová. „Můžete se podívat, jestli si s sebou vzala nějakou tašku? Kromě kabelky.“

Van Eckovi to trvalo dalších pár minut, ale když se vrátil, tvářil se sebejistě.

„Nevzala,“ řekl. „Kufr i nákupní taška jsou tady. A dole ve sklepě nebyla. Mimochodem, vím, že z nákupu se ještě domů vrátila… Vyskládala věci do lednice a spíže. Mléko, brambory a nějaké konzervy… a ještě pár drobností. Diegermannův kaviár, ten si vždycky kupujeme, ten neuzený. S příchutí kopru.“

„Ten celkem ujde,“ podotkl Münster.

„Mluvil jste o tom s někým ze sousedů?“ zeptala se Morenová.

„Ne…“ Van Eck se zavrtěl.

„Se známými?“

„Ne, nechci, aby se o tom někdo dozvěděl, kdyby náhodou… kdyby nešlo o nic vážného. Totiž…“

Nedořekl to. Münster se letmo podíval na Morenovou a ta byla zjevně stejného názoru, protože pohnula hlavou a přikývla. Münster si odkašlal.

„Víte, pane Van Ecku,“ řekl Münster, „asi by bylo nejlepší, kdybyste s námi jel na stanici, abychom to pořádně probrali a sepsali protokol.“

Van Eck zalapal po dechu.

„Taky si myslím,“ řekl a bylo vidět, že nemá hlas úplně pod kontrolou. „Smím si zajít na záchod? Mám z toho všeho trochu podrážděný žaludek.“

„Samozřejmě,“ přikývla Morenová.

Během čekání si prohlíželi stísněný dvoupokojový byt. Nic nečekaného tu nenašli. Ložnice se staromódní manželskou postelí z teakového dřeva, v oknech tenké záclony v odstínech světlemodré a bílé. Obývák s televizí, vitrínovou skříní a pohovkou s odolným polyesterovým potahem. Žádné knihy, až na desetisvazkovou encyklopedii v červené vazbě – zato hodně týdeníků, na zdech reprodukce krajinek a na stolech a skříních ručně malované porcelánové nočníky. V kuchyni, kde seděli, bylo sotva místo pro tři osoby, lednice, sporák a linka pocházely z padesátých let a květiny v oknech vypadaly, že byly vyšlechtěny a vypěstovány proti své vůli. Umělá květina na stole působila podstatně živěji. Podlahu pokrývaly koberce různých střihů, barev a kvality a jediné, co Münsterovi vzdáleně připomínalo projev osobního vkusu, byla vycpaná žirafí hlava v předsíni nad věšákem na klobouky, ale to asi jen proto, že ještě nikdy neviděl žirafí hlavu oddělenou od zbytku těla.

Morenová rezignovaně pokrčila rameny a oba se vrátili do kuchyně.

„Co sousedi?“ zeptala se. „Mám tu zůstat a vyslechnout je? Bylo by fajn vědět, kdy byla naposledy spatřena.“

Münster přikývl.

„Asi jo,“ řekl. „Mám ti sem poslat Krauseho nebo někoho jiného?“

„Tak za hodinu,“ řekla Morenová. „Abych aspoň nemusela jít zpátky pěšky.“

Podívala se na hodinky. Van Eckův žaludek si zjevně dával načas.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se. „Musím říct, že já to absolutně nechápu. Proč ta ženská zmizela?“

„Mě se ptej,“ řekl Münster. „Ale nějaký význam to má a já mám pocit, že bychom to měli brát vážně… i když to připomíná frašku.“

Opřel se a podíval se z okna. Bylo zataženo, od moře se hnala těžká mračna a sklo bylo mokré a flekaté, i když nepršelo.

Smutek, pomyslel si Münster. Kdo by v tomhle počasí nechtěl zmizet?

Ozvalo se spláchnutí a Van Eck se vrátil ze záchodu.

„Hotovo,“ řekl jako tříletý kluk na táboře s výukou chození na nočník.

„Fajn, tak my pojedeme,“ řekl Münster. „Inspektorka Morenová tady zůstane a něco prověří.“

Van Eckovi se třásl spodní ret a Morenová ho opatrně poplácala po rameni.

„To bude v pořádku, uvidíte,“ řekla. „Určitě se najde nějaké přirozené vysvětlení.“

Nejspíš ano, pomyslel si Münster. V dnešní době je přirozené kdeco.

18

Inspektorka Morenová se odhlásila z hotelu Bender ve čtvrtek odpoledne kolem čtvrté. Portýr s piercingem v nose sice chtěl, aby zaplatila ještě další noc, protože pokoj neopustila před dvanáctou hodinou, ale Morenová to odmítla. Poprvé po velmi dlouhé době (možná dokonce úplně prvně? ptala se sama sebe) se rozhodla využít svého služebního postavení k osobnímu prospěchu.

Snad jí to bude odpuštěno, když jde jen o 140 guldenů.

„Jsem kriminální inspektorka,“ řekla portýrovi. „Potřebovali jsme tenhle pokoj, abychom si tu pohlídali jednu transakci. Úkol je nyní splněn. A pokud nechcete, aby jméno vašeho hotelu figurovalo v nelichotivých souvislostech, navrhuji vám, abyste mi naúčtoval jen jednu noc.“

Hubený mladík se na chvíli zamyslel.

„Chápu,“ řekl potom. „Tak napíšeme jednu noc.“

Když se vrátila domů, žádný Claus přede dveřmi neseděl, ale jakmile si dopřála půl skleničky vína, zavolala mu.

Bez dlouhých okolků a zejména bez větších emocí mu oznámila, že má jednu podmínku. Ultimátum, pokud tomu tak Claus chce říkat. Pokud je vůbec ještě možné napravit to, co mezi nimi bylo – jakmile to vyslovila, uvědomila si, že mu tím jen dává falešné naděje –, chce po něm dva týdny naprostého klidu.

Žádné telefonování. Žádné návštěvy. A žádné stupidní růže.

Takže dva týdny. Čtrnáct dní počínaje dneškem. Souhlasí s tím Claus?

Souhlasil, po trochu moc dlouhém mlčení. Ale jen když si bude jistý, že po uplynutí té lhůty se sejdou a všechno spolu důkladně proberou.

A že ani jeden z nich se za ty dva týdny nespustí nikde jinde.

Nespustí? pomyslela si Morenová. Nikde jinde?

Na první podmínku přistoupila, tu druhou přešla mlčením a pak to položila.

Potom dopila skleničku vína. Tak fajn, pomyslela si. Odsunula jsem jeho popravu o dva týdny. Zbabělé. Ale příjemné.

Schoulila se do rohu pohovky s další sklenicí vína a s poznámkami z Kolderweg. Urovnala si polštáře a rozsvítila lampičku na čtení, která vydávala světlo tak hřejivé, že skoro připomínalo teplý svetr. Anebo stan pro jednu osobu, drobný svítící kužel v temnotě, do nějž se mohla uchýlit, aby byla odříznutá ode všeho, o čem nechtěla ani slyšet. Od mužů, tmy a spousty dalších věcí.

Konečně, pomyslela si. Je načase soustředit se na případ a vykašlat se na sebe a svoje okolí.

Hlavně na sebe.

Na první stránku bloku si napsala všechny nájemníky z Kolderweg 17. Odshora dolů:

II.      Ruben Engel      Leonora Mathisenová

I.      Waldemar Leverkuhn/      Tobose Menakdise/

Marie-Louisa Leverkuhnová      Filippa de Booningová

Přízemí       Arnold Van Eck/      Prázdný byt

Elsa Van Ecková      Prázdný byt

Mezi fakta v případu patřilo především to, že Waldemar Leverkuhn je po smrti. Jeho jméno si tedy přeškrtla a šla dál.

Co Marie-Louisa Leverkuhnová? Co se o téhle vdově dá říct?

Nic moc. Poté, co odnesla šaty po manželovi, se vrátila domů zhruba ve dvanáct, Morenová s ní potom chvíli mluvila, ale ve světle toho, čím si ta chuděra v poslední době prošla – traumatickým zážitkem a spoustou výslechů –, se omezila jen na to nejnutnější. Paní Leverkuhnová podle vlastních slov byla u Elsy Van Eckové na kávě v úterý odpoledne, pak ji ještě potkala na schodech ve středu (když šla na stanici za intendantem Münsterem), a pak už ženu domovníka neviděla ani neslyšela.

Morenová si jméno Marie-Louisy Leverkuhnové v bloku odfajfkovala. A k Else Van Eckové připsala otazník.

Pan Van Eck odešel z policejní stanice v zuboženém stavu kolem půl osmé a Morenová si odfajfkovala i jeho.

Takže zbývali milostní akrobati Menakdise a de Booningová z prvního patra a ještě pan Engel a slečna Mathisenová z druhého patra. Tihle čtyři byli – viděno zcela střízlivě – jediné dosud nezainteresované osoby. Neutrální pozorovatelé (zase s otazníkem) a potenciální svědci.

Začala u mladého páru.

Anebo lépe řečeno u Filippy de Booningové, protože Tobose Menakdise studoval medicínu a byl celý den na přednáškách. Slečna de Booningová ale slíbila, že si s přítelem promluví, až se večer vrátí ze školy, a zeptá se ho, jestli viděl nebo slyšel něco, co by mohlo objasnit zmizení domovníkovy ženy. Ona sama k tomu neměla co dodat. Sice byla doma v podstatě celou středu – učila se na blížící se zkoušku z kulturní antropologie –, ale paní Van Eckovou nezahlédla ani koutkem oka.

„Naštěstí,“ dodala a kousla se do jazyka. „Promiňte, ale ona na nás má trošku spadeno… asi víte proč.“

Morenová se usmála a přikývla. A náhle ucítila záškub na vnitřní straně stehna, když si představila rusovlasou, dočista sněhobílou Filippu v milostném zápase s Tobosem, který byl – alespoň soudě podle fotky v předsíni – černější než nejčernější čerň.

Žijete, pomyslela si. Gratuluju.

Přínos Rubena Engela byl stejně malý – vlastně ještě menší, když započítáme záškuby. Nebylo mu dobře a celou středu proležel. Nejhorší to bylo večer. Morenová se rozhlédla a řekla si, že to mohlo být způsobeno chybně zvolenou medikací. Když se totiž člověk ráno probudí a není mu dobře, pravděpodobně se mu neuleví, když do sebe pak celý den lije červené víno, pivo a svařák. Kromě toho byl Engel značně znepokojen tím, co se v poslední době tady v domě děje, a Morenová jen stěží zastavila jeho zahořklé výlevy o řádu, pořádku a úpadku mravů. Tyto výlevy vykazovaly rovněž značnou dávku stařecké vilnosti, Morenová rychle pochopila, že Engel se ze všech sil snaží její návštěvu protáhnout co nejdéle. Postupně odmítla kávu, víno i genever a nakonec se jí podařilo uniknout s mlhavým příslibem, že ho bude informovat o vývoji případu. Samozřejmě osobně.

Prasák, pomyslela si, když byla konečně za dveřmi.

Na druhou stranu – zmírnila po chvíli svůj soud –, asi není zrovna příjemné být starý, osamělý a smradlavý.

Ani trochu příjemné.

Jediný náznak informace přinesla slečna Mathisenová, která Morenové svou tělesnou stavbou připomínala ovocný knedlík. Nakynutá, porézní a přeslazená. Nad jejím sdělením se asi nedalo zrovna zajásat, ale každopádně tvrdila, že ve středu šla kolem sedmé večer ven – pár minut po sedmé, jestli se nemýlí –, a když procházela kolem domovníkova bytu, zřetelně za dveřmi slyšela nějaký hluk. Nedokázala říct, co to bylo přesně za zvuk, prostě to znělo, jako by někdo něco dělal v předsíni – pravděpodobně někdo totožný s paní Van Eckovou, jelikož pan Van Eck se tou dobou prokazatelně nacházel v Rütmeeterské ulici a zdobil porcelánové nočníky.

Morenová si pročetla poznámky i z tohoto rozhovoru a odfajfkovala si zbývající jména – de Booningová, Engel a Mathisenová.

Dál už k tomu nebylo moc co dodat. Krause, který jí přispěchal na pomoc kolem dvanácté, strávil většinu odpoledne vyptáváním se v sousedství. To nebyl zrovna těžký úkol, protože paní Van Ecková byla v ulici i celém okolí dosti známou figurkou.

Skutečně si nakoupila ve třech obchodech na Kolderplejn, z posledního z nich odešla kolem tři čtvrtě na šest a minimálně dva svědkové ji viděli, jak jde domů. Nebylo tedy těžké sestavit časovou osu této – s největší pravděpodobností – zásadní části středečního večera.

Cca 18.00      paní Van Ecková se vrací domů

Cca 19.00      paní Van Ecková je stále ještě doma (v předsíni)

Cca 20.00      paní Van Ecková je nezvěstná

Dodat se možná dalo ještě to, že nikdo z Krauseho svědků nezahlédl majestátní domovníkovu ženu po osmnácté hodině.

Morenová zírala na výsledky svého snažení. Brilantní detektivní práce! pomyslela si a zaklapla blok.

Münster s Jungem se střídali u Arnolda Van Ecka.

S ohledem na vývoj v Kolderweg nakonec Hiller povolil, aby se k případu vrátil Jung i Rooth – v míře, jakou bude Münster považovat za nutnou. Sexuální vrah z Linzhuisenu už stejně neudeřil víc než dva měsíce a případ uvízl na mrtvém bodě.

Navzdory tvrdé práci, kterou odváděl zejména Jung – něco na osobě Arnolda Van Ecka vzbuzovalo v Münsterovi krajní nechuť ho vyslýchat (to mu asi zase v hlavě strašilo to přejeté kotě) –, se jim nedařilo vydolovat z něj moc dalších informací kromě těch, které už jim poskytl u sebe doma v kuchyni. Obrázek trochu podivného bezdětného páru sice nabyl ostřejších obrysů, ale ohledně vlastního zmizení paní Van Eckové se stále nepohnuli z místa. Ať se Jung sebevíc vrtal v jejich vztahu a údajně harmonickém soužití, Van Eck ze sebe nevydoloval ani chabý náznak vysvětlení, proč by od něj snad manželka měla chtít dobrovolně odejít.

Kdyby ho opustila před takovými třiceti čtyřiceti lety, bylo by to naprosto přirozené, to uznával i sám pan Van Eck. Ale teď – proč by ho opouštěla teď?

Takže – usoudili Münster i Jung – to neudělala dobrovolně. Musí za tím vězet nějaká jiná síla. Mocná síla – protože paní Van Ecková nepatří k ženám, které se dají umlátit prachovkou –, jak se vyjádřil Jung, než se s Münsterem rozešli každý po svém.

Když Münster osaměl, znovu si přehrál celou pásku a upřímně řečeno měl pocit, že to připomíná spíš sezení s terapeutem než výslech.

Ale to je jedno. Fakta zůstávala: Elsa Van Ecková, 182 centimetrů vysoká, 94 kilo, 65 let, zmizela. Pravděpodobně na sobě měla modrošedý kabát, hnědé kotníčkové boty značky ENOC (velikost 43) a ještě pár doplňků včetně černého klobouku s nízkým dýnkem. Zmizela ze svého bydliště ve středu večer někdy mezi 19. a 20. hodinou (časový údaj upřesněn díky asistentu Krausemu, který Münstera informoval o svém rozhovoru se slečnou Mathisenovou).

Pátrání vyhlásili už kolem druhé odpoledne, ale ještě v pět hodin, když se Münster pomalu chystal domů, nepřispěl veliký detektiv občan jedinou informací.

Asi by toho od něj chtěli moc. Možná se daly vkládat trochu větší naděje do Krauseho konexe v podsvětí, ale i ta přišla s prázdnou. Informátor Adolf Bosch se dostavil přesně úderem třetí, podal zprávu a vyinkasoval svých 200 guldenů (ale v opačném pořadí, protože Adolf Bosch není dnešní) – a výsledek svého pochybného pátrání Krausemu sám shrnul slovy:

„Ani hovno, konstáble. Ani posraný hovno!“

Než jel Münster toho dne domů, dopřál si ještě v kanceláři půlhodinku na přemýšlení. Zamkl se. Zhasl. Přitáhl si židli k oknu a položil si nohy na parapet.

Opřel se a díval se z okna. Byla v tom jistá krása, to nemohl popřít. Krása a výhružnost. Nebe se klenulo nad městem jako pomalu, leč neúprosně tmavnoucí olověná kupole. Marná snaha luceren osvětlovat rušné ulice spíše ještě podtrhovala nezdolnost tmy, než že by jí kladla odpor.

Zhruba jako jeho vlastní práce. O tomhle vždycky mluvil komisař… že teprve když začneme proti zlu bojovat, pochopíme jeho rozsah. Teprve když zapálíme svíci v temnotách, spatříme jejich velikost.

Münster zatřásl hlavou, aby se zbavil těchto vzletných myšlenek. Stejně mu k ničemu nebyly – jen zbytečně přiživovaly pocity únavy a bezmoci, které beztak nacházely v tomhle upadajícím, klesajícím ročním období nejlepší živnou půdu.

A to navzdory jeho rozhovoru s Jungem o vlhkosti, holých kmenech stromů a ještě o čemsi? O vnitřní krajině?

Ale teď už k případu! pomyslel si a zavřel oči. Případ Waldemar Leverkuhn.

Nebo snad případ Bonger? Nebo Elsa Van Ecková?

Jak je vlastně jisté, že tyhle tři články spolu nějak souvisejí? Existuje jedno staré pravidlo, které říká, že když najdete zavražděné dva hlídače kina, není vůbec jisté, že to spolu souvisí.

Ale pokud byste našli ještě třetího – jo, tak to potom můžete klidně předpokládat, že všichni hlídači kin po celém světě by potřebovali policejní ochranu.

A oni tady teď mají tři důchodce. Jednoho zavražděného a dva pohřešované. Znamená to, že všichni důchodci na světě by potřebovali policejní ochranu?

Doufejme že ne, pomyslel si Münster. Protože není žádné umění ty souvislosti velmi radikálně zúžit. Leverkuhn s Bongerem byli dobří přátelé. Leverkuhn a Elsa Van Ecková bydleli ve stejném domě. Zato mezi panem Bongerem a paní Van Eckovou neexistuje žádný známý vztah – takže jestli vůbec měli společného jmenovatele, musí jím být Leverkuhn.

A Leverkuhn je jako jediný z nich prokazatelně mrtvý. Dočista mrtvý.

Münster si povzdechl a zatoužil být kuřákem. To by si teď zapálil cigaretu, ale místo toho se musel spokojit jen s tím, že sepjal ruce za krkem a opřel se v židli.

Co ta zmizení? pomyslel si. I mezi nimi panují odlišnosti. Velké odlišnosti. Bonger se mohl vypařit prakticky kdykoli během noci vraždy – anebo ještě později. Po odchodu od Freddyho ho neviděl už vůbec nikdo, ale vlastně ho začali postrádat, až když neděle už notně pokročila. Pravděpodobně se na hausbót vůbec nevrátil, ale to je jen hypotéza. Existuje celá řada alternativ a možností.

S Elsou Van Eckovou to je jiná. Tady bylo časové rozmezí zkrácené na jednu hodinu mezi sedmou a osmou ve středu večer a s pomyšlením na její rozměry a všeobecnou nápadnost nezbývalo příliš prostoru na nepostřehnuté zmizení. Měli by se, říkal si Münster, ne, musejí se objevit svědci! Zítra zase obejdeme sousedství.

Pak už jen chvíli seděl se zavřenýma očima a měl dojem, že mu ty tři kousky skládačky tančí před očima v hlubokém tmavnoucím vesmíru – jako písmenka v logu jedné filmové společnosti, která se pak do sebe zaklesnou a vytvoří její jméno nebo zkratku. Už si nevzpomínal, jak se ta společnost jmenuje, ale kousky Bonger, Leverkuhn, Van Ecková se do sebe stále nezaklesávaly. Jen vířily a vířily ve stále týchž nevyzpytatelných spirálách… pořád dál a dál, hlouběji a hlouběji v černajícím vesmíru.

Münster s námahou otevřel oči. Všiml si, že už je po páté, a rozhodl se jet domů.

Vsadil bych boty, říkal si, když si oblékal sako, vsadil bych boty, že kdyby všichni kriminalisté na celém světě mohli každou noc spát o hodinu déle, ušetřili by denně pět hodin.

Díky tomu, že jejich mozky by byly schopné myslet.

Musí přece být výhodnější zredukovat promarněný čas než spánek? A spánek přece nikdy není promarněný čas?

Co to mám v hlavě za zmatek? řekl si pak. Že bych stárnul? A už přes dva týdny jsem nespal se Synn.

19

„Já se prostě nemůžu zbavit toho pocitu,“ řekl Rooth.

„Jakého pocitu?“ zeptal se Jung.

„Že jsem v tomhle vyšetřování jenom omylem. Absolutně netuším, o co tady sakra jde. Měl bych dělat na něčem jiném.“

Jung ho pozoroval s chladným úsměvem.

„A na čem jako? S tím týpkem z Linzhuisenu jsme zrovna neudělali díru do světa… nebylo by nakonec lepší, kdybys nedělal vůbec nic?“

Rooth si sebekriticky povzdechl. Zalovil v kapsách a hledal něco, co by si strčil do pusy, ale našel jen značně použitou žvýkačku zabalenou v lístku do kina. Někdo zaklepal a dovnitř vešel Krause s obálkou.

„Fotky Elsy Van Eckové,“ řekl.

„Fajn,“ řekl Jung a vzal si je. „Pošli nám sem Joensuua, Kellermana a… kdo tam ještě je?“

„Klempje a Proszek.“

„Hm, bezva,“ řekl Rooth. „Hra s nulovým součtem.“

Krause zase odešel. Jung vytáhl fotky a zahleděl se na ně. Jednu podal Roothovi, ten vstal a demonstrativně se začal drbat na hlavě.

„Co ti je?“ zeptal se Jung.

„Je to divný,“ zamumlal Rooth.

„A co?“

„Že jich tolik zmizelo úplně beze stopy… jo, já vím, že všechny pevné látky se trochu odpařují, ale stejně?“

„Hm,“ řekl Jung. „Jinými slovy máš teorii?“

„No,“ řekl Rooth. „Teorii, teorii… v tomhle zatraceném případu už se bojím cokoli tvrdit. Ne, radši budu držet jazyk za zuby.“

„Panebože,“ řekl Jung. „Co to meleš? I kdyby někdo měl štěnici přímo v tomhle kanclu, tak zrovna tebe už žádné noviny v Evropě nikdy neotisknou. To by mělo dojít i tobě.“

„Allright,“ řekl Rooth. „Když ona ta ženská je tak velká.“

„Velká?“

„No velká. Já si prostě myslím, že taková obryně jako Elsa Van Ecková nemohla takhle beze stopy zmizet.“

„Jak jako, takhle?“

Rooth se zase posadil.

„Copak to nechápeš?“

„Ne.“

„A to jsi inspektor?“

Jung posbíral fotky a strčil je zpátky do obálky.

„Tady nějaký namyšlený neoholený polda seká jazykem,“ řekl kousavě.

„Myslím si, že je pořád v domě,“ řekl Rooth.

„Co?“

„Ta baba Van Ecková. Je v Kolderweg 17.“

„Jak to myslíš?“

Rooth si znovu povzdechl.

„Jen říkám, že není úplně pravděpodobné, že by odešla z domu a nikdo si jí nevšiml… takže tam pořád je.“

„Kde?“ zeptal se Jung.

Rooth pokrčil rameny.

„To nevím. Asi na půdě nebo někde ve sklepě.“

„Takže si myslíš, že je mrtvá?“

„Možná,“ řekl Rooth. „Může být naporcovaná a zabalená… nebo tam leží svázaná a s roubíkem. To máš fuk, jen si myslím, že bychom měli důkladně prohledat ten barák namísto věčného klepání na dveře u sousedů.“

Jung chvíli mlčel.

„Na tom něco je,“ připustil. „Proč to nejdeš probrat s Münsterem?“

„Vždyť tam zrovna jdu,“ řekl Rooth a vstal. „Jen jsem ti nejdřív chtěl předvést, jak pracuje trochu větší mozek.“

„Díky,“ opáčil Jung. „Bylo to zajímavé a poučné.“

O dvě minuty později se dostavili všichni čtyři konstáblové. Jung si ten kvartet prohlížel a zvažoval priority.

„Zatím nám budou stačit dva z vás,“ řekl. „Klempje a Proszek. Joensuu a Kellerman chvíli počkají na služebně. Objevily se nové… indicie.“

Během následujících šesti hodin konstáblové Klempje a Proszek ukázali zvětšené fotografie Elsy Van Eckové dohromady 362 lidem v ulici Kolderweg a jejím okolí. Poměrně velká část dotazovaných ženu na fotce okamžitě poznala – a poměrně malá část dotazovaných ji zahlédla ve středu po 18. hodině.

Přesněji řečeno – nikdo.

„Proč sakra nevyhlásí normální pátrání v novinách, místo abysme si my tady uběhali haksny?“ zeptal se Proszek, když se jim konečně povedlo najít dostatečně skrytý kout v Café Bendix na Kolderplejn. „Dyť já z toho budu impotentní.“

„To jsi byl vždycky,“ řekl Klempje. „Pátrání vyhlásí zítra.“

„Cože?“ zeptal se Proszek.

„Skutečný pátrání.“

„To si děláš prdel?“ zeptal se Proszek. „A co má teda za význam, že tady takhle poletujeme?“

Klempje pokrčil rameny.

„Možná na to spěchají.“

„Tak ať mi vlezou na záda,“ řekl Proszek. „A na zdraví. A kde jsou krucinál Joensuu s Kellermanem? Určitě se zase flákají někde na sledovačce, na to bych vsadil krk.“

Joensuu s Kellermanem by svou páteční pracovní náplň bezpochyby neoznačili za flákání – pokud by dostali příležitost se k tomu vyjádřit, což nedostali. Pět hodin a čtyřicet pět minut prohledávali dům číslo 17 v Kolderweg, a to od půdy až po sklep. Kromě konstáblů se prohledávání účastnila ještě psí patrola tvořená dvěma černými ovčáky a dvěma zrzavými psovody a s nimi – minimálně půlku celé doby – kriminální inspektor Rooth z titulu iniciátora akce.

Budova pocházela z 90. let 19. století, byla v ní spousta podivných komůrek, chodeb a opuštěných zákoutí a její plány žádný žijící člověk nespatřil. Alespoň pokud se dalo věřit majiteli – jistému panu Tiborovi, který se okolo poledního přiřítil v bentleym se svazkem klíčů. Když ale Rooth osobně o tři hodiny později celý podnik odpískal, mohli konstatovat, že žádná žena rozměrů paní Van Eckové (a ani žádná jiná žena!) se nikde v prostorách domu neschovává.

Ani živá, ani mrtvá.

Naopak se tu nacházelo několik nájemníků, kterým to pomalu začínalo vadit, a Joensuuovo věčné ujišťování, že jde jen o rutinní opatření, pomalu ztrácelo na účinnosti, jak postupně vyklízeli půdu, převraceli vzhůru nohama vany a propichovali zespodu pohovky.

„Zatracení chuligáni!“ hřímal pan Engel, když mu ovčák Rocky II čumákem rozrýval sbírku láhví pod postelí. „Kde je ta vaše kolegyně, co tady byla předevčírem? Ta měla aspoň trochu taktu a slušnosti!“

No co jsem říkal! pomyslel si inspektor Rooth, když bylo po všem. Měl bych se od toho případu držet co nejdál.

„Tak jak jsi pochodil s tou teorií?“ zeptal se ho Jung, když se Rooth vrátil na stanici.

„Hezky,“ řekl Rooth. „Teď mám novou teorii. Jak se to stalo.“

„Fakt?“ zeptal se Jung a vzhlédl od hromad papírů.

„Slečna Mathisenová ji rozemlela mlýnkem na maso a dala ji sežrat Mussolinimu.“

„Já myslel, že Mussolini byl vegetarián,“ řekl Jung.

„Chyba,“ na to Rooth. „Hitler byl vegetarián.“

„Když to říkáš,“ řekl Jung.

Porada s policejním náčelníkem Hillerem v pátek odpoledne byla pramálo pamětihodnou událostí. Během týdne mu zemřely dvě trpasličí akácie, a to navzdory veškeré péči, hnojivu a lásce, jakou jen je v lidských silách poskytovat.

Náčelník sice nebyl oděn ve smutečním, ale měl černé kruhy pod očima.

Lidé na tom nebyli o mnoho lépe. Münster shrnul situaci s pomocí Morenové a Junga (kteří většinu dne sháněli a vyslýchali příbuzné a známé Arnolda a Elsy Van Eckových – zhruba se stejným úspěchem jako smyčcové kvarteto ve škole pro hluché) a po nekonečně se táhnoucí hodině se dohodli, že případu prozatím ponechají stejné personální složení a že zároveň zveřejní podrobnou tiskovou zprávu a vůbec budou otevřenější vůči kontaktům s médii.

Pomoc, pomyslel si Münster, když se konečně vrátil do kanceláře. O to teď přesně jde. Nevíme absolutně nic a potřebujeme pomoc.

Od televize, novin, od kohokoli. Od detektiva Občana.

Prostě tipy.

A přitom – přitom jde jen o skládačku o třech kouscích. O tu starou známou skládačku.

Leverkuhn. Bonger. Elsa Van Ecková.

Když pátral po tom, jaký je to vlastně pocit, dospěl k závěru, že ne zrovna lichotivý.

20

„A víš, že je sobota?“ zeptala se Synn.

„Volal jsem mu včera,“ řekl Münster. „A má čas jen pár hodin dneska dopoledne. Má ženskou, no dovedeš si to představit?“

Synn povytáhla obočí.

„A ona je pro něj důležitější? No to je teda výjimečný chlap, to ti povím.“

Münster by jí na to rád něco odpověděl, ale nějak se mu duševně zvedl žaludek, a tak z něj nakonec nic nevyšlo.

„Synn, krucinál…,“ zkusil to přece jen, ale ona už se k němu otočila zády.

Münster dopil kávu a odešel z kuchyně. Když si v předsíni zavazoval boty, slyšel ji, jak nahoře v patře řádí s dětmi.

Ale stejně mě miluje, zadoufal v duchu. Přes to přese všechno mě miluje.

„Vrátím se nejpozději v jednu!“ zavolal nahoru. „A cestou nakoupím!“

„Kup mi něco!“

Ze schodů se řítila Marieke.

„Kup mi něco, já něco chci! Zabalenýho v papíře.“

Münster ji vzal do náruče. Objal ji, zabořil nos do jejích čerstvě umytých vlasů a rozhodl se, že koupí přinejmenším tři dárky. Jeden pro Marieke, jeden pro Barta a jeden pro Synn.

Pro Synn sto růží.

Musím tohle drolení vztahu zastavit, pomyslel si odhodlaně. Musím.

Ale jestli se trhlinky opravdu dají ucpat růžemi – no, nad tím by se musel dlouze zamyslet.

Pustil Marieke a vyšel ven do deště.

„Vypadáte dobře, pane komisaři,“ řekl Münster.

Van Veeteren nasál pivní pěnu.

„Neříkej mi tím slovem, Münstere,“ odpověděl. „My dva jsme si přece už několikrát začali tykat.“

„Díky,“ řekl Münster. „No každopádně vypadáš dobře. To jsem ti chtěl říct.“

Van Veeteren se zhluboka napil a požitkářsky mlaskl.

„Jo,“ řekl. „Trochu jsem si promluvil s Pánem Bohem a dohodli jsme se na sedmi tučných letech po bloudění ve tmě. To je jedině fér… až mi bude šedesát pět, dostane zase volnou ruku.“

„Opravdu?“ zeptal se Münster. „No, už i já si začínám připadat trochu staře… Reinhart je teď taky pryč, takže občas máme celkem fofr.“

„Žádný nový komisař v dohledu?“

Münster zavrtěl hlavou.

„Myslím, že čekají na dvě věci. Že se vrátíš…“

„Já se nevrátím,“ řekl Van Veeteren.

„… a pokud se nevrátíš, tak musí nejdřív Heinemann jít do důchodu. Toho si nikdo nedovede představit jako komisaře, a přitom je tak nějak na řadě.“

„Hiller se stal náčelníkem,“ připomněl Van Veeteren.

Poté vytáhl tabák, baličku cigaret a začal balit.

„Sekl jsem s párátky,“ řekl. „Už to začínala být závislost. A tohle balení povyšuje kouření skoro na umění… no, tak co po mně sakra chceš? Snad nemusíme celý den být zdvořilí jako Číňani?“

Münster se napil a podíval se na deštivé náměstí, kde mezi stánky pobíhali lidé. Napadlo ho, kolikrát už s komisařem seděl tady u Adenaara. Kolikrát tu poslouchal jeho nevrle výklady a ponuré postřehy… a naprosto absolutní, nezvratné pravdy, které pod tím vším prosvítaly… Ne, vůbec není těžké pochopit, proč toho nechal, pomyslel si Münster. Vždyť to dělal třicet pět let.

A ani není divu, že se Pán Bůh rozhodl dát mu sedm tučných let. Münster by to na jeho místě taky udělal.

„No?“ zeptal se znovu Van Veeteren.

„No, je tady jedna taková věc…“

„Leverkuhn?“

Münster přikývl.

„Ale, pane kom… ale jak to víš?“

Van Veeteren si zapálil vlastnoručně ubalenou cigaretu a potáhl, jako by právě vynalezl kouření.

„Pět denně,“ řekl. „Tahle je první. Co jsi to říkal?“

„Ty jsi věděl, že chci mluvit o Leverkuhnovi?“

„Hádal jsem,“ řekl stydlivě Van Veeteren. „Přece jen to není poprvé… a pořád ještě čtu noviny.“

Münster trochu zahanbeně přikývl. To byla samozřejmě pravda. Od chvíle, kdy to komisař pověsil na hřebík, se Münster už dvakrát odvážil probírat s ním aktuální případy. Poprvé, zhruba před rokem, měl opravdu výčitky svědomí, že ho do toho zase tahá, ale brzy mu došlo, že komisařův instinkt starého ohaře vůbec nešel na odpočinek. A že komisař v těchto konzultacích nachází jisté hořké potěšení.

Ale nikdy v životě by to ani na vteřinu nepřiznal, což byla samozřejmě druhá věc.

„Chápu,“ řekl Münster. „Jsem ti moc vděčný, že mi pomáháš. A že mě posloucháš… Ano, jde o Leverkuhna, to nemá cenu zapírat.“

Van Veeteren vyprázdnil sklenici.

„Četl jsem o tom,“ přiznal. „Vypadá to celkem zvláštně… Když mi dojdeš ještě pro pivo, určitě mi to zbystří sluch.“

Trochu mu přitom cuklo ve tvářích. Münster taky dopil a odebral se k baru.

O dvě piva a čtyřicet pět minut později byli hotoví. Van Veeteren se opřel a zamyšleně přikývl.

„No to není zrovna nic obyčejného,“ řekl. „Nitky se tak trochu rozbíhají do všech stran. Běží od sebe, místo aby se sbíhaly.“

„Přesně,“ řekl Münster. „Leverkuhn, Bonger a paní Van Ecková. Přemýšlel jsem o tom a ti tři toho mají společného přesně tolik, aby mezi nimi přece jen byla nějaká souvislost… a zároveň tak málo, že je těžké odhalit motiv.“

„Možná jo“ odtušil Van Veeteren záhadně. „Ale já myslím, že by sis na tohle přirovnání se skládačkami měl dát trochu pozor… Je pěkně k naštvání, když máš o kousek navíc.“

„Co?“ zeptal se Münster. „Jak to myslíš?“

Van Veeteren neodpovídal. Narovnal se a zase si začal balit cigaretu. Münster se znovu podíval z okna. Zase jen takový bonmot bez hlubšího významu, řekl si a bodl ho vztek, který už znal jako své boty.

O kousek navíc? Ne, usoudil, že komisař zase jednou dal průchod své zálibě v mlžení a záhadách, nic jiného… ale k čemu jim to v tomhle případu je?

„Co ta jeho manželka?“ zeptal se komisař. „Co si o ní myslíš?“

Münster se zamyslel.

„Uzavřená,“ řekl po chvíli. „Ví něco, co nám nechce říct. Ale já nevím, nikdo se nechová normálně, když přijde domů a najde tam vlastního manžela takhle zmasakrovaného. Proč se ptáš?“

Van Veeteren přešel i tuhle otázku. Přehazoval si v rukou nově ubalenou cigaretu a tvářil se duchem nepřítomně.

„No jak říkám,“ prohodil Münster. „Jen jsem si to s tebou chtěl projít. Díky, že jsi mě vyslechl.“

Van Veeteren si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř na begónii, která byla pravděpodobně stejně mrtvá jako náčelníkovy akácie.

„V úterý odpoledne,“ řekl. „Dej mi pár dní na promyšlenou a pak si třeba můžeme zajít na badminton. Stejně se potřebuju trochu hýbat. Ale nedělej si moc naděje… ohledně tady toho,“ dodal a poklepal si klouby na čelo. „V poslední době se věnuji spíše krásným věcem a požitkům.“

„V úterý,“ potvrdil Münster a napsal si to do bloku. „Jo jo, něco jsem slyšel… máš novou přítelkyni, že?“

Van Veeteren si zastrčil baličku do saka a zatvářil se neproniknutelně.

Dohromady utratil za dárky skoro 500 guldenů, korunu tomu nasadily červené šaty pro Synn za 295. No co? pomyslel si Münster. Žijeme jen jednou.

A cože mu to nedávno říkala?

Co když to brzy skončí?

Zachvěl se a nasedl do auta. Ať se to vezme, jak chce, život není nic jiného než součet všech dní a jednoho dne nezvratně dospějeme do bodu, kdy nás začnou zajímat spíš ty minulé než ty příští.

A pak je také pár období – alespoň v to doufal –, kdy máme šanci věnovat se tomu, co je právě aktuální.

Jako například takovýhle víkend na začátku listopadu.

Do háje, pomyslel si intendant Münster. Hrozně bych chtěl mít takový ten pravý policajtský mozek, který se dá vypínat a zapínat přesně podle pracovní doby.

Pokud něco takového vůbec existuje. Vzpomněl si na jeden dávný rozhovor s komisařem – asi zase u Adennara – o intuici.

Mozek funguje nejlíp, když ho necháš na pokoji, řekl mu tehdy Van Veeteren. Nasyp do něj otázky a informace a pak mysli na něco jiného. Jestli existuje odpověď, tak z něj dřív nebo později vypadne.

Tomu tak věřím, pomyslel si Münster ponuře. Asi jsou rozdíly mezi mozky a mozky.

To je jedno, po rozhovoru s komisařem a nákupech v nejhorším sobotním shonu si rozhodně připadal celkem vypnutý – takže nezbývalo než nechat mozek tiše pracovat a doufat, že z něj něco vypadne.

Podíval se na hodinky. Byla jedna a deset minut. Byla sobota v listopadu, pršelo a on už neměl na práci nic jiného než být s rodinou.

21

V noci z pátku na sobotu prospala inspektorka Morenová víc než dvanáct hodin, a když se probudila v půl jedenácté dopoledne, chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde vlastně je.

A že je sama.

Že těch pět let s Clausem Badherem je u konce a že teď je svou vlastní paní. Byl to zvláštní pocit. I to, že ho opustila už před měsícem, ale teprve teď vzala svůj život skutečně do vlastních rukou.

Zvedla ruce z tepla postele, jako by chtěla zkontrolovat jejich nosnost, a zadívala se na ně. Nezdály se jí moc k světu, ale ženské ruce už takové zkrátka jsou… nevyvinuté a trochu dětské, propastně odlišné od těch hrubých šlachovitých nástrojů, co mají muži. Použitelných a krásných, a když se nad tím zamyslela, uvědomila si, že ještě nikdy v životě neviděla hezkou ženskou ruku. Ty jsou jako slepičí křídla, napadlo ji… nefunkční a trapné. Dalo by se dlouho přemýšlet, co tento nápadný rozdíl vypovídá o věčné otázce mužskosti a ženskosti…

Výraz odlišnosti? Ruce.

A nikdy v životě se nepotkají, pomyslela si, ale pak jí v mysli vytanul obrázek černé mužské ruky na bílém ženském ňadru a najednou jí došlo, že se potkávají setsakra často.

Když si potom zašla do sprchy, došlo jí, že ta ruka a ňadro rozhodně nepatřily Clausovi a jí, nýbrž Tobose Menakdisemu a Filippě de Booningové, a v tu chvíli na ni znovu dolehlo celé vyšetřování.

Mám toho plnou hlavu… pomyslela si. Ale to je jedno, čím víc bude myslet na případ Leverkuhn a méně na Clause, tím lépe.

Tím víc prospěje svému zdevastovanému duševnímu životu.

A mimochodem také doufala, že jsou i jiné možnosti, jak svůj mozek zaměstnat. Po snídani si vyrazila na dlouhou procházku podél Willemsgraachtu – až k Lauernské hrázi a do Löhru. Kráčela v jemném dešti a přemýšlela o všem možném, ale hlavně o svých rodičích – a o bratrovi v Římě, kterého neviděla už dva roky. Rodiče bydleli trochu blíž, v Groenstadtu, ale ani s nimi neudržovala zrovna čilé styky.

Sice je snadné dívat se na rodinné vztahy Leverkuhnů skrz prsty, ale upřímně řečeno to u ní není o moc lepší.

A ještě má vlastně sestru. Maud. Těžko říct kde – asi v Hamburku – a těžko říct v jakém stavu.

Možná mají pravdu antropologové, říkala si v duchu, že když severoevropská jádrová rodina přestala být ekonomickým a sociálním faktorem, ztratila tím zároveň svůj emocionální význam.

Emoce jsou jen nadstavba a fasáda. Potká se muž a žena, rozmnoží se a jdou si zase svou cestou. Tam, kam mířili, než se potkali… k bůhvíjakým mlhavým cílům, jo, asi tak je potřeba se na to dívat. Ve světě zvířat je předloh dost a člověk je přece jen biologický druh.

Tahle poslední myšlenka jí připomněla, že i ona je samička a že zrovna tenhle týden uprostřed cyklu jí bez chlapa bude ouvej. Přinejmenším v dlouhodobém horizontu. Škoda, pomyslela si, zatracená škoda, že člověk je takhle špatně zkonstruovaný a že mozek, srdce a pohlaví mají k sobě někdy tak daleko. Nebo většinou.

Vždycky?

Restaurace v Czerpinského mlýně měla otevřeno a Morenová se rozhodla zajít si tam na čaj, než se vydá zpátky. Ale jen na chvíli, bylo tři čtvrtě na tři a ona neměla za žádnou cenu chuť potloukat se venku potmě.

Sotva vešla, hned si u jednoho stolu v kulatém lokálu všimla Benjamina Wauterse a Jana Palinského – nepoznali ji, nebo to aspoň dělali, ale Morenové došlo, že to je znamení.

Znamení, že snažit se držet si odstup od práce nemá cenu.

Ale stejně to ještě chvíli vydržela. V sobotu večer zavolala bratrovi i rodičům, v televizi se podívala na francouzský film ze šedesátých let a v ruce si přeprala dvě trička. Když ovšem nadešlo nedělní ráno s jasnou, vysoko se klenoucí oblohou, došlo jí, že je to marné. Prostě to na ni dotíralo. Případ. Práce… Bude si muset na pár hodin soukromě zapátrat, zcela nezávazně. Už je to tak, nač to pořád zastírat.

Někde hluboko ve mně je něco, pomyslela si, co mě takhle řídí. Pud a touha, kterou nikdy nepřiznám, ale která určuje celý můj život. Přinejmenším pracovní život. Ráda se šťourám ve věcech! Ráda zkoumám jiné lidi pod drobnohledem. Jejich pohnutky a jednání.

A kromě toho jsem v polovině cyklu, dodala. Musím svoje potřeby něčím přebít.

Téhle poslední myšlence se usmála, když čekala na autobus do Kolderweg. Místo milování bude pracovat? To je tak absurdní! Kdyby jí Claus dovedl číst myšlenky, určitě už by se nikdy neodvážil zkřížit jí cestu.

Ale není to tak nakonec ve všech vztazích?

Se všemi ženami a jejich muži s hezkýma rukama?

Autobus přijel.

Dveře jí otevřela docela cizí žena a Morenová na chvilku zadoufala v průlom. Pak se jí ta žena představila jako Helena Wintherová, mladší sestra Arnolda Van Ecka, a naděje přišly vniveč.

„Přijela jsem včera,“ řekla. „Musela jsem, Arnold není nejsilnější…“

Byla to hubená žena kolem pětapadesáti let, stejně chudokrevná jako její bratr, ale její stisk ruky svědčil o velké vnitřní síle.

„Vy nebydlíte tady v Maardamu?“

„Ne, v Aarlachu… můj manžel tam má firmu.“ Žena zamířila do obývacího pokoje, kde se Arnold Van Eck krčil u dopoledního televizního vysílání. Vypadal, jako by teprve před chvílí přestal plakat.

„Dobré ráno,“ pozdravila ho Morenová. „Tak jak to u vás vypadá?“

„Blbě,“ odpověděl Van Eck a zakašlal. „Je tady tak prázdno.“

Morenová přikývla.

„Chápu,“ řekla. „Já jsem se jen přišla zeptat, jestli vás třeba něco nenapadlo. Občas se to stane.“

„Je to záhada,“ vyhrkl Arnold Van Eck. „Nepochopitelná záhada.“

Jestlipak myslí taky tak, jako mluví? ptala se v duchu Morenová. Každopádně je to asi docela exot i v rámci mužského pokolení, o kterém právě tak důkladně přemýšlela.

„Nevzpomínáte si, jestli vaše žena nepůsobila v posledních dnech před zmizením nějak divně?“ zeptala se. „Neřekla nebo neudělala něco, co jinak neměla ve zvyku?“

Arnold Van Eck si povzdechl z hloubi své zkoušené duše.

„Ne,“ řekl. „Nic takového. Celé noci nespím, přemýšlím a přemýšlím, ale je to celé jedna velká záhada. Jako noční můra, ale přitom jsem vzhůru.“

„A tehdy ve středu po návratu z kurzu jste doma nepocítil nic zvláštního? První dojem, jakmile jste vešel do dveří, jestli víte, jak to myslím…?“

Van Eck zavrtěl hlavou.

„Myslíte si, že vaše žena se mohla stýkat s muži, o nichž jste nevěděl?“

„Ech?“

Arnold Van Eck za tlustými brýlemi vytřeštil oči a Morenová pochopila, že tahle otázka – stejně jako případná odpověď – zdaleka přesahuje meze jeho představivosti.

Taky pochopila, že tady už se toho moc nedozví, ale než pokračovala do vyšších pater domu, ještě si krátce promluvila se sestrou v kuchyni.

„Stýkáte se s bratrem a švagrovou často?“ zeptala se.

Helena Wintherová pokrčila rameny.

„Tak normálně,“ řekla. „Je mezi námi věkový rozdíl, ale jistěže se stýkáme… ale můj muž a Arnold jsou dost odlišné osobnosti.“

„A Elsa?“

Helena Wintherová se podívala z okna a chvíli otálela s odpovědí.

„Ona je prostě taková, jaká je,“ řekla. „To už vám asi došlo. Nejsou zrovna typický pár, ale vždycky se vzájemně potřebovali… vždyť vidíte, jak na tom teď bratr je.“

„Nedostal nic na uklidnění?“ zeptala se Morenová.

Helena zavrtěla hlavou.

„On léky nebere. Za celý život si nevzal nic silnějšího než aspirin.“

„A proč?“

Helena Wintherová neodpověděla. Podívala se na Morenovou s povytaženým obočím a na chvíli to vypadalo, jako by společně, mezi čtyřma ženskýma očima, pátraly a bádaly v mystice mužskosti.

A dospěly k závěru, že je to – ano – nezbadatelné. Morenová se přistihla při úsměvu.

„Vy netušíte, co se tak asi mohlo stát?“

„Vůbec. Je to tak, jak říká Arnold… záhada. Ona není ten typ, co by mizel. Spíš naopak, jestli rozumíte.“

Morenová lehkým kývnutím naznačila, že rozumí. Pak podala oběma sourozencům ruku a slíbila, že udělá všechno pro to, aby vnesla do těchto smutných okolností jasno.

Ruben Engel ani dneska nevoněl po fialkách, ale byl střízlivý a na stole v kuchyni měl rozloženou křížovku.

„Kvůli šedým buňkám mozkovým,“ řekl na vysvětlenou, vstal a ukázal si prstem na spánky. „Vítejte… a to všem policajtům neříkám.“

Morenová kompliment přijala s rutinním úsměvem.

„Mě vlastně už napadlo jen pár maličkostí. Pokud na mě máte čas?“

„Samozřejmě.“

Engel si povytáhl kalhoty, které měly tendenci mu padat, a ukázal na židli. Morenová se posadila a dvě vteřiny vyčkávala.

„Jaká je spojitost mezi panem Leverkuhnem a paní Van Eckovou?“

„Co?“ řekl Engel a posadil se.

Morenová se k němu naklonila a spustila.

„Tak poslouchejte,“ řekla. „Já si myslím, že mezi těmi dvěma událostmi v tomhle domě musí existovat nějaká zásadní spojitost… nějaký drobný společný faktor, kvůli kterému… byli odklizeni z cesty právě tihle dva. Může to být prakticky cokoli, ale pro. člověka zvenku je těžké to zavětřit. Vy jste s těmi dvěma bydlel ve stejném domě dvacet let, takže jste ideální člověk na to, abyste na to přišel… Nevzpomínáte si na nějakou událost, ve které byli Waldemar Leverkuhn i Elsa Van Ecková, abych tak řekla, namočení?“

„Myslíte, že spolu něco měli?“

Morenová potlačila povzdech.

„To vůbec ne. Nic tak velkého… ale je těžké to vyjádřit přesně, když ani nevím, co hledám.“

„To jo,“ přitakal Engel. „To je těžký.“

Engel cvakl zuby a Morenová si pomyslela, že teď na ni pohlíží spíš jako na policistku než jako na ženu.

„Vy se o sebe nebojíte, pane Engele?“

Zbytky jeho mužnosti mu samozřejmě nedovolily na tuto otázku odpovědět upřímně. Odkašlal si a narovnal se, až mu zapraskalo v zádech, ale Morenová měla stejně pocit, že z něj prosvítá strach.

Že leží pod povrchem jako černá voda pod tenkou ledovou krustou.

„Já nejsem strašpytel, slečinko,“ řekl a snažil se jí upřeně dívat do očí. „Už jsem se naučil na tomhle světě ohánět.“

„A nemáte třeba špatný pocit z některého souseda?“ vypálila další otázku. „Když ho potkáte na schodech nebo tak podobně?“

„Souseda? Neeee… to fakt ne.“

Pak se rozkašlal, a než ho záchvat kašle přešel, Morenová přemýšlela o téhle poslední větě.

Byla tak jednoznačně záporná, jak se snažil, aby vyzněla? Nebo ne?

Ani o dvě hodiny později, když se nořila do eukalyptové koupele, se stále ještě nemohla rozhodnout.

I v noci na pondělí inspektorka Ewa Morenová spala tvrdě a nepřerušovaně, a když pak v mrtvolném ranním úsvitu jela tramvají na stanici, došlo jí, že konečně vyřídila všechny resty. Dospala nashromážděný spánkový deficit a poprvé za dlouhou dobu byla konečně zase práceschopná.

Připravená dělat všechno, co se po ní bude chtít.

Ale na novinku, kterou jí při příchodu do kanceláře sdělil intendant Münster, přece jen úplně připravená nebyla.

„Něco nového?“ zeptala se.

„Dalo by se to tak říct,“ řekl Münster a vzhlédl od stohu papírů, ve kterém listoval. „Přiznala se.“

„Co?“ zeptala se Morenová.

„Paní Leverkuhnová. Dneska ve čtvrt na osm ráno volala a přiznala se, že zavraždila svého manžela.“

Morenová si sedla.

„No ty vole,“ řekla. „Takže to byla nakonec ona?“

„Tvrdí to,“ řekl Münster.

III

22

Policie ji vyslýchala tři dny a pak ji v podstatě nechala na pokoji. Od druhého týdne už za ní chodila na návštěvu jen hrstka lidí.

Její advokát se jmenoval Bachmann a přicházel většinou každý den, přinejmenším ze začátku. Setkala se s ním hned během prvního výslechu na stanici a neudělal na ni zrovna nejlepší dojem. Dobře oblečený tlustý muž kolem padesátky s hustými vlnitými vlasy, které si pravděpodobně barvil. Měl široký zlatý prsten a mohutné bílé zuby. Od první chvíle se to snažil uhrát na zabití a ona se tomu nebránila, aniž by nad tím hlouběji uvažovala.

Nelíbil se jí. Ale spočítala si, že čím víc rozhodnutí nechá na něm, tím méně s ním musí diskutovat. V půlce měsíce ji několik dní v kuse nenavštívil ani on, ale v prosinci, když už byl soud za dveřmi, toho zase museli hodně probrat. Přesně nechápala, proč je to tak důležité, ale ani se neptala.

Hlavně ať to mám rychle za sebou, myslela si, a to bylo také jediné přání, které advokátovi přednesla. Ať se to neprotahuje, všechny ty projevy a výpovědi svědků a tak, všechno to znala z televize.

A advokát Bachmann si uhladil vlasy a slíbil jí, že pro to udělá všechno, co bude v jeho silách. Ale v případu je bohužel i několik nejasností a některé věci zkrátka nejde v soudním řízení opominout.

Pokaždé, když ji na tohle upozorňoval, se letmo usmál, ale ona jeho úsměv nikdy neopětovala.

Kněz se jmenoval Kolding a byl zhruba v jejím věku. Mírný služebník boží, který si vždycky nosil termosku čaje a plechovku sušenek a pokaždé v její cele strávil tak půl hodiny, aniž by si toho řekli nějak moc. Při první návštěvě jí oznámil, že se jí nechce vnucovat, ale že má stejně v úmyslu být jí jednou za dva až tři dny k dispozici. Pro případ, že by s ním chtěla něco probrat.

To sice nikdy nechtěla, ale proti jeho přítomnosti v cele nic neměla. Byl vysoký a štíhlý, věkem trochu shrbený, a hodně jí připomínal kněze, který ji konfirmoval. Jednou se ho zeptala, jestli náhodou nejsou příbuzní, ale samozřejmě nebyli.

Jednu dobu však působil v maalwortské farnosti v Pampách. To vyšlo najevo při jedné z mála výměn replik, ale protože za celý svůj život byla v kostele jen párkrát, i když od něj bydlela, jen co by kamenem dohodil, neměli si ani v tomto bodě moc co říct.

A přesto k ní na pár odpolední v týdnu chodil posedět. A byl jí k dispozici, jak se sám vyjádřil. Možná je jen unavený a potřebuje si odpočinout, pomyslela si.

Jestliže se jí jeho přítomnost vůbec dotýkala, pak jí nijak nevadila.

Dalšími lidmi, kteří se obtěžovali, byly obě její děti a nezdolná Emmelina von Post.

Když to pak po soudním procesu počítala, zjistila, že Mauritz u ní byl na návštěvě třikrát a Ruth s Emmelinou obě dvakrát. Na její narozeniny druhého prosince přišli Mauritz a Ruth společně a donesli sachr a tři lilie, což jí z nějakého důvodu přišlo tak směšné, že se musela držet, aby se nerozesmála.

Jinak se během těchto návštěv vždycky snažila chovat zdvořile a pohostinně, ale vzhledem k okolnostem byla atmosféra návštěv v bledě žluté cele většinou napjatá a cizí. Zvlášť s Mauritzem se párkrát ostře pohádali kvůli hloupostem, ale nic jiného ani nečekala.

Dohromady však pro ni vyšetřovací vazba – těch šest týdnů čekání na soudní proces – znamenala období odpočinku a zotavování, a když si večer před začátkem procesu šla lehnout, byla sice trochu nervózní z toho, co ji čeká, ale zároveň pociťovala vnitřní klid a jistotu, že díky své síle vše přečká.

Tak jako až dosud všechno přečkala.

Proces začal v úterý odpoledne a advokát jí slíbil, že do pátku bude po všem.

Pokud se tedy neobjeví nějaké komplikace, čemuž nic nenasvědčovalo.

První hodiny v soudní síni se ale vyznačovaly rozvláčností a pomalostí, což ji udivovalo. Posadili ji k podlouhlému stolu, na kterém stály lahvičky s minerálkou, papírové kapesníky a poznámkový blok. Po její pravici seděl advokát a voněl svou obvyklou vodou po holení, po její levici seděla nějaká mladá žena v modrých šatech, jejíž úkol nebyl Marii-Louise Leverkuhnové zcela jasný. Ale nikdy se jí nezeptala, co tam dělá.

Proces neprobíhal v žádném z velkých sálů, to pochopila hned. Prostor pro případné publikum a novináře tvořilo pouhých dvacet míst za hnědým zábradlím v zadní části podlouhlé místnosti. A tohoto prvního dne zde zasedlo šest posluchačů: dva plešatí novináři a čtyři ženy v bezpečně důchodovém věku. Marii-Louise se ulevilo, že je jich tak málo, ale tušila, že v průběhu představení se židle s rovnými opěradly ještě zaplní. Až se proces rozběhne naplno.

Naproti ní, na místě vyvýšeném jen asi o deset centimetrů, trůnil soudce Hart za širokým stolem s převislým zeleným ubrusem, asi aby mu zbytek sálu nemusel koukat na nohy. Nebo pod sukně, představovala si Marie-Louisa, pokud tedy vůbec existují soudkyně. Jistě to nevěděla. Její soudce byl každopádně velký a urostlý chlap kolem šedesátky. Dost jí připomínal jednoho francouzského herce, na jehož jméno si nemohla vzpomenout, ať se snažila sebevíc. Měla dojem, že končilo na –eaux.

Napravo od soudce seděli dva soudní zřízenci – mladí, pečlivě učesaní muži s brýlemi a v bezvadných oblecích – a nalevo porota.

Ze začátku se veškerá pozornost soustředila právě na šest členů poroty, čtyři muže a dvě ženy, a pokud tomu Marie-Louisa Leverkuhnová dobře rozuměla, předmětem jednání byla všeobecná bezúhonnost a nepodjatost jednotlivých porotců.

Když byli všichni schváleni, prohlásil soudce Hart jednání za zahájené a předal slovo státní zástupkyni, paní Grootnerové, ženě ve středním věku, v bezovém kostýmu a s tak širokými rty, že měla Marie-Louisa někdy dojem, jako by ústa zabírala ještě kousek místa vedle obličeje. Státní zástupkyně se postavila za svým stolem na druhé straně chodbičky, která vedla prostředkem místnosti, lehce se zakláněla a stabilitu vyvažovala mohutným poprsím a dobrých pětačtyřicet minut přednášela obžalobu. Marie-Louisa Leverkuhnová vyrozuměla, že v noci z 25. na 26. října ve stavu plné příčetnosti ubodala Waldemara Leverkuhna a že tento trestný čin se dá klasifikovat pouze a jedině jako vražda prvního stupně. A právě takto také zní hlavní bod obžaloby.

Opravdu věří tomu, co říká? pomyslela si v duchu Marie-Louisa Leverkuhnová, ale bylo těžké odhadnout, co se skutečně skrývá za těmi slovními tirádami a aerodynamickými brýlemi, které, jak se ukázalo při bližším ohledání, měly přesně ten tvar Amorova oblouku, který chyběl rtům státní zástupkyně.

Po státní zástupkyni přišla na řadu obhajoba. Bachmann důstojně vstal, několikrát si pečlivě uhladil mahagonově hnědé vlasy a následně se vyslovil v tom smyslu, že obhajoba rozporuje obžalobu a trvá na klasifikaci trestného činu zabití.

O tom pak květnatě a důrazně hovořil skoro stejně dlouho jako předtím širokoústá státní zástupkyně a Marie-Louisa Leverkuhnová se několikrát přistihla při tom, že jí klesají oční víčka.

Možná jsem nakonec v noci nespala tak dobře? pomyslela si.

Možná jsem na něco takového už stará?

Neprobíhalo by to trochu rychleji, kdybych souhlasila s vraždou?

Jednání bylo odročeno krátce po čtvrté hodině odpolední, aniž musela Marie-Louisa říct jediné slovo. Aniž musela odpovědět na jedinou otázku. Bachmann jí dopředu říkal, že takhle to první den bude, ale stejně byla trochu zmatená, když ji ze sálu vyváděla ta žena v modrých šatech, která celou dobu seděla vedle ní.

Jako u zubaře nebo v nemocnici, pomyslela si se směsicí úlevy a zklamání. Tam je člověk taky hlavní aktér, ale nikdo se ho na nic neptá.

Asi to tak chodí i v soudní mašinérii.

23

„Delší raketu,“ řekl Van Veeteren a chytil se za záda. „To bych přesně potřeboval. Nechápu, že ještě nikdo nic takového nevymyslel.“

„Proč?“ zeptal se Münster.

„Abych se nemusel tak strašně ohýbat, když chci vybrat kraťas. Moje záda už nejsou, co bývala… a mimochodem, nikdy za moc nestála.“

Münster se zamyslel nad tímto moudrem a otočil kohoutkem ve sprše. Sice vyhrál všechny tři sety jako obvykle, ale komisař – totiž bývalý komisař – se bránil statečně. Čísla 15-9, 15-11 a 15-6 svědčila o tom, že komisařova kondice se po odchodu od policie spíše zlepšila než zhoršila.

Ale vždyť už mu bude brzy šedesát? říkal si v duchu Münster a snažil se zaplašit myšlenku, že vyrovnanost dnešního zápasu může souviset i s jeho aktuální formou.

„Tak jdeme k Adenaarovi?“ zeptal se Van Veeteren ve vchodu. „Protože máš určitě něco na srdci, ne?“

Münster smutně zakašlal a kývl.

„Jestli máte čas, pane komisaři?“

„Už zase to slovo?“ zabručel Van Veeteren.

„Promiň,“ řekl Münster. „Zvyknout si chvilku trvá.“

„Vždyť já vím,“ řekl Van Veeteren a otevřel dveře.

„Asi jde zase o Leverkuhna?“

Münster se podíval na náměstí a zhluboka se nadechl.

„Ano,“ přiznal. „Dneska začal soud. A já to pořád nemůžu dostat z hlavy.“

Van Veeteren vytáhl svou neforemnou baličku cigaret a do vyryté drážky nasypal tabák.

„Ty jsou nejhorší,“ řekl. „Ty případy, co ti nedají pokoj ani v noci.“

„Přesně,“ řekl Münster. „Mně se o tom zatraceném případu i zdá… a nedokážu tomu přijít na kloub, ani ve spánku, ani ve dne. A přitom jsem to celé procházel snad stokrát, jak s Jungem, tak s Morenovou… a stejně to nepomáhá.“

„A co Reinhart?“ zeptal se Van Veeteren.

„Ten má volno,“ povzdechl si unaveně Münster. „Hraje si s dcerou.“

„A jo vlastně,“ vzpomněl si Van Veeteren, zmáčkl víčko strojku a na stůl se vykutálela ubalená cigareta. Se spokojeným výrazem ji strčil do úst a zapálil. Münster ho tiše sledoval.

„A ty si myslíš, že ona to neudělala?“ zeptal se Van Veeteren po prvním potáhnutí. „Nebo o co jde?“

Münster pokrčil rameny.

„Já nevím,“ přiznal. „Asi to udělala, ale tím ještě není celý případ jasný. Ještě je tu paní Van Ecková a ten zatracený Bonger. Ty od zmizení nikdo neviděl, a přitom už je to měsíc.“

„A s těmi nemá paní Leverkuhnová nic společného?“

Münster se zhluboka napil a zavrtěl hlavou.

„Ani ťuk. Aspoň to tvrdí. Pořádně jsme si ji podali, když se přiznala, ale neustoupila ani o krok. V návalu vzteku ubodala manžela, to připouští, ale ohledně těch dalších dvou je prý nevinná jako beránek.“

„A proč ubodala manžela?“

„No právě, proč?“ zopakoval Münster ponuře. „Říkala něco o poslední kapce a že její pohár přetekl, ale to je všechno.“

„Hm,“ řekl Van Veeteren. „A co to bylo za kapku, specifikovala to? Pokud tedy přijmeme, že její pohár byl plný.“

„No že vyhrál peníze a nechtěl jí z nich nic dát. Tvrdí, že když se vrátila domů, válel se Leverkuhn v posteli a vytruboval, co všechno si koupí, a že po chvíli toho prostě měla dost.“

Van Veeteren kouřil a chvíli přemýšlel.

„To by klidně šlo,“ řekl. „Je Leverkuhnová ten typ?“

Münster se podrbal na hlavě.

„Já nevím,“ řekl. „Pokud předpokládáme, že ten pohár se plnil celý život – anebo celou dobu, co byli svoji –, tak ano, pak by to mohla být pravda, ale takhle zvenku je těžké to odhadnout. Ona to každopádně prezentuje takhle – že mu leccos strpěla, ale že najednou už to nešlo vydržet. Prý se v ní něco zlomilo, a tak to udělala.“

Van Veeteren se opřel a podíval se do stropu.

„Co teorie?“ zeptal se po chvíli. „Máš nějaké? Co si myslíš? Například o té Van Eckové?“

Münster se najednou zatvářil skoro nešťastně.

„S tou je to v prdeli,“ řekl. „Nemám tušení. Ani nejmenší. Jak už jsem říkal, těžko se mi věří, že by to spolu vůbec nesouviselo, tyhle tři případy. Je nepravděpodobné, že Bonger, Leverkuhn a Van Ecková natáhnou bačkory během jednoho týdne a je to čirá náhoda.“

„Jestli jsou Bonger a Van Ecková mrtví, to nevíš,“ řekl Van Veeteren. „Nebo mi něco ušlo?“

Münster si povzdechl.

„To je fakt,“ řekl. „Ale i kdyby jen zmizeli, není to o nic jednodušší.“

Van Veeteren chvíli mlčel.

„Asi ne,“ řekl potom. „A co jsi teda udělal? V rámci vyšetřování… přece jsi o tom pořád jenom nepřemýšlel, ne?“

„Nic moc,“ přiznal Münster. „Od chvíle, co se státní zástupkyně rozhodla pro paní Leverkuhnovou, už jen rutinně pátráme po Bongerovi a Van Eckové.“

„Kdo za případ zodpovídá?“ zeptal se Van Veeteren.

„Já,“ řekl Münster a znovu se napil. „Ale až paní Leverkuhnovou odsoudí, hodlá to Hiller dát k ledu. Takže příští týden. Máme i jiné věci na práci.“

„Skutečně?“ řekl Van Veeteren.

Dopil pivo a mávl si o další. Při čekání se opřel bradou o klouby a sledoval provoz a holuby na Karlově náměstí. Když mu donesli pivo, nejdřív z něj vysál pěnu a poté ho vypil skoro celé na jeden hlt.

„Dobré,“ řekl pak. „Z toho sportování má člověk žízeň. Proč jsi se mnou vlastně chtěl mluvit?“

Münster najednou zrozpačitěl. Ten se nikdy nepoučí, pomyslel si Van Veeteren. Ale trocha červenání možná sboru neuškodí. Sluší mu to, vypadá tak mírně.

„No?“

„Hm,“ odkašlal si Münster. „Kvůli té intuici a tak. Chtěl jsem vás, pane kom… chtěl jsem tě požádat o laskavost.“

„Jsem jedno velké ucho,“ řekl Van Veeteren.

Münster se ošil.

„To ten soud,“ řekl. „Bylo by fajn udělat si názor na to, jestli je paní Leverkuhnová tak vinná, respektive nevinná, jak říká… neboli kdyby ji tam mohl jít omrknout někdo, kdo má tyhle věci v oku. Bez ohledu na to, jestli ji odsoudí, nebo neodsoudí.“

„Odsoudí, ne?“ zeptal se Van Veeteren.

„No myslím, že jo,“ řekl Münster.

Van Veeteren se zamračeně díval na baličku cigaret.

„Allright,“ řekl pak. „Tak já se tam na ni zajdu podívat.“

„Výborně,“ řekl Münster. „Díky. Je to sál 4, ale v pátek to končí, jestli se nepletu.“

„Půjdu tam zítra,“ řekl Van Veeteren. „Orlí zrak nikdy nespí.“

Howgh, velký náčelníku, pomyslel si Münster. Ale neřekl to.

24

„Vyprávějte o tom, jak jste se v noci z 25. na 26. října vrátila domů.“

Státní zástupkyně Grootnerová si posunula brýle na nose a čekala. Marie-Louisa Leverkuhnová se napila vody ze skleničky, která stála před ní na stole. Odkašlala si a trochu se narovnala.

„Vrátila jsem se domů asi ve dvě,“ řekla. „Na trati do Bossingenu a Löhru vypadl proud. Stáli jsme hodinu na kolejích… Byla jsem na návštěvě za kamarádkou.“

Přejela zrakem posluchače, jako by tam hledala nějaký obličej. Státní zástupkyně na ni netlačila a Marie-Louisa po chvíli sama pokračovala.

„Můj muž se probudil, když jsem přišla, a začal mi nadávat.“

„Nadávat?“ podivila se státní zástupkyně.

„Že prý jsem ho vzbudila. Tvrdil, že jsem to udělala schválně. A pak už to jelo.“

„Jak?“

„Pověděl mi, že vyhrál peníze a že je využije k tomu, aby na mě chvíli nemusel koukat.“

„Říkával podobné věci často?“

„Stávalo se to. Když nebyl střízlivý.“

„A ten večer nebyl střízlivý?“

„Ne.“

„Jak moc?“

„Byl pěkně opilý. Ani nedokázal pořádně mluvit.“

Krátká odmlka. Státní zástupkyně několikrát zamyšleně přikývla.

„Pokračujte prosím, paní Leverkuhnová.“

„No, šla jsem do kuchyně a všimla jsem si toho nože, co ležel na lince. Odpoledne jsem si s ním krájela šunku…“

„Co jste si při pohledu na ten nůž pomyslela?“

„Nic. Myslím, že jsem ho původně chtěla jen umýt a zase ho uklidit do zásuvky.“

„Udělala jste to?“

„Prosím?“

„Umyla jste ten nůž?“

„Ne.“

„Co jste udělala místo toho?“

Marie-Louisa Leverkuhnová si z obličeje odhrnula vzpurný pramen vlasů a váhala, jak má pokračovat. Státní zástupkyně ji pozorovala a nehnula přitom ani brvou.

„Stála jsem s ním v ruce. A pak na mě můj muž něco zavolal.“

„Co?“

„To nechci opakovat. Byla to velmi hrubá urážka.“

„Co jste udělala?“

„Cítila jsem, že už to dál nevydržím… myslím, že mi úplně nedocházelo, co dělám. Šla jsem k němu a bodla jsem ho do břicha.“

„Nesnažil se bránit?“

„Nestihl to.“

„A pak?“

„Pak jsem bodala pořád dál. Měla jsem pocit, jako by…“

„Ano?“

„Jako bych ten nůž nedržela já. Jako by ho držel někdo jiný. Bylo to zvláštní.“

Státní zástupkyně se znovu na chvíli odmlčela a prošla se sem a tam. Když se pak vrátila na původní místo, asi metr od svého stolu, dvakrát si odkašlala s rukou před pusou a potom zvedla hlavu, jako kdyby hovořila k místu někde nad obžalovanou. Jako kdyby vlastně mluvila na někoho jiného.

„Tohle se mi docela těžko věří,“ řekla. „Byla jste za svého muže provdaná víc než čtyřicet let. Celý dlouhý život jste s ním sdílela domov a lože a protivenství a pak se najednou přestanete ovládat, i když pro to vlastně nemáte žádný důvod. Říkala jste přece, že jste byla na podobné… výměny názorů zvyklá.“

„Já nevím,“ řekla Marie-Louisa Leverkuhnová a zadívala se do stolu. „Tohle bylo prostě už moc…“

„Takže jste o tom dopředu nepřemýšlela?“

„Ne.“

„Ani jednou vás to nenapadlo?“

„Ne.“

„Například někdy dřív během večera?“

„Ne.“

„Takže mi chcete tvrdit, že jste nevěděla, co děláte, když jste vraždila svého muže?“

„Námitka!“ zvolal advokát Bachmann. „Není jisté, že obžalovaná svého manžela zavraždila.“

„Přijímá se,“ zamumlal soudce, aniž by pohnul ústy. Státní zástupkyně pokrčila rameny, až se jí těžká prsa rozhoupala.

„Věděla jste, co děláte, když jste bodala manžela nožem?“ opravila se.

„Jistě.“

Shromážděním posluchačů to zašumělo a soudce Hart je umlčel pouhým zvednutím očí.

„Jaký cíl jste tím bodáním sledovala?“

„Přece ho zabít. Umlčet.“

Státní zástupkyně znovu pokývala hlavou a tvářila se spokojeně.

„Co jste udělala pak?“

„Umyla jsem ten nůž pod kohoutkem v kuchyni. Potom jsem ho zabalila do novin a šla ven.“

„Proč?“

Marie-Louisa Leverkuhnová zaváhala.

„Nevím. Asi jsem chtěla, aby to vypadalo, jako že to udělal někdo jiný.“

„Kam jste šla?“

„Směrem k Entwick Plejn. Hodila jsem nůž i s novinami do popelnice.“

„Kde?“

„To si nepamatuju. Asi v Entwickstraat, ale opravdu to už nevím. Byla jsem trochu zmatená.“

„A pak?“

„Pak jsem šla domů a zavolala policii. Dělala jsem, že jsem našla manžela mrtvého, ale tak to nebylo…“

„Copak jste se neušpinila od krve, když jste bodala manžela?“

„Jen trochu. To jsem umyla zároveň s nožem.“

Státní zástupkyně se na chvíli zamyslela. Poté se k obžalované pomalu otočila zády. Znovu si posunula brýle na nose a přejela pohledem po porotě.

„Děkuji, paní Leverkuhnová,“ řekla o půl oktávy nižším hlasem. „Myslím, že už nepanují pochyby o tom, že jste jednala celou dobu plně při smyslech a cílevědomě. A myslím, že nikdo z nás už nepochybuje o tom, že jste manžela chladnokrevně zavraždila. Děkuji, nemám další otázky.“

Advokát Bachmann vstal, ale ani se už neobtěžoval protestovat. Marie-Louisa si všimla váčků pod jeho očima. Vypadal unaveně a odevzdaně. Napadlo ji, že jeho honorář se možná odvíjí od toho, jestli spor vyhraje, nebo prohraje, ale jistě to nevěděla. V tomhle podivném světě je nelehké se vyznat.

Opravdu nelehké.

Nevěděla ani, jak moc je obvyklé, že otázky začne klást sám soudce, nicméně když advokát Bachmann dokončil svůj celkem nesmyslný výslech – za celou dobu nepochopila, co tím sleduje a jaké odpovědi po ní chce, a když se posadil, jen se tvářil ještě zachmuřeněji –, mohutný soudce si odkašlal a prohlásil, že v případu je ještě potřeba leccos vyjasnit.

Nejdřív se jí ale zeptal, jestli si nechce dát pauzu, než jí sám položí několik otázek.

Řekla mu, že nechce.

„Leccos vyjasnit,“ zopakoval soudce Hart a položil své chlupaté ruce na Bibli. Posluchači se ošili a státní zástupkyně si najednou začala psát do bloku jako zjednaná. Bachmann si uhladil vlasy a zatvářil se jako nevrlý otazník.

„Co vás přimělo se přiznat?“

Soudce ji ze svého mírně vyvýšeného místa pozoroval se skeptickou vráskou mezi ježatými obočími.

„Svědomí,“ odpověděla.

„Svědomí?“

„Ano.“

„A jak to, že se vaše svědomí probudilo po více než týdnu?“

Marie-Louisa Leverkuhnová byla jistě o dobrých deset let starší než soudce Hart, ale přesto to náhle vypadalo, jak když proti sobě stojí učitel a žačka. Puberťačka, kterou přistihli při kouření na záchodě a odvedli k řediteli nebo třídnímu učiteli na kázání.

„Nevím,“ odpověděla po krátké pauze na rozmyšlenou. „Pár dní jsem o tom přemýšlela a řekla jsem si, že není správné dál lhát.“

„A proč jste lhala původně?“

„Bála jsem se,“ řekla bez váhání. „Následků… soudu, vězení a tak.“

„Litujete toho?“

Chvíli se dívala na svoje ruce.

„Ano,“ řekla. „Samozřejmě že toho lituju. Zabít jiného člověka je strašné. Musím dostat trest.“

Soudce Hart se opřel.

„Proč jste nůž nehodila raději do kanálu než do popelnice?“

„Nepřemýšlela jsem nad tím.“

„Už se vás na to ptali?“

„Ano.“

„Ale proč jste se vlastně toho nože chtěla zbavit? Nestačilo by ho umýt a uložit zpátky do zásuvky?“

Marie-Louisa Leverkuhnová se chvíli mračila, než odpověděla.

„Už si nepamatuju, co jsem si myslela,“ řekla. „Ale asi jsem si myslela, že kdyby policie ten nůž našla, zjistila by, že jsem ho použila. Asi jsem neuvažovala zrovna jasně.“

Soudce kývl a zatvářil se mírně vyčítavě.

„To jistě ne,“ řekl. „A taky je trochu divné, že jste policii hned řekla, že ten nůž zmizel, ne?“

Neodpověděla. Soudce Hart si vytrhl chloupek z nosu, chvíli ho pozoroval, pak ho zahodil přes rameno a pokračoval.

„Setkala jste se s paní Van Eckovou v posledních dnech před jejím zmizením?“

Advokát Bachmann mávl rukou, ale pak mu došlo, že nemá cenu protestovat, když se ptá sám soudce. Tak jen vrzl židlí a nonšalantně se opřel. Zadíval se do stropu. Jako by se ho to vůbec netýkalo.

„Jednou odpoledne jsem k ní a jejímu muži zašla na kávu. Pozvali mě.“

„V úterý?“

Marie-Louisa se zamyslela.

„Ano, muselo to být v úterý.“

„A paní Van Ecková pak zmizela ve středu?“

„Pokud vím, tak ano. Ale proč se mě na to ptáte?“

Soudce Hart udělal rukou neurčitý posunek, jako by chtěl říct, že nemá nic lepšího na práci než se s ní vybavovat. Když už tady spolu sedí.

„Už jen jednu otázečku,“ řekl pak. „Není to náhodou tak, že jste tu dobu – těch sedm dní – potřebovala na něco konkrétního?“

„Nechápu, jak to myslíte,“ řekla Marie-Louisa Leverkuhnová.

Soudce Hart vytáhl velký červeno-bílý kapesník a vysmrkal se.

„Ale chápete,“ řekl. „Nyní můžete opustit lavici obžalovaných.“

Marie-Louisa Leverkuhnová mu poděkovala a poslechla.

Soudce Hart, pomyslel si Van Veeteren, když se ocitl zase na ulici a roztáhl si deštník. Z toho by bejval byl policajt, z paragrafa jednoho!

25

Morenová zaklepala a vešla. Münster zvedl oči od papírů.

„Sedni si,“ řekl. „Tak jak to šlo?“

Morenová si sedla, aniž by si rozepnula hnědou bundu. Zavrtěla hlavou a Münster si všiml, že má na krajíčku.

„Nic moc,“ řekla.

Münster si zastrčil pero do náprsní kapsy a odsunul stoh složek stranou. Čekal na pokračování, ale Morenová mlčela.

„Aha?“ řekl nakonec. „Klidně mluv dál.“

Ewa Morenová zastrčila ruce do kapes a zhluboka se nadechla. Münster si všiml, že on udělal pravý opak. Zadržel dech.

„Řekla jsem mu, že je konec. Definitivní konec. On jede zítra brzy ráno na nějaký kurz do USA. A řekl mi, že jestli si to nerozmyslím, tak se nevrátí. To je poslední stav věcí.“

Odmlčela se a přes jeho rameno se zadívala z okna. Münster polkl a na vteřinku ho napadlo, že kdyby byl v kůži Clause Badhera, nejspíš by se choval stejně.

„To jako že…?“ zeptal se.

„Jo,“ řekla Morenová. „To jako že to. Vím to. Chce se zabít.“

Uplynulo pět vteřin.

„Nemusí to myslet vážně. To říká kdekdo.“

„Možná,“ řekla Morenová. „A kdekdo to taky udělá. Do prdele, občas si přeju, abych se prostě mohla jenom propadnout do černé díry. To je taková beznaděj. Snažila jsem se ho donutit, aby si o tom aspoň s někým promluvil… aby vyhledal nějakou pomoc. Vůbec aby dělal něco, do čeho by mě netahal, ale vy chlapi už jste holt takoví.“

„To ta mystika mužskosti?“ zeptal se Münster.

„No jo, ale o tom už jsme se bavili.“

Omluvně pokrčila rameny.

„A ty máš někoho, s kým si o tom můžeš promluvit?“ zeptal se Münster.

Morenová se lehce začervenala.

„Ale jo,“ řekla. „Mimo jiné jednoho postaršího kriminálního intendanta. Ale ne, to už by stačilo. Není tady nějaká práce, do které bych se mohla ponořit?“

„Moře,“ řekl Münster. „Plus mrtvolně stojatá voda jménem případ Leverkuhn. To by šlo, ne?“

„Ty to nechceš pustit z hlavy?“

„Nemůžu,“ řekl Münster. „Zkoušel jsem to, ale po nocích se mi o tom zdá.“

Morenová přikývla a vytáhla ruce z kapes.

„Fajn,“ řekla. „Tak co chceš, abych udělala?“

„Přemýšlel jsem o té jejich dceři, co jsem s ní mluvil,“ řekl Münster. „Nedalo by se z ní dostat něco víc?“

„To je divný,“ řekl Rooth.

„Co jako?“ zeptal se Jung.

„Copak to nevidíš?“

„Ne, já jsem slepej.“

Rooth si odfrkl.

„Koukni se na ty ostatní lodě. Tadytu… a tamhletu.“

Ukázal na ně. Jung se na ně podíval a přitom dupal nohama, aby si je trochu zahřál.

„Je mi děsná zima,“ řekl. „Už se vymáčkni, jinak tě shodím do kanálu.“

„To je slovo gentlemana,“ řekl Rooth. „Ta loď není přiražená ke břehu, ty kokose. Proč proboha kotví metr od břehu?“

Jung konstatoval, že je to skutečně pravda. Bongerův hausbót – na který už tady civěl tak posedmé nebo poosmé – nekotvil se zábradlím těsně u kamenné hrany nábřeží. Místo toho ho na místě přidržovala čtyři lana, silná jako paže, a pár nárazníků vyrobených z hrubých dřevěných klád a pneumatik, které byly vklíněné mezi trup lodi a nábřeží asi půl metru nad vodní hladinou. Úzký můstek na samém konci přídě, po kterém se Jung sám prošel zhruba před měsícem, vedl asi metr až metr a půl nad otevřenou hladinou. No jo, když se nad tím trochu zamyslel, nebylo to úplně normální.

„No?“ řekl Jung. „A co to znamená?“

„No to nevím,“ řekl Rooth. „Ale je to fakt divný. Nezajdeme za tou bábou odvedle?“

Jung se kousl do rtu.

„To bysme jí možná měli něco přinést.“

„Něco přinést? Jak to jako myslíš?“

„Ona je tak trochu zvláštní, to už jsem ti říkal. A všechno by s ní určitě šlo snáz, kdybychom jí přinesli kapku něčeho ostřejšího.“

Rooth se oklepal.

„Pitomej vítr,“ řekl. „Tak fajn, tamhle na rohu je obchod. Zaběhni tam pro genever a já tady počkám.“

O deset minut později už přesně podle očekávání seděli v kajutě u paní Jümpersové. A přesně jak Jung předpovídal, genever se hodil – zvlášť proto, že byl nejchladnější den roku a že námořnice měla na návštěvě kamarádku.

Kamarádka se jmenovala Barga – Jung nedokázal určit, jestli to je příjmení, nebo křestní jméno – a byla to robustní žena neurčitého věku. Něco mezi čtyřiceti a sedmdesáti. Přestože v kajutě bylo relativně teplo, obě dámy na sobě měly holínky, tlusté vlněné svetry a dlouhatánské šály, které měly omotané kolem hlavy a krku. Bez velkých formalit donesly na stůl čtyři plecháčky, briskně je naplnily na dva centimetry geneverem a na tři centimetry kávou. K tomu kostku cukru a na zdraví.

„Ach,“ vyhrkla spokojeně Barga. „Bůh není mrtvej, jak všichni tvrdí.“

„Ale mele z posledního,“ řekla paní Jümpersová. „Dej na moje slova.“

„Hm,“ řekl Jung. „Mimochodem, neviděly jste v poslední době pana Bongera? Proto jsme sem vlastně přišli.“

„Bongera?“ zeptala se Barga a trochu si uvolnila šálu kolem hlavy. „Ne, to je totální záhada. By mě zajímalo, na co máme policii.“

„Tihle pánové jsou od policie,“ upozornila ji hostitelka s křivým úsměvem.

„A do prdele,“ řekla Barga. „No, někdo to dělat musí, jak říkaj řiťolezci.“

„Přesně tak,“ řekl Rooth. „Vy jste pana Bongera znala taky?“

„To si pište, konstáble“ prohlásila Barga. „Líp než kdokoli jinej, troufám si tvrdit…,“ podívala se na kamarádku, „… možná s výjimkou tyhle ježibaby.“

„Vy bydlíte taky tady na kanálu?“ zeptal se Jung.

„Nikolivěk,“ řekla Barga. „Naopak… až úplně nahoře, v jednom podkroví na Kleinstraat je moje bydlo. Ale občas sem sestoupím z výšin.“

„Prej sestoupím z výšin, no to mě poser,“ odfrkla si paní Jümpersová a znovu odšroubovala víčko láhve. „Dáte si ještě frťana?“

„Tak malého,“ řekl Jung.

„Středně velkého,“ řekl Rooth.

Paní Jümpersová jim nalévala a Barga se chechtala, až se jí v ústech blýskaly plomby.

„Středně velkého!“ citovala pobaveně Rootha. „Ty seš fakt policajt, kamarádíčku?“

„Na nic lepšího jsem neměl,“ přiznal se Rooth. „Ale k panu Bongerovi… jestli jste ho znala tak dobře, možná tušíte, kam se mohl podít?“

Během pár vteřin obličej té statné ženy zvážněl. Zpod oteklých víček zamžourala na paní Jümpersovou, která pečlivě míchala alkohol s kávou. Pak si odkašlala.

„Buď ho zavraždili,“ řekla.

Zvedla hrnek. Uběhly tři vteřiny.

„Anebo?“ zeptal se Jung.

„Anebo vzal kramle.“

„Kecy,“ řekla paní Jümpersová.

„Proč by měl brát kramle?“ zeptal se Rooth.

„Obchody,“ pronesla Barga záhadně. „Musel.“

Jung na ni nevěřícně zíral a Rooth zavrtěl hlavou.

„Jaké obchody?“

„Dluhy,“ řekla Barga a třikrát ťukla do stolu. „Šli po něm, mluvila jsem s ním jen pár dní předtím, než zmizel. Prostě se vypařil. V tyhle branži si není radno s někým zahrávat.“

„V jaké branži?“ houkl Rooth.

„Možná to souvisí s jeho ségrou,“ rozvíjela dál myšlenku Barga a podezíravě se dívala do hrnku, jako by ji snad kamarádka při míchání ošidila.

„Nevěděl jsem, že má sestru,“ řekl Jung. „Kde bydlí?“

„To právě nikdo neví,“ vpadla do rozhovoru paní Jümpersová. „Ta taky zmizela za záhadných okolností někdy před… no, jak už to může být dlouho? Tak před patnácti lety, řekla bych… Zcvokla se a někdy potom se objevila v Limburgu, aspoň se to říká.“

„O jaké branži jste to mluvila?“ nedal se odbýt Rooth.

„Kdo nemluví, ten nic neřekne,“ zadeklamovala Barga a vylovila zmuchlanou cigaretu. „Člověk si nemá moc pouštět hubu na špacír.“

„Panebože,“ povzdechl si Jung.

„Na zdraví,“ řekla paní Jümpersová. „Kašlete na ni. Takhle mele vždycky, když neví, o čem mluví. Ta je senilní už třicet let.“

„Pche,“ řekla Barga a zapálila si cigaretu. „Bonger měl problémy, tím si můžete bejt jistý. Já si tipuju, že je v Hamburku nebo v Jižní Americe a ani za zlatý prase se sem nevrátí.“

Chvíli bylo ticho, všichni dopíjeli. Pak Rooth dospěl k závěru, že je načase změnit téma.

„Proč ta jeho loď kotví zrovna takhle?“ zeptal se. „Je to trochu divné.“

„Urps,“ krkla si paní Jümpersová. „Ta už tak kotví dvacet let. Ještě od předchozího majitele – byl to nějakej muslim a chtěl mít všude kolem lodi volnou hladinu, že prej je to dobrý na karmu nebo co.“

Jung měl tušení, že si paní Jümpersová popletla vyznání, ale raději to nechal být. Podíval se na Rootha, který se tvářil čím dál zkroušeněji. Nejspíš bude lepší nechat i ten zbytek.

„No tak abychom šli,“ řekl a dopil poslední kapky.

„Asi jo,“ řekl Rooth. „Děkujeme. Bylo to velmi zajímavé.“

„Nazdar,“ řekla Barga a mávla cigaretou. „A koukejte s tou svoločí trochu zatočit, aby se slušná ženská nemusela bát jít po ulici.“

„To teda jo,“ řekla paní Jümpersová.

„Proč jsme sem sakra chodili?“ zeptal se Rooth, když se znovu octli na zamrzlém nábřeží.

Jung pokrčil rameny.

„Já nevím. Münster chtěl, abychom to tady omrkli. Nějak to nedokáže nechat plavat.“

Rooth ponuře přikývl.

„Už to tak vypadá,“ řekl. „Ale já osobně za touhle návštěvou rád udělám tlustou čáru. Už jsem viděl i lepější děvy.“

„To doufám,“ řekl Jung. „A co si myslíš o té Barze?“

Rooth se oklepal.

„Dočista magor,“ řekl. „To, co říkala, vůbec nedávalo smysl. Nejdřív to byla záhada, pak zas všechno věděla… a jestli Bonger opravdu někomu dlužil peníze, tak měl skvělou příležitost je vrátit, když zrovna vyhráli.“

„To jsem si přesně taky říkal,“ prohodil Jung.

„O tom pochybuju,“ řekl Rooth. „Tak už na to ale sereme, ne?“

„S radostí,“ řekl Jung.

Morenová jela do Wernice. Moc nedoufala, že ji Ruth Leverkuhnová přijme s otevřenou náručí, a když čekala, až se sklápěcí most přes řeku Maar zvedne a zase spustí, uvažovala, jaký má tahle návštěva smysl. Jestli vůbec nějaký má. Ruth Leverkuhnová zněla v telefonu dost odmítavě a nechápala, proč policie do té rodinné tragédie potřebuje strkat nos ještě hlouběji.

Jejího otce zavraždili ve vlastní posteli.

K činu se přiznala její matka.

Copak to nestačí?

Opravdu je nutné trápit pozůstalé ještě dál, to nemá policie nic lepšího na práci?

Morenová její postoj celkem chápala.

A nijak zvlášť vydařená ta návštěva opravdu nebyla.

Ruth Leverkuhnová ji přijala v plandavé, vínově červené teplákové soupravě se zlatým nápisem PUP FOR THE CUP na hrudi. Kolem hlavy měla omotaný mokrý ručník, ze kterého jí kapala voda na ramena a prsa, nohy vězely ve vytahaných ponožkách. Celkem vzato na ni nebyl pěkný pohled.

„Migréna,“ řekla. „Zrovna mě to vzalo. Tak to prosím vás odbuďte stručně.“

„Chápu, že je to pro vás traumatizující,“ řekla Morenová. „Ale rádi bychom si ujasnili pár věcí.“

„Aha?“ řekla Ruth Leverkuhnová. „A jaké?“

Šla jako první do obývacího pokoje s měkkými nízkými pohovkami, orientálními vějíři a přehršlí pestrobarevných nadýchaných polštářů. Byt byl v šestém patře a panoramatické okno skýtalo úžasný výhled na plochou krajinu s roztroušenými remízky, čnícími kostelními věžemi a pravoúhlými kanály. Nebe bylo ztěžklé deštěm a od moře se blížil nesmělý rubáš mlhy. Morenová scenérii chvíli pozorovala a pak se posadila do polštářů.

„Máte to tady moc hezké,“ řekla. „Musí to být krása, sledovat odsud západ slunce.“

Ale Ruth Leverkuhnová zrovna dnes neměla náladu na krásu. Něco zahuhlala a posadila se naproti Morenové.

„Tak co chcete vědět?“ zeptala se po pár vteřinách ticha.

Morenová se zhluboka nadechla.

„Překvapilo vás to?“ zeptala se.

„Co?“ zeptala se Ruth.

„Když se přiznala… byl to pro vás další šok, nebo jste tušila, že je tím vinná vaše matka?“

Ruth Leverkuhnová si urovnala mokrý ručník na čele.

„Nechápu, k čemu tenhle rozhovor je,“ řekla. „Faktem je, že moje matka zavraždila mého otce. Nestačí to? Proč potřebujete znát všechny detaily? Proč nás dál vláčíte špínou? Copak nechápete, jak se cítíme?“

Její hlas nezněl úplně pevně, Morenová vytušila, že to bude nějak souviset s léky na migrénu, a znovu se zamyslela nad tím, proč tady vlastně je. Jestli využívá své povolání jako zástěrku pro svou vlastní terapii, tak jí to zrovna nelichotí, pomyslela si.

„Takže vás nepřekvapilo, když se vaše matka přiznala?“ řekla přesto.

Ruth Leverkuhnová neodpověděla.

„A pak tady máme další podivnosti,“ pokračovala Morenová. „Pan Bonger a paní Van Ecková. Znala jste je?“

Ruth Leverkuhnová zavrtěla hlavou.

„Ale setkala jste se s nimi?“

„Van Eckovy jsem párkrát viděla… jeho i ji. Ale vůbec nevím, kdo je Bonger.“

„Kamarád vašeho otce,“ řekla Morenová.

„On měl kamarády?“

Vypadlo to z ní dřív, než se zarazila. Morenová na ní jasně viděla, že by si nejradši ukousla jazyk.

„Co tím myslíte?“

Ruth Leverkuhnová pokrčila rameny.

„Nic.“

„Byl váš otec spíš samotář?“

Žádná odpověď.

„Vy o jeho zvycích z posledních let nic moc nevíte, že? O přátelích a tak?“

„Ne.“

„Víte, jestli se sem tam stýkali s Van Eckovými? Matka a otec? Nebo jeden z nich…?“

„Netuším.“

„Jak často jste za rodiči jezdila na návštěvu?“

„V podstatě nikdy. Ale to už víte. Neměli jsme moc dobré vztahy.“

„Neměla jste otce ráda?“

Teď toho Ruth Leverkuhnová měla dost.

„Já… už mě to přestává bavit,“ řekla. „Nemáte právo sem jen tak přijet a šťourat se v mém osobním životě. Nemyslíte, že už jsme si vytrpěli dost?“

„Ano,“ řekla Morenová. „Samozřejmě že si to myslím. Ale i když vypadáme, že jsme zlí, my se prostě musíme dopátrat pravdy… to je naše práce.“

Bezpochyby to znělo trochu nadutě – dopátrat se pravdy! – a Morenovou samotnou překvapilo, že ji napadl právě tenhle výraz. Ruth Leverkuhnová odpověděla až za chvilku.

„Dopátrat pravdy?“ zeptala se pomalu a důrazně, otočila hlavu a vypadalo to, že se dívá na nebe a krajinu. „Nevíte, o čem mluvíte. Proč hledat něco, co je jen hnusné a odporné? Kdyby pravda byla krásná perla, tak jo, to bych pak chápala, že se za ní ženete, ale takhle… proč to nenechat skryté, pokud se to někomu povedlo dobře skrýt?“

Silná slova od tak slabé ženy, říkala si Morenová a na zpáteční cestě přemýšlela, co to vlastně mělo znamenat.

Odporný rypák pravdy?

Bylo to jen obecné zamyšlení nad špatnými rodinnými vztahy a nad zoufalstvím z katastrofy, ve kterou vyústily? Nebo v tom bylo něco víc?

Něco hmatatelnějšího a konkrétnějšího?

Když za soumraku vjela do Maardamu přes most Čtvrtého listopadu a přes Zwille, ještě pořád neměla na tyhle otázky odpověď.

Jen otravně neochvějný pocit.

V tomhle případu je toho víc, než se jim zatím povedlo vynést na světlo. Mnohem víc. A tudíž mají pádný důvod dál tápat ve tmě.

I když jsou perly občas černé a popraskané.

26

Soudní proces s Marií-Louisou Leverkuhnovou pokračoval před řídnoucím publikem ještě tři další odpoledne. Jediným člověkem, který do určité míry pochyboval o její vině – alespoň Marie-Louisa si tak vykládala jeho ponurou mimiku –, byl soudce Hart, který si sem tam dovolil vpadnout s vlastními otázkami, nad nimiž se státní zástupkyně ani obhájce vůbec neobtěžovali zamýšlet.

A Marie-Louisa taky ne.

Jinak bylo podle všeho třeba zakreslit linii pravdy někde v šedé zóně mezi vraždou a zabitím. Vést ji řadou těžko lokalizovatelných bodů jako: rozumné pochybnosti, dočasné pomatení smyslů, stupeň sebeovládání, čas na rozmyšlenou za bezprostředně panujících okolností… a dalších podobných.

Marii-Louise přišly tyhle otázky navýsost nesmyslné. Místo aby poslouchala, jak ostatní omílají tyhle pojmy, často jen tak pozorovala členy poroty. Ty bezúhonné muže a ženy, kteří měli její osud ve svých rukou – anebo si to přinejmenším mysleli. Zvlášť jedna ze dvou porotkyň upoutala její pozornost. Snědá žena, které už bylo určitě přes šedesát, a byla tedy jen o pár let mladší než Marie-Louisa. Hubená a šlachovitá, se zvláštním držením těla, které bylo patrné zejména na způsobu, jakým zvedala hlavu. Vysoko a naprosto samozřejmě na tenkém krku, také se skoro nikdy nedívala na toho, kdo měl právě slovo – a to byli zejména státní zástupkyně a únavný Bachmann –, ale jako by se soustředila na něco jiného. Ve svém nitru.

Nebo ve vyšších sférách. Takovéhle ženě, říkala si v duchu Marie-Louisa, takovéhle ženě bych se dokázala svěřit.

Obžaloba si předvolala dohromady tři svědky, obhajoba jen jednoho. Jakou funkci měli nohsledi státní zástupkyně přesně plnit, to Marie-Louisa nikdy nepochopila. Jestli to pochopila správně, šlo o lékaře, patologa a nějakého policistu. Jejich výpovědi jen potvrdily to, co už všichni věděli, a možná právě to bylo jejich jediným účelem – soudce Hart svědkům položil jednu dvě otázky, které mohly přinést zvrat, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. O nic nešlo a na ventilaci v ledové místnosti by bylo co vylepšit. A všichni to už chtěli mít brzy za sebou. A přesto na svědky padly víc než dvě hodiny.

Podstatně kratší doba (zhruba patnáct minut, ale Marie-Louisa se nedívala na hodinky) padla na Emmelinu von Post, svědkyni obhajoby, která měla promluvit o charakteru obžalované. A byl to celkově velmi trapný výstup.

Co taky jiného čekat, Bachmann Marii-Louise ani neřekl, že hodlá Emmelinu předvolat, a kdyby řekl, snažila by se tomu Marie-Louisa zabránit.

Emmelina von Post se usadila na místo, uvedla své jméno, složila přísahu a pak neuběhla ani půlminuta, než propukla v pláč. Soudce Hart jednání na chvíli odročil a k Emmelině přiběhla soudní zřízenkyně s karafou vody, papírovými kapesníčky a dávkou všeobecného lidského soucitu.

Bachmann pak úspěšně pokračoval několik minut, než došlo k dalšímu výbuchu pláče. Nastala další pauza se smrkáním a kapesníčky, a když ta nebožačka konečně vypadala jakžtakž schopná výpovědi, vrhl se do toho advokát po hlavě a bez okolků na ni vypálil klíčovou otázku.

„Paní von Post, vy jste obžalovanou znala téměř celý život. Považujete za pravděpodobné – s ohledem na to, jak dobře znáte její povahu –, že by dovedla svého manžela zavraždit tak, jak nám tu předestírá obžaloba?“

Emmelina von Post (která pochopitelně neměla nejmenší tušení, co obžaloba předestírá nebo nepředestírá, protože až do svého předvolání neměla právo vkročit do soudní síně) párkrát vzlykla. A pak relativně pevným hlasem odpověděla:

„Nikdy by neublížila ani mouše, za to bych dala ruku do ohně.“

Poté už Bachmann neměl další otázky.

Ani státní zástupkyně Grootnerová.

Ani soudce Hart.

V pátek došlo na závěrečné řeči, kteréžto představení se tak podobalo úterním zahajovacím projevům, až by se s nimi dalo splést. Když bylo po všem, soudce Hart prohlásil přelíčení za ukončené. Rozsudek měl padnout následující čtvrtek a do té doby měli Marii-Louisu ponechat na stejném místě, kde pobývala už od svého zatčení před 39 dny – v cele číslo 12 maardamské ženské vyšetřovací vazby.

Když ji vezli autem zpátky do této cely, cítila Marie-Louisa především úlevu. Pokud tomu dobře rozuměla, nic se během procesu nezvrtlo (když odhlédla od fiaska Emmeliny von Post, které ale nijak nesouviselo s hlavním problémem), a teď už jí zbývalo jen pár dní čekat.

Žádné další rozhodování. Žádné otázky. Žádné lži.

Skoro celý víkend pršelo. Někde pod její okenní škvírou byla střecha z vlnitého plechu, kde bylo bubnování deště slyšet stejně zřetelně jako tóny hudebního nástroje. Marii-Louise se to líbilo, ležet v posteli se zelenou dekou až pod bradu a s pootevřeným oknem… ano, bylo na tom něco hluboce uklidňujícího. Jako by konečně došla odpočinku.

Jako by se vrátila domů po velmi, velmi dlouhé cestě.

Bylo to zvláštní.

Jako obvykle k ní zašel kněz. Na chvilku v sobotu i v neděli. Posadil se do svého koutku a pospával tam, jako by držel stráž u lože zemřelého. I to se jí líbilo.

Také Bachmann vyhrožoval, že se za ní zastaví, aby probrali stav věcí, ale Marie-Louisa pochopila, že je to jen profesní lež. Bachmann se v posledních dnech soudu tvářil dost odevzdaně a Marie-Louisa ho k žádné návštěvě rozhodně neponoukala. A tak nakonec nepřišel.

Ruth jí zavolala v pátek večer a Mauritz v sobotu brzy ráno, ale teprve v neděli odpoledne dosedlo dceřino hřmotné tělo na židli v cele.

„Mami,“ řekla Ruth po úvodním tichu.

„No, copak chceš?“ zeptala se Marie-Louisa Leverkuhnová.

Na to dcera nedovedla odpovědět a o moc víc už si toho neřekly. Po dvaceti minutách si Ruth ztěžka povzdechla a zanechala matku v cele samotnou.

Marie-Louisa Leverkuhnová brala téměř jako vítězství, když za dcerou konečně zapadly dveře. Sice bylo divné, že to mezi nimi fungovalo takhle, ale tak už to prostě bylo.

Tak se to vyvinulo a tak to je. Jen pár minut po Ruthině odchodu Marie-Louisa usnula a zdál se jí sen.

Seděla ve vlaku. Ten se řítil plochou jednotvárnou krajinou tak rychle, že skoro nedovedla rozeznat, co ubíhá za špinavými poškrábanými okny.

A přesto jí bylo jasné, že tam za okny ubíhá život. Sám život. Že tam pádí závratnou rychlostí. Seděla proti směru jízdy a brzy pochopila, že je čím dál mladší a mladší. S jejími spolucestujícími to bylo stejné. Z mladé ženy naproti ní byla brzy holčička a postarší muž v rohu s roztřesenýma rukama a nejistým pohledem se brzy proměnil v elegantního mladíka v uniformě, s pronikavýma modrýma očima.

Jízda pozpátku životem. Pokračovalo to až do kojeneckého věku, a když ve vagónu někdo omládl natolik, že vypadal jako čerstvě narozené miminko, vlak zastavil ve stanici. Do vlaku nastoupili vysocí lidé v dlouhých pláštích a se stetoskopem kolem krku a zvedli křehké drobečky ze špinavých sedadel. Nechali je krknout a trochu zaplakat, vzali si od nich modrý lístek, který všichni drželi v pěstičkách, a pak vystoupili z vlaku s uzlíčky přes rameno.

Když však došla řada na ni – zvedl ji mimořádně velký a tlustý doktor s křídly na zádech –, žádný lístek neměla.

Ty nemáš lístek? zeptal se anděl, mezitím jí už totiž došlo, že je to anděl. Tak to se nesmíš narodit.

Díky, ó díky, usmívala se na jeho zarudlý obličej. Jestli se nesmím narodit, tak ani nebudu muset žít, že?

Hoho, pronesl anděl záhadně a položil ji zpátky na místo. A tak jela dál donekonečna vlakem, který se řítil nocí nenarozených.

A byla šťastná. Když se probudila, brnělo ji v břiše. Nemuset žít.

Mauritz taky přišel v neděli. V půl sedmé, zrovna když si u ní dozorce vyzvedl tác od večeře.

Mauritz měl za sebou čtyřhodinovou jízdu v autě a byl naštvaný a nervózní. Ale možná za tím byla jen ta jeho obvyklá nejistota. Zazvonila a požádala o kávu, protože ji Mauritz chtěl, ale když před ním nakonec stála na rozviklaném umělohmotném stole, ani se jí nedotkl.

Taky se mu nedařilo moc mluvit, stejně jako Ruth. Bavili se jen o tom, jak to chodí ve věznici, a o situaci na trhu se svícny takhle před Vánoci. Frčí hlavně červené a zelené. Marie-Louisa si přála, aby šel pryč, a po půlhodině mu to taky řekla.

Možná s těmito těžkostmi počítal, protože měl napsaný dopis. Vstal a vytáhl ho z kapsy odporného blejzru s firemním logem. Beze slova jí dopis předal a pak sám zazvonil na zvonek a nechal se pustit ven.

Byla to jen stránka a půl. Marie-Louisa si to přečetla třikrát. Pak dopis roztrhala a spláchla ho do záchodu v mrňavém výklenku v rohu.

Chvíli to trvalo. Drobné kousky papíru pořád plavaly z roury zpátky na povrch, a jak tak stála nad mísou a donekonečna mačkala splachovadlo, rozhodla se, co dál.

Znovu si zavolala dozorce, požádala ho o papír a tužku a o chvíli později už seděla u stolu a hledala vhodná slova.

Na tomto rozhodnutí ji překvapilo jedině to, jak bylo snadné. O půl hodiny později si vypila čaj a s chutí snědla housky, jako by se jí život stále ještě týkal.

27

Morenová získala kontakt na Krystynu Gravensteinovou od sekretariátu Doggerova učiliště, kde paní Gravensteinová pracovala až do svého odchodu do důchodu před třemi lety.

Paní Gravensteinová ji přijala ve své malém dvoupokojovém bytě na Palitzerstraat, v podkroví s výhledem na řeku a Megsje Bois. To mají dneska všichni takovýhle výhled? ptala se v duchu Morenová a vzpomněla si na panoramatické okno Ruth Leverkuhnové. Asi ano, přinejmenším něžné pohlaví. Slečna Gravensteinová byla drobná hubená osoba s hřívou křídově bílých vlasů a se sovíma očima za skly tlustých brýlí. Na sobě měla tvídový kostýmek a přes ramena šálu. Z křesla sundala štos knih, nabídla inspektorce místo k sezení a sama se posadila na otočnou židli u psacího stolu. Jeden pokoj zjevně používala jako ložnici a druhý jako pracovnu. Nic dalšího nepotřebuje, usoudila Morenová. Psací stůl, od kterého bylo oknem vidět na koruny stromů a nebe, byl zavalený knihami a slovníky a stál na něm počítač. Celé zdi zabíraly police s knihami, které se doslova prohýbaly.

„Po odchodu ze školy jsem začala trochu překládat,“ řekla jí Krystyna Gravensteinová se slabým náznakem úsměvu. „Člověk musí něco dělat. Z italštiny a francouzštiny, a taky si tím přilepším k důchodu.“

Morenová s uznáním přikývla.

„Literaturu?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděla Krystyna Gravensteinová. „Hlavně lyriku, ale sem tam i nějaký román.“

„Učila jste románské jazyky? Na Doggerově učilišti?“

„Třicet sedm let,“ potvrdila Krystyna Gravensteinová. „Třicet sedm…“

Pokrčila rameny a zatvářila se omluvně. Morenová z toho vyrozuměla, že by se paní Gravensteinová vrátila za katedru jen velmi nerada. A taky jí došlo, že je načase přejít k věci.

„Byla jste kolegyně Elsy Van Eckové?“ začala. „Proto jsem si s vámi chtěla promluvit. Víte, co se stalo?“

„Zmizela,“ řekla Krystyna Gravensteinová a poopravila si brýle.

„Přesně tak,“ řekla Morenová. „Pohřešuje se už sedmý týden a nemáme jedinou stopu. Máme dobré důvody se domnívat, že je po smrti. Byly jste si jako kolegyně blízké?“

Hostitelka zavrtěla hlavou a zatvářila se zarmouceně.

„Ne,“ řekla. „Ani v nejmenším. Nikdo si s ní nebyl blízký, omlouvám se za upřímnost, ale tak to prostě bylo. Ve volném čase jsme se nikdy nestýkaly… jen párkrát, když Francouzský spolek měl na programu něco zajímavého.“

„Jak dlouho jste spolu pracovaly?“

Krystyna Gravensteinová to v duchu spočítala.

„Skoro dvacet let,“ řekla. „Elsa Van Ecková je… zvláštní žena. Nebo byla.“

„Proč?“ zeptala se Morenová.

Slečna Gravensteinová si upravila šálu a přemýšlela.

„Nespolečenská,“ řekla nakonec. „Nikdy neměla potřebu se s ostatními učiteli stýkat, dokonce ani bavit. Nebyla vysloveně nepřátelská, jen prostě ostatní lidi nepotřebovala. Vystačila si sama, jestli chápete.“

„Jaká byla jako učitelka?“

Krystyna Gravensteinová se pousmála.

„Vynikající,“ řekla. „Možná to zní divně, ale tak to bylo. Když si na ni děti zvykly, měly ji rády. Myslím, že mládež je k takovýmhle podivínům trochu tolerantnější. A Elsa francouzštinu milovala. Nikdy neučila žádný jiný předmět a… no, zkrátka byla chodící slovník. A taky gramatika. Samozřejmě by nemohla na škole zůstat, kdyby tyto kvality neměla. Vzhledem k tomu, jaká byla jinak.“

Morenová chvíli přemýšlela.

„A proč byla taková?“ zeptala se.

„Nemám nejmenší tušení. Nikdy jsem se s ní neznala a o jejím osobním životě nic nevím.“

„A co její povolání?“ zeptala se Morenová. „Víte, proč se stala učitelkou francouzštiny?“

Krystyna Gravensteinová zaváhala.

„Ve škole se vyprávěl takový příběh.“

„Příběh?“ zeptala se Morenová.

Slečna Gravensteinová se kousla do rtu a zadívala se na ruce. Jako by o něčem uvažovala.

„Taková legenda,“ řekla. „Ty mezi žáky kolují skoro o každém učiteli. Občas je na nich zrnko pravdy, jindy ne. Ale moc věřit se jim nedá.“

„A jakou legendu měla Elsa Van Ecková?“ zeptala se Morenová.

„Milostný příběh.“

Morenová povzbudivě kývla.

„Mladá nešťastná láska,“ upřesnila to Krystyna Gravensteinová. „Byl to Francouz. Byli zasnoubení a měli se brát, ale on ji pak opustil kvůli nějaké jiné.“

Morenová chvíli tiše čekala.

„To nezní zrovna nápaditě,“ řekla pak.

„To ještě není všechno,“ řekla slečna Gravensteinová. „Podle legendy se začala učit francouzsky kvůli němu a pokračovala v tom taky kvůli němu. Prý se jmenoval Albert a po nějakém čase zalitoval toho, co udělal. Snažil se ji získat zpátky, ale Elsa mu neodpustila. Když pochopil, co způsobil, skočil pod vlak a zemřel. Na Gare du Nord. Hm…“

„Hm,“ přitakala Morenová. „A kdy že se to mělo stát?“

Krystyna Gravensteinová mávla rukama.

„To nevím. Samozřejmě když byla ještě mladá. Nejspíš těsně po válce.“

Morenová si povzdechla. Krystyna Gravensteinová se náhle usmála.

„Všichni musí mít příběh,“ řekla. „A kdo ho nemá, tomu ho vymyslí.“

Když to říkala, dívala se na řady knih a Morenové došlo, že to byl citát. A že ta slova jistě sehrála nějakou roli i v životě slečny Gravensteinové.

Jaký příběh mám já? říkala si ve výtahu. Clause? Práci u policie? Nebo si musím nějaký vymyslet?

Zamrazilo ji, když si uvědomila, že do Vánoc zbývá už jen sedm dní a že nemá nejmenší tušení, jak stráví víkend.

Možná bude nejlepší říct si o služby přes celé svátky, pomyslela si. Některému kolegovi bych tím odlehčila a nemám žádný důvod to neudělat.

Pak chvíli uvažovala nad tím Albertem.

Francouz, který se zabil před padesáti lety nebo ještě dřív? Kvůli Else Van Eckové. Dalo by se to dohledat?

A mohlo by to alespoň minimálně souviset s tímhle případem, ve kterém se intendant Münster odmítá přestat šťourat?

Ne, ani trochu, řekla si v duchu. Něco přitaženějšího za vlasy by se dalo jen sotva vymyslet. A přesto se rozhodla, že to ohlásí. Že poví ten příběh. Legendu. Když nic jiného, ráda si zase na chvilku popovídá s Münsterem… to je snad ještě dovoleno, ne?

A mimochodem, tahle Krystyna Gravensteinová si zařídila velmi příjemné stáří, říkala si Morenová pak. Takhle si sedět vysoko nad městem v obležení knih a jen číst a psát… to by bylo něco.

Ale než se tam člověk dostane, musí se prokousat celým životem.

Povzdechla si a vydala se zpátky na stanici.

Münster se podíval na hodinky. Pak spočítal vánoční dárky na zadním sedadle.

Dvanáct za hodinu a půl. To není špatné. To mu ještě zbývalo dost času na návštěvu v Pampách a z telefonu vyrozuměl, že vdova de Grooitová si na spěch nepotrpí. Hezky klídek a všechno má svůj čas, zhruba takový dojem na něj dělala po telefonu.

Zaparkoval na ulici před plochým hnědým domem. Minutku ještě poseděl v autě, chystal se a přemýšlel, proč od tohohle případu nedovede dát ruce pryč.

Policejní náčelník Hiller mu ve své moudrosti vysvětlil, že kurva-ale-fakt nevidí důvod, proč na ten případ plýtvat zdroji. Waldemara Leverkuhna zavraždili. K činu se přiznala jeho manželka a tu taky ve čtvrtek odsoudí buď za vraždu, nebo za zabití. To je fuk za co. A kromě toho zmizel jistý Felix Bonger a jistá Elsa Van Ecková.

No a co? zeptal se Hiller a Münster dobře věděl, že náčelník má naprostou pravdu. Průměrný počet pohřešovaných osob v jejich rajónu se pohyboval mezi 15 a 18 za rok, a že se dva z tohoto počtu ztratili zhruba v době vraždy Waldemara Leverkuhna, to je ryzí náhoda a nic jiného.

Samozřejmě že po těchto dvou zmizelých osobách policie pátrá – stejně jako po všech ostatních, co se vypařili –, ale to není práce pro nadprůměrně placené (přeplácené!) kriminalisty!

Do prdele už. Tečka, hotovo. Exit Hiller.

To je hrůza, že člověk musí pracovat potají, pomyslel si Münster a vystoupil z auta.

Ale když už jednou jsem nekompromisní hledač pravdy, tak prostě jsem.

„Hm, no já jsem nemohla věřit vlastním očím, když jsem si o tom přečetla v novinách,“ řekla paní de Grooitová. „Vezměte si koláč. Bydleli tamhle a zdravili jsme se skoro každý den.“

Ukázala přezdobeným oknem na dům na druhé straně křoví.

„Tamhle,“ zopakovala. „Od roku 1952 do roku 1976. My jsme se sem nastěhovali, když to tady čerstvě postavili, v roce 1948, a po manželově smrti jsem několikrát přemýšlela, že se odstěhuju, ale nějak na to nikdy nedošlo. Prosím, poslužte si. Ale je to příšerné, no nemám pravdu? My v Pampách jsme přece úplně normální lidi. Čestní a pracovití, žádní vrazi… ale já moc mluvím, musíte mě utnout. Tebe člověk vždycky musí utnout, aby bylo chvíli ticho, to vždycky říkával manžel.“

„Znala jste Leverkuhnovy dobře?“ zeptal se Münster.

„No, ano… i když vlastně ne,“ zakoktala paní de Grooitová a nervózně zamrkala. „My jsme se vždycky bavili spíš s Van Klusterovými a Bolmekovými tady odnaproti, s Leverkuhnovými ne… ne že by snad…“

Odmlčela se a zatvářila se zamyšleně.

„Ano?“ pobídl ji Münster.

„… ne že by to nebyli dobří sousedé a hodní lidi, ale s nikým se moc nebavili. Byli už zkrátka takoví, hlavně pán.“

„Waldemar Leverkuhn?“

„Pan Leverkuhn, ano. Velmi uzavřený člověk, těžko se s ním dalo dát do řeči, ale pracovitý, to se musí nechat… To je příšerné. To ho opravdu zabila tak strašným způsobem? Já už nevím, čemu mám věřit… Chutnala vám káva?“

„Byla dobrá,“ řekl Münster.

Chvíli to vypadalo, že se paní de Grooitová rozpláče. Münster se pokusil zakašlat, aby odvedl její myšlenky jinam, a mezitím přemýšlel nad vhodnou odpovědí, ale nenapadalo ho, čím by ji utěšil.

„A s paní Leverkuhnovou jste se znala líp?“ zkusil to. „Než s ním. Jako dvě ženy, jestli mi rozumíte.“

Ale paní de Grooitová jen zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla. „Ona nebyla z těch, co se svěřují, a když jsem si potřebovala půjčit cukr nebo mouku, zašla jsem radši za jinými sousedy… Van Klusterovými nebo Bolmekovými. Odnaproti… To ho opravdu zabila?“

„Už to tak vypadá,“ řekl Münster. „A jaké byly děti?“

Paní de Grooitová chvíli rachotila s hrnkem a neodpověděla hned.

„I ty byly dost uzavřené,“ řekla pak. „Ani jeden neměl pořádné kamarády. Mauritz byl stejně starý jako náš Bertrand, my jsme ho měli pozdě, ale nikdy se neskamarádili. A přitom jsme to zkoušeli desetkrát, dvacetkrát, ale Mauritz byl něj radši doma a hrál si s elektrickým vláčkem a Bertranda nikdy nepozval, to si nemyslete. Ten kluk byl nemluvný, samotářský, myslím, že měl i problémy s ostatními dětmi ve škole. I s děvčaty, kdepak, v téhle domácnosti nikoho nevítali s otevřenou náručí.“

„Byla jste s nimi v kontaktu i v poslední době?“ zeptal se Münster. „Poté, co se odsud odstěhovali?“

„Vůbec,“ řekla paní de Grooitová. „Odstěhovali se a zmizeli. Ze dne na den, děti už měli venku z hnízda, takže pro ně bylo jednodušší bydlet v bytě, stejně je nikdy nebavilo starat se o zahradu. A ani nám nedali novou adresu, až po letech jsme se dozvěděli, že s Irenou to nedopadlo dobře.“

„Vážně?“ řekl Münster s hraným překvapením.

„Nervy,“ konstatovala paní de Grooitová. „Byla choulostivá, zkrátka a dobře. Někdo už je holt takový. Skončila v nějaké léčebně a já vůbec nevím, jestli ji odtamtud pustili. I ty holky byly takové do sebe, nikdy je nebylo vidět s chlapci. Takové uzavřené, no jo, řekla bych, že to nebyla šťastná rodina. Ale člověk toho ví tak málo.“

Odmlčela se, povzdechla si a zamíchala kávu. Münster se v duchu zeptal sám sebe, co si od téhle návštěvy vlastně sliboval, a pak si řekl, že to ze všeho nejspíš byla střela naslepo. Zase jednou.

Možná se něco objeví, možná ne.

To vůbec není špatné motto pro kriminalistu, pomyslel si. Marné a náhodné hledání jehly v kupce sena, no nevypadá to většinou právě tak?

Anebo jak říkával Reinhart: Policajt je slepá želva, která hledá sněhovou kouli v poušti.

Vhodných přirovnání je habaděj.

„Vzpomínám si na jednu takovou událost,“ řekla paní de Grooitová po chvíli ticha. „Mauritz to neměl ve škole jednoduché, jak jsem už říkala… Chodil do stejné třídy jako náš Bertrand a jednou ho zmlátili nějací starší kluci. Nevím, jak moc vážné to bylo ani proč to udělali, ale on se pak prostě bál jít do školy… a bál se i zůstat doma kvůli rodičům. V době, kdy se to stalo, byla paní Leverkuhnová zrovna bez práce… a tak každé ráno dělal, že jde do školy, ale místo aby tam šel, celý den se schovával za domem v kůlně na nářadí. Mohlo mu být tak deset jedenáct, sestry to věděly a kryly ho… jedna z nich taky neměla práci, tak byla pořád doma a nosila mu tam namazané chleby. Vysedával tam celé dny, vydrželo mu to nejméně dva týdny…“

„Copak se neozvali ze školy?“ zeptal se Münster.

Paní de Grooitová pokrčila rameny. Oprášila z ubrusu pár imaginárních drobků.

„Ale jo, po nějaké době. A myslím, že pak dostal výprask pro změnu od táty. Za to, že se zachoval zbaběle.“

„To není nejlepší metoda, jak v někom vypěstovat statečnost,“ řekl Münster.

„To ne,“ řekla paní de Grooitová. „Ale Waldemar už byl zkrátka takový.“

„Jaký?“ zeptal se Münster.

„Takový tvrdý…“

„Vy jste ho neměla ráda?“

Paní de Grooitová se zatvářila rozpačitě.

„Já ani nevím,“ řekla. „Už je to dávno. Vůbec jsme se nestýkali a podle mě se lidi mají nechávat na pokoji, když to sami chtějí. Lidi jsou různí… a proti gustu žádný dišputát.“

„To máte naprostou pravdu,“ řekl Münster.

Po odchodu od paní de Grooitové se chvíli procházel mezi nízkými domečky v Pampách. Sušenek měl doslova až po krk a počasí bylo přinejmenším únosné.

Velmi zvláštní čtvrť, tyhle Pampy, to se nedalo popřít. Už tu nebyl hrozně dlouho. V té rovině, téměř bažině kolem řeky nikdy nikdo nebydlel, až pak ji těsně po válce naráz zastavěli – těmihle řadami nízkých domků, každý měl tak tři, čtyři místnosti a k tomu zahrádku jako dlaň. Komunální projekt bydlení pro pilné dělníky a nižší úředníky, pokud to Münster dobře pochopil. Neohrabaný pokus trochu vyrovnat třídní rozdíly, a celé to tady stálo – všech šest set domků – ještě po padesáti letech ve víceméně původním stavu. Různě opravené a zrenovované, sem tam s přístavbou, ale stejně podivně netknuté.

Poválečný optimismus, pomyslel si Münster. Památník jedné epochy.

A jedné generace, která poznenáhlu odchází do hrobu.

Jako paní de Grooitová. Jako Leverkuhnovi.

Já s tímhle zatraceným případem nikdy nehnu, pomyslel si, když znovu nasedl do auta. Uvízne na mrtvém bodě jako Pampy. Už se nic dalšího nestane.

V tomto bodě se intendant Münster pletl.

Pořádně.

28

Kdyby se s Verou Kretschkeovou předešlého večera – 20. prosince – nerozešel přítel, asi by v noci lépe spala.

A kdyby v noci lépe spala, samozřejmě by bez problémů zaběhla celou trasu na jeden zátah. Jako obvykle.

Kdyby zaběhla celou trasu na jeden zátah, pochopitelně by se nezastavila po prvních patnácti stech metrech a nešla dál krokem.

Kdyby takto nezvolnila tempo, nikdy by si nevšimla žluté igelitky, která vykukovala mezi stromy jen pár metrů od cestičky.

Alespoň s největší pravděpodobností by si jí nevšimla.

A to by pak… to by pak ten odporný výjev nezaplnil její hlavu jako husté těsto, takže téměř nebyla schopná rozumné myšlenky.

Takhle uvažovala onoho večera, zatímco ležela ve svém starém dětském pokoji a čekala, jestli jí přece jen nezavolá Reuben – ne-li aby se omluvil a odvolal, co řekl, tak aspoň aby se mu mohla svěřit, co se jí stalo ráno při běhání.

Tedy při běhání a následné procházce.

Hrůza, pomyslela si a zastavila se. Proč lidi nemůžou vyhazovat věci tam, kam mají?

Weylerův les nebyla žádná přírodní rezervace, ale byl oblíbený a dobře udržovaný. Kolem chodeckých a běžeckých cestiček, které ho protínaly křížem krážem, se všude nacházely odpadkové koše i popelnice a rozhodně nebylo nijak obvyklé, že by tady Vera Kretschkeová narážela na poházené odpadky.

Ještě tak tyčku od nanuku nebo krabičku od cigaret, ale rozhodně ne velkou igelitku.

Vera Kretschkeová byla předsedkyní školního spolku ochránců přírody – už skoro tři pololetí – a měla jistou zodpovědnost.

Odhodlaně vlezla do vlhkého křoví. Setřásla kapky vody z větvičky břízy a teprve pak pod ni vlezla pro igelitku. Ta ležela z větší části skrytá pod listy a chrastím a ona musela trochu zabrat, aby taška povolila.

Prasata, pomyslela si. Dobytci.

Pak se do tašky podívala.

Ležela v ní hlava. Ženská hlava.

Vera se okamžitě pozvracela, nedokázala to zastavit. Prostě to z ní stříkalo jako tenkrát před pár lety, když snědla v indické restauraci ve městě cosi velmi pochybného.

Trefila se mimo jiné i do tašky. To jí pochopitelně zrovna neulevilo.

A Reuben jí za celý večer nezavolal, takže ubohá Vera Kretschkeová prožila další bezesnou noc.

„Debilní kreténi!“ řval inspektor Fuller. „Tohle se přece nesmí stávat!“

Konstábl Schmidt vrtěl velkou hlavou a tvářil se nešťastně.

„No ale stalo se to…“

„Jak to sakra udělala?“ zeptal se Fuller.

Schmidt si povzdechl.

„Asi to upletla z prostěradla. A v rohu čouhá ze zdi ta trubka, no ta, co jsme se o ní už bavili.“

„A už jste ji odřízli?“

„Ne…,“ Schmidt přešlápl a ošil se, „… ne, my jsme mysleli, že se na ni možná nejdřív budete chtít podívat, pane inspektore.“

„Do prdele práce!“ zařval Fuller a vyskočil na nohy.

„Našli jsme ji teprve před pár minutami,“ omlouval se Schmidt. „Je u ní Wacker, ale ona je vážně mrtvá, pane inspektore, o tom není pochyb. Na stole ležel dopis…“

Ale inspektor Fuller už se procpal kolem něj na chodbu a mířil do cely číslo 12.

Do hajzlu, pomyslel si Schmidt. A zrovna dneska, když mám narozeniny.

Když Fuller konstatoval, že paní Leverkuhnová se skutečně nachází ve stavu, o jakém ho zpravili, dal pořídit asi tucet fotografií a pak rozkázal, aby ji odřízli. Poté zavolal lékaře, vzal si dvě tabletky na podrážděný žaludek a zavolal intendantu Münsterovi.

Münster sjel výtahem dolů a zhruba deset vteřin si prohlížel mrtvou ženu na pryčně v cele. Zeptal se Fullera, jak k tomu do prdele mohlo dojít, vzal si od něj obálku a jel zase nahoru do své kanceláře.

Když si potom dopis dvakrát přečetl, zavolal Morenové a osvětlil jí situaci.

„Jednoznačné,“ řekla Morenová, když si přečetla poslední odkaz Marie-Louisy Leverkuhnové světu.

„Dalo by se říct,“ řekl Münster. „Zabila manžela a teď nadešel její čas. Podnikavá paní, to se jí nedá upřít.“

Münster vstal a zadíval se ven do deště.

„To je děs, že ve vazbě má člověk možnost se zabít,“ zahuhlal. „Měli by si zopakovat předpisy. Když to slyšel Hiller, zatvářil se jako švestka těsně před výbuchem.“

„To si dovedu představit,“ řekla Morenová. „Každopádně je to pěkná ruční práce. Provaz spletený ze čtyř pramenů, to jí muselo trvat hodiny… to by chlap nedokázal.“

Münster neodpověděl. Uplynulo pár vteřin ticha.

„Proč to udělala?“ zeptala se pak Morenová. „Já vím, píše tady, že nemá chuť strávit poslední roky života ve vězení… ale vážně to byl jediný důvod?“

„A jaký jiný by měla mít?“ zeptal se Münster. „To je dost dobrý důvod, podle mě. Pokud mě něco udivuje, tak spíš to, proč čekala až doteď. Spáchat sebevraždu ve vazbě s sebou nese určité obtíže. I když je člověk zručný a předpisy se nedodržují… nebo co myslíš? Proč až teď?“

Morenová pokrčila rameny.

„Nevím. O tom asi nemá moc cenu spekulovat. Výsledek je jasný.“

Münster si povzdechl a obrátil se.

„Takový nesmyslný život,“ řekl.

„Myslíš Marii-Louisu Leverkuhnovou?“

„Ano. Anebo ty v něm vidíš nějaký smysl? Zavraždila manžela a pak si sama sáhla na život. Jedno dítě má na psychiatrii a ty dvě další nikomu radost neudělají. Neměla vnoučata. Tak mi řekni, mohlo to všechno mít nějaký smysl, který mi uniká?“

Morenová se podívala na dopis. Složila ho a zastrčila do obálky.

„Ne,“ řekla. „Ale tak už to prostě je. My se přece většinou nenachomýtáme k bůhvíjak veselým příběhům.“

„To je sice fakt,“ řekl Münster. „Ale stejně by to mělo mít svoje meze… aspoň sem tam zrníčko v plevách. Co budeš dělat o Vánocích?“

Morenová se zamračila.

„Hlavně se chci vyhnout Clausovi,“ řekla. „Ten se vrací zítra. Nejdřív jsem chtěla jít do práce, ale pak jsem narazila na starou kamarádku, která je zrovna čerstvě opuštěná. Takže si zabalíme šest flašek vína a pojedeme na její chatu u moře.“

Münster se usmál. Neodvážil se zeptat, jak to vypadá s Clausem. A s ní samotnou. Do jistých věcí mu nic není a čím méně se ptá, tím lépe. Tím bezpečněji.

„Fajn,“ řekl. „Tak hlavně neplav moc daleko od břehu.“

„Slibuju,“ řekla Morenová.

„Zítra pracuju,“ řekl Münster a zamíchal Marieke karty. „Pak mám šest dní volna.“

„Už bylo načase,“ řekla Synn. „Už nechci znovu zažít letošní podzim. Musíme vymyslet nějakou strategii, abychom tohle zvládali.“

„Strategii?“ zeptal se Münster.

„Stra-te-gi-ji,“ řekla Marieke. „Křížový kluk.“

„Myslím to vážně,“ řekla Synn. „Je lepší zadusit depresi v zárodku, než nás úplně ochromí. Musíme mít taky čas žít. Jen si vzpomeň, jak se moje máma v pětačtyřiceti psychicky zhroutila. Sice se dožila sedmdesátky, ale za posledních dvacet pět let se ani jednou neusmála.“

„Já vím,“ povzdechl si Münster. „Ale tobě je teprve třicet osm. A vypadáš na dvacet dva.“

„Srdcová sedma,“ řekla Marieke. „Jsi na řadě. Kolik je tobě, tati?“

„Sto tři,“ odpověděl Münster. „Ale připadám si starší. Allright, máš pravdu. Musíme něco vymyslet.“

Pokusil se porovnat svůj život s životem Leverkuhnových, najít alespoň nějakou souvislost, ale jen to pomyšlení bylo tak absurdní, že toho hned zase nechal.

„Začneme pozítří,“ řekl. „Přišla dneska pošta?“

„Jen účty a tohle,“ řekla Synn a podala mu bílou obálku. Münster ji otevřel a vytáhl přeložený papír.

Byla to krátká zpráva. Jen tři slova. Datováno před dvěma dny.

Ona to neudělala. V. V.

„Piková dáma,“ řekla Marieke. „Jsi na řadě!“

„Do prdele,“ pronesl intendant Münster.

29

Rozsudek v procesu s Marií-Louisou Leverkuhnovou byl vynesen v pondělí 22. prosince dopoledne v budově maardamského soudu.

Porota jednomyslně shledala paní Leverkuhnovou vinnou z vraždy prvního stupně, které se dopustila na svém manželu Waldemaru Leverkuhnovi, a to podle paragrafu čtyřicet tři a čtyřicet čtyři trestního zákoníku. Trest byl vyměřen na šest let, tedy na nejnižší sazbu stanovenou zákonem – to soudce Hart zdůvodnil tím, že odsouzená je po smrti, čili se neočekává, že by výkon trestu nastoupila.

Po tomto prohlášení oznámil, že odvolání může být jako obvykle podáno do devadesáti dní od vynesení rozsudku, uhodil mohutným kladívkem do stolu a prohlásil řízení za ukončené.

Soudní lékař Meusse si otřel ruce do pláště a vzhlédl.

„No?“

Rooth si odkašlal.

„Jde o jednu hlavu…“

„… o TU hlavu,“ upřesnil to Jung.

Meusse se na ně podíval přes hranu upatlaných brýlí a naznačil jim, aby šli s ním. Sám šel řadou studených místností jako první a nakonec se zastavil před velkou lednicí.

„Tady ji máme,“ řekl a otevřel dveře. „Pokud se nepletu.“

Vytáhl bílý igelitový pytel a z něj za vlasy vylovil uříznutou ženskou hlavu. Byla nateklá a hrála všemi barvami, skvrny a modřiny nabývaly všech odstínů od okrové po tmavě fialovou. Oči byly zavřené, ale z pootevřené pusy vykukovalo pár centimetrů tmavě hnědého jazyka. Nos vypadal skoro jako exkrement. Jung ucítil, jak se mu zahýbal žaludek, a jen doufal, že nebude nucen opustit místnost.

„Fujtajbl,“ řekl Rooth.

„No co, nejste na soutěži krásy,“ opáčil Meusse. „Podle mě tam ležela několik měsíců. Kvalitní igelitka, jinak by byla ještě ohlodanější.“

Rooth polkl a snažil se odvrátit zrak. Z nedostatku jiných objektů se zadíval na Junga, který stál asi třicet centimetrů od něj. Jungovi se znovu zvedl žaludek a rychle zavřel oči.

„Poznáváš ji?“ zeptal se Rooth roztřeseným hlasem.

Jung otevřel oči a chabě přikývl.

„Myslím, že jo,“ řekl. „Už znáte příčinu smrti?“

Meusse hlavu strčil zpátky do pytle.

„Zatím ne,“ řekl. „Dostala pár pořádných ran něčím tvrdým do lebky, ale čert ví, jestli umřela na to. Každopádně po nich musela ztratit vědomí, nadělalo jí to pěkné podlitiny. Vy jako víte, kdo to je?“

„Asi jo,“ odpověděl Rooth. „Říkáte dva měsíce?“

„Plus mínus pár týdnů,“ řekl Meusse. „Pozítří vám to řeknu přesněji.“

„To je Štědrý den,“ řekl Rooth.

„Neříkejte,“ prohlásil Meusse.

„A čím ji dekapitovali?“ zeptal se Jung.

Meusse si párkrát přejel rukou po plešaté hlavě, jako by se chtěl ujistit, že drží pevně.

„Nožem,“ řekl. „A možná taky sekáčkem na maso. Já bych si takové nástroje nevybral, ale zjevně to fungovalo.“

„Zjevně,“ řekl Rooth.

„Jak je stará?“ zeptal se Jung.

Meusse si odfrkl.

„Jestli víte, kdo to je, tak byste taky měli vědět, kolik jí je,“ zahudroval a zamířil jako první zpátky do kanceláře.

„Jenom kontroluju,“ řekl Rooth. „Naší dámě bylo k sedmdesátce. Souhlasilo by to?“

„To nezní špatně,“ řekl Meusse. „Téhle by podle mého předběžného odhadu mohlo být šedesát pět až sedmdesát pět… ale já jsem ji dostal na stůl teprve včera odpoledne, takže bych to nerad říkal s určitostí.“

Jung přikývl. Ještě nikdy nezažil, že by Meusse něco rád říkal s určitostí. Ale na druhou stranu, v životě neslyšel, že by se Meusse někdy pletl. Jestliže Meusse říká, že hlava ženy, na niž právě koukají, patří osobě kolem sedmdesáti let, kterou někdo zavraždil údery těžkým tupým předmětem do lebky asi před dvěma měsíci, pak jsou pádné důvody se domnívat, že je to skutečně pravda.

A že nejde o nikoho jiného než Elsu Van Eckovou.

„No,“ řekl Rooth, když vyšli z patologie a vyhrnuli si límce kabátů, protože venku mrholilo. „To je teda gól. Trochu to mění situaci, řekl bych.“

„Možná bychom to měli zavolat Münsterovi?“ zeptal se Jung.

„To asi jo,“ řekl Rooth. „Ale nejdřív bychom se měli najíst, určitě před sebou máme pěknou dřinu a prudu, cítím to v kostech.“

„To jo,“ řekl Jung. „To tak nějak visí ve vzduchu.“

IV

30

Vzbudil se a nevěděl, kde je.

Trvalo to vteřinku nebo jenom půl, ale ten okamžik tam byl. Úplně prázdný okamžik, kdy neexistovala minulost. Vzpomínky. Prohry.

Nezdary a skoupé nedostatky.

Dokonce ani jméno.

Půl vteřinky. Jen kapka v obrovském moři lidstva. Pak se to všechno vrátilo.

„Hmmmm…,“ zamumlala žena po jeho boku. Obrátila se a zavrtala se hlavou hlouběji do polštáře. A pak se k němu přitiskla blíž.

Jo jo, pomyslel si. Mohlo by to být horší. Podíval se na hodiny. Půl osmé. Vzpomněl si i na datum. Prvního ledna! Pane bože, do postele se dostali nejdřív ve dvě, a když už tam leželi, tak ještě…

Usmál se.

A uvědomil si, že se usmívá. Nezvykle se mu napínaly obličejové svaly, rozhodně to byl úsměv. V půl osmé po dvou třech hodinách spánku. První den nového roku.

Natřásl si polštáře a podíval se na ni. Ulrika Fremdliová. Kaštanové vlasy, bradavka vykukující zpod peřiny. Velké zralé ňadro, které odkojilo dvě děti a které takhle o novoročním jitru bezpochyby věštilo mír a útěchu. Přátelství a sbratření a lásku mezi lidmi na zemi, mezi všemi těmi kapkami v moři…

Pane bože, pomyslel si Van Veeteren. Já nejsem normální. Život je symfonie.

Zůstal ležet a sotva se odvažoval dýchat. Jako by sebemenší pohyb dovedl tento křehký okamžik rozbít.

V takovéhle chvíli bych chtěl umřít, pomyslel si.

A pak se mu znovu vybavil ten sen.

Zvláštní. Jako by čekal v koutě, zatímco ráno spřádalo úkladnou pavučinu iluzorního štěstí, a chystal se zatnout drápy, jakmile Van Veeteren na chviličku poleví v ostražitosti. No není to typické? Naprosto typické.

Byl to podivný sen.

Temný, ponurý, starý hrad. S klenutými stropy a schodišti a jen spoře osvětlenými sály. Prázdnými a studenými, v nichž se na popraskaných zdech míhají stíny. Je noc a z vedlejší místnosti se ozývají výhružné hlasy… a ostré břinkání železa o železo, jako když se brousí nůž, a on se řítí kupředu, z místnosti do místnosti, a něco hledá, ale neví co.

Doběhne do komůrky, velmi malé, u jedné stěny mrňavý oltář s reliéfem madony, vysekaný přímo do temné kamenné zdi, u druhé zdi lůžko a na něm spící muž. Přes ramena a hlavu má přetaženou těžkou přikrývku, ale on stejně ví, že je to Erich.

Jeho syn Erich.

Jeho osudem hnaný, pod nešťastnou hvězdou zrozený Erich. Van Veeteren váhá, a jak tak stojí v úzkých dveřích a neví, co si počít nebo co se od něj očekává, slyší, jak ostrý zvuk nožů sílí, a najednou – najednou – se jedna z těch dýk vznáší v místnosti. Visí v prázdnu nad lůžkem spícího. Velká mohutná dýka, osvětlená šikmými paprsky světla, se blýská a pomalu se otáčí, až špička nabroušeného ostří míří na toho muže. Na Ericha. Jeho syna.

Van Veeteren dál váhá. Potom opatrně přistoupí blíž a z hlavy spícího stáhne přikrývku. A on tam neleží Erich. Leží tam Münster.

Intendant Münster spí na boku, úplně klidně s rukama pod hlavou, nic zlého netuše, a Van Veeteren nechápe, co se to tady děje. Stejně opatrně vrátí přikrývku zase na místo, slyší blížící se hlasy a těžké kroky, a než stihne vyběhnout z místnosti do bezpečí, probudí se.

„Bylo to jako z Macbetha. Divné na tom je, že jsem si byl úplně jistý, že tam leží Erich, a on to byl Münster.“

Ulrika Fremdliová zívla a podepřela si hlavu rukama. Přes kuchyňský stůl na něj upřela oči, které téměř šilhaly únavou. Šilhá nevýslovně šarmantně, pomyslel si Van Veeteren.

„Ty jsi divný patron,“ řekla.

„Blbiny,“ opáčil Van Veeteren.

„Vůbec ne,“ řekla Ulrika Fremdliová a odhrnula si vlasy z obličeje. „Jsi curiouser and curiouser. Poprvé se mi objevíš v životě, abys zjistil, kdo mi zavraždil manžela. Pak čekáš celý rok, než se mi zase ozveš, a teď u mě sedíš na Nový rok ráno a chceš, abych ti vykládala sny. Mimochodem, díky za dnešní noc, nebylo to vůbec špatné.“

„Taky děkuju,“ řekl Van Veeteren a všiml si, že už se zase usmívá. Zjevně tomuhle zvyku začínal propadat. „No co, ženy jsou na sny lepší,“ omlouval se. „Přinejmenším některé ženy.“

„To si myslím,“ řekla Ulrika Fremdliová. „Takhle obecně s tebou souhlasím, ale jistě je ti jasné, že ty nejsi nadán intuicí o nic méně než já. Vždycky jsem si myslela, že starý kriminalista by se v tom měl vyznat podstatně lépe, ale možná je to jen předsudek?“

„Hm,“ řekl Van Veeteren. „Víme toho tak málo.“

„Aha?“

Van Veeteren si ukrojil plátek sýra a zamyšleně se do něj zakousl. Ulrika Fremdliová vystrčila zpod stolu nahé chodidlo a pohladila ho po stehně.

„Hm,“ řekl Van Veeteren znovu. „Jen zlomek, když si to tak vezmeš. Jen zlomek je toho, co víme. A pokud nejsme vnímaví, tak je to zatraceně malý zlomek.“

„Pokračuj,“ řekla Ulrika Fremdliová.

„No,“ řekl Van Veeteren. „To je jedna z mých osobních úchylek, ale protože vypadáš, že nemáš sílu protestovat, možná bych to mohl trochu rozvést…“

Ulrika vystrčila i druhé chodidlo.

„Je to vlastně velmi pokorná teorie,“ vysvětloval Van Veeteren. „Chytré ženě jako ty by se měla líbit. Ženě s pokornými chodidly… ale ne, klidně pokračuj. Takže předpokládejme, že na světě existuje nekonečně mnoho souvislostí a vazeb a vzorců a že ti nejchytřejší z nás mají schopnost – a odvahu! – rozpoznat řekněme setinu? A nejhloupější tisícinu… nebo desetitisícinu, kolik rozpoznám já, to nechme stranou. Většina z těchto poznatků k nám přichází jinými cestami než těmi, které připouští naše západní myšlení. Náš deduktivní teror. Ačkoli má teorie s ním není nijak v rozporu. Ani ho neohrožuje. Spíš naopak… přece musí být lehčí chápat věc než chápat, jak ji chápeme. Naše poznání světa musí být vždycky větší než naše poznání poznání… no, hm, takže asi tak. Jak jsem říkal…“

Ulrika Fremdliová se na chvíli zamyslela.

„To zní podnětně,“ řekla. „Ale já jsem se ještě pořádně neprobudila.“

„A těch vzorců je tak strašně moc,“ pokračoval Van Veeteren. „V každodenním životě kolem tolika informací jen tak prosvištíme. Tisíc kilo stimulů za sekundu. Nestíháme to všechno zpracovat. To je samozřejmost, ale já jsem schopen pochopit jen samozřejmosti… to nezbývá než přiznat.“

„Jako sny?“ řekla Ulrika Fremdliová.

„Například. Ježíšikriste! Dýka, která se vznáší nad intendantem Münsterem! Snad mi nechceš tvrdit, že je to náhoda? Je v nebezpečí, to je jasné, to by pochopilo i děcko.“

„Ale ty sis myslel, že je to Erich,“ připomněla mu Ulrika.

Van Veeteren si povzdechl.

„Erich se pohybuje v nebezpečných vodách, kam až mi paměť sahá,“ řekl. „To není nic nového.“

„Kolik mu je?“

Van Veeteren se musel zamyslet.

„Dvacet šest,“ řekl. „Už bych si o něj měl přestat dělat starosti.“

Ulrika zavrtěla hlavou.

„A proč?“ zeptala se. „Vlastní děti jsou navždycky vlastní děti. I kdyby jim bylo sto.“

Van Veeteren ji chvíli tiše pozoroval. Cítil její teplá chodidla na svých nohou. Bože, pomyslel si. To je ale ženská…

Bylo to teprve asi počtvrté nebo popáté, co spolu strávili celou noc, a dnes stejně jako při předchozích příležitostech se sám sebe ptal, proč to nedělají častěji. Jeho společnost jí zjevně nepůsobí utrpení, tak proč je takhle zatraceně opatrný? Dotěrný jako poustevník. Nerozhodný jako osel. A on sám… no ano, on sám její přítomností také netrpěl ani v nejmenším.

Van Veeteren se podíval oknem na zhruba stejně nerozhodný novoroční den. V noci pršelo, nebe a země splývaly do olověně šedého světla, které jistě nemělo v úmyslu zahánět tmu dlouho. Člověk by myslel, že někdy v listopadu slunce zhaslo, Van Veeteren si nepamatoval, že by ho od té doby viděl.

„Krásné počasí,“ řekl. „Nepůjdeme si ještě na chvíli lehnout?“

„To je dobrý nápad,“ řekla Ulrika Fremdliová.

Když se znovu probudili, byly dvě hodiny.

„Kdy že za tebou přijdou děti?“ zeptal se Van Veeteren zděšeně.

„Večer,“ řekla. „A neboj, nekoušou.“

„Starosti si dělám jen a pouze o ně,“ řekl Van Veeteren a posadil se. „Rozhodně bych jim nechtěl hned na Nový rok způsobit šok.“

Ulrika Fremdliová ho stáhla zpátky do postele.

„Zůstaneš tady,“ řekla. „Vždyť jsou oba dospělí a dávno vylétli z hnízda… a dost toho už prožili.“

Van Veeteren se zamyslel.

„Proč existují všední dny, když bychom mohli mít jen neděle?“ zeptal se vychytrale.

Ulrika Fremdliová se zamračila a sedla si na něj obkročmo.

„Nemysli si, že tlačím na pilu,“ řekla. „Ale jedna neděle za dva měsíce je přece jenom trošičku málo.“

Van Veeteren zvedl ruce a uchopil do dlaní její těžká ňadra.

„Možná,“ řekl. „Allright, tak já tady zůstanu. Vždyť už mi brzy bude šedesát, možná je načase se usadit.“

„Rok nám začíná hezky,“ řekla Ulrika Fremdliová.

„Mohl začít i hůř,“ připustil Van Veeteren.

Ale když pak v posteli čekal, až se Ulrika vysprchuje, vrátil se mu v myšlenkách ten noční sen.

Erich? pomyslel si. Münster? Intendant Münster?

Nepochopitelné.

Aspoň pro někoho, kdo jinak chápe jen ten nejsamozřejmější zlomek.

31

„Šťastný nový rok,“ řekl policejní náčelník Hiller a poupravil si kravatu. „Rád mezi námi zase vítám Reinharta. Všichni doufáme, že sis volno pěkně užil.“

„Děkuji všem,“ řekl Reinhart. „Ale jo, celkem se to dalo vydržet. Jen mi není jasné, proč se mám taky vrhnout na tenhle případ. Vždyť je vás na to dost. Snad jste s tím neuvízli na mrtvém bodě?“

„Hm,“ řekl Hiller. „Myslím, že shrnutí situace v případu přenecháme na intendantu Münsterovi.“

Münster vytáhl poznámkový blok a rozhlédl se kolem stolu. Reinhart měl nepochybně pravdu. Najednou se tomuto případu věnovalo mnoho kolegů. On sám. Rooth a Heinemann. Jung a Morenová. A teď i Reinhart. Hillera samozřejmě nepočítal.

„Myslím, že bychom si to měli projít od prvního nálezu ve Weylerově lese,“ řekl Münster. „Aspoň si uděláme trochu přehled a Reinhart se dozví všechna fakta.“

Hiller povzbudivě přikývl a cvakl propiskou, kterou dostal k Vánocům.

„Takže 21. prosince mladá dívka, Vera Kretschkeová, objevila hlavu v igelitové tašce. Velmi brzy se ukázalo, že jde o Elsu Van Eckovou, pohřešovanou od konce října. Její manžel Arnold Van Eck ji okamžitě identifikoval, ale neunesl to a od té doby leží v Majorně…“

„Chudák,“ řekl Rooth.

„Prý už týden nepromluvil slovo,“ řekla Morenová.

„Za těch jedenáct dnů jsme postupně našli tři další tašky,“ pokračoval Münster, „ale pořád ji takříkajíc nemáme kompletní. Ještě nám chybí levá noha a kus trupu… pánevní oblast, abych byl přesný. Ještě tak na dvě tašky, odhadem. Dvanáct mužů ještě hledá, ale samozřejmě to není zrovna lehký úkol, i když předpokládáme, že je to všechno někde ve Weylerově lese. Ani jedna z těch igelitek nebyla zakopaná, pachatel se spokojil s tím, že je jen zakryl větvičkami a listím.“

„Jinak řečeno neměl lopatu,“ řekl Rooth. „Bude to asi lajdák.“

„Dost možná,“ řekl Münster. „Podle Meusseho byla každopádně mrtvá zhruba dva měsíce, takže nic neodporuje tomu, že byla zavražděna v ten večer, kdy zmizela… 29. října nebo někdy těsně poté. Tělo je naporcované poměrně hezky – cituji Meusseho –, mohla to prý provést osoba, která má zkušenosti z branže, ale použité nástroje byly nekvalitní. Obyčejný, dost tupý nůž nebo tak něco. Plus pravděpodobně sekáček na maso. Vlastní příčinou smrti nejspíš byly četné rány do hlavy těžkým předmětem. Temenní kost byla napadrť, úlomky kosti pronikly do mozku, ale pachatel jí zjevně také přeřízl krkavici, než ji začal porcovat… hm. A ty igelitky, do kterých ji naskládal, jsou úplně obyčejné a dají se koupit v rolích v sedmi z deseti obchodů a supermarketů. Možná by jen stálo za zdůraznění, že byly žluté. Dělají se ještě tmavě zelené stejného typu a ty by byly určitě lepší, pokud pachatel chtěl, aby tělo nebylo objeveno.“

„Třeba doma jiné neměl,“ řekl Rooth.

„Klidně by to mohlo být takhle jednoduché,“ řekl Münster. „Všechny dosud nalezené části těla byly nahé. Bez oblečení a bez detailů, které by mohly posloužit jako vodítko. Otisky prstů jsou samozřejmě vyloučeny vzhledem k tomu, kolik uplynulo času.“

Münster se odmlčel a znovu se rozhlédl kolem stolu.

„V tom případě nám moc nepomůže, ani kdybychom našli ty zbylé části,“ řekl Jung.

„Ne,“ řekl Rooth. „Asi ne. Ale není zrovna legrace sedět nad skládačkou, ze které ti chybí dva kusy.“

„A ani to není moc legrační skládačka,“ řekla Morenová.

„Už to tak nejspíš bude,“ řekl Reinhart. „A jaká máte podezření?“

Několik vteřin bylo ticho, až na cvakání náčelníkovy propisky.

„Tak nejdřív proberme všechno ostatní,“ promluvil pak Münster, „a spekulace můžeme nechat na potom. Mluvili jsme se spoustou lidí, zejména se sousedy z domu, kde oběť před smrtí bydlela – přátel a příbuzných měla jako šafránu –, ale kdybychom to měli shrnout, tak jsme toho dohromady moc nezjistili. Paní Van Ecková zmizela večer ve středu 29. října, zatímco její manžel byl na kurzu v Rütmeeterské. Naposledy byla spatřena toho večera těsně po šesté a jedna sousedka se domnívá, že ji slyšela v bytě ještě v sedm hodin, ale když se její manžel Arnold Van Eck v osm vrátil, už doma nebyla. Nikdo nám nebyl schopen sdělit nic dalšího.“

„Nemohl to udělat někdo z nich?“ zeptal se Reinhart. „Z těch sousedů? A je jisté, že v těch sedm chodila v bytě právě ona?“

„Samozřejmě to mohl udělat někdo jiný z domu,“ řekl Münster. „Alespoň hypoteticky. O tom bychom si asi měli promluvit později, až budeme probírat souvislost s dalším případem – případem Leverkuhn. A kdo byl vlastně slyšet v tom bytě, to taky nevíme, mohl to být kdokoli.“

„Například vrah?“ zeptal se Reinhart.

„Například,“ řekl Münster.

„A co ti Leverkuhnovi?“ zeptal se Reinhart. Münster si povzdechl a otočil list. „No, já nevím,“ řekl. „Čistě povrchně viděno je to křišťálově jasné…“

„Některé povrchy jsou křišťálově jasné a zároveň pěkně tenké,“ řekl Reinhart. „Já jsem o tom dost četl v novinách, ale novináři holt píšou tak, jak píšou.“

„Vezměte to od začátku,“ požádal policejní náčelník Münstera.

„Začíná to v sobotu 25. října,“ spustil Münster. „Paní Leverkuhnová se vrátí domů a najde svého manžela ubodaného v posteli. My to samozřejmě vyšetřujeme a po deseti dnech nám paní zavolá a k činu se sama přizná. Prý záchvat vzteku. Týden ji intenzivně vyslýcháme a brzy státní zástupkyně i my dospějeme k závěru, že už toho víme dost. No a pak jde všechno tak, jak má, soud začne v půlce prosince a skončí do nějakých tří čtyř dnů. Nic zvláštního, státní zástupkyně trvá na vraždě, obhájce na zabití. A Marie-Louisa Leverkuhnová se v neděli 21. prosince při čekání na rozsudek oběsí ve své cele… na provaze spleteném z roztrhaného prostěradla, přivázaném na vývod roury v rohu cely… ano, k tomu už zaznělo mnoho postřehů, takže to možná nemusíme detailně probírat zrovna teď. Zanechala po sobě i dopis, ve kterém napsala, že se rozhodla ukončit svůj život s ohledem na okolnosti.“

„Okolnosti?“ zeptal se Reinhart. „Jaké okolnosti myslí, sakra?“

„No že zavraždila vlastního muže a nemá se už v životě na co těšit, kromě několika let za mřížemi,“ řekla Morenová.

„Není těžké pochopit její motiv,“ řekl Münster. „Těžší je nějak odůvodnit, proč čekala tak dlouho. Nechala se zatknout a obvinit a vláčet po soudech, než to skončila.“

„O tom se v dopise nezmínila?“ podivil se Reinhart.

Münster zavrtěl hlavou.

„Ne. Bylo to jen pár řádků a samozřejmě v nich nemůžeme hledat bůhvíjakou logiku. Byla pořádně psychicky vyčerpaná a takové rozhodnutí si žádá čas… aspoň myslím.“

„Taky bych řekl,“ poznamenal Rooth.

Heinemann si odkašlal a položil si brýle na stůl.

„Já jsem mluvil s ženou jménem Regina Svendsenová,“ pronesl zamyšleně. „Bývalou kolegyní paní Leverkuhnové. Mluvil jsem s ní právě o těchhle psychologických aspektech, ona ji docela dobře znala… před pár lety. Samozřejmě je ošemetné dělat závěry, když jde o takové věci, což i paní Svendsenová několikrát zdůraznila…“

„Tak co k tomu říkala?“ přerušil ho Rooth. „Bez toho okecávání.“

„Hm,“ řekl Heinemann. „Obsah by se dal shrnout asi tak, že Marie-Louisa Leverkuhnová byla velmi silná žena. Plně schopná ledasčeho… Bylo v ní něco nezlomného, říkala paní Svendsenová. Nebo něco v tom smyslu.“

„Fakt?“ řekl Münster. „No nepochybně prokázala akceschopnost, to se nedá popřít.“

„Nenašli jste nějaké deníky?“ zeptal se Heinemann.

„Deníky?“ opáčil Münster.

„Jo,“ řekl Heinemann. „Já jsem s tou ženskou mluvil teprve včera, byla na dovolené, tak jsem vám to nemohl říct dřív. Nicméně tvrdí, že Marie-Louisa Leverkuhnová si psala deník celý život, takže pokud by se nám do něj – nebo do nich – povedlo nahlédnout, tak by nám to mohlo leccos objasnit, ne?“

Chvíli bylo ticho a pak si Hiller odkašlal.

„No páni,“ řekl. „V tom případě navrhuji, abyste ty deníky našli, to by snad neměl být takový problém, ne?“

Münster se podíval na Morenovou.

„My… my jsme byt Leverkuhnových samozřejmě prohledávali,“ řekla Morenová. „Ale zrovna po denících jsme nepátrali.“

„Podle paní Svendsenové by jich mělo být tak osm až deset,“ řekl Heinemann. „Viděla je, ale nikdy je samozřejmě nečetla. Jsou to obyčejné sešity z černého voskovaného plátna. V každém jsou tři až čtyři roky… asi jsou to jen krátké poznámky.“

„To nebude dohromady ani třicet let,“ prohodil Reinhart. „To jsem myslel, že byla starší.“

Heinemann pokrčil rameny.

„Mě se neptej,“ řekl. „Já jsem si jen říkal, že byste to měli vědět.“

Münster si to poznamenal a zamyslel se, ale nestihl na nic přijít, než se slova znovu ujal policejní náčelník.

„Jeďte tam hledat!“ rozkázal. „Prohledejte ten zatracený byt úplně celý a najděte je. Snad je ještě pořád zapečetěný, ne? Nebo chci nějaké zázraky?“

„Vůbec ne,“ povzdechl si Münster. „Samozřejmě. Myslím, že ve vazbě s sebou žádný zápisník neměla… ale mohla toho už mezitím nechat. Kdy se s touhle Reginou Svendsenovou viděla naposled?“

„Asi před pěti lety,“ řekl Heinemann. „Pracovaly spolu u Lippmanna.“

Reinhart si pár minut nacpával dýmku pod Hillerovým sveřepým dozorem. Pak si ji strčil do pusy, sepnul si ruce za hlavou a zaklonil se.

„A co ta souvislost?“ zeptal se. „Jak je to s tímhle detailem? Neříkali jste, že se něco stalo ještě dalším lidem?“

Münster si znovu povzdechl.

„Přesně tak,“ řekl. „Pohřešuje se jistý Felix Bonger. Jeden z Leverkuhnových přátel. Nikdo ho neviděl od noci, kdy Leverkuhna zavraždili.“

Teď už toho ale policejní náčelník měl akorát dost. Odtrhl oči od Reinhartovy konzumace tabáku a důrazně zaťukal propiskou o stůl.

„Chvíli mě dobře poslouchejte,“ řekl. „Už se jednou do prdele rozhodněte, jestli spolu ty případy souvisejí, nebo ne… a mimochodem jsem si myslel, že už jsme rozhodnutí. Mluví snad něco – cokoli! – pro to, že by smrt Leverkuhna souvisela se smrtí Van Eckové?“

„No,“ řekl Münster, „pokud ano, pak to, že není úplně běžné, aby dva lidi ze stejného domu byli zavražděni tak krátce po sobě a…“

„Já považuju případ Leverkuhn za uzavřený!“ přerušil ho Hiller. „Aspoň dokud se neobjeví něco radikálně nového. Teď máte za úkol najít vraha Elsy Van Eckové… ale jestli přijdete s tím, že ji taky zavraždila paní Leverkuhnová, tak pro mě za mě.“

„Elegantní řešení,“ řekl Reinhart. „Vy jste měl být policajt, šéfe.“

Hiller se na vteřinku zarazil, ale ihned zase pokračoval s nezmenšenou autoritou:

„Co se týče toho Bongera, ten se pohřešuje a předpokládám, že v jeho případě postupujeme naprosto rutinně…“ Pak se podíval na hodinky. „A mimochodem mám za pět minut další schůzku.“

„Tak si asi dáme pauzu na cigaretku?“ řekl Reinhart. „Zdá se, že je na to pravá chvíle.“

„Chce někdo ještě něco dodat?“ zeptal se Münster diplomaticky.

„Já bych si radši dal kafe,“ řekl Rooth.

„Vypadáte trochu unaveně, pane intendante,“ řekla Morenová a zavřela dveře.

„To bude možná tím, že jsem trochu unavený,“ řekl Münster. „O svátcích jsem měl mít sedm dní volna, ale nakonec z toho bylo jen dva a půl.“

„To asi není moc fajn, když má člověk rodinu.“

Münster se zamračil.

„No, mít rodinu je fajn. Ale dřít takhle jako kůň už zase tak fajn není. To při tom tak nějak vytřeseš duši.“

Morenová se posadila naproti němu a čekala na pokračování.

„A jak se daří tobě?“ zeptal se Münster.

„Zvláštně,“ řekla Morenová po krátké pauze.

„Zvláštně?“

Morenová se zasmála.

„Jo, zvláštně. Ale v podstatě dobře. Zvládnete mi naslouchat, pane intendante s vytřesenou duší? Zabere to tak asi půl minuty.“

Münster přikývl.

„Takže Claus se z New Yorku přece jenom vrátil,“ řekla Morenová a přitom opatrně seškrabovala nehtem ze svetru flek od kávy. „Hned jsem viděla, že je jako vyměněný… ale to už jsem myslím říkala? Nechápala jsem, co se to s ním stalo, ale pak to z něj najednou vypadlo. Našel si jinou.“

„Co?“ řekl Münster. „No ty vole…?“

„No jo. Před měsícem byl ochotný si kvůli mně sáhnout na život, a teď má nový čerstvý vztah. Potkal se s ní v restauraci v Greenwich Village, domů letěli stejným letadlem a očividně se hledali, až se našli. Jmenuje se Brigitta a je sekretářka na programovém oddělení v televizi. No prostě chlapi…“

„Stop,“ zadržel ji Münster. „Přestaň sakra házet všechny do jednoho pytle. Já se k těmhle… skautíkům… odmítám řadit.“

Morenová se rychle usmála. Přestala škrábat nehtem svetr a zadívala se na skvrnu, která tam zůstala.

„Fajn,“ řekla. „Však já vím. Každopádně je mi dobře, i když trochu divně. Nenecháme už toho souboje pohlaví?“

„Rád,“ řekl Münster. „Já jsem si ho poslední dobou taky užil dost.“

Morenová se zatvářila neurčitě omluvně, ale nic neřekla. Münster se napil sodovky z plechovky a pokusil se nekrknout, jenže nakonec stejně krkl. Ale takovým tím způsobem dovnitř, slušně, až mu z očí vytryskly slzy.

„Případ Leverkuhn,“ řekl pak a zhluboka se nadechl. „Chceš?“

„Jo. Chci.“

„Třetí dějství. Nebo možná čtvrté? Rozložení sil je asi jasné, alespoň v hrubých obrysech. Rooth s Jungem budou hledat deníky u Leverkuhnových. Reinhart s Heinemannem si vezmou na starost Van Eckovou. A my dva budeme mít trochu volnější ruce. Já mimochodem seru na to, co Hiller považuje za vyřízené a co ne. Osobně si hodlám znovu promluvit s jejich dětmi… všemi třemi, nejspíš.“

„I s tou dcerou v blázinci?“ podivila se Morenová.

„I s tou,“ řekl Münster.

Morenové se objevila na čele vráska.

„Myslíš, že tu Van Eckovou taky zabila Marie-Louisa Leverkuhnová?“

Münster neodpověděl hned. Nesoustředěně listoval papíry na stole. Dopil sodovku a vyhodil plechovku do koše.

„Nevím,“ řekl. „Nekompromisně to popírala. Proč by to dělala, když už stejně ubodala vlastního muže? A pak spáchala sebevraždu. A proč by ji vraždila? Jaký by měla motiv?“

„No mě se neptej,“ řekla Morenová. „Ale ty myslíš, že to spolu souvisí?“

„Jo,“ řekl Münster. „Myslím. Nevím jak, ale hodlám to zjistit, i kdyby mě to mělo stát život.“

Sám slyšel, o jaké únavě svědčí jeho poslední replika, a na Morenové viděl, že je to jasné i jí. Chvíli se na něj dívala, vráska z čela jí ještě chvíli nemizela, a zřejmě se snažila vymyslet, co povzbudivého by mu tak mohla říct. Nakonec ale neřekla nic.

Kdyby tak obešla stůl a objala mě, pomyslel si Münster a zavřel oči. Nebo kdybychom se tak prostě mohli svléknout a jít rovnou do postele.

Ale ani tímto směrem se vývoj neubíral.

32

„Haló?“

„No dobrý den,“ řekl Jung do telefonu. „Jmenuji se Jung z maardamské kriminálky. Mluvím s paní Emmelinou von Post?“

„Ano… samozřejmě. Dobrý den.“

„Já mám jen jednu rychlou otázku, takže bychom to možná mohli vyřídit po telefonu?“

„A jejda, o co jde?“

„O Marii-Louisu Leverkuhnovou. My ten případ pomalu uzavíráme, abych tak řekl, a jen bych si potřeboval vyjasnit pár detailů.“

„Chápu,“ řekla Emmelina von Post.

Nechápeš, pomyslel si Jung. Ale ani nemusíš.

„Psala si paní Leverkuhnová deník?“ zeptal se.

Ve sluchátku bylo pár vteřin překvapené ticho, než paní von Post odpověděla.

„Jistě. Psala si deník… ale proč se na to u všech všudy ptáte?“

„Rutina,“ odpověděl Jung rutinně.

„Aha… hm. Ono je to celé příšerná záležitost.“

„Strašně příšerná,“ řekl Jung. „A psala si je dlouho? Ty deníky?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Emmelina von Post. „No ano, už když jsme chodily na obchodní školu. Vlastně to ani nebyly žádné deníky, psala si do nich třeba jen párkrát za měsíc… aby si tak nějak shrnula situaci, ale to já zase tak přesně nevím.“

„Mluvily jste o tom spolu někdy?“

„Ne.“

„A nikdy jste je nečetla?“

„Nikdy.“

„Ale viděla jste je?“

„Ano,“ řekla Emmelina von Post. „Párkrát… a samozřejmě jsme o nich párkrát mluvily, ale byla to její osobní záležitost a s tím já jsem neměla nic společného.“

„Jak vypadají?“ zeptal se Jung.

„Promiňte?“

„Ty deníky. Kolik myslíte, že jich je, a jak vypadají?“

Emmelina von Post se na chvíli zamyslela.

„Kolik, to nevím,“ řekla, „ale myslím, že si je všechny schovávala. Možná deset, dvanáct… byly to docela obyčejné sešity s ohebnými deskami, které se dají koupit úplně všude. Dost tlusté… černé s ohebnými deskami. Vlastně i modré jsem viděla. Možná jich měla víc, ale mimochodem myslím, že je nikdy neukázala ani svému manželovi. Ale… ale já pořád nechápu, proč se na to ptáte. Je to důležité?“

„Ne,“ klidnil ji Jung. „Jen detail, jak jsem říkal. Mimochodem, nevzpomínáte si, jestli s sebou nějaký takový sešit měla v době, kdy u vás bydlela? Tehdy v říjnu?“

„Ne… ne, myslím, že ne. Žádný jsem neviděla.“

„Děkuji, paní von Post. Víc už vědět nepotřebuju. A omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

„Také děkuji,“ řekla Emmelina von Post. „To vůbec nevadí.“

„Tady Rooth z maardamské kriminálky,“ představil se Rooth.

„Nemám čas,“ odpověděl Mauritz Leverkuhn.

„A proč teda berete telefon?“ zeptal se Rooth. „Když nemáte čas?“

Dvě vteřiny bylo ticho.

„Mohlo to být důležité,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„Tohle je důležité,“ řekl Rooth. „Psala si vaše matka deníky?“

Mauritz Leverkuhn kýchl přímo do sluchátka.

„Na zdraví,“ řekl Rooth a utřel si ucho.

„Deníky!“ zachraptěl Mauritz Leverkuhn. „Co vám je sakra do toho? Proč se v tom do prdele furt vrtáte? My už toho vašeho čmuchání máme dost, nemůžete nás už nechat na pokoji? A kromě jsem nemocný.“

„To jsem si všiml,“ řekl Rooth. „Tak psala si deníky?“

Dost dlouho byl slyšet jenom Mauritzův těžký dech. Roothovi bylo jasné, že Leverkuhn zvažuje, jestli to má položit, nebo ne.

„Poslyšte,“ řekl Leverkuhn nakonec. „Už dva dny ležím s chřipkou. Mám devětatřicet. A vůbec nemám náladu s vámi mluvit, už jsem vám řekl všechno. Mí rodiče jsou mrtví a já nechápu, že policie nemá na práci nic jiného než nás obtěžovat.“

„Ale berete snad penicilin?“ zeptal se Rooth přátelsky, ale jedinou odpovědí mu bylo zřetelné a odtažité cvaknutí na druhém konci linky.

Rooth to taky položil. Debile, pomyslel si. Doufám, že si poležíš ještě pár týdnů.

„Tohle myslíte vážně?“ zeptal se Heinemann. „Že se k vám policie chová nepřiměřeně?“

„Co?“ podivil se Ruben Engel.

„No že vás obtěžujeme zbytečně,“ ujasnil to Heinemann. „Jestli ano, tak to určitě musíte oznámit.“

„Hm… fakt?“ řekl Engel.

„Je na to dokonce speciální formulář. Jestli chcete, můžu vám ho nechat poslat.“

„Ále… to nebude třeba,“ řekl Engel. „Ale už to sakra konečně vyřešte, ať je v baráku klid.“

„Ono je to trochu složité,“ řekl Heinemann, posunul si brýle na špičku nosu a rozhlédl se po zatuchlé kuchyni. „Taková vyšetřování vraždy jsou často daleko spletitější, než by si člověk myslel. Musíte dávat pozor na strašnou spoustu různých aspektů. Jedno jde s druhým. Copak to pijete?“

„He?“ vyhrkl Engel. „Ále… jen svařák… abych se trochu zahřál. V tomhle bytě děsně táhne.“

„Jo takhle,“ řekl Heinemann. „Tak já už vás nebudu rušit. Nevíte náhodou, jestli je slečna Mathiesenová odvedle doma?“

Engel se podíval na hodiny.

„Chodívá domů kolem pátý,“ řekl. „Zkuste štěstí…“

„Uvidíme,“ řekl Heinemann. „A promiňte, že jsem vás obtěžoval.“

„To nic,“ řekl Engel. „A mimochodem, šukálisti se nám stěhujou.“

„Promiňte?“ zeptal se Heinemann.

„No ti dva tady zezdola. Asi si našli něco lepšího. Stěhujou se.“

„Skutečně?“ podivil se Heinemann. „To jsme nevěděli. Tak děkuji za informaci.“

„Prosím,“ řekl Engel.

Smuteční obřad Marie-Louisy Leverkuhnové se konal v postranní lodi Keymerského kostela a kromě kněze a pohřebáka byli přítomni další čtyři lidé, samé ženy.

Nejblíž rakvi, jednoduché záležitosti z překližky a dřevotřísky – která byla během obřadu zakrytá zeleným plátnem, jež maskovalo vady na kráse –, seděla Ruth Leverkuhnová coby nejbližší příbuzná zesnulé. Za ní zbylé tři ženy: nalevo Emmelina von Post, uprostřed nějaká pobledlá žena zhruba stejného věku, o níž se Münster s Morenovou domnívali, že je totožná s paní Reginou Svendsenovou, jež informovala intendanta Heinemanna o denících, a napravo jakási vysoká, dobře oblečená žena kolem pětačtyřicítky, o níž ani Münster, ani Morenová netušili, kdo by to mohl být.

Sami se posadili strategicky zhruba doprostřed, seděli vzpřímeně v kostelních lavicích a nesoustředěně listovali zpěvníkem žalmů a přitom diskrétně dohlíželi na obřad, který se konal patnáct metrů před nimi.

„Kdo je ta mladší ženská?“ zašeptal Münster.

Morenová zavrtěla hlavou.

„Nevím. Proč tady není ten syn?“

„Je nemocný,“ řekl Münster. „Aspoň to tvrdí. Rooth s ním dneska ráno mluvil po telefonu.“

„Hm,“ řekl Morenová. „Tak to si s ním nepopovídáš. Že bych pak zašla za tou paní? Přece s tou rodinou musí mít něco společného, no ne?“

„Taky to může být notorická vymetačka pohřbů,“ varoval ji Münster. „Lidi jsou různí. Ale jasně, jdi to zkusit. Já si zkusím promluvit s dcerou.“

Münster si uvědomil, že se mu líbí sedět tak blízko Ewy Morenové v úzké lavici a šeptat si s ní. Šeptat jí do ucha z takové blízkosti, že se mu její vlasy téměř otíraly o obličej.

Jen řečni, otče, pomyslel si. Pořádně to protáhni, vůbec mi nebude vadit, když tu prosedím celé odpoledne.

Co to krucifix vyvádím? pomyslel si pak. Přestože seděl v kostelní lavici s žalmy v ruce.

„To vůbec nevadí,“ řekla ta žena. Jmenovala se Lena Bauerová. „Ani trochu, stejně jsem se vám několikrát chystala zavolat, ale nějak z toho nikdy nic nebylo… no, vlastně toho taky moc nevím, když si to tak vezmu.“

Na návrh Leny Bauerové se šly posadit do Rügerova baru ve Wiijsenweg naproti kostelu. Morenové byla okamžitě sympatická, prý si vzala volno z knihovny v Linzhuisenu, kde pracovala, jen aby mohla na pohřeb přijet. Její vztah k Marii-Louise Leverkuhnové nebyl nijak blízký, matka Leny Bauerové a Marie-Louisa byly sestřenice, ale posledních dvacet, pětadvacet let se vůbec nestýkaly.

Lena Bauerová však kauzu sledovala v novinách i televizi a jednu dobu v šedesátých letech se rodiny vídaly docela často.

„Jezdili jsme spolu na prázdniny k moři,“ řekla. „Do Lejnice, Oosterbrugge a tak různě. Asi to bylo levnější, když jsme jeli takhle spolu. Moje matka, Marie-Louisa a my děti. Já, Irena, Ruth a Mauritz… ale já jsem si hrála hlavně s Ruth, jsme stejně staré. Tátové, tedy můj otec a Waldemar, za námi jezdili jen občas na večer a o víkendech… no, a to je asi tak všechno.“

„A vy jste pak nebyla v kontaktu ani s dětmi?“ zeptala se Morenová.

„Ne,“ řekla Lena Bauerová a zatvářila se trochu provinile. „Na začátku sedmdesátých let jsem si párkrát napsala s Ruth, ale brzy jsem se vdala a pak jsem měla jiné starosti. Vlastní děti a tak. Několik let jsem taky bydlela v Borghejmu.“

Morenová se zamyslela. Upíjela vína, které si objednaly, a přemýšlela, jak pokračovat. Měla dojem, že tahle žena chce něco říct, ale nedostane to ze sebe, pokud jí Morenová nepomůže správnými otázkami.

Nebo že by to bylo jen zdání? Pochybná ženská intuice? Těžko říct.

„Jak se vám ty prázdniny líbily?“ zeptala se Morenová obezřetně. „Kolikrát jste takhle spolu jeli?“

„Třikrát nebo čtyřikrát,“ řekla Lena. „Ale já si to vlastně pořádně nepamatuju. Byli jsme tam vždycky na pár týdnů. Mně bylo něco mezi deseti a patnácti. Poslouchaly jsme Beatles, Ruth měla magnetofon. A jo, bylo to fajn, jen mi vadil Mauritz.“

„Opravdu?“ zeptala se Morenová a vyčkávala.

Lena Bauerová se napila a chvíli váhala s odpovědí.

„On tak strašlivě dolejzal,“ řekla. „Samozřejmě mi ho bylo i trochu líto, jediný kluk se třemi holkami. A taky o dost mladší, ale on ty svoje sestry prostě nenechal na pokoji, zvlášť Irenu. Ta od něj neměla klid ani na vteřinku, ale nikdy ho neodbyla. Hrála si s ním, stavěla mu hrady z písku, malovala obrázky, před spaním mu četla pohádky. Hodiny v kuse… my s Ruth jsme se ho stranily a nechávaly ho na starosti jí, ale ještě teď si pamatuju, že mi Mauritz strašně vadil. Takovej ocásek a vtěrka.“

„Hra,“ řekla Morenová. „To je asi to hlavní, co jste mi chtěla říct, že?“

Lena Bauerová zlehka pokrčila rameny.

„Já vlastně ani nevím,“ řekla. „Jen jsem si na ně po letech vzpomněla, když jsem slyšela o té hrozné záležitosti. Nemohla jsem pochopit, že je to pravda.“

„Ano,“ řekla Morenová. „Musel to pro vás být šok.“

„Hned dva,“ řekla Lena. „Nejdřív ta vražda. A pak že to udělala ona. Jak ta ho musela nenávidět.“

Morenová přikývla.

„Asi ano. Máte nějaký názor na to, jak vypadal jejich vztah? Tehdy před třiceti lety?“

„Ne,“ řekla Lena. „Přemýšlela jsem o tom teď zpětně, ale byla jsem tou dobou ještě dítě. Tyhle věci jsem nechápala a Waldemara jsem ani moc nevídala. Býval tam jen občas… takže opravdu nevím.“

„Spíš si pamatujete děti?“

Lena Bauerová si povzdechla a vylovila z kabelky cigaretu.

„Ano. A potom to neštěstí s Irenou. Kdovíproč jsem vždycky měla pocit, že to spolu souvisí. To její opečovávání Mauritze a její nemoc… něco tam bylo špatně, ale člověku se lehko spekuluje. Úplně se zhroutila v podstatě najednou, jestli jsem to dobře pochopila. Bylo jí něco přes dvacet, pár let po těch našich dovolených, takže už nevím, co v tom tenkrát bylo. Můžu se jen dohadovat a to ničemu neposlouží… po bitvě je každý generál.“

Lena se odmlčela. Morenová ji sledovala a vytáhla zapalovač, aby jí zapálila cigaretu.

„Víte, že Ruth je lesba?“ zeptala se hlavně proto, že nevěděla, jak pokračovat. Lena Bauerová si potáhla a několikrát pomalu přikývla.

„Jo,“ řekla. „Ale to se může stát ze spousty různých důvodů. Že?“

Morenová tuhle odpověď moc nepochopila. Že by tahle elegantní žena měla stejné sklony? Že by měla chlapů už dost? Upila vína, zamyslela se a pak si uvědomila, že se už pořádně vzdaluje od původního tématu.

Ale jaké že je to téma?

Dobrá otázka, pomyslela si v duchu. Nikde však nespatřovala ani náznak něčeho, co by připomínalo odpovědi. Aspoň ne teď. V tuto chvíli.

Jako obvykle. Občas, když se člověk ponoří do vyšetřování, jako by přes stromy neviděl les. Morenová o tom už mockrát přemýšlela a pomáhalo jí jedině najít kopec nebo vyvýšené místo, kde by měla trošku rozhled. A odstup.

Všimla si, že Lena Bauerová čeká, co bude dál, ale Morenová nějak ztratila nit.

„Co vaše matka?“ zeptala se nazdařbůh. „Ještě žije?“

„Ne,“ řekla Lena Bauerová. „Zemřela už v roce 1980. Na rakovinu. Ale já si nemyslím, že se s Leverkuhnovými ještě někdy potom stýkala. Otec zemřel letos v létě. Ale ten je znal ještě méně.“

Morenová přikývla a dopila víno. Pak se rozhodla, že to už by stačilo. Poděkovala Leně Bauerové za vstřícnost a zeptala se, jestli se smí ozvat, kdyby potřebovala s něčím pomoct.

Lena Bauerová jí podala vizitku a řekla, že policie může volat kdykoli.

Je to hezké, potkat v tomhle případu aspoň někoho, kdo je trochu ochotný spolupracovat, pomyslela si Morenová, když odešla z Rügerova baru. Takových je zatím pomalu. Pomalu a pořídku.

Ale jestli Lena Bauerová svým příspěvkem něco osvětlila, pak to Morenová neviděla. Přinejmenším teď a tady. Uprostřed zarostlého lesa – který je všechno, jen ne řídký.

Musím si ty metafory hlídat, pomyslela si inspektorka Morenová trochu zmateně.

Ale jindy, teď ne. Nasedla do auta a napadlo ji, že jediné, na co by teď měla náladu, by bylo promluvit si s intendantem Münsterem. A nejradši šeptem, jako dnes odpoledne v kostele, ale to by asi chtěla příliš.

Asi strašně moc příliš. Nastartovala auto. Lepší bude nechat i tenhle rozhovor na zítra, rozhodla se. Pro jistotu.

Po těchto úvahách se inspektorka Morenová odebrala do svého dočasného příbytku a celý večer uvažovala o výrazu „souboj pohlaví“.

33

V úterý po pohřbu Rooth a Jung společně s konstábly Klempjem a Dillingerem prohledávali byt Leverkuhnových na Kolderweg čtyři dlouhé hodiny.

Jung následně prohlásil, že bez konstáblů by to možná šlo rychleji. Dillingerovi se z čiré přemotivovanosti podařilo urvat skříňku v koupelně, která tam určitě visela několik desetiletí (ale jelikož ani jeden z majitelů bytu už nebyl naživu, rozhodl se Rooth, že otázku odškodnění taktně přejdou mlčením), a Klempje zase při svých úctyhodných rozměrech neustále někde překážel – až toho měl nakonec Jung dost a výslovně mu nařídil, aby se odebral prohledat půdní kóji manželů Leverkuhnových.

„Aye aye, captain,“ řekl Klempje. Načež zasalutoval a zmizel na půdu. Když si Jung o hodinu později přišel ověřit, jak jde Klempjemu práce od ruky, ukázalo se, že konstábl se nůžkami na plech probojoval do přeplněné kóje paní Mathisenové a téměř veškerý její obsah už stihl vyložit do úzké uličky. A že toho nebylo málo. Načež sem Jung zavedl i Dillingera, oběma udělil ještě přesnější instrukce a za půl hodiny obdrželi následující zprávu (přičemž Klempje se tvářil podezřele čile): žádné deníky nenašli, a to ani u paní Mathisenové, ani u Leverkuhnových.

Jako že v Bibli je Bůh a ve Zwille kurvy. Nikde ani jediná blbá stránka.

Jung si povzdechl a konstatoval, že totéž se bohužel dá říct i o bytě. I když by volil jiné výrazy.

„Práce posraná,“ řekl Rooth, když zase zamkl. „A mám hlad.“

„Máš špatný metabolismus,“ řekl Jung.

„Co to je?“ zeptal se Klempje a zívl si, až mu zapraštělo v čelistech. „Já mám taky hlad.“

Jung si znovu vzdychl.

„Ale možná to přece jen něco znamená,“ řekl. „Když se na to podíváš z jiného úhlu.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Rooth.

„Copak to nechápeš?“

„Ne,“ řekl Rooth. „Tak mě tak nenapínej na skřipec. Hořím zvědavostí.“

Jung si odfrkl.

„Některý policajti se dají opít rohlíkem,“ řekl. „No takže asi takhle. Jestli si paní Leverkuhnová opravdu psala deníky a zbavila se jich, tak to musí znamenat, že v nich něco bylo. Něco, co nechtěla, aby si někdo přečetl. Nebo snad ne?“

Rooth o tom přemýšlel celou cestu do auta.

„Voloviny,“ řekl nakonec. „Je to úplně normální. Kdo by podle tebe chtěl, aby po něm zůstala halda deníků? Ať už je v nich cokoliv. Já teda ne. To vůbec nic neznamená.“

Jung uznal, že na tom asi něco bude, ale neviděl důvod to říkat nahlas.

„Nevěděl jsem, že umíš psát,“ řekl místo toho.

„Jasně že umí,“ zapojil se Klempje a dloubal se přitom v nose. „To jsou teda blbý kecy.“

Když se vrátili na stanici, zašli Jung a Rooth do vazby promluvit si s inspektorem Fullerem a ten jim s naprostou jistotou sdělil, že Marie-Louisa Leverkuhnová se během těch šesti týdnů, které strávila v cele číslo 12, žádnému psaní deníku nevěnovala. A to ani do sešitů s černými deskami z voskového plátna, ani jinam. Za to by Fuller strčil ruku do ohně.

Pro všechny případy si Jung s Roothem tuto výpověď ověřili ještě u dozorců a toho ospalého kněze, ale výpovědi byly neméně jednoznačné. I když další ruku už nikdo do ohně nepřiložil.

Deníky nebyly. Prostě ne.

„Tak to bychom měli,“ řekl Rooth. „V téhle pitomé loterii asi nejsou výherní tikety.“

Těsně předtím, než se Münster začal chystat domů, mu zavolal Reinhart.

„Měl bys na mě čtvrthodinku?“

„Jo, ale o moc víc ne,“ řekl Münster. „Přijdeš ke mně?“

„Radši přijď ty ke mně,“ řekl Reinhart. „Aspoň budu moct v klidu kouřit. Zajímalo by mě pár věcí.“

„Budu tam za dvě minuty,“ řekl Münster.

Když Münster přišel, stál Reinhart u okna a zíral do deště se sněhem.

„Vzpomínám si, že komisař ze všech měsíců nejvíc nesnášel leden,“ řekl. „A musím říct, že s ním souhlasím. Dneska je teprve šestého a já mám pocit, že už se to táhne věčnost.“

„Nesouvisí to nějak s tím, že ses vrátil do práce?“ zeptal se Münster.

„To bych neřekl,“ odpověděl Reinhart a zapálil si dýmku. „Nicméně měl bych pár teoretických dotazů.“

„Fajn,“ řekl Münster. „Už mě nebaví být pořád praktický.“

Reinhart se posadil za stůl, otočil židli a nohy si položil na třetí poličku v knihovně, kde se přesně pro tento účel nacházelo volné místo.

„Myslíš si, že je nevinná?“ zeptal se.

Münster chvíli pozoroval tu slotu venku, než odpověděl.

„Možná,“ řekl.

„Proč by se přiznávala, kdyby to neudělala?“

„Existuje několik možností.“

„Jaké?“

Münster se zamyslel.

„No dobře, tak jedna.“

„Jedna možnost?“ zeptal se Reinhart. „Tomu říkám nepřeberný výběr.“

„Nech si to,“ řekl Münster. „No tak je přeberný, no. Každopádně mohla někoho krýt… nebo si mohla myslet, že někoho kryje. Ale to jsou jen spekulace.“

„Koho by tak mohla chtít krýt?“

Zazvonil telefon, ale Reinhart stiskl tlačítko a vypnul ho.

„To je přece samozřejmé,“ řekl Münster poněkud naštvaně. „Napadlo mě to hned na úplném začátku, jenže tomu nic nenasvědčuje. Ani trochu.“

Reinhart přikývl a zakousl se do náustku dýmky.

„Pak máme ještě paní Van Eckovou,“ pokračoval Münster. „A toho zatraceného Bongera. To nám tu teorii trochu komplikuje, nemyslíš?“

„To jistě,“ řekl Reinhart. „To jistě. Dneska jsem se pokusil promluvit s tím jejím chudákem manželem, co leží v Majorně. Ale je z něj tělo bez duše… no jo, co hodláš dělat dál? Konkrétně?“

Münster se zaklonil a zhoupl se na židli.

„Prověřím tu naši přebernou úvahu,“ řekl po chvíli přemýšlení. „Zjistím, jak je pravděpodobná. Budu muset na chvíli odjet, na pohřeb přišlo jen jedno dítě ze tří, takže tam jsem toho moc nevyřešil… a stejně to není zrovna zábava, vrhat se na pozůstalé, sotva vylezou z kostela.“

„To zrovna není,“ řekl Reinhart. „Kdy jedeš?“

„Zítra,“ odpověděl Münster. „Bydlí dost daleko na severu, takže to možná bude na dva dny.“

Reinhart se zamyslel. Pak sundal nohy z knihovny a odložil dýmku.

„Stejně je to zatraceně divná záležitost, co?“ řekl. „A taky taková smutná.“

„To jo,“ řekl Münster. „Anebo jsou to náhody. Vždyť jsme s tím začali už před dvěma měsíci, ale větřit náznak motivu začínám teprve teď.“

„Hm,“ řekl Reinhart. „A do toho počítáš i Elsu Van Eckovou?“

„Já ti pořádně nevím,“ řekl Münster. „Zatím větřím opravdu jenom prchavý závan.“

Reinhart se najednou usmál od ucha k uchu.

„No já se picnu,“ řekl. „Začínáš mluvit úplně jako komisař. Nestárneš takhle náhodou?“

„Kvapem,“ potvrdil Münster. „Moje děti si budou myslet, že jsem jejich dědeček, jestli brzo nedostanu týden volna.“

„Volno, no jo,“ povzdychl si Reinhart a zatvářil se zasněně. „No nic, hele, jdeme domů. Tak se uvidíme za pár dní. A informuj nás.“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Münster a otevřel intendantu Reinhartovi dveře.

34

Ráno si vyhradil hodinu pro sebe. Ustlal, umyl nádobí, odvedl Marieke do školky a z Maardamu odjel až kolem desáté ráno. Od moře se přihnal úhlopříčný štiplavý déšť a Münster byl rád, že aspoň sedí v autě a má střechu nad hlavou.

Jinak mu na cestě dělala společnost převážně těžká únava a jakžtakž se probudil, teprve když si na pumpě u dálnice dal dvě černé kávy. Van Veeteren vždycky říkával, že když chce člověk rozplétat zamotaná klubka myšlenek, není nad delší jízdu autem – o samotě –, a když Münster startoval, doufal, že v jeho případě to zabere taky.

Protože si rozhodně měl co promýšlet. Hned několik klubek.

Tak v první řadě Synn. Jeho krásná Synn. Včera večer doufal, že si spolu pořádně promluví, až děti usnou, ale nic z toho nebylo. Právě naopak. Synn si lehla na svou stranu postele a zhasla lampičku, než si Münster vůbec stihl vlézt do postele, a když se s ní pak nesměle pokusil navázat kontakt, Synn už tvrdě spala.

Anebo to předstírala, to nevěděl. Sám pak ležel vzhůru až do dvou a bylo mu neveselo, a když konečně usnul, zdálo se mu o Ewě Morenové. Všechno špatně.

Skončí tohle někdy? pomyslel si Münster, když se u Wissborku začaly z krajiny zvedat kopce. Takhle to vypadá, když se dva lidé vzdalují jeden druhému? Jak se tak pěkně říká?

Nevěděl. Jak by to taky sakra mohl vědět.

Člověk má na starosti jenom svůj život, říkal si v duchu. Jen jeden jediný. Všechna srovnání jsou nahodilá a přemoudřelá. Synn je jedinečná, on je jedinečný, jejich rodina a vztah taky. Na to nejsou žádné směrnice. Nic, čím by se dalo řídit. Jen city a intuice. Do prdele už.

Já to nechci vědět, napadlo ho najednou. Nechci vědět, jak to dopadne. Lepší je být slepý a mít naději.

Ale v jednom měla Synn každopádně pravdu, to chápal i vyčerpaný kriminální intendant. Za těchto – ano, přesně za těchto – okolností to takhle dál nejde. Ani jejich život, ani ničí jiný. Pokud se jim nepovede něco změnit, a to radikálně, tak to bude… no, tak to bude jako sedět ve vlaku, který se pomalu, ale neúprosně blíží ke konečné stanici, kde nezbývá než vystoupit a vydat se každý svou cestou. Ať už chtějí, nebo ne.

Má Synn stejně špatné svědomí jako já? blesklo Münsterovi nejasně hlavou.

Anebo je tenhle aspekt věci taky nakažený genderovými stereotypy? Možná je to taky ochrana proti hryzajícímu svědomí, tahle klidná ženská jistota, která zjevně trvá za každé situace a kterou on sám nikdy pořádně nepochopí.

Ale kterou miluje.

Do prdele práce, pomyslel si Münster. Čím víc o tom přemýšlím, tím míň to chápu.

Ujel přes sto kilometrů, než se dokázal soustředit na práci a vyšetřování.

Případ Leverkuhn.

Případ Leverkuhn – Bonger – Van Ecková.

Spočítal to a zjistil, že od jeho začátku už uběhlo přes deset týdnů. Upřímně řečeno, většinu tohoto času strávili na mrtvém bodě, celý listopad a půlku prosince, to paní Leverkuhnová seděla ve vazbě a po Else Van Eckové nebylo nikde ani stopy.

A pak to bouchlo týden před Vánoci. Sebevražda Marie-Louisy Leverkuhnové a ten nález ve Weylerově lese.

Jako by to všechno čekalo, aby mi to mohlo sabotovat vánoční dovolenou, pomyslel si hořce. A sebrat mi šanci zastavit ten zatracený vlak do záhuby. Protože nové stopy se pak samozřejmě objevovaly dál – jedna falešnější než druhá, jak se vyjádřil Rooth.

Například ty deníky. Jestli tedy vůbec někde nějaké jsou? Rozhodně kdysi existovaly, to je jednou jasné, ale jestli se někdy povede zjistit, co v nich bylo (pokud v nich vůbec bylo něco zásadního), no, v tomto bodě už panuje jen velmi skromná naděje.

Anebo ten rozhovor Morenové s tou ženou. O rodinných vztazích Leverkuhnů u moře někdy dávno v šedesátých letech. Může to vůbec mít nějaký význam?

Nebo včerejší rozhovor s Reinhartem. Aniž by byl detailně obeznámený s vyšetřováním, zdálo se, že uvažuje stejně jako Münster, což možná nebylo žádné překvapení. Reinhartovi to většinou myslelo rychleji než ostatním.

A jeho vlastní rozhovor s tou netýkavkou Ruth Leverkuhnovou po pohřbu. Samozřejmě toho z ní moc nedostal. Škoda že když mluvil s Ruth, ještě nevěděl, co říkala Lena Bauerová. Když už nic jiného, mohl po ní chtít, aby se k tomu vyjádřila.

No jo, mají v tom pár skulin, to nepochybně.

Nebo propadlišť, pakliže by se chtěl zaprodat Roothovu pesimismu.

A propos skuliny: nějak mu nešel z hlavy včerejší večerní telefonát s Van Veeterenem. Komisař volal asi v devět a vyptával se na vývoj případu. Co přesně vlastně chtěl nebo měl na srdci, to Münster pořádně nepochopil. Komisař si pořád něco pobrukoval a mluvil v hádankách, skoro jako to dělával dřív, když se k něčemu schylovalo. Münster mu vyšel vstříc, shrnul mu své plány a Van Veeteren mu kladl na srdce, aby byl hlavně opatrný. Dokonce ho varoval, ale žádného upřesnění či dobré rady se od něj nedočkal.

No není to divné? Že by se chtěl vrátit? Omrzel ho snad život v antikvariátu?

To se nedá odhadnout, pomyslel si Münster. Jako tak často, když jde o Van Veeterena.

A pár Menakdise - de Booningová se stěhuje z Kolderweg. Šukálisti! Případně La Rouge et le Noir, jak je o něco romantičtěji překřtila Morenová. Proč? Proč zrovna teď? Občas se skoro zdá, jako by se tenhle dům rozhodl, že se vylidní. Leverkuhnovi jsou pryč. Domovníkovi také, alespoň dokud Arnold Van Eck bude pobývat v Majorně. A teď tihle dva mladí. Zbývá už jen slečna Mathisenová a starý Engel.

Krucinál, pomyslel si Münster. Co se to děje?

V jednu před sebou pořád ještě měl hodinu jízdy, a tak se rozhodl pro pauzu na oběd. Kousek severně od Saarenu sjel z dálnice a vešel do jednoho z mnoha postmoderních motorestových bunkrů pro postmoderní motoristy. Zatímco seděl u stolu u okna – s výhledem na déšť, parkoviště a čtyři modříny s vývojovou poruchou –, rozhodl se postupovat v myšlenkách systematičtěji. Nalistoval si v bloku novou stránku a začal si na ni vypisovat všechno, o čem přemýšlel během poslední hodiny v autě. V bodech. Když poté pořádal libový řízek, ležel seznam před ním na stole a Münster uvažoval, jestli se z těch bodů dají vyvodit nové smělé závěry. Anebo aspoň staré opatrné, na stránce mu dole zbývalo ještě pět centimetrů, kam by si je mohl poznamenat.

Když dojedl, byly centimetry pořád ještě prázdné, ale Münster si byl stejně – z nějakého absurdního důvodu – jednou věcí jistý. Jednou jedinou.

Je na správné cestě.

Stoprocentně. Slepá želva se blíží ke sněhové kouli.

Ve Frigge řádil menší hurikán. Když Münster na otevřeném kruhovém prostranství před nádražím vystupoval z auta, musel se předklonit proti větru, aby vůbec dokázal udělat krok. V nádražní budově mu nezvykle ochotná žena v pokladně dala mapu a popsala mu cestu. Münster jí poděkoval a ona mu s vřelým úsměvem vysvětlila, že i její muž pracuje u policie, takže ví, jak to chodí.

Tak vida, řekl si Münster. Svět je plný chápavých manželek policistů.

Pak se zase vrátil vichrem k autu, tentokrát v pořádném záklonu. Posadil se za volant a prostudoval si informace. Mauritz Leverkuhn podle všeho bydlel někde na předměstí. Vily, řadové domky, jen sem tam nižší činžák. Aspoň to tak vypadalo. Podíval se na hodinky. Nebylo ještě ani půl čtvrté, ale jelikož byl Mauritz Leverkuhn nemocný, nebyl důvod se obávat, že by nebyl doma.

Předem zavolat a domluvit si schůzku nebylo součástí plánu. To rozhodně ne, pomyslel si Münster. Jestli má popadnout býka za rohy, nemůže se ho nejdřív prosit o dovolení.

Čtvrť se jmenovala Gochtshuuis. Ležela na západním okraji města. Münster nastartoval a vyjel z náměstí.

Najít adresu mu trvalo asi čtvrt hodiny. Čtvrť byla poměrně fádním projektem ze sedmdesátých let, nízké řadové domky podél kanálu, oddělené od podmáčené roviny a moře tenkým pruhem lesa. Asi proti větru. Všechny stromy byly ve stejném úhlu ohnuté k východu. Dům Mauritze Leverkuhna stál úplně vzadu, kde silnice končila poštovní schránkou, kontejnery na tříděný odpad a točnou pro autobusy.

Betonová šeď. O výšce dvou nízkých podlaží, šířce deseti metrů a vpředu se smutnou promáčenou zahrádkou. Zezadu, směrem k pruhu lesa, se nejspíš nacházela ještě jedna stejná. Ve vzduchu už visel soumrak a Münster viděl, že ve dvou oknech se svítí.

Tak jdeme na to, pomyslel si a vystoupil z auta.

Kdyby si intendant Münster vzal z auta telefon, když šel na oběd, pak by se mu naskytl důvod zaplnit i ty poslední prázdné řádky v bloku.

Nikoli případnými závěry, to ne, ale dalším bodem na seznamu nových okolností v případu.

Zhruba v půl druhé se mu totiž snažil dovolat inspektor Rooth – avšak bez úspěchu –, aby ho informoval o nejnovějším nálezu ve Weylerově lese. Že mu pak za celé odpoledne nikdo nezavolal znovu, bylo způsobeno částečně tím, že na to v rozrušení zapomněli, a částečně taky tím, že zatím nevěděli, jaký význam tento nález vlastně má.

Pokud vůbec nějaký. Stalo se zhruba to, že když po rozbřesku obvyklá dvanáctičlenná patrola asi hodinu prohledávala nyní už poměrně rozdupaný les, našla pozůstatky tzv. intimních partií Elsy Van Eckové – spolu s částí pánve, kouskem páteře a dvěma úctyhodně velkými hýžděmi v překvapivě zachovalém stavu. Stejně jako předtím bylo všechno neuměle zabaleno do žluté igelitové tašky a neméně neuměle schováno v zarostlém příkopu. Vnitřní orgány jako střeva, žaludek, játra a ledviny byly odstraněny, avšak zajímavost tohoto nálezu spočívala v tom, že ihned poté, co bylo celé to boží dopuštění vysypáno na pitevní stůl, zjistilo se, že z jednoho z mnoha záhybů, jež se na ženě rozměrů paní Van Eckové nutně musely vyskytovat, vykukuje papírek.

Nijak velký, ale stejně. Sám doktor Meusse opatrně nadzvedl kousek zetlelého masa a papírek vyndal.

Není nad čím křičet hurá, mínil doktor, ale aspoň něco. Špinavý proužek papíru o tvaru a velikosti dvojrozměrného banánu, tak asi. Potřísněný krví a lecčím jiným, ale nedalo se pochybovat o tom, že jde o útržek novin.

Meusse samozřejmě pochopil důležitost nálezu a ihned ho kurýrem zaslal do laboratoře forenzní chemie, jež sídlila v témže bloku. Rooth s Reinhartem se o novince neprodleně dozvěděli a větší část odpoledne pak strávili v laboratoři – když už ne proto, aby výsledky analýzy uspíšili, pak alespoň aby je znali co nejrychleji. Sice by na ně klidně mohli čekat i na telefonu, ale Rooth ani Reinhart na tohle moc nebyli. Přinejmenším dneska.

Výsledky přicházely postupně a přednášel jim je s jistou vědeckou obřadností sám ředitel laboratoře, intendant Mulder – jinak ten nejméně žoviální člověk, jakého kdy Rooth potkal.

Po první hodině bylo například jasné, že skutečně jde o útržek novinové stránky. To víme taky, ty nabubřelče vypoulenej, pomyslel si Rooth, ale neřekl to.

O dalších čtyřicet pět minut později věděli, že se jedná o velmi kvalitní papír, sice ne zrovna z týdeníku či magazínu, ale na druhou stranu ani z běžného deníku typu Neuwe Blatt nebo Gazett.

Mulder jména obou periodik vyslovil takovým způsobem, že Roothovi bylo okamžitě jasné, že by si s nimi intendant byl ochoten vytřít zadek jen v nouzi nejvyšší.

„Díky bohu,“ řekl Reinhart. „Kdyby to byl Blatt, mohli bysme to rovnou hodit do koše.“

Zhruba ve stejné době dostali dvakrát zvětšenou kopii tohoto útržku. Reinhart s Roothem – a Morenovou, která právě dorazila za nimi – se kolem něj shlukli a zjistili, že banán je bohužel orientován vertikálně, a z textu tedy nic rozumného nevyčtou. Alespoň ne hned – i když se technikům skutečně povedlo vydolovat z toho velmi zřetelná písmena. Zadní stranu zabíral z devíti desetin velmi zrnitý černobílý obrázek, ze kterého se nedalo vyčíst o nic víc. Rooth sice tvrdil, že to průřez jater s cirhózou, ale nikdo z kolegů s ním v tomto bodě nesouhlasil.

Těsně po třetí hodině se technici začali opatrně vyslovovat ohledně použitého fontu písma – ačkoli to sotva spadalo do kompetence laboratoře forenzní chemie, což Mulder také několikrát zdůraznil. Font nepatřil mezi ty tři, čtyři nejběžnější – takže ani Times, ani Geneva –, což samozřejmě zvyšovalo šance, že se povede noviny přesně identifikovat.

V pět hodin intendant Mulder zavřel krám, ale ohledně zítřejších analýz se vyjádřil s jistým – vědecky zdrženlivým – optimismem.

„Tomu tak věřím,“ řekl Reinhart. „Chci znát pravděpodobnost.“

„Pravděpodobnost?“ podivil se Mulder a povytáhl pečlivě upravené obočí.

„Toho, že zítra, než půjdete domů, mi řeknete, co je to za plátek.“

Mulder obočí zase svěsil.

„Osmdesát šest procent,“ řekl.

„Osmdesát šest?“ zeptal se Reinhart.

„To jsem zaokrouhlil,“ řekl Mulder.

„Papír na zabalení,“ poznamenal poté Reinhart v autě, když vezl domů inspektorku Morenovou. „Přesně jako u řezníka.“

„Maso se snad nebalí do novin, ne?“ zeptala se Morenová. „To jsem ještě neviděla.“

„Ale dřív se to dělalo,“ řekl Reinhart. „Jsi ještě žabec, holka zlatá.“

Ještě že si to o mně aspoň někdo pořád myslí, pomyslela si Morenová a poděkovala za svezení.

35

Münster musel zazvonit třikrát, než mu Mauritz Leverkuhn přišel otevřít.

„Dobré odpoledne,“ řek Münster. „To jsem zase já.“

Mauritzi Leverkuhnovi chvíli trvalo, než návštěvníka poznal, a tento okamžik nejistoty ho od začátku vyvedl z rovnováhy.

Anebo to bylo tou nemocí. Když mu došlo, že je to zase policie, nezareagoval s obvyklou agresivitou. Podíval se na Münstera lesklýma horečnatýma očima, pokrčil svěšenými rameny a naznačil mu, ať jde dál.

Münster si v předsíni pověsil kabát na háček a šel za Mauritzem Leverkuhnem do obývacího pokoje. Vypadalo to tu hole. Tak nějak provizorně. Pohovka, dvě křesla a nízký borový stolek. Knihovna z napodobeniny teaku, ve které stály dohromady čtyři knihy, půl metru videokazet a sbírka rozličných okrasných předmětů. Televize a hifi věž z černého plastu. Na stole ležel pánský časopis a nějaké reklamní letáky, dvoumetrovou okenní římsu zdobil pěticentimetrový kaktus a porcelánová pokladnička ve tvaru nahé ženy.

„Bydlíte tady sám?“ zeptal se Münster.

Mauritz Leverkuhn se posadil do křesla. Byl zjevně pořád nemocný, ale slušně oblečený. Bílá košile, modré, pečlivě vyžehlené kalhoty. Sešlapané pantofle. S odpovědí zaváhal, jako by se ještě nestihl rozhodnout, jaký přístup má zvolit.

„Bydlím tady teprve půl roku,“ řekl nakonec. „Rozešli jsme se.“

„Byl jste ženatý?“

Mauritz Leverkuhn s námahou zavrtěl hlavou a napil se ze sklenice, která stála na stole. Bylo v ní něco bílého šumivého, Münster předpokládal, že je to nějaký vitamínový nápoj nebo lék na snížení horečky.

„Ne, jen jsme spolu žili. Ale nevydrželo to.“

„Ono to není lehké,“ řekl Münster. „Takže teď jste sám?“

„Ano,“ řekl Mauritz Leverkuhn. „Ale já jsem zvyklý. Co že jste to ode mě chtěl?“

Münster si vytáhl z brašny blok. Samozřejmě nebylo nutné si v téhle situaci něco zapisovat, ale měl to ve zvyku a věděl, že mu to dodává pocit stability. A především možnost si všechno promyslet, zatímco předstírá, že si dělá poznámky.

„Objevily se nám nové skutečnosti,“ řekl.

„Vážně?“ podivil se Mauritz Leverkuhn.

„Nakonec nám z toho vychází, že vaše matka mohla být nevinná.“

„Nevinná?“

Na způsobu, jakým toto slovo vyslovil, nebylo nic pozoruhodného. Přinejmenším nic, co by Münster zpozoroval. Jen přirozené překvapení a pochybnosti, které se daly čekat.

„Ano, domníváme se, že se možná přiznala, aby někoho kryla.“

„Aby někoho kryla?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn. „A koho?“

„To nevíme,“ řekl Münster. „Nenapadá vás někdo?“

Mauritz Leverkuhn si otřel čelo rukávem košile.

„Ne,“ řekl. „Proč by to dělala? Nechápu to.“

„Jestli je to skutečně tak,“ pokračoval Münster, „musela vaše matka vědět, kdo vašeho otce skutečně zabil, a vrahem musel být někdo, kdo jí byl blízký.“

„Hm,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„Znáte někoho takového?“

Mauritz Leverkuhn se rozkašlal, až se jeho ochablé tělo v křesle celé otřásalo.

„Ne,“ řekl pak. „Nechápu, jak to myslíte. Ona se moc s nikým nestýkala, ale to už víte… ne, tomuhle já nevěřím. Proč by to dělala?“

„My si tím vůbec nejsme jistí,“ řekl Münster.

„A jaké jsou teda ty skutečnosti, o kterých jste mluvil? Které tohle naznačují?“

Münster se chvíli díval do bloku a pak teprve odpověděl.

„To vám bohužel nemůžu říct. Ale chtěl jsem si s vámi promluvit o několika jiných věcech.“

Neskutečně dlouhé vedení, pomyslel si. To ta chřipka, nebo je to jeho normální stav? Nebo hraje divadýlko?

„O jakých věcech?“

„Například o vaší sestře,“ řekl Münster. „Ireně.“

Mauritz Leverkuhn bouchl skleničkou o stůl víc, než chtěl.

„Co tím myslíte?“ zeptal se a v hlase mu konečně zazněla stopa zloby.

„Z ústavu, kde pobývá, nám poslali dopis.“

To byla sprostá lež, ale Münster se pro tenhle postup rozhodl. Občas je potřeba vzít to zkratkou. Vzpomněl si na perské moudro, které jednou někde četl: Dobrá lež dojde z Bagdádu do Damašku, než pravda najde sandály.

To není hloupé přísloví, pomyslel si Münster. Aspoň pokud jde o krátkodobá rozhodnutí.

„Nemáte právo ji do toho zatahovat,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„Ví, co se stalo?“ zeptal se Münster.

Mauritz Leverkuhn pokrčil rameny a agrese z něj vyprchala.

„Nevím,“ řekl. „Ale musíte ji nechat na pokoji.“

„Dostali jsme ten dopis,“ zopakoval Münster.

„Nechápu, proč vám píšou. Co vám vlastně napsali?“

Münster otázku ignoroval.

„Jste se sestrou často v kontaktu?“ zeptal se.

„S Irenou nejde být v kontaktu,“ řekl Mauritz Leverkuhn. „Je nemocná. Hodně nemocná.“

„To jsme pochopili,“ řekl Münster. „Ale to vám přece nebrání, abyste za ní čas od času zajel, ne?“

Mauritz Leverkuhn na chvíli zaváhal a napil se.

„Nechci ji vidět. V tomhle stavu.“

„Nebývala to kdysi vaše oblíbená sestra?“

„Do toho vám nic není,“ řekl Mauritz Leverkuhn, už zase naštvaně. Münster se rozhodl ustoupit.

„Promiňte,“ řekl. „Chápu, že je to pro vás citlivé téma. A ani pro mě není jednoduché vás takhle vyslýchat. Ale je to moje práce.“

Žádná odpověď.

„Kdy jste za ní byl naposledy?“

Mauritz Leverkuhn zřejmě přemýšlel, jestli se má dát na mlčení, nebo ne. Znovu si otřel čelo a unaveně se podíval na Münstera.

„Mám horečku,“ řekl nakonec.

„Já vím,“ řekl Münster.

„Nebyl jsem tam rok.“

Münster si to napsal do bloku a zamyslel se.

„Celý rok?“

„Ano.“

„Jezdívali za ní rodiče?“

„Myslím, že jen matka.“

„A vaše druhá sestra?“

„Nevím.“

Münster se odmlčel a rozhlédl se po našedlých zdech.

„Kdy jste se rozešel s tou ženou?“ zeptal se nakonec.

„Co?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„S tou ženou, se kterou jste žil. Kdy se odsud odstěhovala?“

„Nechápu, proč se na to ptáte.“

„Přesto buďte tak hodný a odpovězte mi,“ požádal ho Münster.

Mauritz Leverkuhn na chvíli zavřel oči a ztěžka dýchal.

„Joanna…,“ řekl pak a otevřel oči. „Hm, ta utekla v říjnu. Nebydlela tady ani dva týdny… neklapalo to, to už jsem říkal.“

V říjnu, pomyslel si Münster. Všechno se děje v říjnu.

„To se stává,“ řekl nahlas.

„Jo, to se stává,“ řekl Mauritz Leverkuhn. „Jsem unavený. Potřeboval bych si vzít prášek a jít si lehnout.“

Dvakrát kýchl, jako by chtěl potvrdit svá slova. Z kapsy vytáhl pomačkaný kapesník a vysmrkal se. Münster čekal.

„Chápu, že nejste ve formě,“ řekl. „Brzy vás už nechám na pokoji. Vzpomínáte si na Lenu Bauerovou?“

„Na koho?“

„Na Lenu. Tehdy se jmenovala Gruijtsenová. Vídali jste se občas o prázdninách u moře. V šedesátých letech.“

„Jo aha, Lena? Tehdy jsem byl ještě dítě, panebože. A ona byla většinu času s Ruth.“

„Ale na tu příhodu s kůlnou na nářadí si pamatujete, ne?“

„S jakou kůlnou zase, sakra?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„Jak jste se tam schovával, místo abyste chodil školy.“

Mauritz Leverkuhn se dvakrát chrčivě nadechl.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte,“ řekl nakonec. „Vůbec nevím.“

Münster se ubytoval v hotelu u přístavu, který vypadal stejně zchátrale, jako se on cítil. Osprchoval se a dal si večeři v hotelové restauraci ve společnosti dvou vyžilých stařen a několika hloučků házenkářů z Osla. Pak se vrátil na pokoj a dvakrát si zavolal.

Nejdřív Synn a Marieke (Bart nebyl doma, protože byla středa večer a ve škole promítali film). Marieke měla na návštěvě kamarádku, která u nich měla i přespat, takže měla čas se ho jen zeptat, kdy se vrátí domů. S manželkou pak mluvil asi minutu a půl.

Potom Morenové. S ní mluvil skoro půl hodiny, což o mnohém vypovídalo. Pověděla mu o nové igelitce, která se našla ve Weylerově lese, a probíhajícím zkoumání objeveného novinového ústřižku, ale většinu času se stejně bavili o něčem jiném.

Zpětně si nepamatoval, o čem vlastně. Hodinu koukal v televizi na tři různé filmy, pak se znovu osprchoval a šel si lehnout. To nebylo ještě ani jedenáct. Když odbila druhá, konečně usnul.

36

Ve čtvrtek osmého ledna panovalo v Maardamu poměrně jasné počasí. Sice zrovna nesvítilo slunce, ale ani nepršelo, až na několik nesmělých přeháněk těsně před svítáním. A k tomu dobrých pět stupňů nad nulou.

Jinými slovy bylo celkem snesitelně a vyšetřování případu Leverkuhn se neslo v duchu opatrného optimismu a víry v budoucnost.

Tedy vlastně případu Leverkuhn – Van Ecková – Bonger.

Nepřetržitě chodily zprávy z forenzní chemie. Rooth i Reinhart se dnes spokojili s čekáním na telefonu. Nechtěli intendantu Mulderovi příliš pochlebovat, a kromě toho měli, kupodivu, i jiné věci na práci.

První zpráva přišla už v deset hodin. Nové rozbory písma a papíru prokázaly, že útržek nalezený na těle Elsy Van Eckové s největší pravděpodobností pochází z jedné ze dvou tiskovin.

Finanzpoost, nebo Pivovarnické listy.

Ewě Morenové trvalo jen pět vteřin, než odhalila možnou spojitost s Leverkuhnovými.

Pivovar Pixner. Waldemar Leverkuhn pracoval u Pixnera – no jak dlouho vlastně? Deset let? – a Pivovarnické listy logicky budou noviny pro lidi, kteří mají k pivovarnické branži nějaký vztah. A nebyl důvod se domnívat, že si Leverkuhn po odchodu do důchodu zrušil předplatné.

„Leverkuhn,“ prohlásila Morenová, když se společně s Reinhartem, Roothem a Jungem shromáždili na poradu v Reinhartově kanceláři. „Ten papír je od Leverkuhnových, za to bych dala ruku do ohně!“

„Zpomal,“ řekl Reinhart a zahalil ji kouřovým oblakem. „Neskákejme hned k závěrům, jak se říká v Hollywoodu.“

„Ruku do ohně?“ zeptal se Jung a nakrčil čelo. „Ty taky?“

„Obrazně řečeno,“ řekla Morenová.

Během několika telefonátů zjistili všechno, co o obou novinách potřebovali vědět. Finanzpoost byly vyhlášené hospodářské listy s ekonomickými analýzami a burzovními, daňovými a spekulačními tipy. Náklad činil 125 000 výtisků. Vycházely jednou týdně a prodávaly se jak formou předplatného, tak v trafikách. Počet předplatitelů v Maardamu: něco přes 10 000.

„Buržoazní plátek,“ řekl Reinhart.

„Pro lumpy, co jsou u kormidla dějin,“ dodal Rooth.

S Pivovarnickými listy se to mělo poněkud jinak. Tato publikace vycházela jen jednou za čtvrt roku a byla to profesní brožurka pro lidi z branže po celé zemi. Náklad za minulý rok činil 16 500 výtisků. Volně neprodejné. Do Maardamu docházelo 1260 kusů. Jeden z předplatitelů se jmenoval Waldemar Leverkuhn.

„Dvanáct set šedesát!“ zvolal Rooth. „Jak sakra vůbec může tolik lidí dělat v pivovarech?“

„Kolik piv vypiješ za týden?“ zeptal se ho Jung.

„No když se na to podívám z tohohle úhlu, tak to jo,“ řekl Rooth.

Jednomyslně se rozhodli, že finančníky zatím uloží k ledu, aby se místo toho zaměřili na mnohem ušlechtilejší výrobu piva, ale než vůbec stihli začít, ozvalo se zaklepání na dveře a vešel korpulentní lingvista jménem Winckelhübe – specialista na sémiotiku a textovou analýzu. Reinhart si vzpomněl, že včera večer kontaktoval Maardamskou univerzitu, a tak Winckelhübeho poněkud neochotně přivítal. Zběžně mu vysvětlil situaci, poskytl mu kopii dotyčného útržku novin a vlastní kancelář a nařídil mu, aby podal zprávu, jakmile si bude myslet, že na něco přišel.

Zatímco Reinhart udílel tyto instrukce, zavolala Morenová do redakce Pivovarnických listů, která se k jejich velikému štěstí nacházela v Lohru, co by kamenem dohodil, a po výjezdu mladého Krauseho, efektivního jako vždy, jim za půl hodiny ležela na stole tři poslední vydání. Od každého dva exempláře.

„No ty vole,“ řekl Rooth. „To jde jako po másle. Člověk se ani nestihne najíst.“

A nakonec to našel právě Rooth.

„Tady to máme!“ vykřikl. „No páni!“

„I slepé kuře občas najde zrno…,“ poznamenal Reinhart. Došel k Roothovi a jeho objev ověřil.

Nebylo pochyb. Útržek papíru, který vykukoval ze zadku Elsy Van Eckové, když ji našli ve Weylerově lese, pocházel z loňského zářijového čísla Pivovarnických listů. Strany jedenáct a dvanáct. Úplně nahoře vlevo – dvousloupcová noticka o konferenci v Oostwerdingenu na téma podmínek na pracovišti. Na obrázku na zadní straně byl kousek stolu a obleku, který patřil krajskému hejtmanovi, jenž slavnostně otevíral novou provozovnu v Aarlachu.

„Je to jasné,“ řekl Reinhart.

„Naprosto jasné,“ řekla Morenová.

„No ten má už od pohledu cirhózu,“ řekl Rooth a prohlížel si hejtmana zblízka.

Pak bylo chvíli ticho.

„Těch abonentů je dvanáct set šedesát?“ zeptal se Jung. „Takže to nemusí nutně být…“

„Nesýčkuj, sakra,“ přerušil ho Rooth. „Jasně že je ten papír od Leverkuhnů. Takže stará Leverkuhnová odkráglovala i Van Eckovou, za to bych dal… krk.“

„Obrazně řečeno?“ zeptala se Morenová.

„Do slova a do písmene,“ řekl Rooth.

Reinhart si odkašlal.

„Možná to ukazuje na Leverkuhnovy,“ řekl. „Ale nepošleme si pro kafe a neprobereme to za trochu kulturnějších okolností?“

„Jsem pro,“ řekl Rooth.

Během kávového dýchánku přišla od chemiků další zpráva a Reinhart měl to ničím nezkalené potěšení, že mohl intendantu Mulderovi sdělit, že už to mezitím vzali do vlastních rukou.

Protože na to trochu spěchali. A jestli snad má intendant – ač je to nepravděpodobné – v laboratoři i jiné věci na práci, nic mu už nebrání, aby se věnoval právě jim.

„Chápu,“ řekl intendant Mulder a položil to.

Reinhart následoval jeho příkladu, zapálil si dýmku a chmurně se usmál.

„Kde jsme to byli?“ zeptal se a rozhlédl se.

„Ty krávo!“ zařvala Morenová.

„To je slovo pravé ženy,“ poznamenal Rooth.

Ale Morenová to nechala bez komentáře.

„Něco mě napadlo,“ řekla.

„A co?“ zeptal se Jung.

„Myslím, že už vím, jak to bylo,“ řekla.

Ve čtvrtek osmého ledna panovalo ve Frigge poměrně jasné počasí. Než se Münster ráno vydal z hotelu, zjistil, že bouře v noci ustala, nebe je dnes bledé a méně výhružné a teplota se pohybuje několik stupňů nad nulou.

Nastartoval auto krátce po deváté, ale pořád na něm visela únava, kterou už pociťoval několik měsíců. Skoro jako stará známá. Aspoň mám věrnou kamarádku, pomyslel si s hořkou upřímností.

Podle popisu cesty, který dostal, se Gellnerův ústav nacházel kousek za městem Kielno, jen pár desítek kilometrů od Kaalbringenu, kde před pár let strávil několik týdnů v souvislosti s médii notně propíraným případem sekyrového vraha. Když teď projížděl tou plochou krajinou k východu, vzpomínal na to tehdejší září. Na idylické městečko u pobřeží a všechny podivné okolnosti, které nakonec vedly k dopadení pachatele.

A na inspektorku Moerkovou. Beatu Moerkovou. Další kolegyně, se kterou navázal až příliš blízký vztah. Že by to byla přímo charakterová vada? měl by se možná sám sebe ptát. To, že si nedovede udržet nutný profesní odstup?

Zajímalo by ho, co s ní teď asi je. Je pořád v Kaalbringenu? A pořád sama?

A co Bausen! Jak se asi sakra má komisař Bausen? Rozhodl se, že se na to příště zeptá Van Veeterena. Jestli to někdo bude vědět, pak on.

Cesta mu trvala méně než hodinu. Gellnerův ústav byl kdovíproč značený už z hlavní silnice a Münster ho našel bez problémů. Zaparkoval na parkovišti, kde bylo místo pro stovku aut, ale teď tam stálo vozidel jen pár. Pak šel podle diskrétních šipek a dorazil na recepci v nízkém podlouhlém domě na kopečku. Celý ústav byl roztroušen v několika budovách na poměrně velkém prostoru. Patrové a dvoupatrové budovy se žlutým a světle zeleným nátěrem. Trávníky a dostatek květin a stromů. Malé hájky, pruh modřínů a kolem dokola listnatý les. Nepravidelné kamenné chodníčky, skupinky laviček a stolků. Velmi pokojné, ale momentálně nikde neviděl ani človíčka. V létě to bude jistě jiné, pomyslel si.

Jak bylo domluveno, setkal se Münster nejdřív s ženou, se kterou už dvakrát mluvil po telefonu. Byla to ta stejná, důvěru budící kurátorka, která ho informovala o stavu Ireny Leverkuhnové už v říjnu, v prvních dnech vyšetřování.

Jmenovala se Hedda deBuuijsová a bylo jí kolem pětapadesáti. Plnoštíhlá pomenší paní s vlasy nabarvenými na kovovou šeď a s vřelým úsměvem, který jí snad nikdy nemizel z tváře na déle než pár vteřin. Münster nabyl dojmu, že respekt, který k ní pocítil hned na začátku, nebyl unáhlený a neodůvodněný.

Před setkáním s Irenou Leverkuhnovou mu neřekla nic nového. Pouze aby si od toho nic moc nesliboval a že na něj bude mít chvíli času i potom, pokud by měl zájem o rozhovor.

Pak zavolala zdravotní sestru a ta Münstera odvedla po jedné z těch kamenných cestiček ke žluté budově až na konci parku.

Münster ani pořádně nevěděl, jak si setkání s Irenou Leverkuhnovou vlastně představoval, pokud si vůbec něco představoval. Tělesnou stavbou ani trochu nepřipomínala své obézní sourozence. Byla spíš po matce, hubená a šlachovitá, aspoň to tak přes její volnou nemocniční košili vypadalo. Trochu shrbená, s dlouhýma vyzáblýma rukama a ptačím obličejem. Úzký nos a bledé, blízko u sebe posazené oči.

Seděla v poměrně velké místnosti a malovala si vodovkami do bloku. U druhého stolu seděly nějaké další dvě ženy a věnovaly se batikování, pokud to Münster správně pochopil. Sestra odešla a Münster si sedl naproti Ireně Leverkuhnové. Ta se na něj chvíli dívala a pak se vrátila k malování. Münster se představil.

„Já vás neznám,“ řekla Irena Leverkuhnová.

„Ne,“ řekl Münster. „Ale třeba byste si se mnou chtěla promluvit?“

„Já vás neznám,“ zopakovala.

„Vadilo by vám, kdybych si vedle vás na chvíli sedl a díval se, jak malujete?“

„Já vás neznám. Já tady znám všechny.“

Münster se podíval na obrázek. Modrá a červená, velké rozpité tvary, použila moc vody, takže se papír zkrabatil. Zhruba tak to dopadalo, když se téže činnosti věnovala jeho dcera. Münster si všiml, že nejinak jsou na tom všechny pokreslené stránky v bloku.

„Líbí se vám tady v Gellnerově ústavu?“ zeptal se.

„Bydlím na pokoji číslo dvanáct,“ řekla Irena Leverkuhnová. „Číslo dvanáct.“

Mluvila tiše a naprosto monotónně. Jako by hovořila jazykem, kterému sama nerozumí, napadlo ho.

„Číslo dvanáct?“

„Číslo dvanáct. Ta druhá holka se jmenuje Rebecka. Já jsem taky holka.“

„Míváte často návštěvy?“ zeptal se Münster.

„V čísle třináct bydlí Liesen a Veronica,“ řekla Irena Leverkuhnová. „Liesen a Veronica. Číslo třináct. Já bydlím v čísle dvanáct. Rebecka taky bydlí v čísle dvanáct. Dvanáct.“

Münster polkl.

„Chodí za vámi často rodina? Matka a otec a sourozenci?“

„Já maluju,“ řekla Irena Leverkuhnová. „Bydlí tady jenom holky.“

„Co Ruth?“ zkoušel to dál Münster. „Chodí sem?“

„Já vás neznám.“

„Víte, kdo je Mauritz?“

Irena Leverkuhnová neodpovídala.

„Mauritz Leverkuhn. Váš bratr.“

„Já tady znám všechny,“ řekla Irena Leverkuhnová.

„Jak dlouho už tady bydlíte?“ zeptal se Münster.

„Já bydlím v čísle dvanáct,“ řekla Irena Leverkuhnová.

„Líbí se vám se mnou mluvit?“

„Já vás neznám.“

„Řeknete mi, jak se jmenuje vaše matka a otec?“

„My vstáváme v osm,“ řekla Irena Leverkuhnová. „Ale smíme ležet do devíti, když chceme. Rebecka vždycky leží do devíti.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Münster.

„Jmenuju se Irena. Irena se jmenuju.“

„Máte sourozence?“

„Já maluju,“ řekla Irena Leverkuhnová. „Maluju každý den.“

„Malujete hezky,“ řekl Münster.

Münster ji ještě chvíli sledoval, jak dokončuje obrázek. Když domalovala, ani si výtvor neprohlédla. Jen otočila list v bloku a začala nanovo. Za celou dobu se na něj nepodívala, a když vstal a odešel, nevšimla si toho.

A možná ani toho, že tam vůbec byl.

„Jeden z problémů je,“ řekla kurátorka deBuuijsová, když se k ní Münster vrátil do kanceláře, „že Ireně je takhle v podstatě dobře. Možná je dokonce šťastná. Je jí čtyřicet šest a upřímně řečeno si nedovedu představit, že by mohla normálně fungovat ve společnosti. Vy ano?“

„Já nevím…,“ řekl Münster.

Kurátorka deBuuijsová ho chvíli pozorovala se svým obvyklým milým úsměvem.

„Vím, co si myslíte,“ řekla. „Krávy a slepice a prasata jsou přece taky šťastné. Nebo přinejmenším spokojené… dokud nejdou na jatka. Ale od lidského života čekáme trochu víc, ne?“

„Hm,“ řekl Münster. „To asi ano.“

„Irena nebývala vždycky takováhle,“ pokračovala deBuuijsová. „Od chvíle, kdy onemocněla, se obklopovala svým malým, důvěrně známým světem, avšak ani v něm se dřív necítila v bezpečí. Ale těch několik posledních let, co je tady u nás, funguje zhruba tak, jak se nejspíš projevovala během rozhovoru s vámi.“

„Uzavřená ve vlastním nitru?“ zeptal se Münster.

„Tak nějak. Nebo spíš myšlenkami neopouští své bezprostřední okolí. Co do času i prostoru. Ale je spokojená, jak jsem říkala.“

Münster chvíli uvažoval.

„Dostává nějaké léky?“

Kurátorka zavrtěla hlavou.

„Teď ne. V podstatě žádné.“

„A nějak… ji léčíte?“

Kurátorka se znovu usmála.

„Sem jste se asi chtěl dostat,“ řekla. „No ano, něco se od nás asi očekává, že ano? Že se jí pokusíme navrátit aspoň důstojnost… no ano, Irena samozřejmě absolvuje terapii, kdyby ne, pravděpodobně by se jednoho krásného dne úplně odstřihla od světa. Takříkajíc.“

Münster čekal.

„Částečně využíváme tradičních metod,“ vysvětlovala deBuuijsová, „částečně experimentujeme. Riskantní to samozřejmě není a v Irenině případě to zafungovalo velmi dobře… alespoň podle jejího terapeuta.“

„Skutečně?“ zeptal se Münster.

„Každý den tady pořádáme terapii ve formě rozhovoru. Ve skupinkách, tak to děláme se všemi pacienty. A pak máme řadu terapeutů, kteří sem docházejí externě a pracují individuálně. Reprezentují různé školy a metody, nechceme se ničemu uzavírat. Irena se téměř rok setkávala s dívkou jménem Clara Vermietenová… no ano, a šlo to dobře.“

„Jakým způsobem?“ zeptal se Münster.

„Já vlastně ani nevím,“ řekla omluvně Hedda deBuuijsová. „Teď se nescházejí, protože Clara odešla na mateřskou dovolenou, ale na jaře sem zase chce začít jezdit.“

Münstera napadlo, jestli má kurátorka nějaké eso v rukávu, nebo jestli s ním mluví čistě ze zdvořilosti.

„Pokud byste si ty rozhovory chtěl poslechnout, tak můžete,“ řekla kurátorka po chvíli. „Když už jste sem vážil tak dlouhou cestu.“

„Poslechnout?“ zeptal se Münster.

„Všechno je to nahrané. Já sama jsem to neslyšela, ale volala jsem Claře, když jste oznámil, že přijedete. Nemá nic proti tomu, abyste si to poslechl, pokud informace z rozhovorů nějakým způsobem nezneužijete.“

„Nezneužiju?“ zeptal se Münster. „Jak bych je mohl zneužít?“

DeBuuijsová pokrčila rameny.

„Já občas musím prohodit nějakou takovouhle frázi. Patří to k mému povolání. Není to u vás stejné?“

„Hm,“ řekl Münster. „Občas.“

Kurátorka vstala.

„Myslím, že si rozumíme,“ řekla. „Pojďte se mnou, zavedu vás do Clařiny kanceláře. Můžete tam zůstat, jak dlouho budete chtít. Pokud byste k tomu poslouchání chtěl šálek kávy, donesu vám ho.“

„Díky,“ řekl intendant Münster. „To by bylo příjemné.“

37

„Jak to jako myslíš?“ zeptal se Jung. „Jak se to stalo?“

„Je to jen takový nápad,“ řekla Morenová. Kousla se do rtu a chvíli přemýšlela. „Vzpomínáte si na ten den… musel to být čtvrtek, když Arnold Van Eck oznámil zmizení své ženy? Jeli jsme tam… ne, vlastně jsem tam jela jen já s Münsterem. No každopádně jsme přijeli do Kolderweg a šli si promluvit s Van Eckem. A ve dveřích jsme potkali paní Leverkuhnovou, vyklízela věci po Waldemarovi. Vynášela tašky a pytle s jeho oblečením. Chtěla to zavézt do Windemeerstraat a dát do charitativní sbírky… nosila ty věci pěkně dlouho. No a samozřejmě… samozřejmě nevynášela jenom šaty.“

Roothův hrnek se zarazil na půli cesty k ústům.

„Co se nám to do prdele snažíš říct?“ vyhrkl. „Ty tvrdíš… ty tvrdíš, že nosila ven Van Eckovou přímo před vašima očima? Úhledně naporcovanou? Já se poseru… kdo to tady před chvílí mluvil o slepých kuřatech?“

„To není možné,“ řekl Reinhart. „Anebo možná je,“ dodal po chvíli. „… fakt tomu věříš?“

„Já nevím,“ řekla Morenová. „Vy tomu věříte?“

„S věřením jdi do kostela,“ řekl Rooth. „Ty jsi tam přece byla, ty jsi to viděla. Jak my sakra můžeme vědět, co měla v taškách?“

„Ta drzost,“ řekl Jung. „To zní úplně šíleně.“

Pak nastalo v místnosti ticho. Morenová vstala a začala přecházet sem tam kolem okna. Reinhart ji sledoval, čistil si dýmku a čekal. Rooth dojedl biskupský chlebíček a ohlížel se po dalším. Když žádný nikde neviděl, povzdechl si a pokrčil rameny.

„Fajn,“ řekl. „Protože vy jste zjevně přišli o řeč, přebírám taktovku já. Tak jedeme tam, nebo co? Po sedmdesáté čtvrté? Musíme minimálně ověřit, jestli tam zbylo něco z těch novin. A podívat se, jestli tam najdeme zakrvácené tašky. Ale o ty bychom už asi zakopli dřív. A jestli je to tak, jak říká Morenová, tak je to nejvíc… nejvíc…“

Žádné pokračování ale nevymyslel. Reinhart odložil dýmku a důrazně si odkašlal.

„Jung a Morenová,“ řekl. „Cestu znáte, ne?“

„Vy jste ještě tady?“ zahalekal Rooth.

„Já nechápu jednu jedinou věc,“ řekla inspektorka Morenová, když zjistili, že v bytě Leverkuhnových na Kolderweg se nenachází ani čtvereční centimetr ze zářijového čísla Pivovarnických listů – a ani zakrvácené tašky. „Pokud to opravdu udělala ona…“

„Tak co?“ zeptal se Jung.

„Tak proč?“ zeptala se Morenová.

„Proč?“

„Jo. Proč proboha zabila i Elsu Van Eckovou?“

Jung se na chvíli zamyslel.

„A kde myslíš, že to udělala?“ zeptal se. „Kde ji rozřezala? Pokud se zatím vykašleme na důvod.“

Morenová zavrtěla hlavou.

„Jak to mám vědět. Tak třeba ve vaně… umlátila ji pánví a naporcovala ve vaně, to zní dobře, ne? Tak bych to udělala já. Pak jí stačilo tu vanu jen vypláchnout, přinejhorším použít trochu mýdla a prášku. Ale proč? To mi teda řekni! Nemůžeme se na příčinu jen tak vykašlat, nějakou mít musela.“

„Já nevím,“ řekl Jung. „Já jsem jenom slepé kuře.“

Ve tři čtvrtě na dvě – stále téhož srážek prostého lednového čtvrtka – někdo obezřetně zaklepal na dveře Reinhartovy kanceláře.

„Vstupte,“ řekl Reinhart.

Dveře se otevřely a dovnitř opatrně nakoukl lingvista Winckelhübe.

„A jo vlastně,“ vzpomněl si Reinhart a vzhlédl od stohu papírů.

„Tak já jsem udělal takovou menší analýzu,“ prohlásil Winckelhübe a podrbal se na břiše. „Sice si nejsem stoprocentně jistý, ale vsadil bych se, že se tam píše o lachtanech. V tom textu.“

„O lachtanech?“ zeptal se Reinhart.

„O lachtanech,“ potvrdil Winckelhübe.

„Hmmm,“ řekl Reinhart. „Tak přece. My to tušili. Tak vám děkuju a nezapomeňte policii poslat účet.“

Winckelhübe zůstal stát na místě a tvářil se trochu bezradně.

„Mám vás taky umlátit kyjem?“ zeptal se Reinhart. „Bohužel došly.“

Terapeutka Clara Vermietenová se evidentně věnovala více pacientům z Gellnerova ústavu. V knihovně, stísněné místnosti, kam deBuuijsová zavedla Münstera, se nacházely čtyři police označené iniciálami. I. L. bylo napsáno na nejvyšší polici s komínky kazet, pečlivě seřazených po deseti. Münster napočítal šedesát čtyři kazet. V nižších policích jich bylo podstatně méně.

Na psacím stolku stála fotka tmavovlasého muže kolem třicítky, telefon a přehrávač.

Hm, pomyslel si Münster. Tak jdeme na to.

Sundal jeden komínek. Na hřbetu každé kazety si všiml data. 4. 3., 8. 3., 11. 3. a tak dál. Vybral si namátkou jednu, vložil ji do přehrávače a spustil. Asi byla přetočená na začátek, protože nejprve se ozval hlas, který asi patřil Claře Vermietenové, a oznámil datum nahrávky.

„Rozhovor s Irenou Leverkuhnovou, patnáctého dubna 1997.“

Poté následovala krátká pauza.

„Ireno, to jsem já, Clara. Jak se dneska máš?“

„Dneska se mám dobře,“ odpověděla Irena Leverkuhnanová stejně monotónním hlasem, jaký od ní před chvílí Münster slyšel naživo.

„Ráda tě zase vidím,“ řekla terapeutka. „Říkala jsem si, že si zase trochu promluvíme jako obvykle.“

„Jako obvykle“, řekla Irena Leverkuhnová.

„Pršelo dneska?“

„Nevím,“ odpověděla Irena Leverkuhnová. „Dneska jsem nebyla venku.“

„Když jsem sem jela, tak pršelo. Já mám déšť ráda.“

„Já nemám ráda déšť,“ odpověděla Irena Leverkuhnová. „Člověk se od něj zamáčí.“

„Chceš si lehnout jako obvykle?“ zeptala se Clara Vermietenová. „Nebo zůstaneš sedět?“

„Chci si lehnout. Vždycky ležím, když spolu mluvíme.“

„Tak si klidně lehni,“ řekla Clara Vermietenová. „Nepotřebuješ deku? Je trochu chladno.“

„Není chladno,“ řekla Irena Leverkuhnová.

Münster kazetu o kousek přetočil a znovu ji zapnul.

„Kdo je to?“ ptala se terapeutka.

„Já už si to nepamatuju,“ odpověděla jí Irena Leverkuhnová.

„Ale znáš jeho jméno?“

„Znám jeho jméno,“ připustila Irena Leverkuhnová.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Clara Vermietenová.

„Jmenuje se Willie.“

„A kdo je Willie?“

„Willie je kluk, co se mnou chodí do třídy.“

„Kolik ti teď je let, Ireno?“

„Je mi deset. Dostala jsem modré šaty, ale pocintala jsem si je.“

„Pocintala? Jak se to stalo?“

„Ukápla mi zmrzlina,“ vysvětlila Irena Leverkuhnová.

„Dneska?“ zeptala se Clara Vermietenová.

„Dneska odpoledne. Před chvílí.“

„Je léto?“

„Léto už bylo. Teď je podzim, začala škola.“

„Do které třídy chodíš?“

„Začala jsem chodit do čtvrté.“

„Jak se jmenuje paní učitelka?“

„Já nemám paní učitelku. Dostali jsme pana učitele. Je přísný.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Töffel.“

„A kde právě teď jsi?“

„Právě teď jsem přece u nás v pokoji. Přišla jsem domů ze školy.“

„Co děláš?“

„Nic.“

„Co budeš dělat?“

„Pocintala jsem si šaty, půjdu si je vyprat do kuchyně.“

Münster to zase vypnul.

Podíval se na komínky kazet na polici a složil ruce do dlaní. Co to tady dělám? pomyslel si.

Přetočil kazetu o kus dál a zase minutu poslouchal. Irena vykládala, jaké obaly si koupila na sešity a co měli v jídelně k obědu.

Přetočil zase na začátek a vrátil kazetu na místo. Opřel se do židle a zadíval se z okna. Pak ho najednou zamrazilo. Uvědomil si, že rozhovor, který právě vyslechl, se týkal událostí z doby – no jaké vlastně? Ze začátku šedesátých let, odhadem. Byl nahrán zhruba před rokem, ale Irena Leverkuhnová se v něm přenesla hluboko do dětství – někam do toho ošumělého domku v Pampách, který si prohlížel před několika týdny. To je přece sakra divné, ne?

Náhle pocítil respekt před terapeutkou a její prací. On sám z té malující ženy ne vyrazil jediné rozumné slovo, ale Claře Vermietenové vyprávěla celé příběhy.

Musím přehodnotit svůj názor na psychoanalýzu, pomyslel si Münster. Je načase.

Podíval se na hodinky a zamyslel se, co dál. Poslouchat nahrávku za nahrávkou bude dost neefektivní, byť fascinující. Vstal a začal si prohlížet data na kazetách.

Úplně první nahrávka vznikla zhruba před rokem. 25. 11. 1996. Sundal si komínek úplně napravo, ve kterém byly jen čtyři kazety. Spodní kazeta měla datum 16. 10., vrchní 30. 10.

Znovu se vrátil ke stolu, zvedl sluchátko a po jistých komplikacích se dovolal Heddě deBuuijsové.

„Mám jen jednu otázku,“ řekl. „Kdy odešla Clara Vermietenová na mateřskou dovolenou?“

„Okamžik,“ řekla kurátorka a Münster slyšel, jak listuje v papírech.

„Posledního října,“ řekla. „Ano, posledního října. A asi o týden později se jí narodila dcera.“

„Děkuji,“ řekl Münster a položil to.

Sundal horní kazetu z komínku a vzal si tu, která nesla datum 25. října. Sobota 25. října. Vrátil se ke stolu a kazetu pustil.

Než se k tomu místu dostal, uběhlo asi deset minut a při čekání si vzpomněl, co jednou řekl Van Veeteren. Asi taky u Adenaara, nejspíš někdy v pátek odpoledne, kdy míval silnější tendenci spekulovat.

Hlavní je dostat se ke správným lidem, prohlásil tehdy komisař. V každičkém případu existuje někdo, kdo zná pravdu – a největší problém, intendante, je, že to občas ani sám neví. A proto ho musíme hledat. Se svící a lucernou a pořádnou porcí tvrdohlavosti. To je naše práce, Münstere!

Münster si to dokonce pamatoval slovo od slova. A teď právě takového člověka našel. S takovou pravdou. Pokud si tedy ta znamení vyložil správně.

„Kde teď jsi?“ zeptala se Clara Vermietenová.

„Jsem doma,“ odpověděla Irena Leverkuhnová.

„Kde doma?“

„Jsem ve své posteli,“ řekla Irena Leverkuhnová.

„Jsi ve své posteli. Ve svém pokoji? Je noc?“

„Je večer.“

„Jsi sama?“

„Ruth leží ve své posteli. Je večer, je pozdě.“

„Ale ty nespíš?“

„Nespím. Čekám.“

„Na co čekáš?“

„Chci, aby to šlo rychle.“

„Co má jít rychle?“

„Musí to jít rychle. Občas to jde rychle. To je nejlepší.“

„Říkáš, že čekáš?“

„Dneska jsem na řadě.“

„Čekáš na něco konkrétního?“

„Má tak velký penis. Úplně obrovský.“

„Penis?“

„Je tvrdý a velký. Nevejde se mi do pusy.“

„Na koho čekáš?“

„Bolí to, ale musím být zticha.“

„Kolik je ti let, Ireno?“

„Včera to Ruth nevydržela a nebyla zticha. On má radši mě. Častěji chodí za mnou. Dneska je řada na mně, brzy přijde.“

„Kdo brzy přijde?“

„Namazala jsem se tam takovou mastičkou, to pak tolik nebolí. Doufám, že to půjde rychle.“

„Kde jsi, Ireno? Kolik ti je?“

„Ležím v posteli a snažím se tam dole roztáhnout, aby se tam jeho penis vešel. Je to moc velký penis. On je tak těžký a má tak velký penis. Musím být zticha.“

„Proč musíš být zticha?“

„Musím být zticha, abych neprobudila Mauritze. Už jde, slyším ho. Musím se zkusit ještě trochu roztáhnout.“

„Kdo jde? Na koho čekáš?“

„Dostanu dovnitř jen dva prsty, doufám, že to půjde rychle. Má příšerný penis.“

„Kdo jde?“

„…“

„Ireno, na koho čekáš?“

„…“

„Kdo má velký penis?“

„…“

„Ireno, řekni mi, kdo jde.“

„Táta. Už je tady.“

38

Jung stál u Bertrandgraachtu a po stodevatenácté zíral na Bongerovu loď.

Kotvila tam ve vší své temné záhadnosti a Jungovi se najednou zazdálo, že se na něj usmála. Přátelsky, jako by se přiznávala, tak, jak to jen stará bárka z průplavu dovede, když chce poděkovat za nečekanou a nezaslouženou pozornost.

Ty pitomá skořápko, pomyslel si Jung. Fakt mi chceš říct, že to bylo až tak jednoduché? Že to bylo takhle?

Ale Bongerova loď neodpovídala. Její telepatické schopnosti zjevně nesahaly dál než k diskrétnímu úsměvu, a tak se k ní Jung otočil zády a odešel. Nasadil si čepici a ruce vrazil co nejhlouběji do kapes. Od severovýchodu se zvedl nepříjemný vítr a už toho pochlebování bylo stejně dost.

„Mám nápad,“ řekl, když o chvíli později narazil v kantýně na Rootha.

„Já bych jich měl tisíc,“ řekl Rooth. „Ale ani jeden není nic platný.“

„Já vím,“ řekl Jung. „Zrzaví trpaslíci a tak různě.“

„Tuhle stopu už jsem opustil,“ řekl Rooth. „V roce 999. Co jsi mi chtěl říct?“

„Bonger,“ upřesnil Jung. „Myslím, že už vím, kam se poděl.“

Münster seděl v kanceláři ještě čtvrt hodiny, poté co vypnul přehrávač. Znovu se díval oknem na liduprázdný park a v mozku mu mezitím kousky skládačky zapadaly do sebe, pěkně jeden po druhém. Než vstal, taky se pokusil dovolat Synn, ale nebyla doma. Samozřejmě že ne. Nechal telefon zazvonit desetkrát a doufal, že bude aspoň zapojený záznamník, ale asi ho vypnula.

„Miluju tě, Synn,“ zašeptal přesto do hluchého sluchátka a pak šel za kurátorkou deBuuijsovou.

Někoho u sebe měla, a tak musel Münster deset minut počkat.

„Jak to šlo?“ zeptala se ho, když se posadil na židli pro návštěvy.

Na jednu zmatenou vteřinku nevěděl, co jí na to má říct. Jak to šlo?

Dobře? Výborně? Na hovno?

„Ale jo,“ řekl nakonec. „Dost jsem se toho dozvěděl. Ale je tu ještě pár věcí, se kterými bych potřeboval pomoct.“

„Jsem vám k službám,“ řekla Hedda deBuuijsová.

„Potřeboval bych si s ní promluvit,“ řekl Münster. „S Clarou Vermietenovou. Po telefonu by mi to stačilo.“

„Tak se podíváme,“ řekla deBuuijsová a zalistovala v nějakých seznamech. „Tady to máme. Mám teď nějakou práci, takže si budete moct promluvit nerušeně. Vrátím se za čtvrt hodiny.“

Kurátorka odešla. Münster vytočil číslo a při čekání se ho zmocnily obavy, že Clara Vermietenová třeba někam odjela na blíže neurčenou dobu. Na Tahiti nebo do Bangkoku. Nebo do severního Norska. To by bylo nepochybně typické.

Ale když to pak zvedla, okamžitě poznal její jemný hlas s lehkým severním přízvukem, který slyšel v přehrávači. Chvíli trvalo, než pochopila, kdo Münster je, ale pak si vzpomněla, že mu prostřednictvím kurátorky deBuuijsové povolila přístup ke svým materiálům.

„Promiňte,“ řekla. „Mám tu dvě malé děti. To člověka docela vyřídí.“

„To já dobře znám,“ řekl Münster.

Vlastně na ni měl jen dvě otázky, a protože jasně slyšel kvičení a kňourání v pozadí, šel rovnou k věci.

„Slyšela jste už o vraždě Waldemara Leverkuhna a Elsy Van Eckové v Maardamu?“ zeptal se.

„Co?“ řekla Clara Vermietenová. „Ne, myslím, že ne… v Maardamu jste říkal? To je dneska pořád něco… jak jste říkal ta jména?“

„Leverkuhn,“ zopakoval Münster.

„Panebože,“ vydechla Clara. „To byl…?“

„Její otec,“ řekl Münster.

Ve sluchátku se rozhostilo ticho.

„Nevěděla jsem, že…,“ řekla pak Clara Vermietenová. „Nevím… kdy se to stalo?“

„V říjnu,“ řekl Münster. „V tom týdnu, kdy jste měla s Irenou poslední sezení.“

„Já jsem od druhého listopadu ležela v porodnici,“ vysvětlila Clara Vermietenová. „A dítě se mi narodilo pátého. Panebože, a Irena o tom ví? Ne, samozřejmě že to neví. Setkal jste se s ní?“

„Ano,“ řekl Münster. „A poslechl jsem si nahrávky. Pár z nich. Ty poslední.“

Clara Vermietenová byla chvíli zticha.

„Chápu,“ řekla. „Vím, co jste na nich slyšel… ale stejně nevím, proč by vás to mělo zajímat. Snad nemyslíte, že by to s tím mohlo nějak souviset… s těmi událostmi v Maardamu? Říkal jste, že ho zavraždili?“

„Bohužel ano,“ řekl Münster. „Je to velmi zamotané. Nebudeme to teď probírat do detailů, ale chtěl bych se vás zeptat na jednu věc, která je pro nás velmi důležitá. Doufám, že to dovedete správně posoudit… ale to jistě dovedete,“ dodal rychle. „Velmi vás obdivuji za to, co jste s Irenou Leverkuhnovou dokázala.“

„Díky,“ řekla Clara Vermietenová.

„No takže,“ pokračoval Münster. „Mě by zajímalo, jestli Irena v těchto stavech setrvává… v těchto vzpomínkách na dětství… i po ukončení vašeho sezení. Nebo jestli ji pokaždé, abych tak řekl, bezpečně vrátíte do současnosti.“

Uplynulo pár vteřin.

„Chápete, jak to myslím?“ zeptal se Münster.

„Jistě,“ odpověděla Clara Vermietenová. „Jenom o tom přemýšlím… no ano, to, o čem spolu mluvíme, v ní může chvíli přetrvat. Přinejmenším nějakou dobu… kdyby někdo udeřil na správnou strunu. Abych tak řekla.“

„Jste si tím jistá?“

„V rámci možností. Duše není stroj.“

„Díky,“ řekl Münster. „Tak to už vím, co potřebuji vědět. Ale rád bych si s vámi ještě někdy později promluvil podrobněji… pokud by to šlo.“

Slyšel, že se při odpovědi usmívá.

„Máte mé číslo, intendante. Mimochodem, v Maardamu mám bratra.“

„Tak už nám zbývá poslední detail,“ řekl Münster, když se kurátorka deBuuijsová vrátila. „Říkala jste, že si zapisujete všechny návštěvy u pacientů. Mohl bych se do těch zápisů podívat? Vím, že pořád s něčím obtěžuji, ale slibuji, že pak už vás nechám na pokoji.“

„To není problém,“ odpověděla Hedda deBuuijsová se svým obvyklým nadšením. „Jen se budeme muset trochu projít.“

Šli spolu na recepci, kde deBuuijsová zaťukala na prosklené okénko. Za chvilku jí podali dva červené kroužkové bloky a ona je předala intendantovi.

„To jsou záznamy z minulého roku,“ řekla. „Kdybyste potřeboval ještě starší, zaťukáte si na děvčata sám? Mám teď nějakou práci, tak kdybyste mě omluvil…“

„Díky,“ řekl Münster. „Tyhle mi budou stačit. Velmi jste mi pomohla a moc vám děkuji za ochotu.“

„Nemáte zač,“ řekla Hedda deBuuijsová a zanechala ho o samotě.

Münster se posadil ke stolu a začal listovat v sešitech.

Tak teď, pomyslel si. Teď uvidíme, jestli to do sebe zapadne, nebo ne.

O pět minut později zaťukal na okénko a sešit zase vrátil.

Kdyby někdo udeřil na správnou strunu? pomyslel si cestou z parkoviště. Tak to Clara Vermietenová řekla. Lépe to snad vyjádřit ani nejde.

„Co tím sakra myslíte?“ zeptal se Reinhart.

„Nesnaž se pochopit, co bys stejně nepochopil,“ kontroval Van Veeteren. „Radši mi popiš, jaká je situace.“

„Brzy to bude doma,“ řekl Reinhart.

„Doma?“

„Tak poslouchejte, milý pane exkomisaři,“ řekl Reinhart. „Münster je na severu a jde to jako na drátkách. Před půlhodinou jsem s ním mluvil po telefonu, zjistil informace, které jasně ukazují jedním jediným směrem.“

„Pokračuj,“ řekl Van Veeteren.

Reinhart si povzdechl a dvě tři minuty Van Veeterenovi trpělivě shrnoval, co se stalo, ale pak ho komisař přerušil.

„Allright, to stačí,“ řekl. „Jedeme tam, zbytek mi můžeš říct v autě.“

„Jedeme tam? Jak jako?“ vyhrkl Reinhart, ale právě v tu chvíli se mu kdesi v hlavě rozblikalo varovné světélko. Zmlkl a zamyslel se. Jestli za komisařových časů existovalo nějaké pravidlo, kterého bylo dobré se držet – jedno jediné –, tak právě tohle, pomyslel si.

Nezpochybňovat Van Veeterenova náhlá a na první pohled nepochopitelná rozhodnutí.

Reinhart to párkrát udělal. V začátcích. Zpochybňoval. Nedopadlo to dobře.

„Za pět minut mě můžeš vyzvednout před Adenaarem,“ řekl Van Veeteren. „Teď už za čtyři. Jedeš se mnou?“

„Jo,“ povzdechl si Reinhart. „Jedu s vámi.“

Když si Münster dal večeři v jakési euročínské restauraci, znovu si uvědomil, jak je unavený. Jako protijed si dal dvě černé kávy jako obvykle a napadlo ho, za kolik let asi dostane žaludeční vředy. Za pět? Za dvě?

Pak zaplatil a snažil se soustředit na práci.

Případ. Čas na poslední dějství. A je nepochybně načase. V duchu si připomněl, že až bude po všem, musí zajít za Hillerem a zažádat si o týden dovolené. Možná zítra. Nebo v pondělí. Vlastně o dva týdny…

Z auta pak zavolal do Maardamu, aby podal zprávu. Během deseti minut shrnul nejnovější vývoj Heinemannovi, jedinému, kdo byl momentálně dostupný, a ten ho na závěr rozhovoru svým obvyklým rozvláčným způsobem vyzval k nejvyšší opatrnosti.

Když domluvil s Heinemannem, uvědomil místní policii. Mluvil s inspektorem Malinowským – který měl zkraje trochu dlouhé vedení, ale postupně mu všechno došlo. Slíbil, že bude připravený a bude čekat na telefonát od intendanta Müssnera.

„Münstera,“ řekl Münster. „Ne Müssnera.“

„Fajn,“ řekl Malinowski. „Poznamenal jsem si to.“

Pak se Münster vydal na cestu. Bylo skoro šest a na liduprázdné město se snášela tma. Znovu začalo dost foukat, ale za celý tenhle dlouhý čtvrtek ještě nezapršelo.

O pár minut později Münster zaparkoval. Chvíli zůstal sedět v autě a chystal se. Pak si ověřil, že má zbraň a telefon, a vystoupil z auta.

39

„Tarkovskij natočil takový jeden film,“ řekl Van Veeteren. „Ten poslední. Oběť. A o tom to právě je.“

Reinhart přikývl. Pak zavrtěl hlavou.

„Vysvětlete mi to,“ řekl. „Viděl jsem ho, ale už hrozně dávno.“

„Tarkovského filmy je potřeba vidět víckrát, pokud máš tu možnost,“ řekl Van Veeteren. „Jsou velmi mnohovrstevnaté. Ty si to pořádně nepamatuješ?“

„Moc ne.“

„Pokládá v tomhle filmu naprosto zásadní otázku. Dala by se vyjádřit asi takhle: Když se ve snu setkáš s Bohem a něco mu slíbíš, co uděláš po probuzení?“

Reinhart si strčil dýmku do úst.

„Na to si vzpomínám,“ řekl. „Hrdina má obětovat syna, aby se z reality, která všechny postihla, stala jen iluze, nebylo to tak? Z války se stane jen zlý sen, pokud to hrdina vykoná.“

„Tak nějak,“ řekl Van Veeteren. „Otázka je, jestli lidi opravdu dostávají takováhle znamení. A co se stane, když je ignorují. Když poruší dohodu.“

Reinhart chvíli mlčel.

„Já jsem si v dětství nikdy nestoupal na víko studny,“ řekl.

„Možná díky tomu jsi ještě naživu,“ řekl Van Veeteren. „Kolik nám ještě zbývá?“

„Hodina,“ řekl Reinhart. „Musím říct, že si pořád ještě nejsem jistý, jak ksakru Tarkovskij souvisí s tímhle výletem. Ale předpokládám, že mi to nechcete vysvětlovat?“

„Předpokládáš naprosto správně,“ řekl Van Veeteren a zapálil si čerstvě ubalenou cigaretu. „To je taky součást dohody.“

Taxikář se jmenoval Paul Holt. Objevil ho Krause a Morenová se s ním setkala v jeho žlutém autě před hotelem Kraus. Vyhublý muž kolem třicítky. Měl bílou košili, kravatu a vlasy pečlivě utažené do ohonu. Morenová si sedla na místo spolujezdce, a když jí Holt podal ruku a představil se, ovanula ji typická vůně marihuany.

No co, pomyslela. Mě nikam nepoveze.

„Jde mi o jednu vaši jízdu před několika měsíci,“ řekla. „Vezl jste paní Leverkuhnovou z Kolderweg… vzpomínáte si na to?“

„Velmi dobře,“ řekl Paul Holt.

„Nebylo to zrovna včera,“ podotkla Morenová.

„To ne,“ řekl Holt.

„Od té doby jste musel mít stovky zákazníků, ne?“

„Tisíce,“ řekl Holt. „Ale ty zvláštní si dobře pamatuju. Dokázal bych vám vyprávět o jednom chlápkovi v puntíčkovaných kalhotách, kterého jsem vezl před osmi lety. Detailně.“

„Chápu,“ řekla Morenová. „A ta jízda s paní Leverkuhnovou byla něčím zvláštní?“

Holt přikývl.

„Jak?“

Holt si upravil gumičku ve vlasech a položil ruce na volant.

„To víte stejně dobře jako já,“ řekl. „Vždyť se o tom sakra psalo ve všech novinách… ale tohle bych si pamatoval i bez toho.“

„Vážně?“

„Bylo to trochu zvláštní a takové věci si pamatuju.“

„To už jsem pochopila,“ řekla Morenová. „Můžete mi říct, kam jste jeli a co tam dělala?“

Holt nejprve o kousek stáhl okénko a zapálil si obyčejnou cigaretu.

„No, byl to spíš převoz zboží. Zadní sedadlo i kufr byly plné tašek a pytlů. Myslím, že jsem jí tehdy říkal, že od toho jsou spediční firmy, ale to už nevím přesně. Ale co, tak jsem ji odvezl. Člověk rád pomůže.“

„Kam jste jeli?“ zeptala se Morenová.

„Nejdřív na charitu ve Windemeerstraat,“ řekl Holt. „Tam jsme část těch tašek vyložili. Čekal jsem venku, než to tam vyřídila. Pak jsme jeli na hlavák.“

„Hlavní nádraží?“

„No jo, na hlavák. Tam jsme vyložili zbytek, myslím, že kufr a dvě tašky… takové ty velké měkké. No jo, byly to tři kusy. A byly těžké. Zamkla je do úschovných skříněk a pak jsme se vrátili do Kolderweg. Vystoupila u nákupního centra. Strašně pršelo.“

Morenová se zamyslela.

„Musíte mít skvělou paměť na detaily,“ řekla.

Holt přikývl a kouřil.

„Možná,“ řekl. „Ale jak říkám, nevzpomínám na to teď prvně. A co člověk jednou vyvolá z paměti, to už nezapomene. Funguje to jako fotoalbum. Vy to nemáte podobně?“

Ale jo, pomyslela si Ewa Morenová, když vystoupila ze žlutého taxíku. U nás je to přece stejné, ne? Některé věci člověk nezapomene, i kdyby sebevíc chtěl. Jako například to časné ráno před čtyřmi lety, kdy spolu s Jungem vyrazili dveře bytu na Rozenplejn a v kuchyni na zemi tam našli čtyřiadvacetiletou imigrantku se dvěma malými dětmi v kaluži krve. A na stole ležel dopis, který je informoval o vyhoštění ze země. To si pamatovala dodnes.

Měla to dobře uložené v albu vzpomínek. A nejen tohle.

Podívala se na hodinky a přemýšlela, jestli má ještě smysl vracet se na stanici. Nebo jestli má třeba zavolat a říct, co se dozvěděla od Paula Holta. Nakonec se rozhodla, že to klidně může počkat na zítřek. Všechno stejně jen potvrzovalo to, co už tušili. Marie-Louisa Leverkuhnová na pár dní, nebo přinejmenším na jeden den, využila hlavní nádraží jako skrýš a pak se ostatků domovnice zbavila ve Weylerově lese. Jednoduché a bezbolestné. Elegantní řešení, jak někdo nedávno řekl.

Cestou domů přece jen udělala ještě jednu zastávku a podívala se, kam jezdí autobusy z hlavního nádraží. Sedělo to. Jedna linka jela správným směrem. Šestnáctka. Přes den jednou za dvacet minut. A jednou za hodinu, pokud se Marie-Louisa chtěla krýt tmou. Nic nemohlo být jednodušší.

Ale její hlášení musí počkat. Pokud jí tedy večer zase nezavolá intendant Münster, to mu to pak samozřejmě všechno řekne.

Možná nebude k zahození mít k hovoru konkrétní téma. Morenová už totiž pociťovala, že se s kolegou pomaličku začínají ocitat jednou nohou za čárou. Takovou tou čárou, které by se měli střežit jako čert kříže a nikdy ji nepřekročit, především proto, že tohle překročení je vždycky jen jednosměrné. A směr tak zatraceně neodvolatelný.

V příštím životě chci být radši lvice, řekla si Morenová a rozhodla se, že se všemi svými pudy a s celým světem se vyrovná dlouhou koupelí s jojobovým olejem a levandulí.

„To jste zase vy?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„Zase já,“ řekl Münster.

„Já fakt nechápu, k čemu tohle všechno je,“ řekl Mauritz Leverkuhn. „Už se s vámi nemám o čem bavit.“

„Ale já mám o čem se bavit s vámi,“ řekl Münster. „Pustíte mě dál?“

Mauritz Leverkuhn na okamžik zaváhal. Pak pokrčil rameny a šel do obývacího pokoje. Münster za sebou zavřel dveře a šel za ním. Vypadalo to tu jako minule. Stejné reklamní letáky ležely na stejném místě a vedle křesla, do kterého si Mauritz Leverkuhn sedl, stála stejná sklenička.

Ale byla zapnutá televize. Nějaký pořad, ve kterém čtyři ženy v pestrobarevných šatech seděly na dvou pohovkách a smály se. Mauritz Leverkuhn stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a vypnul to.

„Jak jsem říkal,“ řekl Münster. „Máme co probírat. Dopoledne jsem mluvil s vaší sestrou.“

„S Ruth?“

„Ne, s Irenou.“

Mauritz Leverkuhn neodpověděl a nijak nezareagoval.

„Vlastně jsem v Gellnerově ústavu strávil pěkných pár hodin,“ pokračoval Münster. „Vy jste mi lhal.“

„Lhal?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„Netvrdil jste snad včera, že jste u ní nebyl přes rok?“

Mauritz Leverkuhn vypil obsah skleničky.

„Zapomněl jsem,“ řekl. „Naposledy jsem se za ní stavil na podzim.“

„Zapomněl?“ podivil se Münster. „Byl jste tam 25. října, v den, kdy zavraždili vašeho otce.“

„A co to má do prdele za význam?“

Leverkuhn se stále ještě nerozhodl, jakou strategii má zvolit, a Münster si byl jistý, že mu to teď pěkně šrotuje v hlavě. Ale musel přece být připravený na ještě jednu návštěvu, ne? Musel vědět, že se Münster dřív nebo později vrátí. Nebo ho chřipka a horečka úplně otupěly?

„Můžete mi říct, o čem jste se s Irenou v říjnu bavili?“

Mauritz Leverkuhn si odfrkl.

„S Irenou se nedá mluvit o ničem rozumném. Toho jste si určitě všiml, když jste se s ní viděl, ne?“

„Obvykle možná ne,“ řekl Münster. „Ale já myslím, že tehdy v sobotu se nechovala jako obvykle.“

„Co tím do prdele myslíte?“

„Chcete, abych vám řekl, o čem jste se bavili?“

Mauritz Leverkuhn pokrčil rameny.

„Jen povídejte,“ řekl. „Vy máte asi o kolečko navíc. Ale to jste měl od začátku.“

Münster si odkašlal.

„Když jste přijel, zrovna skončilo její sezení s terapeutkou, nebylo to tak? S jistou Clarou Vermietenovou. Přišel jste za ní těsně potom a pak… pak vám začala vyprávět o věcech, které se děly, když jste byl dítě, a o kterých jste tehdy neměl ani tušení. Týkaly se vašeho otce.“

Mauritz Leverkuhn nehnul ani brvou.

„Nebylo to snad tak,“ pokračoval Münster, „že jste se tehdy v sobotu, loni v říjnu, dozvěděl o něčem, co jste do té doby netušil? O něčem, co přinejmenším částečně osvětluje současný Irenin zdravotní stav? To, že skončila tak, jak skončila?“

„Vy nejste normální,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„A nezasáhlo vás to natolik silně, že jste se přestal ovládat?“

„O čem to tady sakra melete?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

Münster se na chvíli odmlčel.

„Mluvím o tom,“ řekl pomalu a velmi důrazně, „že jste se dozvěděl, že váš otec sexuálně zneužíval obě vaše sestry po celé jejich dětství, načež jste sedl do auta, jel do Maardamu a zabil ho. O tom mluvím.“

Mauritz Leverkuhn stále ještě nehybně seděl s rukama sepjatýma na kolenou.

„Ne že bych vaše jednání tak docela nechápal,“ řekl Münster. „Možná bych na vašem místě udělal totéž.“

Možná právě tato slova přiměla Mauritze Leverkuhna změnit postoj. Nebo se trochu uvolnit. Zhluboka si povzdychl, otřel si pot z čela a celý jako by ochabl.

„To mi nikdy nedokážete,“ řekl. „Je to směšné. K činu se přiznala moje matka… a jestli otec skutečně dělal to, co tvrdíte, měla k tomu stejné důvody jako já. Nebo ne?“

„Možná,“ řekl Münster. „Ale ona to neudělala. Udělal jste to vy.“

„Udělala to ona,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

Münster zavrtěl hlavou.

„Proč jste vlastně jel za sestrou zrovna v tu sobotu?“ zeptal se. „Protože vás opustila přítelkyně? Časově by to souhlasilo.“

Mauritz Leverkuhn neodpovídal, ale Münster na něm viděl, že patrně hádá správně. Tak už to bývá, pomyslel si. Jako když v pasiáns docházejí karty a najednou začnou padat v téměř předvídatelném pořadí.

„Mám vám vyprávět, jak to bylo dál?“ zeptal se.

Mauritz Leverkuhn v křesle s námahou změnil polohu.

„Ne, díky,“ řekl. „Chci, abyste jel pryč. Fantazírujete mi tady jako blázen a já nemám chuť to poslouchat.“

„Mám dojem, že už jste připustil, že vám to Irena řekla,“ opáčil Münster.

Mauritz Leverkuhn se chvíli nerozhodně pohupoval na místě.

„Vaše matka vás přistihla, že?“

Neodpověděl.

„Vrátila se domů právě při činu, anebo jste se s ní srazil na schodech po cestě ven?“

Dal bych nevím co za to, kdybych mu teď mohl číst myšlenky, pomyslel si Münster. Už to přece brzy musí vzdát, ne?

„Řekl bych, že je tady ještě pár věcí, o kterých nevíte,“ pokračoval Münster. „Pokud jde o další průběhu událostí.“

Mauritz Leverkuhn na něj chvíli zíral. Pak se vzchopil.

„Jako co třeba?“ zeptal se.

„Tak například nevíte o paní Van Eckové,“ řekl Münster. „Viděl jste ji tehdy v noci, nebo jen ona viděla vás?“

Mauritz Leverkuhn mlčel.

„Dovedete nějak vysvětlit vraždu Elsy Van Eckové? Řekla vám matka, jak to bylo? Ptám se, protože to sám nevím.“

„Nevíte nic,“ řekl Mauritz Leverkuhn.

„Tak to budu muset spekulovat,“ řekl Münster. „Ale vlastně spíš z akademického zájmu. Paní Van Ecková vás viděla, když jste přišel do Kolderweg zabít otce. O pár dní později to řekla vaší matce, nejsem si jistý, ale pravděpodobně tím chtěla něco získat. Nejspíš peníze. A vaše matka zareagovala způsobem, jaký si Elsa Van Ecková ani ve snu nepředstavovala. Zavraždila ji.“

Münster se na chvíli odmlčel, ale Mauritz Leverkuhn to nekomentoval. On o tom ví, pomyslel si Münster.

„Zabila domovnici. Pak potřebovala pár dní na to, aby tělo naporcovala a zbavila se ho. Potom, když byla hotová, na sebe vzala vraždu vašeho otce, abychom přestali hledat a abyste vy zůstal na svobodě… Chladnokrevná žena, ta vaše matka. Velmi chladnokrevná.“

„Nejste normální,“ řekl Mauritz Leverkuhn už podruhé.

„K vraždě Elsy Van Eckové se samozřejmě přiznat nemohla, protože by nedovedla udat žádný motiv. Vidíte, zapadá to do sebe, s tím snad souhlasíte? Vaše matka spáchá vraždu a jinou vezme na sebe, možná to bylo svého druhu morální vyrovnání. Myslím, že přesně takhle uvažovala.“

Mauritz Leverkuhn něco zahučel a podíval se na svoje ruce. Münster ho chvíli tiše pozoroval a pak pokračoval. Teď už se brzy zlomí, říkal si. Já už na to nemám, celé to opakovat znova na stanici. Prostě na to nemám.

„Nejsem si tak docela jistý, proč v cele spáchala sebevraždu,“ řekl. „Ale není těžké ji pochopit. Možná vůbec není těžké chápat její jednání. Kryla vás, když jste zabil svého otce, a zavraždila dalšího člověka, aby vás mohla krýt dál. Hodně toho pro vás udělala, pane Leverkuhne.“

„Taky měla svůj podíl na vině.“

Münster čekal, ale Leverkuhn už nic neříkal.

„Podíl na vině za to, co váš otec prováděl se sestrami? Protože to dovolila?“

Mauritz Leverkuhn najednou zatnul ruce a uhodil s nimi do područek.

„Do hajzlu!“ vykřikl. „Irena se kvůli němu zbláznila a máma s tím nic neudělala! Nechápete, že si zasloužil umřít? Zasranej hajzl! Udělal bych to znova, kdybych mohl… a byl jsem připravenej se přiznat. Přiznal bych se, to proto se…“

Odmlčel se.

„Proto se zabila?“ zeptal se Münster. „Protože jste se chtěl přiznat?“

Mauritz Leverkuhn na chvíli ztuhl. Pak ochabl a slabě přikývl. Münster se zhluboka nadechl a zavřel oči. Pak je otevřel a zahleděl se na tu schoulenou postavu naproti v křesle a přitom se snažil uvědomit si, co k tomu člověku vlastně cítí.

Další životní ztroskotanec, konstatoval. Zase jeden takový.

I jeho asi poznamenalo dětství, i když se to na něm neprojevilo tak jako na jeho milované sestře.

Tahle zatracená neodvratná stigmata, která se nedají nijak odoperovat. Nedají se utlumit a nedá se s nimi vyrovnat.

Tohle zatracené nesmyslné zlo, pomyslel si Münster. Které jen ničí a ničí a ničí. Jo, bylo mu Mauritze Leverkuhna líto. Před hodinou by tomu ještě nevěřil, ale bylo to tak.

„Teď mě zatknete?“ zeptal se Mauritz Leverkuhn.

„Už na nás čekají na policejní stanici,“ řekl Münster.

„Ničeho nelituju. Udělal bych to znovu. Chápete?“

Münster přikývl. Teď prosí o útěchu a porozumění. Münster tu situaci znal. Sám zločin často viníkovi nepřinese kýženou úlevu, to až slova. Když o tom mluví zpětně. Když to může říct z očí do očí jinému člověku. Člověku, který chápe, obličeji, který snese být zrcadlem jeho zoufalství.

Jo, už to párkrát zažil.

„Bylo by špatně, kdyby takový hajzl prožil život bez trestu… kdyby mu to prošlo jen tak.“

„Pojedeme?“ zeptal se Münster. „Zbytek probereme na stanici.“

Mauritz Leverkuhn vstal. Otřel si pot z čela a ztěžka dýchal.

„Smím si ještě v kuchyni vzít prášek?“

Münster přikývl.

Leverkuhn zamířil do kuchyně a Münster slyšel, jak prášek cinkl o dno skleničky a jak teče voda. Panebože, pomyslel si. Je to za mnou. Už mám tu prudu z krku.

Münsterovi až moc pozdě došlo, že pasivní odevzdanost, ke které se Mauritz Leverkuhn v posledních minutách uchýlil, nebyla tak jednoznačná, jak si myslel. A moc pozdě si uvědomil, že kuchyňský nůž – který s takovým nasazením hledali v říjnu a začátkem listopadu – nebyl zahozen do žádného kanálu ani popelnice. Nyní se nacházel v ruce Mauritze Leverkuhna, stejně jako v noci z 25. na 26. října. Münster ho koutkem oka zahlédl přes pravé rameno a ještě stihl sáhnout na pouzdro s pistolí, ale dál se už nedostal. Nůž ho bodl zezadu do měkké tkáně, Münster pocítil ochromující nával bolesti a spadl popředu na zem, aniž by se snažil dopad tlumit rukama.

Bolest byla tak silná, že ho paralyzovala. Propálila mu celé tělo jako dotek žhavého železa na mučidlech. Ochromila jeho schopnost jednat. Smazala čas a prostor. Když konečně začala polevovat, zaslechl Münster, že Mauritz Leverkuhn za sebou zavřel vchodové dveře a nejspíš někam odjíždí.

Pootočil hlavu a ještě si řekl, že dotek chladných parket na tváři je příjemný. Jemný a uklidňující. To je tou únavou, pomyslel si. Kdybych nebyl tak strašně unavený, tak by se mi to nestalo.

Než mu vědomí zaplavila temná vlna zapomnění, stihly mu hlavou problesknout dvě myšlenky.

První byla věnována Synn: To je dobře, že se nikdy nedozvím, jak by to dopadlo.

Druhá sestávala z jediného slova:

Ne!

40

Policejní stanice ve Frigge se od dob, kdy se v tomto severním přímořském městě Van Veeteren zaučoval, přestěhovala. Anebo spíš do stejného bloku vmáčkli novou budovu a ubytovali strážce pořádku přibližně na stejné místo jako předtím. Van Veeteren neměl pocit, že by se tím něco změnilo k lepšímu. Většina budovy byla z neprůstřelného skla a šedého betonu a službu konající policista, který je přijímal, byl zrzavě ochmýřený mladík s odstávajícíma ušima. Ani trochu nepřipomínal starého Borkmanna.

No jo, pomyslel si Van Veeteren. Ale aspoň dobře slyší.

„Reinhart a Van Veeteren z Maardamu,“ řekl Reinhart. „Jak se jmenujete?“

„Inspektor Liebling,“ řekl ochmýřený mladík a podal jim ruku.

„Komisař Van Veeteren tady dřív sloužil,“ řekl Reinhart. „Ale to bylo ještě předtím, než jsme se my dva narodili.“

„Opravdu?“ zeptal se Liebling.

„V šerém úsvitu věků,“ upřesnil to Van Veeteren. „Ke konci devatenáctého století. Tak ozval se vám náš člověk?“

„To jako…?“ řekl Liebling a poněkud znepokojeně si prohrábl řídký knír.

„Už by tady měl být,“ řekl Reinhart. „Vždyť už bude osm.“

„Intendant Münster z Maardamu,“ upřesnil to Van Veeteren.

„Jo, já vím,“ řekl Liebling. „Malinowski mi to říkal, když jsem ho střídal ve službě. Mám to tady napsané.“

Ťukl do počítače a souhlasně přikývl.

„Intendant Münster, no. Má sem přivézt podezřelého… ale ještě tu není. Zatím se neobjevil.“

„V kolik vám volal?“ zeptal se Van Veeteren.

Liebling se podíval.

„V 17.55,“ řekl. „Vzal to inspektor Malinowski, já nastoupil do služby o půl sedmé.“

„A pak už znovu nevolal?“ zeptal se Reinhart.

„Ne,“ řekl Liebling. „Pak už se neozval.“

„Dal vám nějaké další instrukce?“

Liebling zavrtěl hlavou.

„Jen že máme být připraveni, až přijde s tou… osobou. A samozřejmě máme jeho číslo. Na mobil.“

„To máme taky,“ řekl Reinhart. „Nebere to.“

„Do prdele,“ řekl Van Veeteren. „Dejte nám tu adresu a jedeme tam. Už to trvá moc dlouho.“

Liebling adresu našel.

„Krautzwej 28,“ řekl. „To je v Gochtshuuisu. Chcete, abych jel s vámi? Abyste to našli.“

„Pojeďte s námi,“ řekl Van Veeteren.

„Svítí se tam,“ řekl Reinhart o deset minut později. „A tamhle je jeho auto.“

Van Veeteren se zamyslel.

„Zavolej mu ještě jednou, ať nevlezeme do rozhodujícího momentu.“

Reinhart vzal telefon a vytočil číslo. Počkal půl minuty.

„Nic,“ řekl. „Ale samozřejmě ho mohl vypnout. Nebo si zapomněl nabít baterku.“

„Baterku?“ podivil se Van Veeteren. „Do těch krámů se musí dávat baterky?“

Inspektor Liebling na zadním sedadle si odkašlal.

„Nestojí tu žádné jiné auto,“ upozornil je. „A není tu garáž… Ta audina patří vašemu intendantovi, je to tak?“

„Hra,“ řekl Van Veeteren. „Máte pravdu. Fajn, tak tam jdeme. Lieblingu, vy zůstanete v autě, kdyby něco.“

„Rozumím,“ řekl Liebling.

Reinhart a Van Veeteren opatrně přistoupili ke dveřím a naslouchali.

„Nic neslyším,“ řekl Reinhart. „Jen ten zatracený vítr. A ani v oknech nic nevidím. Co teda budeme dělat? Zazvoníme?“

„Zkus nejdřív kliku,“ řekl Van Veeteren.

Reinhart za ni vzal. Bylo zamčeno.

„Tak zazvoníme,“ řekl Van Veeteren. „Máš zbraň?“

Reinhart kývl a vytáhl svého grossmanna. Přitiskl se ke zdi a Van Veeteren zazvonil.

Nic. Van Veeteren deset vteřin počkal a pak zazvonil znovu.

Nic.

„Obejdi dům a omrkni to,“ řekl Van Veeteren. „Já zůstanu tady.“

Dojít k zadní straně domu a zase se vrátit netrvalo Reinhartovi ani půl minuty.

„Nedá se to obejít dokola,“ řekl. „Je to dvojdomek. Okny jsem nic neviděl. Myslím, že tu nikdo není.“

„A co tady teda kruci dělá Münsterovo auto?“ zeptal se Van Veeteren. „Musíme dovnitř.“

„To asi musíme,“ řekl Reinhart.

Van Veeteren vychrlil příliv nejrůznějších nadávek, zatímco se rozhlížel po vhodném nástroji. Po chvíli našel v podmáčeném záhonu u příjezdové cesty kámen velikosti pěsti. Osušil ho, potěžkal ho v ruce a prohodil ho oknem do obývacího pokoje.

„Zásah,“ řekl Reinhart. Přistoupil k oknu, sklepal střepy, prostrčil ruku dovnitř a okno otevřel.

Dovnitř jako první vlezl Van Veeteren. A Van Veeteren ho taky jako první uviděl.

„Do hajzlu!“ zařval. „Do zkurvenýho hajzlu!“

Intendant Münster ležel na břiše na světlých parketách, napůl v předsíni, jako by byl zrovna na odchodu, když se zhroutil na zem. Ruce měl natažené podél boků a na zádech, kousek nad kalhotami a napravo od páteře, prosvítala skrz světlezelené tričko tmavě rudá skvrna o trochu větší než dlaň.

„Sanitku, Reinharte! Dělej, do prdele!“ ječel Van Veeteren. Pak se sklonil nad Münsterem a snažil se mu nahmatat pulz.

Dobrý bože, pomyslel si. Tohle snad přece nebyla součást dohody?

Když Mauritz Leverkuhn opustil svůj dům ve Frigge, nejprve jel z města asi hodinu a půl přímo na jih. U Karpatzu změnil směr a zamířil na východ, dokud se nedostal do Tilsenbergu, jen pár kilometrů od hranic. Tady natankoval a vyrazil na sever.

Celostátní pátrání po něm bylo vyhlášeno ve 20.45, a když policejní hlídka našla jeho bílé volvo na parkovišti u dálnice těsně před Kossenaarem, bylo něco po půl sedmé ráno.

Mauritz Leverkuhn ležel na zadním sedadle pod dekou a spal, měl vysokou horečku, zimnici a byl totálně vyčerpaný. Na zemi pod předními sedadly ležel nůž s mahagonovou rukojetí a asi dvacet centimetrů dlouhou zakrvácenou čepelí.

Mauritz Leverkuhn byl odvezen na policejní stanici v Kossenaaru, ale jeho stav neumožňoval kladení otázek.

A vzhledem k situaci stejně nebylo nutné se ho ještě na něco ptát.

V

41

Dvěma potápěčům v zelenočerných overalech netrvalo ani čtvrt hodiny, než našli Felixe Bongera.

Jung stál v dešti uprostřed hloučku diváků u Bertrandgraachtu a snažil se vmáčknout pod Roothův deštník. Když nafouklé tělo vynesli na nábřeží a strčili ho do černého tělesného vaku se zipem, všiml si Jung, že žena nalevo od něj, ta mužatka Barga, vzlykla.

„To je tak smutný,“ řekla. „Takovej milej chlap to byl, ten Bonger.“

„To byl,“ řekl Jung.

„Asi ho tam měli nechat, bejt pohřbenej pod vlastní lodí, to má aspoň styl.“

Možná, pomyslel si Jung. To není zrovna hloupá myšlenka. Ale možná by bylo úplně nejstylovější, kdybychom ho vůbec nenašli. Vždyť on s těmi vraždami neměl dočista nic společného. Ani trochu.

Jen prostě ten večer uklouzl na můstku, když se vracel domů. Byl opilý a potácel se. To se může stát každému, říkal si v duchu Jung. Mohlo se to stát i mně. Asi se praštil do hlavy a utopil se. Potopil se do hloubky několika metrů a pak se při vynořování zasekl pod svou starou bárkou.

A zůstal tam. Pod svou vlastní podlahou. No jo, Barga má asi pravdu.

„Chudák,“ řekl Rooth. „Ležením ve vodě nikdo nezkrásní. Ale gratuluju ti. Když se to vezme kolem a kolem, tak jsi měl vlastně pravdu… nebylo to nijak spletité. Zajímalo by mě, kolik pohřešovaných se nám takhle válí v kanálech.“

„To teď nebudeme řešit,“ řekl Jung. „Radši bychom měli jít někam pod střechu.“

„To je taky dobrý nápad,“ řekl Rooth a rozmáchl se deštníkem, takže byl Jung naráz ještě promočenější než doteď. „Ale jednu věc bys mi mohl vysvětlit… abychom na to nezapomněli.“

„Co?“ řekl Jung.

„No ty šukálisty… de Booningovou a toho chlapa, co nevím, jak se jmenuje, proč se vlastně odstěhovali?“

„Menakdise,“ řekl Jung. „Tobose Menakdise. Hádej.“

„Na to nemám sílu,“ řekl Rooth.

„Tak jo. Potřebují větší byt. Čekají dítě.“

„Kdo by to byl tušil,“ řekl Rooth.

Jung se zrovna chystal otočit na podpatku, když ucítil na svém rameni něčí ruku. Byla to paní Jümpersová, která také stála pod kapajícím deštníkem.

„Mě napadlo,“ řekla, „jestli byste, pánové, nechtěli zajít na skleničku? Do mojí lodi. My si s Bargou myslíme, že bysme měli Bongera aspoň trochu zapít.“

„Já nevím,“ řekl Jung. „My asi musíme…“

„Ale beze všeho,“ řekl Rooth. „Jsme tam cobydup.“

Ulrika Fremdliová si nejdřív myslela, že v antikvariátu nikdo není, ale pak našla Van Veeterena v ušáku mezi policemi.

„Odsud toho moc neprodáš,“ řekla.

Van Veeteren vzhlédl od knížky v kožených deskách, kterou držel v ruce.

„Člověk se musí nejdřív obeznámit se sortimentem,“ řekl. „Rád tě vidím.“

„Já tebe taky,“ řekla Ulrika Fremdliová a usmála se. Potom zvážněla. Zadívala se na něj lehce pochybovačně a zavrtěla hlavou.

„Ty jsi zvláštní chlap,“ řekla. „Nemůžu se toho pocitu zbavit. Myslíš… myslíš, že se ti vyplnil ten tvůj macbethovský sen?“

„Vyplnil, nevyplnil,“ odpověděl Van Veeteren.

„Jak na tom je?“

„Je mu lépe,“ řekl Van Veeteren. „Byl jsem za ním před hodinou. Dostane se z toho, ale budou mu muset odstranit tu ledvinu. A určitě nebude několik měsíců moct pracovat… a možná přesně to potřebuje. Byla to hloupost, jít tam takhle sám.“

Ulrika Fremdliová přikývla.

„Byl prý unavený,“ řekl Van Veeteren. „To aspoň říká Synn, jeho manželka. Byla tam i s dětmi. A inspektorka Morenová vlastně taky… No ještě že jsme se tam objevili, o moc déle by to už nevydržel.“

„A co ten sen?“ zeptala se Ulrika Fremdliová.

Van Veeteren neodpověděl a místo toho nalistoval jinou stranu v knize, kterou si předtím četl.

„Je více věcí na nebi a na zemi, Horacio, o kterých se vašim filozofům nesní,“ ocitoval. „Hamlet. Krásné vydání. Vytištěno v Oxfordu roku 1836. Právě jsem ho odkoupil.“

Zvedl knížku v rukou.

„Myslela jsem, že v kurzu je spíš Macbeth,“ řekla Ulrika Fremdliová.

Van Veeteren vstal a vrátil knížku do vitríny se skleněnými dvířky.

„To je jedno,“ řekl. „Na tom Shakespearovi něco je. Myslím, že v jeho dílech je řečeno v podstatě vše, co stojí za to říkat, pokrývají tak nějak všechno… Ten by podle těch Leverkuhnových určitě taky něco napsal.“

„Jak to myslíš?“

„Tak si to poslechni. Otec se dopouští incestu s oběma dcerami… jedna se z toho zblázní. Syn otce zabije a pobodá nožem policistu. Matka na sebe vezme vinu, naporcuje svědkyni a oběsí se. Docela slušný námět na tragédii, nemyslíš?“

Ulrika na něj nevěřícně zírala.

„To je pravda?“ zeptala se. „To se v tom případu opravdu stalo?“

„V kostce,“ řekl Van Veeteren. „A ještě bychom si měli uvědomit, že tyhle lidi ještě před třemi měsíci považovali za naprosto normální rodinu… než někdo nakoukl pod pokličku.“

Ulrika Fremdliová o tom chvíli přemýšlela.

„Jak to zvládáš?“ zeptala se pak.

„Vždyť to nezvládám,“ řekl Van Veeteren. „Pracuju v knihkupectví.“

Ulrika přikývla.

„To vím. Jenže ses do toho stejně vložil, ne?“

„Zatáhli mě do toho,“ řekl Van Veeteren. „To je rozdíl. No jo, a kolik je vlastně…“

„Je čas na oběd,“ řekla Ulrika Fremdliová. „Mám volno do dvou. Jdeš?“

„Samozřejmě,“ řekl Van Veeteren a protáhl se. Opatrně si narovnal záda a najednou posmutněl.

„Co je to s tebou?“

Van Veeteren si odkašlal.

„Nic. Jen si nad tím lámu hlavu.“

„Nad čím?“

„Jestli tragédie opravdu vypadají přesně takhle. Pokud je život román nebo divadelní hra, jak někteří tvrdí, nebylo by přece tak těžké prostě dopsat ještě jednu kapitolu nebo scénu… co myslíš?“

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ řekla Ulrika. „Mám hlad.“

Van Veeteren ji vzal za ruku a trochu nemotorně ji stiskl.

„Promiň,“ řekl. „Občas nedokážu krotit svoje myšlenky. Tak jdeme.“

42

Elaina Vorgusová se nejdřív zadívala na tarotové karty a pak na svou milenku.

„Zvláštní,“ řekla. „Tohle se mi snad ještě nestalo. Všech šestnáct karet je špatně natočených… ne, to se mi ještě nestalo… měla bych se podívat do příručky.“

„A co to znamená?“ zeptala se jí Ruth Leverkuhnová, usrkla si vína a naklonila se k přítelkyni, aby ji mohla pohladit po nahé ruce. „Co znamená, že jsou všechny vzhůru nohama?“

Nebylo to poprvé, co si takhle vykládaly karty, a i když měly na stole rozložený Ruthin osud, bylo jasné, že je to důležitější spíš pro Elainu než pro Ruth. Elaina ji také pohladila a vzhlédla od karet.

„Jejich význam je opačný,“ řekla. „Přehozený. Bohatství znamená chudobu, síla slabost, láska nenávist… nic složitějšího v tom není. Ale že je to všech šestnáct karet, v tom musí vězet něco mimořádného. Jako by…“

„Jako by co?“ řekla Ruth Leverkuhnová s láskyplnou trpělivostí.

„Jako by to byly karty někoho jiného, a ne tebe, například. Jako bys celá byla nějak naruby… ale to jen hádám. Ještě nikdy se mi nestalo, že by všech šestnáct karet bylo špatně natočených.“

„Tak si to zapíšeme a schováme,“ řekla Ruth Leverkuhnová. „Já bych si radši dala ještě víno a pomilovala se.“

Elaina Vorgusová se usmála a chvíli přemýšlela. Pak pozvedla svou skleničku a párkrát si přejela jazykem po rtech.

„Tvé přání je mi rozkazem,“ řekla. „Kde chceš začít? Asi v koupelně, to by se mi líbilo. Ale nejdřív si musím zavolat…“

„Koupelna bude fajn,“ řekla Ruth Leverkuhnová. „Jo, chci tě v koupelně. Jo, tak zapiš ty karty a zavolej si, já jdu napřed. Počkám tam na tebe.“

V koupelně se Ruth zadívala na své mohutné tělo. Nadzvedla těžká prsa a na každém chvíli sála bradavky. Opatrně si přejela prstem mezi nohama, aby si ověřila, že má opravdu chuť na milování.

Pak si znovu vzpomněla na bratra a přesunula ruce do neutrálnějších zón.

Chudák Mauritz, pomyslela si. Blázen jeden ubohý. Povzdechla si a zabalila se do ručníku. Ještě chvíli přemýšlela a přitom mechanicky urovnávala na poličce parfémy a vybírala si vůni pěny do koupele.

Jaký má smysl přiznávat se k něčemu, co člověk neudělal?

Tahle otázka jí hučela v hlavě už pár dní. Znervózňovala ji a hryzala. Proč si Mauritz prostě nemohl přiznat, že je zbabělec? Slabý zoufalý člověk, který by něco takového prostě nedokázal? Za žádných okolností?

Dvacet osm bodných ran! Mauritz?

To je směšné. Kdokoli, kdo ho aspoň trochu zná, by dosvědčil, že je to nesmysl.

Jenže on ho vlastně nikdo nezná. Nikdo kromě Ruth.

Ale vlastně to možná není až tak divné. Po pár dnech jí začínalo docházet, že opravdu není. Že to na sebe chtěl vzít a že mu uvěřili. Byla v tom jistá logika. Pokřivená logika, tak trochu obrácená naruby, která nicméně fungovala.

Ale proč si opatřil přesně stejný nůž, když se toho pravého zbavili, to jí bylo záhadou. Když se nad tím zamyslela, řekla si, že tohle je to jediné, co na tom nechápe. Co jí není jasné. Přece nemohl plánovat, že ho použije? Že s ním pobodá toho intendanta? A že to pak udělal, se dá vysvětlit jen tím, že se prostě na vteřinku vzchopil k akci. Náhle a nečekaně. Jako prskavka. Nic jiného v tom není.

Tak to asi bylo, pomyslela si. Ten nůž byl jeho fixní idea. Pobodání toho policisty byla jenom náhoda, bezmyšlenkovité jednání. Že by tím jí – nebo Ireně – jakýmsi temným způsobem hodlal dokázat, že na to má, to už je příliš překombinované. Příliš promyšlené. Mauritz není schopný takhle plánovat a jednat. Zrekonstruovat si to zpětně, to možná, ale ne to vymyslet dopředu a pak zrealizovat. Tohle mu nikdy nešlo. V tom právě spočívala ta jeho slabost.

Když k ní tehdy v sobotu celý rozrušený přišel, dokola mlel o tom, že to udělá… prý se právě všechno dozvěděl a teď jede do Maardamu, aby otci dal co proto. Prý se mu pomstí za to, jak jim zkazil dětství, a bez pardonu ho zabije. Ruth se ho tehdy zeptala, proč s tím teda chodí nejdřív za ní, a pak už to netrvalo dlouho a Mauritz se zhroutil. Jen tak ležel na pohovce, vzlykal a klepal se.

A v tu chvíli, když viděla jeho slabost, se rozhodla. Vzala ten úkol na sebe. A on se ani nepokusil protestovat. Jen na ni zíral vděčným pohledem. Vděčným a zmateným, zmateným slabostí.

A přesně to měla před očima, když otce bodala. Ten vlhký, obnažený bratrův pohled. Tu bezbřehou nenávist vůči otci.

A Mauritz je teď ve vězení. Za leccos. Samozřejmě že je to divné. Když s ním před pár hodinami mluvila po telefonu, zněl stejně klidně a vyrovnaně jako v posledních dnech.

Možná se s tím smířil. Byl připravený přijmout trest za zločin, který byl povinen spáchat on, ale nezmohl se na to. A také za to, co udělal v ukvapeném pomatení smyslů. Když se nad tím Ruth zamyslela, uvědomila si, že takhle klidného a harmonického ho ještě nezažila. Ani jako dítě, ani v dospělosti. Tak to je.

Možná to má svůj smysl, pomyslela si Ruth Leverkuhnová. Všechno má nějaký smysl. Když už ji matka nedokázala ochránit tak, jak chtěla – jenom proto, že to Mauritz neunesl –, tak asi nemá cenu mu v tom bránit. Aby se do toho vložil jako zástupce vraha. Když se mu chce.

Chudák Mauritz. Chudák brácha.

Ruth zavrtěla hlavou. Prostě to tak je. A na tom, co říkala Elaina, taky něco bude. Všechny karty vzhůru nohama.

Přítelkyně se v tu chvíli objevila ve dveřích. Ruth v zrcadle sledovala její štíhlé nahé tělo. Vášnivý, trochu opilý pohled. Černé, skoro namodralé vlasy.

Miluju ji. Miluju, miluju, miluju. Aspoň jeden v naší rodině ještě zbývá, kdo to dokáže.

Svým způsobem.

Ruth se usmála. Nechala ručník spadnout na zem.

OD AUTORA DOPORUČUJEME:

DÍVKA, KTERÁ NIKOMU NECHYBĚLA

Je parné léto a komisař Van Veeteren už se nemůže dočkat dovolené. Dokonce má jisté plány s jistou dámou. Jenže právě v té době se z dívčího tábora tajemné náboženské sekty ztratí jedno z děvčat. A nedlouho po něm druhé. Komisaři nezbývá než splatit starý dluh a ujmout se podivného případu. Jak má ale něco zjistit, když všichni svědci zarytě mlčí?

Po nálezu mrtvých těl, k nimž policii dovedl anonymní volající, se vyšetřování zaměří na vůdce sekty Oscara Jellinka, už dříve podezřelého ze zneužívání mladistvých. Ten však beze stopy zmizí a členové sekty o tomto „svatém muži“ nehodlají kriminalistům nic prozradit. Komisař Van Veeteren tak musí bojovat s mlčením i vlastním vyčerpáním. Nezbývá mu než spolehnout se na intuici a provést rafinovaný první tah…

MUŽ BEZ PSA

Prosinec v Kymlinge. Členové Hermanssonovy rodiny se scházejí, aby oslavili dohromady stopětileté výročí – otec Karl-Erik slaví 65 a nejstarší dcera Ebba 40 let. Nic se ale nedaří tak, jak to bylo naplánováno. V noci před velkým dnem si Robert, černá ovce rodiny a nechvalně známá celebrita z reality show Zajatci z ostrova Koh Fuk, vyjde na procházku a už se nevrátí. A příští noc zmizí beze stopy Ebbin syn Henrik.

Nepochopitelnému případu dvojího zmizení má přijít na kloub italsky vyhlížející kriminální inspektor Gunnar Barbarotti, sympatický, inteligentní a stále trochu unavený vyšetřovatel. Může to být náhoda, že dva lidé ze stejné rodiny odejdou pouhý den po sobě z téhož místa? Nebo se to děje podle plánu? Existuje mezi událostmi nějaká souvislost? A kam ti dva zatraceně zmizeli?

Máte-li o knihy zájem, objednejte si je na tel. 541 126 059, mobil 604 262 112, možno objednat i formou sms, e-mail: moba@mobaknihy.cz; www.mobaknihy.cz

Když čtyři kumpáni důchodového věku slaví výhru v loterii, teče alkohol proudem. Závratná radost však netrvá dlouho. Pár hodin po bujaré oslavě je totiž jeden z nich nalezen mrtvý. Byl ubodán osmadvaceti ranami přímo ve své posteli. Případu se ujímá intendant Münster, neboť legendární komisař Van Veeteren si vzal na rok volno a věnuje se poklidné práci v antikvariátu.

Nikdo z jeho bývalých kolegů však nevěří, že by komisař dokázal s vyšetřováním jen tak přestat. Münster se nakonec osmělí požádat Van Veeterena o radu, protože případ je čím dál záhadnější a obětí přibývá. Po nějaké době se k činu přizná vdova po zavražděném seniorovi. Van Veeteren si je však jistý, že ta žena lže…