XXXXXXXXXXXXXHåkan NesserXXXXXXXXXXXXXXXX

XXXXXXXXXXXXXXKarambolXXXXXXXXXXXXXXXXX

Originální název: Carambole

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 1999

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 1999

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden,

and PLIMA d. o. o.

© Obálka Martina Černá 2017

Translation © Helena Matochová 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7779-7  EPUB

ISBN 978-80-243-7780-3  MOBI

„V přirozeném řádu věcí otcové

nepohřbívají své syny.“

Paul Auster, The Red Notebook

I

1

Chlapec, který měl brzy zemřít, se zasmál a vymanil se z jejího objetí. Z košile si oprášil drobečky od brambůrků a vstal.

„Už musím jít,“ řekl. „Musím. Poslední autobus jede za pět minut.“

„Hm,“ řekla dívka. „Tak to už vážně musíš. Nechat tě tady přes noc, to si netroufám. Nevím, co by na to řekla máma, vrátí se za pár hodin. Dneska je v práci pozdě do večera.“

„To je škoda,“ řekl chlapec a přetáhl si přes hlavu tlustý svetr. „Bylo by fajn u tebe zůstat. Nemohli bychom to udělat tak, že… že…“

Přemýšlel, jak pokračovat. Dívka se usmála a vzala ho za ruku. Podržela ji ve své. Věděla, že on to vlastně nemyslí vážně. Věděla, že to říká jen tak naoko. K ničemu by se neodhodlal, říkala si v duchu. Neporadil by si s tou situací… Chvíli si hrála s myšlenkou, že na jeho nápad kývne. Že ho u sebe nechá.

Jen aby viděla, jak zareaguje. Jestli to ustojí, anebo ztratí masku.

Jen na okamžik ho nechá uvěřit, že je ochotná ulehnout s ním nahá do postele.

To by nepochybně mohla být legrace. Možná by se tak o něm leccos dozvěděla, ale nakonec si to rozmyslela. Pustila ten nápad z hlavy, nebyla by to zrovna čistá hra a měla ho až moc ráda na to, aby se zachovala takhle vypočítavě a sebestředně. Tak strašně moc ráda, že dřív nebo později na to stejně dojde, když se nad tím tak zamyslela. Budou spolu nazí ležet pod jednou peřinou… ano, cítila to už několik týdnů, nebyl důvod před touto skutečností zavírat oči.

Její první. Bude její první. Ale ne dnes večer.

„Až někdy jindy,“ řekla a pustila jeho ruku. Pročísla si vlasy, zelektrizované hladkou látkou pohovky. „Vy máte v hlavě jen to jedno, goriláci.“

„Ts,“ řekl chlapec a pokusil se o výraz důstojného zklamání.

Vyšel do předsíně. Dívka si upravila svetřík a šla za ním.

„Mohli bychom být úplně potichu a předstírat, že spíš. Potom bych se ráno vyplížil, ještě než se tvoje máma probudí…,“ řekl, aby to přece jen nevzdal tak lehce.

„Někdy jindy. Příští měsíc bude mít máma noční, dobře?“

Chlapec přikývl. Obul si boty a začal hledat šálu a rukavice.

„Sakra, nechal jsem u tebe učebnici francouzštiny. Nepřinesla bys mi ji?“

Zašla pro ni. Když si zapnul kabát, znovu se objali. Skrz všechny vrstvy látky cítila jeho tvrdý penis, chlapec se k ní tiskl a jejím vědomím prolétl prchavý záchvěv poddajnosti. Bylo to příjemné, jako by padala a nemusela myslet na přistání, jako by vazby mezi rozumem a city, mozkem a srdcem, byly přesně tak slabé, jak jí nedávno vykládala máma, když spolu u stolu v kuchyni vedly vážný rozhovor.

Na rozum není spoleh. Rozum je jen kapesník, do kterého se pak můžeš vysmrkat, řekla tehdy máma a tvářila se, jako by věděla, o čem mluví.

A taky že věděla. Za život měla tři chlapy a ani jeden nestál za to, aby si ho udržela, pokud to její dcera dobře pochopila. A její otec byl ze všech nejhorší. Dívka se kousla do rtu a chlapce od sebe odstrčila. Ten se trochu zahanbeně zasmál. „Mám tě ráda, Wime,“ řekla. „Opravdu. Ale teď už jdi, ať ti neujede autobus.“

„Mám tě rád,“ řekl. „Tvoje vlasy…“

„Vlasy?“

„Máš tak strašně krásné vlasy. Kdybych byl zvířátko, chtěl bych se v nich uhnízdit.“ „No tohle…,“ usmála se. „Chceš říct, že mám na hlavě breberky?“

„To ne.“ Chlapec se široce usmál. „Chci jen říct, že jestli umřu dřív než ty, tak se znovu narodím jako nějaké malinkaté zvíře a usadím se ti ve vlasech. A budeme zase spolu.“

Dívka zvážněla.

„Takhle bys o smrti mluvit neměl,“ řekla. „Mám tě strašně moc ráda, ale nemluv takhle lehkovážně o smrti, prosím tě.“ „Promiň,“ řekl. „Nedošlo mi to…“ Dívka pokrčila rameny. Před měsícem jí zemřel dědeček a chvilku se o tom s ním bavila.

„To nic. Stejně se mi líbíš. Tak zase zítra ve škole.“

„Tak jo. Ale teď už musím vážně jít.“

„Nemám tě doprovodit na zastávku?“

Chlapec zavrtěl hlavou. Otevřel dveře na chodbu.

„Neblázni. Vždyť je to jen dvacet metrů.“

„Mám tě ráda,“ řekla dívka.

„Mám tě rád,“ řekl chlapec, který měl brzy zemřít. „Strašně moc.“

Naposledy ho objala a on se rozběhl po schodech.

Muž, který měl brzy zabít, se těšil domů.

Na postel nebo na vanu, ani přesně nevěděl.

Asi na obojí, pomyslel si, když pokradmu zašilhal na hodinky. Nejdřív si dá pořádnou horkou koupel a pak si leh ne. Proč by si měl vybírat buď to, nebo to, když může mít obojí? Propána, vždyť už s těmihle páprdy sedí přes čtyři hodiny… čtyři hodiny! Rozhlédl se kolem stolu a napadlo ho, jestli se někdo z ostatních třeba cítí jako on. Jestli se taky tak nudí.

Nevypadalo to tak. Vůkol samé veselé a rozjařené obličeje, k čemuž samozřejmě trochu přispíval alkohol, ale i tak se zdálo, že se v této společnosti všichni baví. Šest pánů v nejlepších letech, pomyslel si. Všichni úspěšní a v dobrém postavení, alespoň podle standardních měřítek… a všichni dost přízemní. Možná Greubner vypadal trochu unaveně a zmoženě, to ho asi zase soužily problémy s manželkou… anebo s firmou. Anebo, proč ne, s obojím?

Tak teď by to stačilo, pomyslel si a vypil poslední doušek koňaku. Ubrouskem si utřel koutky úst a chystal se vstát od stolu.

„Tak já asi…,“ spustil.

„Už?“ zeptal se Smaage.

„Jo. Zítra je taky den. Dneska už jsme přece nic dalšího řešit nechtěli, ne?“

„Hm,“ řekl Smaage. „To já si dám ještě koňáček. Hm.“

Muž, který měl brzy zabít, vstal.

„Tak já už asi opravdu…,“ řekl a úmyslně nechal větu nedokončenou. „Přeji dobrou noc, pánové, a moc dlouho tu neponocujte.“

„Tak na tvoje zdraví,“ řekl Kuijsmaa.

„Mír s tebou, bratře,“ přidal se Lippmann.

Ve vestibulu se mu potvrdilo, že jeho odhad byl správný a že toho vypil právě tak akorát. Obléknout si kabát mu dalo pořádně zabrat, dokonce tolik, že ten potetovaný atlet ze šatny obešel pultík a pomohl mu. To bylo bezpochyby trochu trapné, a tak si pospíšil po schodech dolů a vyšel do osvěžujícího nočního chládku.

Ve vzduchu byl cítit déšť a mokré dláždění svědčilo o tom, že muselo sprchnout docela nedávno. Nebe bylo neklidné, další déšť na sebe asi nedá dlouho čekat. Uvázal si šálu, strčil ruce do kapes a vyrazil přes Zwille k Velkému náměstí, kde parkoval. Menší procházka neuškodí, pomyslel si. Stačí pár set metrů, a hned má člověk jasnější hlavu. Což se hodí.

Když procházel kolem osvětleného vchodu do obchodního domu Boodwick, ukazovaly hodiny u vstupu dvacet minut po jedenácté, ale náměstí Ruyders Plejn bylo temné a liduprázdné jako opuštěný hřbitov. Na nábřeží Langgraachtu se snesla mlha, a když přecházel Eleonořin most, několikrát uklouzl, teplota se zjevně pohybovala těsně kolem nuly. Připomněl si, že musí řídit opatrně, námraza a alkohol v krvi není dobrá kombinace. Chvilku dokonce uvažoval, že si mávne na taxíka, ale nikde žádný nebyl, a tak tenhle nápad opustil. Kromě toho bude auto potřebovat hned zítra ráno a nechat ho přes noc zaparkované na Velkém náměstí ho zrovna moc nelákalo. Sice si do něj nedávno nechal nainstalovat nákladný alarm, ale věděl, jak to chodí. Pro párek zručných zlodějů by nebyl problém dostat se dovnitř, ukrást rádio a uklidit se do bezpečí, než někdo stihne zakročit. Tak to prostě je, pomyslel si s odevzdaností zkušeného a zabočil do Kellnerstraat.

A mimochodem – což možná stojí za zmínku – už pod vlivem řídil. Dokonce ne jednou, a nikdy s tím neměl problém. Cestou přes náměstí k červenému audi se snažil spočítat, kolik toho za večer vlastně vypil, měl v tom ale trochu nejasno a k žádnému konkrétnímu výsledku nedospěl. Místo toho auto odemkl a usedl za volant. Do pusy si strčil čtyři mentolové bonbóny a znovu začal myslet na pěnovou koupel.

Dám si eukalyptovou, rozhodl se nakonec. Podíval se na hodinky. Byly dvě minuty po půl dvanácté.

Autobus kolem chlapce projel ve chvíli, kdy vyšel na chodník.

Nejdřív instinktivně zvedl ruku a pokusil se řidiče zastavit. Pak dlouho nadával a už jen sledoval, jak zadní světla mizí do mírného kopečka k univerzitě.

Do prdele! pomyslel si. Proč to zrovna dneska večer muselo jet přesně načas? To je typické. Tak strašně typické.

Když se ale podíval na hodinky, zjistil, že autobus měl skoro pětiminutové zpoždění, takže může vinit leda sám sebe.

Totiž sebe a Katrinu. Na to nezapomínat. Při pomyšlení na ni se mu trochu zlepšila nálada. Odhodlaně si upravil batoh na zádech, nasadil kapuci a vykročil.

Bude mu to trvat tak čtyřicet pět až padesát minut, takže domů se dostane těsně po půlnoci. To není zase tak strašné. Máma na něj bude čekat v kuchyni, na to se mohl spolehnout. S tím svým bezradně vyčítavým výrazem, který během let vypilovala ve velký pantomimický výkon, ale kvůli tomu se svět nezboří. Poslední autobus přece může ujet každému, to se stává i v lepších rodinách.

U keymerského hřbitova uvažoval, jestli to má vzít přes něj, nebo ne. Nakonec se ho rozhodl obejít, mezi hroby a kapličkami to nevypadalo zrovna moc lákavě, zvlášť ne v té studené tmě a mrznoucích závojích mlhy, které se valily ulicemi, uličkami a nad černými kanály. Téměř se zdálo, že se chystají s konečnou platností zahalit město do rubáše noci. Jednou provždy.

Otřásl se a přidal do kroku. Mohl jsem tam zůstat, napadlo ho najednou. Mohl jsem zavolat mámě a zůstat přes noc u Katriny. Sice by chvíli remcala, ale co by asi tak mohla dělat? Ujel mi poslední autobus. Taxík stojí moc peněz a není vhodná hodina ani počasí k tomu, aby se mladý kluk potuloval sám venku.

A k tomu, aby to po něm jeho máma chtěla.

Ale to už byly jenom myšlenky. Dál odhodlaně kráčel vpřed. Městským lesíkem, po skromně osvětlené pěší cestě vedle cyklostezky, skoro běžel a na hlavní silnici se dostal dřív, než předpokládal. Zhluboka se nadechl a trochu zpomalil. Už jen poslední kus cesty, pomyslel si. Dlouhá jednotvárná pouť po silnici, a ani tenhle úsek cesty nebyl moc příjemný, dalo by se s jistou dávkou mrzutosti říct. Cyklisté a chodci tu měli málo místa. Museli balancovat jen na úzkém pruhu mezi příkopem a vozovkou a auta tudy projížděla rychle. Byla tu neomezená rychlost a o osvětlení téměř nemohla být řeč.

Dvacetiminutový pochod po temné silnici takhle v listopadu. Stihl ujít jen pár set metrů, když studený vítr rozehnal mlhu a spustil se déšť.

Sakra, pomyslel si. Teď jsem mohl ležet u Katriny v posteli. Nahý, ona by se k němu tiskla, teplým tělem a něžnýma rukama, nohama a ňadry, na která si už jednou skoro sáhl… Tenhle liják musí být znamení.

Neochvějně ale kráčel vpřed. Dál šel deštěm, větrem a tmou a myslel na dívku, která bude jeho první. Která měla být jeho první.

Zaparkoval trochu šikmo, musel si couvnout, a zrovna když si myslel, že už má místa dost, najel pravým zadním rohem do tmavého opelu.

Do hajzlu, pomyslel si. Proč jsem si nezavolal taxík? Opatrně otevřel dveře a vykoukl dozadu. Zjistil, že to bylo jen malé drcnutí a že to nestojí za řeč. Prkotina. Znovu dveře zabouchl. K věci taky patří, říkal si v duchu, k věci taky patří, že se mi zapotila okna i zevnitř a skoro nevidím ven.

Jak konkrétně to patří k jaké věci, to se neobtěžoval rozvádět. Místo toho radši rychle odjel z náměstí a bez problémů se dostal do Zwille. Provoz byl řídký, odhadoval, že se domů dostane tak za čtvrt hodiny, maximálně za dvacet minut, a během čekání na semaforu v Alexanderlaan přemýšlel, jestli mu vůbec ještě nějaká eukalyptová pěna zbyla. Když mu padla zelená, moc se nesoustředil na rozjezd a chcípl mu motor. Rychle nastartoval a trochu ho vytúroval… To ta zatracená vlhkost. Potom trochu moc prudce projel křižovatku a najel přitom na obrubník.

Jen předním kolem, samozřejmě. Žádná velká škoda… přesněji řečeno vůbec žádná škoda. Stačí pěkně s úsměvem jet dál, přesvědčoval se v duchu, pomalu mu ale docházelo, že je daleko opilejší, než si myslel.

Do háje, pomyslel si. Hlavně si musím dávat pozor, abych se udržel na silnici. Nebylo by moc fajn, kdyby…

O kousek stáhl postranní okénko a zapnul naplno klimatizaci, aby mu aspoň odmlžila skla. Pak dlouho jel předpisově pomaličku, proplétal se čtvrtěmi Bossingen a Deijkstraa, kde dopravního policistu viděli naposledy před třiceti pěti lety, a když vyjel na hlavní silnici, zjistil, že námrazy se obával zbytečně. Místo toho začalo silně pršet, a tak zapnul stěrače a asi popadesáté za tento podzim se proklel za to, že je nevyměnil.

Zítra, pomyslel si. Zítra ráno ze všeho nejdřív zajedu na pumpu. Je přece šílenství jezdit a nevidět pořádně ven…

Zpětně si nikdy nedokázal ujasnit, jestli k němu dřív dorazil vjem zrakový, nebo sluchový. Do paměti se mu každopádně nejvýrazněji vrylo měkké ducnutí a mírné cuknutí volantu. Do paměti a do snů. Nepochopil hned, že s tím nárazem a vibrací, kterou cítil v dlaních, souvisí to, co se mu na zlomek vteřiny mihlo v pravém okraji zorného pole. Přinejmenším to nechápal nijak vědomě.

To až když šlápl na brzdu.

To až zpětně – po asi pěti šesti vteřinách, které uplynuly, než zastavil auto a rozběhl se po promočené silnici zpátky.

Během toho všeho si najednou vzpomněl na svou matku. Jak u něj jednou, když byl nemocný – muselo to být v době, kdy chodil do první nebo druhé třídy –, seděla a tiskla mu dlaň na čelo, zatímco on zvracel a zvracel a zvracel. Žlutou břečku do červeného plastového kýblu. Strašně to tehdy bolelo a mámina ruka byla tak chladivá a příjemná… Nevěděl, proč ho to u všech všudy napadlo zrovna teď. Vzpomínka to byla asi třicet let stará a neuvědomoval si, že by si ji už někdy vybavil. Jeho matka byla přes deset let po smrti, takže byla záhada, že si na ni vzpomněl právě teď a jak vůbec…

Chlapce si všiml ve chvíli, kdy už ho skoro míjel, a ještě než u něj zastavil, bylo mu jasné, že je mrtvý.

Kluk v tmavém kabátu. Ležel na dně příkopu, podivně stočený, zády opřený o válcovitou skruž, obličej směřoval vzhůru. Jako by na něj zíral a snažil se s ním navázat kontakt. Jako by mu chtěl něco říct. Obličej mu částečně zakrývala stažená kapuce, ale pravá část obličeje, kterou patrně narazil přímo do betonu, byla odhalená jako nějaká… anatomická obscenita.

Muž zůstal stát a přemáhal dávivý reflex. Stejný reflex, tentýž starý reflex jako tehdy před třiceti lety, zcela bezpochyby. Kolem projela dvě auta, každým směrem jedno, žádné si ho ale nevšimlo. Uvědomil si, že se celý roztřásl. Dvakrát se zhluboka nadechl a slezl do příkopu. Zavřel oči a po pár vteřinách je zase otevřel. Sehnul se a opatrně se pokusil nahmatat chlapcův pulz, jak na zápěstích, tak na zakrváceném krku.

Nenahmatal nic. Do prdele, pomyslel si a cítil, jak se ho rychle zmocňuje panika. Do posraný prdele, musím… musím… musím…

Nedokázal formulovat, co musí. Opatrně strčil ruce pod tělo, ohnul mu nohy a zvedl ho. Píchlo ho v bederních obratlech, kluk byl těžší, než si myslel, asi kvůli promočenému oblečení. Pokud si tedy vůbec něco myslel. Proč by vlastně měl? Trochu zápasil s batohem. Batoh a hlava, obojí se neúnavně snažilo velmi nevhodným způsobem přepadávat nazad. Muž si všiml, že chlapci teče krev z koutku úst a kape mu rovnou do kapuce, mohlo mu být nanejvýš patnáct až šestnáct let. Patnáctiletý, šestnáctiletý kluk… zhruba tolik je Greubnerovu synovi. Poznal to z ještě ne úplně vyspělých rysů obličeje, navzdory poraněním… pravděpodobně velmi hezký kluk, ze kterého jistě jednou bude přitažlivý muž.

Měl být.

Dlouho stál v příkopu s tělem v náručí, mozkem mu vířily myšlenky. Svah zpátky k silnici byl vysoký jen asi metr, ale byl strmý a kvůli dešti kluzký a zrádný. Pochyboval, že se mu po něm povede vyšplhat. Zrovna teď kolem neprojížděla žádná auta, ale v dálce slyšel moped. Nebo možná lehký motocykl, pomyslel si. Když ho to míjelo, slyšel, že je to skútr, jeho reflektory ho na okamžik oslnily. Nejspíš – alespoň tak si to později zpětně zdůvodňoval –, nejspíš právě tenhle okamžik bělostné slepoty ho znovu přiměl začít fungovat.

Fungovat a uvažovat racionálně.

Opatrně tělo položil zpátky vedle roury. Napadlo ho, že by si mohl otřít krev z rukou do mokré trávy, nakonec to ale neudělal. Vyšplhal zpátky na silnici a doběhl k autu.

Všiml si, že předtím čistě reflexivně vypnul motor, ale světla nechal svítit. Všiml si, že déšť se valí z oblohy jako nějaká běsnící přírodní síla. Všiml si, že je mu zima.

Sedl si za volant a zavřel dveře. Zapnul si pás a odjel. Teď už viděl lépe, jako by déšť umyl okna i zevnitř.

Nic se nestalo, říkal si. Vůbec nic.

Cítil první náznaky blížící se bolesti hlavy, ale pak si zase vybavil matčiny chladivé dlaně a najednou si byl naprosto jistý, že v té lahvičce eukalyptové pěny do koupele mu ještě trochu zbývá.

2

Probudil se a ze všeho nejdřív pocítil obrovskou úlevu.

Ta trvala tři vteřiny, pak mu došlo, že to nebyl zlý sen.

Že se to opravdu stalo.

Příšerný liják, lehké cuknutí volantu, kluzký příkop, všechno se to stalo. Tíha chlapcova těla v náručí a krev kapající do kapuce.

Dvacet minut ležel v posteli jako ochromený. Nedělo se vůbec nic, jen sem tam s ním zacloumaly záchvaty třasu. Začínaly v klenbách chodidel, pak se šířily vzhůru celým tělem a nakonec mu vystřelovaly v hlavě jako bílé blesky, pokaždé měl při tom dojem, jako by nějaká zásadní část jeho mozku a vědomí šla ke dnu. Jako by zmrzla nebo shořela, aby už nikdy neprocitla a nezačala znovu fungovat.

Lobotomie, pomyslel si. Podstupuju lobotomii.

Když se zatvrzele rudé číslice na digitálním budíku dopracovaly až k 07:45, zvedl sluchátko a zavolal do práce. Hlasem slabým jako jednonoční led, ale přece jen slyšitelným, vysvětlil, že má chřipku a pár dní bude muset zůstat doma.

Chřipku, no.

Hm, je to smůla, ale holt už je to tak.

Jistě, ať mu klidně zavolají, kdyby něco.

Ne, zůstane v posteli. Jen si vezme prášek a bude hodně pít.

Ano. Jo. Ne.

O půl hodiny později vstal. Stoupl si k oknu v kuchyni a díval se na nudnou předměstskou ulici, kde déšť dočasně ustoupil těžké šedivé ranní mlze. Postupně se mu vrátila myšlenka, o níž si pamatoval, že ji měl v hlavě už včera večer – i později během hodin zoufalého bdění, než se mu konečně povedlo usnout.

Nic se nestalo. Vůbec nic.

Otočil se do kuchyně. Na skříňce stála neotevřená láhev whisky. Glenalmond, přivezl si ji v létě z dovolené. Odšrouboval uzávěr a dvakrát se zhluboka napil. Nevzpomínal si, že by tohle někdy v životě udělal. Že by se napil whisky přímo z láhve, kdepak, to nikdy.

Posadil se ke stolu a s hlavou v dlaních čekal, až se mu alkohol dostane do těla.

Nic se nestalo, říkal si.

Pak dal vařit kávu a pustil se do analýzy situace.

V ranních novinách nestála ani řádka. Ani v Telegraafu, který měl předplacený, ani v Neuwe Blatt, pro který si došel k trafice. Na chvíli se mu povedlo sám sebe přesvědčit, že to byl jen zlý sen, ale jakmile si vybavil déšť, příkop a krev, došlo mu, že je to marné. Je to realita. Jako láhev whisky na stole. Jako drobky chleba kolem topinkovače. Jako jeho vlastní ruce, které bezmocně a mechanicky listovaly novinami, pak je odhodily na podlahu a vrátily se k láhvi.

Zabil mladého kluka.

Řídil v podnapilém stavu a zabil nedospělého, patnácti nebo šestnáctiletého kluka. Chvíli stál za deště v příkopu s jeho mrtvolou v náručí, potom ho tam nechal a odjel domů.

Tak to je. Nedá se s tím nic dělat. Je to nenávratné.

Pár minut před desátou zapnul rádio a ve zprávách v deset se mu to potvrdilo.

Mladý kluk. Pravděpodobně šel pěšky domů do Boorkhejmu. Zatím beze jména.

Ale s přesnými údaji o místě.

Někdy během noci. Pravděpodobně mezi jedenáctou a jednou. Tělo bylo objeveno až v brzkých ranních hodinách. Smrt nastala okamžitě, s největší pravděpodobností. Žádní svědci. Přejelo ho auto, rovněž s největší pravděpodobností. Řidič si toho nemohl nevšimnout. Vyzýváme všechny, kdo místem nehody v noci projížděli a domnívají se, že disponují informacemi, aby se přihlásili. Policie by se ráda spojila se všemi, kteří…

Místo je uzavřeno, práci ztěžuje déšť, policie zajistila několik stop… Je vyhlášeno pátrání po řidič, který z místa ujel… Znovu vyzýváme všechny, kdo…

Vypnul to. Znovu se dvakrát napil whisky a vrátil se do postele. Dlouho tam ležel a hlavou se mu chaoticky míhaly myšlenky, ale když znovu vstal, onoho pošmourného čtvrtečního rána již podruhé, z jejich změti mu vykrystalizovaly tři.

Tři těžké, závažné myšlenky. Pečlivě vycizelované závěry, z nichž neměl v úmyslu ustoupit. Těch se nevzdá, ať se stane, co se stane. Prostě a jednoduše se rozhodl.

Za prvé: Ten kluk z příkopu je mrtvý a vinu za to nese on.

Za druhé: Ať udělá cokoli, klukovi to život nevrátí.

Za třetí: Když se půjde udat, nikdo tím nic nezíská. Vůbec nic.

Právě naopak, pomyslel si ohledně tohoto třetího bodu. Proč kompenzovat jeden zničený život druhým? Tím jeho? Když začal uvažovat tímto směrem, konečně věděl, že je na správné cestě. Konečně se zase poznával. Konečně. Jen musí zůstat silný. Nenechat se zlomit.

Nic jiného.

Během odpoledne si počínal prakticky.

V garáži umyl auto, zevnitř i zvenku. Ať zkoumal pravý přední roh auta, jak chtěl, nikde nenašel ani náznak poškození nebo stop, nejspíš chlapce zasáhl dost nízko, nárazníkem v úrovni kolen, a asi to byl poměrně slabý náraz, vypadalo to, že – když si v duchu znovu přehrál tu scénu z promáčeného příkopu –, vypadalo to, že fatální výsledek nehody byl způsoben spíš pádem chlapce na betonovou trubku než samotná srážka na silnici. Což – nějakým zvláštním, perverzním způsobem – břímě jeho viny umenšovalo. Aspoň to tak cítil. Chtěl to tak cítit.

Jediný mráček obav se nacházel v autě na sedadle řidiče: tmavý oválný flíček o velikosti vejce na pravém okraji béžového čalounění. Z dobrých důvodů předpokládal, že se jedná o krev, a věnoval asi půl hodiny snaze o jeho odstranění. Jenže to bylo marné, skvrna tam prostě byla a už zjevně nasákla hluboko do látky, takže se nakonec rozhodl, že v nejbližší době si na sedadla pořídí sundavací froté potahy. Ale ne hned… spíš až tak za týden, až případ trošku upadne do zapomnění.

V autě byly ještě další stopy po chlapcově krvi, na volantu a řadicí páce, ale těch se zbavil bez problémů. Oblečení, které na sobě včera večer měl, pečlivě sesbíral a za vzniku jistého množství kouře ho spálil v krbu v obývacím pokoji. Když práci dokončil, na chvíli ho zachvátila panika při pomyšlení, že se na oblečení budou ptát. Rychle se ale uklidnil, protože to byl samozřejmě nesmysl. To, že na něj přijdou, i to, že by se vyptávali na něco tak triviálního. Obyčejné manšestráky? Staré sako a šedomodrá bavlněná košile? Těch se přece mohl zbavit tisícem legitimních způsobů: mohl je vyhodit, věnovat na charitu, prostě cokoli.

Ale hlavně: na něj nikdy v životě nepřijdou.

Později odpoledne, když se setmělo a začal padat drobný déšť, si zašel do kostela. Do staré vroonské baziliky, kterou měl od domu zhruba dvacet minut pěšky. Asi půl hodiny seděl v postranní lodi se sepjatýma rukama a naslouchal hlasům zevnitř – nebo shůry –, ale nic ho nenavštívilo ani nezneklidnilo.

Když odešel z liduprázdného kostela, uvědomil si, jak je důležité, že tuto návštěvu vykonal, že si našel čas posedět v lavici bez jakýchkoli úmyslů a nadějí. Bez falešných představ a pohnutek.

Pochopil, že to byla zkouška, ve které obstál.

Bylo to zvláštní, ale když vyšel z temné klenby kostela, ovládal ho silný a jednoznačný pocit. Podobalo se to katarzi. Cestou domů si koupil dva večerníky, oba měly na titulní straně chlapcovu fotografii. Mimochodem stejnou, jen různě velkou, rozesmátý kluk s dolíčky ve tvářích, s trochu šikmýma očima a tmavými vlasy sčesanými dopředu. Žádná kapuce, žádná krev. Nepoznal by ho. Po návratu domů zjistil, že chlapec se jmenoval Wim Felders, před pár dny mu bylo šestnáct a chodil na Wegerovo učiliště.

V obou novinách byla spousta detailů, údajů a spekulací a všeobecný názor na událost se dal shrnout titulkem na třetí straně deníku Den Poost:

POMOZTE POLICII DOPADNOUT UPRCHLÉHO ŘIDIČE!

V článku psali i o možném postihu, který pachateli hrozí v případě, že ho policie vypátrá. Prý se dají očekávat dva až tři roky vězení.

K tomu si připočítal požitý alkohol – jehož množství by jistě pomohl určit přičinlivý personál restaurace – a vyšlo mu z toho pět až šest let. Minimálně. Řízení pod vlivem alkoholu. Nedodržení pravidel bezpečné jízdy a ublížení na zdraví s následkem smrti. Útěk z místa činu.

Pět šest let za mřížemi. K čemu by to posloužilo? pomyslel si. Kdo by měl z takového vývoje radost?

Vyhodil noviny do koše a vytáhl láhev whisky.

3

Tři noci po sobě se mu o klukovi zdálo, pak byl pryč.

Zmizel i z novin. O Wimu Feldersovi se psalo v pátek, sobotu a neděli, ale když začal pracovní týden, omezily se zprávy na noticku, že policie zatím nemá žádné stopy. Žádní svědci se nepřihlásili a na místě se nepovedlo zajistit technické důkazy – co asi tahle formulace mohla znamenat? Chlapce přejel neznámý motorista, který posléze pod rouškou tmy a deště z místa nehody ujel. To se vědělo od začátku a vědělo se to i nyní, po čtyřech dnech.

V pondělí se vrátil do práce. Byla to úleva, ale také jakýsi oslí můstek k životu v normálnějších kolejích. Život zase zajel do staré vyježděné dráhy, navyklé a zároveň podivně cizí, a několikrát za den ho napadalo, jak tenká je vlastně blanka, která dělí všednost od hrůzy. Jak je tenká a jak nesmírně lehce se dá protrhnout. Ta blanka.

Po práci si zajel do supermarketu v Löhru a koupil si tam potahy na sedadla. Rychle našel odstín v podstatě stejný, jako měla sedadla, a když se mu po jistých obtížích večer povedlo elastické látkové návleky nasadit, cítil, že je po všem. Vsuvka je u konce. Nikam nevedoucí vsuvka. Dokončil bezpečnostní strategie, ke kterým se po zralé úvaze uchýlil. Všechna opatření byla učiněna a všechny stopy vymazány a najednou si překvapeně uvědomil, že od nehody neuplynul ještě ani týden.

A neobjevily se žádné náznaky. Nic nenasvědčovalo tomu, že by měl skládat účty z toho, co se stalo během ně kolika neblahých vteřin ve čtvrtek večer. Během těch strašných a čím dál neskutečnějších vteřin, které se rychlostí blesku prohnaly kolem a už mizely ve tmě minulosti.

Zvládne to. Zhluboka si povzdechl a věděl, že to zvládne.

Samozřejmě se také objevila tvrzení – v novinách a televizních zprávách, které příležitostně sledoval –, že policie má k dispozici určitá vodítka, se kterými pracuje, jemu ale bylo jasné, že jde jen o slova a prázdné fráze. O neobratný pokus působit znaleji a kompetentněji. Jako obvykle.

Nikde nepadlo ani slovo o červeném audi, které nedaleko místa nehody parkovalo u krajnice se zapnutými světly. Právě toho se obával ze všeho nejvíc, ani ne proto, že si někdo mohl všimnout barvy nebo modelu auta, o poznávací značce nemluvě, ale toho, že si prostě někdo všiml, že tam stojí. Přece jenom za dobu, kdy byl v příkopu, projela kolem dvě auta… nebo snad tehdy ještě stál na silnici? Už si to nepamatoval. Každopádně dvě auta a jeden skútr, to věděl přesně. Řidič, který jel z opačného směru – z Boorkhejmu nebo Linzhuisenu –, ho klidně mohl považovat za protijedoucí vozidlo, ale ti dva ostatní, ti si přece museli všimnout stojícího auta se zapnutými světly.

Anebo je to snad věc, která člověku lehce vypadne z paměti? Jen takový ten střípek, který zůstane v hlavě jenom pár vteřin nebo půl minuty a pak se navždy ztratí? Těžko říct, těžko soudit, každopádně mu ale tato otázka nedávala po nocích spát. Tahle potenciální, latentní svědectví.

Ve čtvrtek, po pár dnech klidu v médiích a přesně týdnu od nehody, přišla s prosbou chlapcova rodina: matka, otec a mladší sestra. Mluvili v televizi i rádiu a v novinách se objevily jejich fotografie, chtěli dosáhnout toho, aby pachatel poslechl své špatné svědomí a přihlásil se.

Aby se přiznal k činu a přijal trest.

Tento vývoj, to mu připadalo naprosto zřejmé, byl jen dalším důkazem toho, že policie neví nic a nemá se čeho chytit. Žádná vodítka, žádné stopy. Když spatřil chlapcovu matku – tmavovlasou, nečekaně vyrovnanou ženu tak kolem čtyřiceti pěti let –, jak sedí v televizi na pohovce a obrací se přímo na něj, popadla ho najednou úzkost, ale jakmile zmizela z obrazovky, znovu nabyl rovnováhu. Cítil a chápal, že na něj občas takový záchvat může přijít, ale věděl, že bude mít vždycky dost síly ho překonat a zase se sebrat. Dostat se ze slabosti. Jen nesmí ztratit rozvahu.

Bylo dobré vědět, že má to, co je nejdůležitější. Sílu.

A přesto by si s ní rád promluvil.

Proč? rád by se zeptal.

K čemu by bylo zavřít mě na pět let do vězení?

Zabil jsem vám syna, z celého srdce toho lituji, ale byla to nehoda, takže komu by prospělo, kdybych se přihlásil?

V duchu se ptal, co by mu na to asi řekla. Opravdu by mu to vyčítala? Celé to byla jen nehoda a nehody nemají viníky. Dokonce ani aktéry, jen faktory a objekty mimo veškerou kontrolu.

Později ten večer si pohrával s myšlenkou, že by rodině mohl napsat anonymní dopis. Anebo by jim mohl zavolat a vysvětlit jim, co si o tom myslí, nakonec si ale uvědomil, že by to bylo moc riskantní a všech úvah vedoucích tímto směrem zanechal.

Zavrhl i nápad, že by poslal věnec na pohřeb Wima Felderse, který se měl konat v plně obsazeném keymerském kostele v sobotu deset dní po nehodě.

Z téhož důvodu. Riskantní.

Kromě příbuzných a přátel se na obřad dostavilo i hodně žáků a učitelů z Wegerova učiliště, jakož i zástupci různých sdružení na pomoc obětem dopravních nehod. O tom si přečetl obšírný článek v nedělním Neuwe Blatt, ale to byla v souvislosti s případem poslední velká mediální erupce.

Ke svému překvapení si v pondělí uvědomil, že cítí jisté prázdno. Jako by o něco přišel.

Jako když jsem přišel o Marianne, pomyslel si později se stejným překvapením. Bylo to sice podivné přirovnání, ale s něčím to srovnat potřeboval. S nějakou důležitou životní událostí. Po deset dní ta strašlivá událost zcela dominovala jeho životu. Pronikla do všech pórů a zákoutí jeho mysli. Ačkoli prvotní paniku celkem dobře zvládl, byla neustále přítomná. Někde uvnitř, připravená se prodrat na povrch. Snad každou vteřinu mu myšlenky zalétly k té pekelné jízdě, tomu měkkému drcnutí a záškubu volantu, k dešti, chlapcově bezvládné mrtvole a kluzkému příkopu… ve dne v noci, takže když teď začala nastávat období, kdy na to nemyslel, měl svým způsobem pocit, že mu něco chybí.

Pocit prázdnoty, jak již bylo řečeno.

Jako po jedenáctiletém bezdětném manželství… no ano, byly zde jisté podobnosti.

Jsem asi pořádně opuštěný člověk, napadlo ho během těchto dní. Od chvíle, kdy mě opustila Marianne, pro mě vlastně nikdo nic neznamenal. Ani jediný člověk. Nejednám, věci se mi jen tak dějí. Existuju, ale nežiju.

Proč jsem si nenašel novou ženu? Proč jsem si tuhle otázku sotva kdy položil? A teď je ze mě najednou někdo úplně jiný.

Kdo? Kdo jsem?

Bylo samozřejmě podivné, že tyto myšlenky zplodil fakt, že zabil mladého kluka, něco mu ale zakazovalo se v tom moc hluboko šťourat. Raději se rozhodl, že bude brát život i z lepší stránky a konečně podnikne něco nového, a než se nadál – než to stihl zvážit a rozmyslet si to –, pozval k sobě na večeři ženu. Potkal se s ní v jídelně, prostě si k němu přisedla, protože bylo jako vždycky málo míst. Nevěděl, jestli ji už někdy viděl. Asi ne.

A ona jeho pozvání přijala.

Jmenovala se Vera Millerová. Byla veselá a zrzavá a v noci ze soboty na neděli – necelé tři týdny poté, co prvně v životě zabil člověka – se poprvé po čtyřech letech miloval se ženou. Další den dopoledne si to zopakovali a potom mu sdělila, že je vdaná. Chvíli se o tom bavili a bylo vidět, že jí to dělá větší starosti než jemu.

V pondělí přišel dopis.

Už uběhla nějaká doba od chvíle, kdy jste zabil toho kluka. Čekal jsem, že se ve Vás probudí svědomí, ale teď je mi jasné, že jste slaboch, který se nedokáže postavit čelem k tomu, co udělal.

Mám nezvratné důkazy, které Vás pošlou do vězení, jakmile je předám policii. Moje mlčení Vás bude stát deset tisíc guldenů, pro muže ve Vašem postavení je to směšná částka, ale stejně Vám dávám týden (přesně sedm dní) na to, abyste peníze sehnal. Buďte připraven.

Ozvu se.

Přítel

Ručně psaný. Drobným, lehce skloněným písmem. Černým inkoustem.

Přečetl si ho pětkrát za sebou.

4

„Trápí tě něco?“ zeptala se ho Vera Millerová u večeře. „Vypadáš nějak sklesle.“

„Ne.“

„Určitě?“

„To nic,“ řekl. „Jen jsem trochu unavený, myslím, že mám teplotu.“ „A souvisí to nějak se mnou? Chci říct s námi?“ Zakroužila sklenicí s vínem a vážně si ho měřila. „Ale jistěže ne, prokrista…“ Pokusil se zasmát, ale sám slyšel, jak to skřípe. Raději se napil. „Mně se zdá, že nám to začíná hezky,“ řekla. „Takže bych ráda, aby se psala ještě i druhá a třetí kapitola.“ „Jistě. Promiň, jsem trochu unavený, ale s tebou to nesouvisí. Myslím si to samé co ty… přísahám.“

Vera se usmála a pohladila ho po ruce.

„Fajn. Skoro jsem zapomněla, že milování může být takhle krásné. Nechápu, že jsi čtyři roky ležel ladem. Jak je to možné?“ „Čekal jsem na tebe,“ odpověděl. „Nepůjdeme si lehnout?“

Když od něj v neděli odešla, téměř okamžitě po ní zase zatoužil. Milovali se až do brzkých ranních hodin a Vera měla naprostou pravdu: byla téměř záhada, že to vnímal tak silně. Zalezl zpátky do postele a zavrtal hlavu do polštáře. Dlouhými nádechy nasával její vůni a snažil se usnout, ale nemělo to cenu. Prázdnota byla příliš velká. Není to zatraceně divné?

Největší rozdíl na světě, pomyslel si. Mezi ženou, která u vás ještě leží, a ženou, která právě odešla. Milovanou ženou. Novou ženou?

Po chvíli to vzdal. Došel si pro noviny, nasnídal se a znovu vytáhl ten dopis.

Samozřejmě ani nemusel. Znal ho nazpaměť. Každou formulaci, každé slovo, každé písmeno. Stejně si ho přečetl ještě dvakrát. Osahával ho, zkoumal kvalitu papíru. Byl to bezpochyby drahý papír, obálka i list byly stejného designu. Tlustý papír, určitě z knihkupectví někde v centru, tam je prodávají po kusech.

Taky sofistikovaný odstín. Bledě modrý. Známka se sportovním motivem, žena rozmáchlým pohybem odhazující disk. S milimetrovou přesností nalepená do pravého horního rohu. Jeho jméno a adresa napsané stejným lehce skloněným špičatým písmem, jakým byl napsán i samotný text. Jméno obce adresáta podtržené.

To bylo vše. Vše, co se o dopisu dalo říct. Jinými slovy nic. Nebo každopádně skoro nic. Dokonce ani pohlaví pisatele se nedalo určit. Viděl to spíš na muže, ale byl to pouhopouhý dohad. Klidně to mohla být i žena.

Deset tisíc? pomyslel si po stopadesáté od pondělního večera. Proč jen deset tisíc?

Sice to byla poměrně slušná částka, ale – jak velmi správně podotkl i pisatel dopisu – nebyl to žádný přehnaný požadavek. V bance měl víc než dvakrát tolik, a kromě toho vlastnil dům a ještě leccos jiného, dohromady v hodnotě aspoň desetinásobné. Vyděrač také použil výrazu „muž ve Vašem postavení“, což svědčilo o tom, že dobře zná jeho poměry a finanční situaci.

Takže proč se spokojí jen s deseti tisíci? Možná to není „směšná částka“, ale stejně je to nízká cena. Velmi rozumná s ohledem na to, o co jde.

Taky to asi bude poměrně vzdělaný člověk, ten pisatel. Písmo je uhlazené a pečlivé, žádné pravopisné chyby, formulace přesné a výstižné. Tomu dotyčnému snad je (musí být?) jasné, že by mohl dostat i víc. Že si za mlčení účtuje málo.

K tomuto závěru dospěl několikrát. I později ho zpětně překvapovalo, že byl schopen uvažovat takhle racionálně.

Dopis přišel jako blesk z čistého nebe, ale jakmile si na jeho existenci zvykl, začaly ho zaměstnávat logické a relevantní otázky.

Celý týden i teď, v neděli dopoledne.

Proč jen deset tisíc?

Co to znamená? Je to jen první splátka?

A kdo? Kdo ho viděl a chopil se šance vydělat na jeho neštěstí? A na chlapcově?

Že by ten člověk na skútru, nebo některý z řidičů těch dvou aut, která projela kolem, když stál v příkopu s mrtvým klukem v náručí? Nebo když ještě stál na silnici?

Existují ještě jiné možnosti? Měl dojem, že ne.

Každopádně ho muselo prozradit jeho auto, jeho červené audi, to mu došlo velmi brzy. Někdo si všiml, jak podivně parkuje na krajnici, zapamatoval si poznávací značku a pak si ho našel v registru.

Byl přesvědčený, že přesně tak se to muselo stát. Úplně přesvědčený, s jinými možnostmi ani nepočítal – do chvíle, než ho napadla strašná myšlenka.

Co když ten kluk měl společnost. Mohli spolu jít třeba dva, ale o betonovou rouru se zabil jen tenhle.

A opodál… třeba pár metrů od něj na druhé straně roury ležela jeho otřesená přítelkyně… Ne, přítelkyně byla tou dobou ve městě, o tom se psalo… Tak kamarád nebo někdo, kdo se k němu náhodou přidal… skrytý ve tmě, dost možná na chvíli omráčený. Nebo šokovaný a vyděšený k smrti při pohledu na mrtvého hocha a na muže, který ho drží v náručí, zatímco do kapuce kape krev…

To byl samozřejmě děsivý scénář, a i když se mu postupně povedlo přesvědčit sebe sama, že je to nanejvýš nepravděpodobné, ta myšlenka se mu tvrdohlavě vracela. Čistě klinicky se pokoušel zapudit i tuto morbidní variantu – tuto nepravděpodobnou možnost –, neboť to bylo tak jako tak nepodstatné. Irelevantní. Bylo jedno, kdo ho té noci při nehodě viděl – anebo jak přesně se ten dotyčný dozvěděl, co se stalo. Byly tu jiné otázky, které si žádaly pozornost a soustředění.

A rozhodnutí.

Může se spolehnout, že to tímhle skončí?

Deseti tisíci guldeny? Že bude stačit zaplatit jednou a pak už si nebude muset dělat starosti?

V tom byl právě zakopaný pes. Jakou záruku mu pisatel (pisatelka?) hodlá poskytnout, že až vyinkasuje peníze a utratí je, nebude chtít za pár měsíců nebo let další?

Nebo jak má vědět, že ho dotyčný stejně nepůjde udat na policii?

Dostane nějakou takovou garanci? A jak bude v takovém případě vypadat?

Případně – a to byla otázka nejvyšší závažnosti – neměl by si uvědomit, že situace je neúnosná? Neměl by pochopit, že hra je prohraná, a sám zavolat na policii?

Neměl by to vzdát?

Ani v neděli večer ještě na žádnou z těchto otázek neměl definitivní odpověď. Že se hned v pátek stavil ve Spaarkasse a vybral z účtu jedenáct tisíc, se ještě nedalo považovat za definitivní rozhodnutí.

Jen za signál, že si nechává všechny dveře otevřené.

V myšlenkách se stále vracel i k sobotnímu rozhovoru s Verou.

„A co tvůj manžel?“ zeptal se jí, když se vraceli k autu po procházce po pláži. „Už jsi mu to řekla?“

„Ne,“ odpověděla a rozpustila si vlasy schované pod pletenou čepicí. Vjela do nich rukou a rozčísla je gestem, které podle jeho názoru protahovala, aby získala čas. „Nevěděla jsem, jak vážné to s tebou bude… tedy ze začátku. Teď to vím. Ale ještě jsem neměla příležitost o tom s ním mluvit. To tak nějak vyžaduje čas a prostor.“

„Jsi si jistá?“

„Ano.“

„Že se s ním chceš rozvést?“

„Ano.“

„Proč nemáte děti?“

„Protože jsem je nechtěla.“

„S ním, nebo obecně?“

Vera vágně trhla hlavou. Pochopil, že se o tom nechce bavit. Chvíli se mlčky dívali na rozbouřené moře.

„Jsme svoji jen tři roky. Od začátku to byla chyba. Hloupost.“

Přikývl.

„Kde pracuje?“

„Zrovna teď je nezaměstnaný. Pracoval u Zinderse. Jenže ten zkrachoval.“

„To nezní zrovna vesele.“

„Nikdy jsem netvrdila, že je to veselé.“

Vera se zasmála. Dal jí ruku kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Pochybuješ snad?“

„Ne,“ řekla. „S ním žít nechci. Vím to celou dobu.“

„Tak proč sis ho brala?“

„Já nevím.“

„Vezmi si místo něj mě.“

Ta slova z něj vylétla dřív, než je stihl zastavit, ale ve stejnou chvíli si uvědomil, že to myslí vážně.

„Wow,“ zasmála se. „Jsme spolu už dva dny a konečně se ptáš, jestli si tě vezmu. Nezajedeme si nejdřív radši k tobě na jídlo, jak jsme měli v plánu?“

Zamyslel se.

„Asi jo,“ řekl. „Hm, máš pravdu, mám hlad jako vlk.“

Během zbytku večera svou nabídku k sňatku ani nezopakoval, ani nevzal zpět. Líbilo se mu nechat ji takhle viset ve vzduchu, aniž by se k ní nějak vyjadřovali nebo ji komentovali. Jako takovou strunu, na kterou nemusejí zahrát, ale která tam je a spojuje je. Také měl dojem, že Vera proti jeho návrhu nic nemá. Že to vnímá jako on.

Jako takové tajemství. Spiklenectví.

A když se pak milovali, bylo to, jako by se společně napili ze studnice lásky.

Nepochopitelné, v jistém smyslu to bylo nepochopitelné.

Jak se jeho život mohl docela bez varování vrhnout do úplně nových kolejí, které všechno navyklé, veškerý rozum a životní zkušenosti postavily na hlavu? Jak je to možné?

A navíc jen za pár týdnů. Nejdřív ten strašný čtvrteční večer, pak Vera Millerová a láska. Nechápal to. Dá se to vůbec pochopit?

Po zbytek nedělního večera většinou ležel na pohovce ve svitu jediné svíčky a měl dojem, že se zmítá mezi extrémy. Mezi pocitem závratné, vratké a hroutící se reality na jedné straně – a velmi klidným a racionálním spekulováním o své situaci na straně druhé. Rozum a cit bez vzájemných spojů, bez synapsí.

Postupně však usoudil, že nakonec nejde o žádné zmítání. Existuje jen jediná realita, která neustále plyne vpřed, jeho pocity a pokusy o její kontrolu jsou neměnné, posouvá se jen jeho úhel pohledu. Perspektiva.

Jako rub a líc mince, pomyslel si. Jako spínač. Věci každodenní a věci nepochopitelné. Život a smrt? A tenká blanka mezi tím.

Zvláštní.

Po rozhlasových zprávách v jedenáct si znovu vytáhl dopis. Ještě jednou ho přečetl a pak si sedl k psacímu stolu.

Dlouho tam seděl potmě a dával volný průchod myšlenkám a brzy, velmi brzy, spatřil ještě jednu alternativu tam, kde dosud viděl jen dvě.

Třetí cestu. Lákala ho. Dlouho zvažoval její výhody a nevýhody. Ale ještě bylo brzy se rozhodovat. Příliš brzy. Dokud od „Přítele“ nedostane další instrukce, nezbývá mu než čekat. Čekat na pondělní poštu.

5

Přijel o dvacet minut dřív. Během čekání v autě na opuštěném parkovišti si znovu přečetl instrukce. Ne že by to potřeboval, pročítal si je celý den, jen chtěl nějak zabít čas.

Peníze: stoguldenové a padesátiguldenové bankovky zabalené do dvou vrstev igelitových pytlíků, strčené do tašky z obchodního domu Boodwick.

Místo: Trattoria Commedia u golfového hřiště v Dikkenu.

Čas: Úterý přesně v 18.00.

Postup: Posaďte se do baru. Objednejte si pivo, trochu upijte a asi po pěti minutách jděte na záchod. Tašku s penězi vezměte s sebou a dobře ji schovejte do odpadkového koše pod papírové ubrousky. Kdyby byl na záchodě ještě někdo další, počkejte, až odejde. Odejděte z toalety rovnou na parkoviště a odjeďte.

To bylo všechno.

Stejný papír jako minule. Stejné písmo, asi i stejné pero.

Stejný podpis: Přítel.

Žádné výhružky. Ani žádné další komentáře na adresu jeho slabosti.

Jen nutné instrukce. Jednodušší to být nemohlo.

Za dvě minuty šest vytáhl okénko a vystoupil. Zaparkoval co nejdál od restaurace, téměř u výjezdu z parkoviště. Rychle, ale beze spěchu zdolal těch padesát metrů po větrném štěrkovém plácku ke vchodu. Budova restaurace byla nízká, ve tvaru písmene L, fasáda byla pomeritová. Mozaiková okna s ocelovým zdobením. Otevřel dveře a vešel.

Uvnitř bylo liduprázdno, ale podnik působil příjemně. Nikdy dřív tady nebyl, předpokládal, že sem chodí hlavně členové golfového klubu, kde v tomhle lezavém listopadovém počasí nemají zrovna hlavní sezónu. Bar byl hned nalevo, seděla u něj osamělá žena kolem čtyřiceti pěti let, kouřila, četla si bulvár a před sebou měla nějaký zelený drink. Když vešel, zvedla pohled, ale usoudila, že noviny jsou zajímavější.

Než se posadil, rozhlédl se po lokále. Měl tvar písmene L a stoly, na které viděl, byly skoro všechny prázdné. U jednoho seděl muž a jedl těstoviny. V krbu praskal oheň, zařízení mělo odstíny tmavě hnědé, červené a zelené a z tlumených reproduktorů zněla klavírní sonáta. Postavil tašku na zem mezi nohy a u barmana, mladíka s vlasy do culíku a náušnicí v uchu, si objednal pivo.

„Fouká?“ zeptal se barman.

„Jo jo,“ odpověděl. „Moc lidí tu není, co?“

„To máte pravdu,“ řekl barman.

Dostal pivo ve vysoké, žensky vyhlížející sklenici na nožce. Zaplatil, vypil asi půlku a zeptal se, kde je toaleta. Barman ukázal za krb. Poděkoval mu, vzal si tašku a vydal se tím směrem.

Na toaletách to vonělo piniovým lesem a bylo tu velkolepě prázdno. A čisto. Koš mezi umyvadly byl asi do třetiny plný zmuchlaných ubrousků. Strčil tašku do koše a zakryl ji dalšími ubrousky, které vytáhl z držáku a trochu je zmačkal. Vše podle instrukcí. Celá procedura mu trvala tak deset vteřin. Pak zůstal stát na místě asi dalších deset vteřin a lehce překvapeně si prohlížel svůj odraz v popraskaném zrcadle nad umyvadlem. Potom vyšel ven. Při odchodu kývl na rozloučenou barmanovi a zamířil k autu. Ve vzduchu se vznášela vůně zmrzlého železa.

Jako po másle, pomyslel si v autě. Šlo to až zatraceně jako po másle. Pak otevřel přihrádku a vytáhl tyč.

Trvalo to přesně šest a půl minuty.

Člověku, který vyšel z restaurace, mohlo být tak třicet let. Byl vysoký a štíhlý, tašku nesl v pravé ruce a v levé si bezstarostně pohrával s klíči od auta. Zjevně mířil ke starému peugeotu, který parkoval asi dvacet metrů od jeho auta. Bylo to jedno z dohromady pěti aut na velkém parkovišti.

Než otevřel dveře a vydal se k němu, pomyslel si, co je to za amatéra. Počkat jen takovou chviličku a pak takhle mávat taškou kolem sebe, to svědčí o opravdu nízké soudnosti. Došlo mu, že tady nemá co do činění s nijak těžkým soupeřem, a zejména že soupeř hrubě podcenil jeho kalibr.

Došel k vyděrači, zrovna když strkal klíče do dveří auta.

„Promiňte,“ řekl. „Něco jste ztratil.“

Asi půl metru od mužova obličeje podržel ve vzduchu levou ruku. „A co?“ Rozhlédl se po parkovišti a okolí. S každou vteřinou houstla tma. Nikde ani živáčka. Vší silou praštil vyděrače tyčí do hlavy. Trefil se kousek nad levé ucho. Muž bezhlesně padl na zem. Na břicho s rukama pod sebou. Namířil na krk a udeřil se stejnou jistotou ještě jednou. Ozvalo se křupnutí, takže věděl, že oběť je mrtvá. Pokud ji nezabila už první rána. Z hlavy tekla spousta krve. Opatrně sebral mrtvému tašku a klíče od auta a rozhlédl se.

Pořád nikde nikdo. Tma a liduprázdno. Po krátké úvaze vzal mrtvolu za nohy a odvlekl ji do neudržovaného křoví, které se táhlo kolem celého parkoviště. Zanechal za sebou širokou brázdu, ale předpokládal, že déšť ji vyretušuje. Pak o pár kroků ustoupil a konstatoval, že z dálky není nic vidět. Tedy přinejmenším kdyby někdo nevěděl, co má hledat. Nebo kdyby vůbec bylo co hledat.

Spokojeně kývl a vrátil se ke svému autu. Samozřejmě nebude na škodu, když o mrtvolu někdo zakopne až za pár dní. Asi čím později, tím lépe. Zabalil tyč do novin a strčil ji do tašky s penězi.

Nastartoval a odjel.

Husté tmavé vlasy, plnovous a modře tónované brýle si nechal až do chvíle, než projel kolem té osudné betonové roury na silnici do Boorkhejmu, a když si o půl hodiny později nalil do obyčejné sklenice u sebe v kuchyni na dva prsty whisky Glenalmond, vzdal v duchu dík i práškům Sobron, těm lehce namodralým zázračným pilulkám, které ho celé odpoledne suverénně udržovaly ve stabilní koncentraci. A v minulých dnech taky. Není na škodu vyznat se ve vlastní duši a vědět, že občas přijdou vhod psychofarmaka, pomyslel si. Vůbec to není na škodu.

Napil se. Pak si dopřál dlouhou, uklidňující pěnovou koupel. Pak zavolal Veře Millerové.

II

6

Tělo našel jistý Andreas Fische.

Stalo se to ve čtvrtek odpoledne. Fische byl na návštěvě u své sestry na Windemeerstraat v Dikkenu (ségra je sice mrcha, ale krev není voda, a navíc se jí povedlo vdát se za velmi movitého advokáta), a když to odtamtud bral zkratkou přes parkoviště před restaurací Trattoria Commedia, zastavil se v křoví, protože se potřeboval vyčurat, a v tu chvíli si všiml, že tam něco leží.

Fische dočural a rozhlédl se. Pak opatrně odhrnul pichlavé větve a nahlédl pod křoví. Ležel tam člověk. Tělo. Mrtvola.

Fische neviděl mrtvolu poprvé. Za svůj pohnutý život měl tu čest hned s několika, takže když překonal prvotní nutkání vzít nohy na ramena, ujalo se velení jeho lepší – praktičtěji založené – já. Ověřil si, že na opuštěném parkovišti nikdo není. Pak opatrně odhrnul ještě další větve – dával si pozor, aby to tam nepošlapal a nezanechal v měkké půdě otisky bot – jak již bylo řečeno, nezažíval to poprvé – a prohlédl si mrtvého zblízka.

Poměrně mladý, poměrně vysoký muž. Ležel na břiše s rukama pokojně nataženýma nad hlavu. Tmavě zelená bunda a obyčejné modré džíny. Ta polovina obličeje, která se dívala vzhůru, byla pokrytá tmavými zaschlými potůčky, takže Fische odhadoval, že někdo ukončil jeho život ranou něčím těžkým a tvrdým do hlavy. Prostě a jednoduše. Tohle taky znal, ale to už bylo pár let.

Když se ještě jednou přesvědčil, že nablízku nikdo není, sehnul se a provětral mrtvému kapsy.

Trvalo mu to jen pár vteřin a výsledek byl dost ubohý. To Fische zjistil, když se od mrtvoly vzdálil asi na dvě stě metrů. Ošoupaná peněženka bez platební karty, v bankovkách jen asi čtyřicet guldenů. A pár drobných. Téměř prázdný balíček cigaret a zapalovač. Svazek se čtyřmi klíči a reklamní klíčenkou farmaceutické firmy. Jinak nic. Fische všechno kromě peněz zahodil do koše, a když si rychle shrnul svou finanční situaci, zjistil, že má přece jen k dispozici celkem slušný obnos. Spolu se stovkou, kterou vysomroval od sestry, mu to bohatě vystačí na příjemný večer v hospodě, a tak nastupoval do tramvaje číslo dvanáct směrem do centra s jistým zdrženlivým uspokojením. Bez lístku, samozřejmě. Andreas Fische si nekoupil lístek už třicet let.

Klejne Hans na severní straně Maaru patřil k jeho nejoblíbenějším podnikům. Právě zde Fische trávil většinu večerů, kdy si mohl pobyt v nějakém lokále dovolit, a tak onoho deštivého listopadového večera zamířil právě sem. Když vešel, bylo tu zatím celkem prázdno, nebylo ještě ani šest, a tak se posadil s pivem a geneverem ke dlouhému stolu. Snažil se pít co nejpomaleji, kouřil cigarety, které patřily mrtvému, a říkal si, jestli by nakonec nebylo nejlepší nahlásit to policii. Jsou povinnosti a povinnosti, jak se dřív říkávalo. Pak se objevili tři nebo čtyři dobří kamarádi, takže Fische, věren svému zvyku, rozhodnutí odložil na později. Bylo by hloupé se ukvapit, pomyslel si. Bůh nestvořil spěch a toho chlapa stejně nikdo nevzkřísí.

A když se pak Fische zhruba v jednu ráno svalil do špinavé postele v pánské ubytovně na Armastenstraat, měl v hlavě ledacos, nikoli však mrtvolu na opuštěném parkovišti v Dikkenu a z trosek jeho slábnoucího vědomí se neozývaly žádné hlasy, které by ho k něčemu nabádaly.

Následující den, pátek, byl deštivý a chmurný. Andreas Fische většinu dne proležel na pokoji, nebylo mu dobře a cítil se zesláble, takže teprve v sobotu dopoledne zavolal z automatu na hlavním nádraží na policii a zeptal se, jestli by stáli o menší tip.

To by sice stáli, sdělili mu, ale nehodlají za něj zaplatit ani zlámanou grešli, to ať si pán laskavě ujasní.

Fische rychle zanalyzoval svou vyjednávací pozici. Pak v něm převládl pocit občanské povinnosti, a tak policii zcela zdarma sdělil, že v Dikkenu je k nalezení mrtvola. Na parkovišti nedaleko golfového hřiště u té restaurace, no, jak jen se to tam jmenuje.

Vražda, nemýlí-li se.

Policista se začal vyptávat na jeho totožnost, adresu a tohle všechno, ale Fische už to mezitím dávno položil.

„Jak dlouho?“ zeptal se komisař Reinhart.

„Těžko říct,“ odpověděl Meusse. „Zatím to ještě nedovedu určit.“

„Tak to odhadněte,“ poprosil ho Reinhart.

„Hm,“ řekl Meusse a zahleděl se na tělo na mramorovém stole. „Tři, čtyři dny.“

Reinhart si to v duchu odečetl.

„Takže od úterý nebo středy?“

„Úterý,“ řekl Meusse. „Pokud tedy chcete slyšet čirou spekulaci.“

„Vypadá pěkně zřízeně,“ podotkl Reinhart.

„No je mrtvý,“ řekl Meusse. „A pršelo.“

„Jo aha,“ zabručel Reinhart.

„Vy se, pane komisaři, patrně zdržujete spíš pod střechou?“

„Pokud možno,“ řekl Reinhart. „Takže jenom dva údery?“

„Stačí i jeden,“ řekl Meusse a pohladil si pleš. „Když víte, kam mířit.“

„A pachatel to věděl?“

„Možná,“ řekl Meusse. „Vést ránu nějak takhle je celkem přirozené. Šikmo přes temeno směrem ke spánku. Ten druhý úder… do zátylku… je zajímavější. Profesionálnější. Rozdrtil krční páteř. Takhle se dá zabít i kůň.“

„Chápu,“ řekl Reinhart.

Meusse odešel k umyvadlu v rohu a umyl si ruce. Reinhart zůstal u stolu a prohlížel si mrtvolu. Muž, asi třicet let. Možná trochu mladší. Hodně hubený a hodně vysoký, sto osmdesát šest centimetrů, říkal Meusse. Oblečení leželo na druhém stole a vypadalo naprosto obyčejně: modré džíny, zelená polodlouhá větrovka, tenký obnošený vlněný svetr, který býval světle šedý a na některých místech stále ještě byl. Obyčejné hnědé tenisky.

Žádné doklady totožnosti. Žádná peněženka, klíče ani jiné osobní věci. Někdo mu prošacoval kapsy, to bylo zcela zjevné.

A někdo ho zabil ranou tupým předmětem do hlavy a zátylku, to bylo neméně zjevné.

Hm, pomyslel si Reinhart. Tak je to tu zase.

Meusse si odkašlal a Reinhart pochopil, že už by měl jít. Před odchodem se naposledy zadíval na obličej mrtvoly.

Oválný. Trochu ošlehaný, s širokými ústy a tvrdými rysy. Dlouhé vlasy stažené za uši a svázané do culíku. Tmavé vousy, pod levým okem drobná jizvička. Reinhartovi byl nějak povědomý.

Tebe už jsem někde viděl, pomyslel si.

Pak z patologie odešel a vrátil se na policejní stanici.

Kriminální inspektorka Ewa Morenová strčila fotografie zpátky do složky a přisunula ji Reinhartovi.

„Nic,“ řekla. „Na seznamu ho nemáme. A mimochodem, za minulý týden máme hlášené jen tři pohřešované. Senilní paní, která zmizela z domova důchodců v Löhru, a patnáctiletého kluka, co utekl z domova.“

Rooth na chvíli přestal žvýkat sušenku.

„Tři,“ ozval se. „Říkala jsi tři.“

„To jo,“ souhlasně kývla Morenová. „Ale ten třetí je had. Takže myslím, že toho můžeme vyloučit.“ „Had?“ podivil se Jung. „Mamba zelená,“ upřesnila Morenová. „Prý utekla z bytu v Kellnerstraat v noci z pondělí na úterý. Podle majitele je životu nebezpečná. Ale hodná. Dovede usmrtit člověka za dvě vteřiny a slyší na jméno Betsy.“

„Betsy?“ zvolal Rooth. „Kdysi jsem chodil s holkou jménem Betsy. Hodná nebyla, ale taky utekla…“

„Děkujeme za informaci,“ řekl Reinhart a zaťukal do stolu dýmkou. „To by stačilo. Tropický had stejně v tomhle počasí moc dlouho nepřežije. Ale myslím si, že toho ubitého chlapa brzy někdo začne hledat. Jestli se Meusse nemýlí…“

„Meusse se nikdy nemýlí,“ přerušil ho Rooth.

„Neskákej mi do řeči,“ okřikl ho Reinhart. „Jestli se Meusse nemýlí, tak v tom křoví ležel od úterý, lidi většinou čekají nejdéle den dva, než zavolají… myslím blízcí pohřešovaného.“

„Jestli nějaké měl,“ řekla Morenová. „Nějaké blízké.“

„Opuštění starci můžou ležet doma i půl roku,“ řekl Jung.

„Hm, taková už je doba,“ povzdechl si Reinhart. „A ne jenom starci. Četl jsem, že nějaká paní z Gösslingenu dostávala důchod ještě dva a půl roku po smrti. Ležela ve sklepě na bramborách a peníze jí chodily na účet… uf, v pěkném světě to žijeme. Jungu, co říkali v té restauraci?“

Jung otevřel poznámkový blok.

„Mluvil jsem jen s částí zaměstnanců,“ řekl. „Nikdo ho na těch fotkách nepoznal, ale zítra se sejdu ještě se dvěma, co měli službu v úterý. Jestli se to stalo tehdy, třeba ho identifikují… nebo nám aspoň řeknou, jestli se u nich byl najíst.“

„Ještě něco?“ zeptal se Reinhart a zapálil si dýmku.

„Jo, to auto,“ řekl Jung. „Na tom parkovišti od úterý nebo středy stojí starý peugeot. Ověřovali jsme si to a vlastníkem je jistý Elmer Kodowsky. Bohužel se nám zatím nepovedlo se s ním spojit. Podle domovníka od něj z baráku pracuje někde na ropné plošině v Severním moři…“

„Páni,“ řekl Reinhart. „Tam bude touhle roční dobou krásně. Kdo se hlásí jako dobrovolník?“

„… ten domovník ale naznačoval, že se pan Kodowsky možná nachází i někde blíž,“ pokračoval Jung. „Ale ten, co ležel v tom křoví, to není.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Rooth. „Mluv srozumitelně.“

„Vězení,“ na to Jung. „Kodowsky není zrovna svatoušek, naznačoval ten domovník, takže není úplně nepravděpodobné, že to s tou ropnou plošinou je jen zástěrka a ve skutečnosti ten chlap sedí. Prý by to nebylo poprvé.“

„Hm,“ řekl Reinhart. „To už zní líp. Tak ty prověř věznice… anebo to může udělat Krause. Ale jestliže je ten Kodowsky zavřený, tak by asi jen těžko zaparkoval auto v Dikkenu, ne?“

„Mohl mít propustku,“ řekl Jung. „Anebo to auto někomu půjčil. Taky mu ho mohli ukrást.“

„To je možné,“ řekl Reinhart a vyfoukl oblak dýmu. „Ale jestli je to staré auto, tak ho asi nikdo nešlohl. Zloději aut jsou dneska hrozně vybíraví. Kdepak, obávám se, že teď se o moc dál nedostaneme. Nebo má ještě někdo něco na srdci?“

Nikdo nic neměl. Byla sobota, čtvrt na šest večer, a na povídání a spekulace existovaly vhodnější chvíle.

„No tak se tady sejdeme na pár hodin zítra dopoledne,“ připomněl jim Reinhart. „Když nic jiného, tak budeme tou dobou mít hotové otisky prstů. Ne že by našli moc použitelných. Ale snad můžeme doufat i v něco od Meusseho na patologii. Mimochodem…“

Reinhart znovu vytáhl fotky ze žluté složky a zadíval se na ně.

„… nemáte někdo z vás dojem, že ho znáte?“

Jung a Rooth se na snímky podívali a zavrtěli hlavami. Morenová se na chvíli zamračila a pak si povzdechla a pokrčila rameny. „Možná,“ řekla. „Možná je mi povědomý, ale nemůžu si vzpomenout.“

„No nic,“ řekl Reinhart. „Tak doufejme, že to ještě vyplave. Identifikovat oběť je vždycky výhoda. Což platí pro všechny typy případů. Takže vám, kolegové, přeji příjemný sobotní večer.“

„Nápodobně,“ řekla Morenová.

„Já též,“ na to Rooth.

„Můžu tě pozvat na pivo?“ zeptal se Morenové o čtvrt hodiny později Rooth. „Slibuju, že tě neznásilním ani tě nepožádám o ruku.“

Ewa Morenová se usmála. Zrovna vyšli hlavním vchodem z policejní stanice a vítr měl teplotu mrazáku. „To zní lákavě,“ řekla. „Ale já mám rande s vanou a brakovým románem a obávám se, že jsem jim to už slíbila.“

„No hard feelings,“ řekl Rooth. „Já s vanou taky udržuju vážný vztah. Tango tančí ještě hůř než já, takže se obávám, že na sebe nakonec zbudeme. Člověk má pečovat o to, co má.“

„Moudrá slova,“ řekla Morenová. „A mně jede autobus.“

Zamávala mu a rozběhla se po parkovišti. Rooth se podíval na hodinky. Klidně bych se mohl vrátit a vyspat se v kanceláři, pomyslel si. Proč bych se sakra měl v téhle roční době přesouvat po venku? Vždyť je to blbost.

Nakonec ale stejně zamířil na tramvaj na Velké náměstí a cestou přemýšlel, kdy vlastně vanu naposledy pořádně umyl.

Rozhodně ne včera, usoudil nakonec.

7

Telefon zazvonil v neděli v 07.15 ráno a zvedl ho aspirant Krause. Nejdřív si říkal, že je to podivný čas na to, aby volala policii – zvlášť když od začátku tušil, o co půjde, takže bylo jasné, že s tím čekala nejméně čtyři dny –, pak ale na hlase poznal, že toho na dnešek asi moc nenaspala. Jestli vůbec spala.

Takže to možná až tak divné nebylo.

„Jmenuju se Marlene Freyová,“ spustila. „Bydlím na Ockfener Plejn a chtěla bych nahlásit pohřešovanou osobu.“

„Píšu si,“ na to Krause.

„Zmizel v úterý večer,“ pokračovala Marlene Freyová. „Jen si zajel něco zařídit. Měl se vrátit za chvíli, ale od té doby jsem o něm neslyšela a on vážně nemá ve zvyku… není mu podobné takhle…“

„Jen okamžik,“ přerušil ji Krause. „Řekněte mi, prosím, o koho se jedná. Jméno a vzhled… co měl na sobě a tak.“ Na chvíli se odmlčela, jako by sbírala síly. Pak slyšel, jak se dlouze úzkostně nadechla. „Jistě, promiňte. Jsem trochu unavená, vůbec jsem nespala… už několik nocí.“

„Chápu,“ řekl aspirant Krause a potom se mu dostalo všech informací, které potřeboval znát. Mohlo to dohromady trvat nanejvýš dvě minuty, ale po ukončení hovoru seděl aspirant Krause nejméně pětkrát déle u stolu, zíral na poznámky na papíře a pokoušel se ukočírovat myšlenky.

Když pochopil, že se mu to asi nepovede, zvedl telefon a vytočil číslo komisaře Reinharta.

Synn na chvíli přikryla mluvítko rukou a pak telefon podala Münsterovi. Ústy naznačila jméno, ale Münster ho nepochopil. Napůl se posadil a vzal si od ní telefon.

„Tady Reinhart. Jak se máš?“

„Díky za optání,“ řekl Münster. „Dlouho jsme se neslyšeli.“

„Tahám tě z postele?“ zeptal se Reinhart.

„Je neděle,“ řekl Münster. „Ještě ani ne devět. Co máš na srdci?“

„Stalo se něco strašného,“ řekl Reinhart. „Potřebuji tvoji pomoc.“

Münster tak dvě vteřiny přemýšlel.

„To máte tak málo lidí?“ zeptal se. „Já dělám na tom svém vyšetřování, copak jsi zapomněl? Vrátím se nejdřív v únoru.“

„Já vím,“ řekl Reinhart.

„Tak o co jde?“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho. Pak si komisař Reinhart odkašlal a vysvětlil Münsterovi, proč volá.

„Do prdele,“ řekl Münster. „Vyrazím za čtvrt hodiny. Jasně že přijdu.“

„Nejdřív se projedeme po městě,“ řekl Reinhart. „Potřebuju trochu času.“

„Já taky,“ na to Münster. „Jak se to stalo?“

„Silný úder do hlavy,“ řekl Reinhart. „Zabití, nebo vražda. Spíš to druhé.“

„Kdy?“

„Asi v úterý.“

„V úterý? Ale dneska je už neděle.“

„Našli ho až včera. Neměl u sebe doklady. Mně se zdálo, že ho znám, ale viděl jsem ho asi jen dvakrát… no a ráno pak volala ta ženská a nahlásila ho jako pohřešovaného. Už u nás byla a identifikovala ho. Bohužel už není pochyb.“

Münster chvíli mlčel a sledoval, jak pracují stěrače.

Do prdele, pomyslel si. Proč se takovéhle věci musí stávat? Co to má za smysl?

Věděl, že jsou to marné otázky, ale to, že se mu neustále vracely, možná o něčem svědčilo. O něčem, co souviselo s nadějí a pozitivním přístupem k životu. Možná s nechutí kapitulovat před temnými silami? Že by se to tak dalo chápat, že by se takto dalo vykládat ono věčné proč?

„Byl jsi s ním v poslední době hodně v kontaktu?“ zeptal se Reinhart, když překročili řeku a blížili se k věžákům v Leimaaru.

Münster pokrčil rameny.

„Ani ne,“ řekl. „Párkrát do měsíce. Občas jsme zašli na pivo.“

„Nehráli jste badminton?“

„Dvakrát do roka.“

Reinhart si těžce povzdechl.

„A jak se vlastně má?“

„Myslím, že celkem dobře. Tedy až doteď. Dokonce si našel ženskou.“

Reinhart kývl.

„Jsem ti vděčný za pomoc.“

Münster neodpověděl.

„Zatraceně vděčný,“ řekl Reinhart. „Nevím, jestli bych tohle zvládl sám.“

Münster se zhluboka nadechl.

„Tak jeď,“ řekl. „Nemá cenu to dál odkládat. Volal jsi mu, jestli je doma?“

Reinhart zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale určitě je, cítím to v kostech. Nevyhneme se tomu.“

„To ne,“ řekl Münster. „Ani my, ani on.“

V Klagenburgu bylo málo parkovacích míst. Po několika kolečkách po čtvrti našel Reinhart místo na rohu Morgenstraat a Ruyder Allé, takže museli v dešti urazit asi dvě stě metrů, než konečně zazvonili na dveře u čísla čtyři.

Nejdřív se zevnitř neozvala žádná reakce, ale po druhém nemilosrdném zazvonění slyšeli, že někdo jde po schodech. Než se otevřely dveře, všiml si Münster, že – navzdory dešti – má úplně sucho v ústech, a najednou zapochyboval, jestli bude schopný vydat ze sebe hlásku. Dveře se pootevřely.

„Dobré ráno,“ řekl Reinhart. „Můžeme dál?“

Van Veeteren měl na sobě cosi tmavě modrého a červeného, pravděpodobně to byl župan – aspoň původně –, a na nohou dva hnědé předměty, které byly zcela bezpochyby pantoflemi. Nevypadal, že by ho právě probudili, a pod paží měl stočené noviny.

„Reinhart?“ vyhrkl překvapeně a otevřel dveře dokořán. „A Münster? To je překvápko.“

„Jo,“ vypravil ze sebe Münster. „I tak by se to dalo říct.“

„Pojďte dál,“ řekl Van Veeteren a mávl novinami. „Venku hrozně prší. O co kráčí?“

„Nejdřív se radši posadíme,“ řekl Reinhart.

Vyšli nahoru po schodech. Van Veeteren je uvedl do zabydleného obývacího pokoje a oba policisté si sedli. Van Veeteren zůstal stát. Münster se kousl do tváře a dodal si odvahy.

„Tvůj syn,“ řekl. „Erich. Je mi to moc líto, ale Reinhart tvrdí, že ho někdo zavraždil.“

Později si vzpomínal, že při těch slovech zavřel oči.

8

Když Jung s Roothem v neděli ve dvě odpoledne zaparkovali před restaurací Trattoria Commedia, déšť zrovna na chvíli ustal. Dva technici se pod dozorem inspektora Le Houda ještě věnovali opuštěnému peugeotu. Kolem auta i místa nálezu, vzdáleného deset metrů, se táhla červenobílá policejní páska.

A kolem úzké chodbičky mezi nimi. Rooth se zastavil a podrbal se na hlavě.

„Co si představují, že v tom autě najdou?“

„Nemám tušení,“ na to Jung. „Měl ho na pár měsíců půjčené od toho kamaráda z basy. Ten v tom možná má taky prsty.“

„No zrovna Elmer Kodowsky ho do té hlavy asi nepraštil,“ řekl Rooth. „Ten už osm týdnů nedostal propustku, lepší alibi abys pohledal.“

„Možná,“ řekl Jung. „Půjdeme dovnitř zaútočit na barmana, nebo si budeš ještě dlouho vybírat vši?“

„Už jsem hotový,“ odpověděl Rooth. „Sakra, tohleto já nemám rád. Nemám rád, když zločiny postihnou někoho z nás. Lidi jako VV by měli mít nárok na imunitu nebo tak něco.“

„Já vím,“ přisvědčil Jung. „Radši o tom nemluv. Tak jdeme dovnitř, odvedeme svoji práci a pak se pojedeme někam najíst.“

„Fajn,“ řekl Rooth. „Souhlasím.“

Barman se jmenoval Alois Kummer a tvářil se jako hromádka neštěstí.

Jinak byl mladý, opálený a urostlý, takže Jungovi nebylo moc jasné proč. Posadili se naproti němu na bar, kde jinak nebyla ani noha. Dokud se neobjeví nějací hosté, mohou si klidně promluvit tady. Domnívali se Jung i Rooth. A Kummer zjevně taky, protože nic nenamítal.

„V úterý večer jste byl v práci?“ zeptal se Jung.

„Jen do devíti,“ na to Kummer.

„Soustředíme se tedy na tuto dobu,“ řekl Rooth. „Bylo tady hodně lidí?“ Kummer odhalil zuby. Vypadaly silně a zdravě a právě teď se nejspíš pokoušely o ironický úsměv.

„Kolik?“ zeptal se Jung.

„Asi deset,“ odpověděl Kummer. „Maximálně. Dáte si něco?“ Jung zavrtěl hlavou. Rooth položil na barový pult fotografie. „Co tenhle člověk?“ zeptal se. „Byl tady? Neodpovídejte, dokud si nebudete úplně jistý.“ Barman si fotky prohlížel asi deset vteřin a pohrával si při tom s náušnicí.

„Myslím, že jo,“ řekl.

„Myslíte?“ zeptal se Rooth. „Vy jste myslivec?“

„Vtipný,“ řekl Kummer. „Jo, ten tady byl. Dal si večeři a seděl někde tamhle, ale já jsem si ho nijak zvlášť nevšímal.“

„V kolik hodin?“ zeptal se Jung.

„Asi mezi pátou a šestou… jo, odcházel ve čtvrt na sedm, těsně předtím, než přišla Helena.“

„Helena?“ zeptal se Jung.

„Jedna holka z kuchyně.“

„Chodíte s ní?“ zeptal se Rooth.

„Jak to s tím sakra souvisí?“ zeptal se Kummer a začínal se tvářit naštvaně.

„Člověk nikdy neví,“ řekl Rooth. „Život je změť podivných souvislostí.“

Jung si odkašlal, aby trochu odvedl pozornost.

„Byl sám, nebo měl společnost?“ zeptal se.

„Sám,“ odpověděl Kummer bez zaváhání.

„Celou dobu?“ zeptal se Rooth.

„Celou dobu.“

„Kolik lidí tu tou dobou jedlo? Mezi pátou a šestou?“

Kummer se zamyslel.

„Moc ne,“ řekl. „Tak tři, čtyři.“

„Asi nemáte zrovna sezónu,“ podotkl Rooth.

„Vám by se chtělo hrát v tomhle počasí golf?“ odsekl Kummer.

„Golf?“ zeptal se Rooth. „To je takové to koulení vejce po trávníku?“

Kummer neodpověděl, ale cuklo mu v tetování na ruce.

„Byl tady někdy předtím?“ pokusil se Jung navázat. „Chodil sem třeba na drinky?“

Kummer zavrtěl hlavou.

„Kolik lidí sedělo u baru?“

„Asi dva, tři… moc si to nepamatuju. Pár lidí se tady stavilo jen na chvilku. To je normálka.“

„Hm,“ řekl Jung. „A když odcházel, tenhleten osamělý host… nevšiml jste si, jestli někdo nešel za ním? V těsném závěsu?“

„Ne,“ řekl Kummer. „Jak si to mám sakra pamatovat?“

„To já nevím,“ řekl Jung. „Ale věc se má tak, že ho někdo umlátil na parkovišti nejspíš jen pár minut potom, co odešel odsud, takže by bylo fajn, kdybyste si vzpomněl.“

„Dělám, co můžu,“ řekl Kummer.

„Výborně,“ poznamenal Rooth. „Nechceme od vás žádat nemožné. Stalo se ten večer něco, na co si vzpomínáte… něco neobvyklého? Nebo podivného?“

Kummer se znovu zamyslel.

„Asi ne,“ řekl po chvilce. „Ne, všechno bylo jako obvykle… byl tu klid.“

„Byl tady ten člověk někdy dřív?“ zeptal se znovu Jung a poklepal perem na fotky. „Ne,“ řekl Kummer. „Rozhodně ne za tu dobu, co tu pracuju.“

„Koukám, že máte dobrou paměť na obličeje.“

„Jo, když někoho potkám, většinou si ho pamatuju.“

„Jak dlouho jste tady zaměstnaný?“

„Tři měsíce,“ řekl Kummer.

Rooth si všiml, že opodál na baru stojí miska s buráky. Slezl ze stoličky a došel si pro hrst. Barman ho sledoval se skeptickou vráskou na čele. Jung si odkašlal. „To auto,“ řekl. „Ten peugeot na parkovišti… ten tam stojí už od úterý?“

„Prý jo,“ řekl Kummer. „Já jsem si ho všiml až dneska.“

„Obličeje si pamatujete líp než auta?“

„To jo,“ na to Kummer.

„Jaké bylo v úterý odpoledne počasí?“

Kummer pokrčil rameny.

„Zataženo,“ odpověděl. „A foukalo. Ale bar je pod střechou, jak jste si možná všimli.“ „Neříkejte,“ na to Rooth a vzal si zbytek buráků. „Jak sem jezdíte?“ zeptal se Jung. „Taky parkujete venku na parkovišti? Nebydlíte přece v Dikkenu, že ne?“

Kummer zavrtěl hlavou a znovu odhalil zuby.

„Většinou tramvají. A občas se svezu s Helenou nebo někým jiným. Ale na parkovišti nikdo ze zaměstnanců neparkuje. Vzadu je pár soukromých stání.“

„O kolika zaměstnancích se tady bavíme?“ zeptal se Rooth.

„Dohromady je nás asi dvanáct,“ řekl Kummer. „Ale najednou jsme vždycky tak tři, čtyři. Jak jsem říkal, není sezóna.“

„Jak jste říkal, hm,“ utrousil Rooth a rozhlížel se po opuštěném lokále. „Takže nevíte, kdo je vrah?“

Kummer sebou cukl.

„Co, sakra?“ řekl. „Jasně že nevím. Snad nemůžu za to, že nám někdo někoho zabil na parkovišti, ne?“

„To jistě ne,“ řekl Rooth. „No, myslím, že pro tentokrát vám můžeme poděkovat. A možná se ještě vrátíme.“

„Proč?“ zeptal se Kummer.

„Protože takhle pracujeme,“ řekl Jung.

„Protože máme rádi buráky,“ řekl Rooth.

V neděli odpoledne se Morenová a Reinhart vydali na Ockfener Plejn. Bylo to jen pár bloků od policejní budovy a navzdory větru a vytrvalému dešti šli pěšky.

„Potřebuju si trochu profouknout hlavu,“ řekl Reinhart. „Navíc je fajn, když stav okolí koresponduje se stavem nitra.“

„Jak to vzal?“ zeptala se Morenová.

Reinhart odpověděl až po chvíli ticha.

„Nevím,“ řekl. „Ať se třeba propadnu, jestli to vím. Rozhodně ho to nerozmluvilo. Münster měl dost co dělat, aby to zvládl. Je to hrůza.“

„Byl sám?“

„Ne. Naštěstí u něj byla ta jeho nová.“

„Naštěstí,“ řekla Morenová. „A jaká je? Vypadá dobře?“

„Celkem jo,“ na to Reinhart.

Došli na staré náměstí a našli příslušný dům. Byl to jeden z mnoha stísněných domů s vysokým úzkým průčelím, působil poměrně zchátrale, fasáda byla špinavá od sazí a okenní rámy oprýskané. Ke dveřím vedly schody a Morenová stiskla zvonek vedle ručně napsané jmenovky.

Marlene Freyová otevřela asi po půlminutě a ještě jednom zazvonění. Obličej měla trochu napuchlý a oči vypadaly zhruba třikrát uplakanější, než když s ní Morenová mluvila dopoledne na stanici. Přesto ale z té křehké ženy vyzařovala vůle a síla.

Morenová si taky všimla, že se Freyová převlékla, sice si jen vzala jiné džíny a žluté tričko místo červeného, možná to ale svědčilo o tom, že se už s tou skutečností smířila. Pochopila, že život musí jít dál. Ani to nevypadalo, že by si vzala prášky na uklidnění. Ale to je vždycky těžké posoudit.

„Dobrý den,“ řekla Morenová. „Prospala jste se trochu?“

Marlene Freyová zavrtěla hlavou.

Morenová jí představila Reinharta a všichni společně vyšli po úzkých schodech do druhého patra.

Dva malé pokoje a úzká studená kuchyně, to bylo všechno. Vínově rudé zdi a minimum nábytku, velké polštáře a barevné žíněnky na sezení nebo ležení. Pár velkých zelených květin a na zdech nějaké plakáty. U plynových kamen ve větším pokoji stála dvě proutěná křesla a nízká lavice. Marlene Freyová si sedla na lavici a naznačila Morenové a Reinhartovi, ať se posadí do křesel.

„Dáte si něco?“

Morenová zavrtěla hlavou. Reinhart si odkašlal.

„Víme, že je to pro vás strašná rána,“ řekl. „Ale samozřejmě vás potřebujeme vyslechnout. Řekněte si, jestli to zvládnete, jinak to můžeme nechat na zítra.“

„Můžeme teď,“ řekla Marlene Freyová.

„Nikdo tu s vámi není?“ zeptala se Morenová. „Třeba nějaká kamarádka?“ „Jedna přijde později večer. Já to zvládnu, nemusíte si dělat starosti.“

„Takže jste tady bydleli spolu?“ zeptal se Reinhart a přisunul se blíž ke kamnům. Zjevně to byl jediný zdroj tepla v celém bytě a bylo potřeba se od něj moc nevzdalovat.

„Jo,“ řekla Marlene Freyová. „Bydlíme tady. Teda bydleli jsme…“

„Jak dlouho jste byli spolu?“ zeptala se Morenová.

„Dva roky.“

„Víte, kdo je jeho otec?“ zeptal se Reinhart. „S věcí to samozřejmě nijak nesouvisí, jen je to pro nás kvůli tomu ještě o něco nepříjemnější. I když…“

„Vím,“ přerušila ho Marlene Freyová. „Nebyli spolu moc v kontaktu.“

„To jsme pochopili,“ přikývl Reinhart. „A byli vůbec? V kontaktu?“

Marlene Freyová s odpovědí otálela.

„Já jsem se s ním nikdy neviděla,“ odpověděla, „ale myslím, že se to poslední dobou trochu zlepšovalo…“

Reinhart kývl.

„Takže se stýkali?“ zeptala se Morenová.

„Erich ho během podzimu párkrát navštívil. Ale to už je teď jedno.“

Zatřásl se jí hlas, a tak si rychle přejela dlaněmi přes obličej, jako by ho chtěla restartovat. Rudé vlasy vypadaly jako barvené a měla je neupravené, ale nevykazovala žádné viditelné známky závislosti.

„Když se zaměříme na úterý,“ řekl Reinhart, vytáhl dýmku a tabák a Marlene mu k tomu kývnutím dala svolení.

„Erich tedy odjel do té restaurace v Dikkenu,“ řekla Morenová. „Tušíte proč?“

„Ne,“ řekla Marlene. „Vůbec. To jsem říkala už ráno.“

„Měl nějakou práci?“ zeptal se Reinhart.

„Příležitostně,“ řekla Marlene. „Zaskakoval jako truhlář, malíř, řemeslník… na různých stavbách a tak. Obávám se, že hlavně na černo, ale tak už to prostě je. Ruce měl šikovné.“

„A co vy?“ zeptala se Morenová.

„Chodím na kurz pro nezaměstnané. Ekonomie, počítače a tak, jsou to blbiny, ale dostanu za to dávky. A taky pracuju v pár obchodech, když tam potřebují lidi. Zvládáme to… zvládali jsme. Myslím finančně. Erich taky pracoval v tiskárně. U Stemmingera.“

„Chápu,“ řekl Reinhart. „Dost toho v životě prožil, smím-li to tak…“

„A kdo ne?“ opáčila Marlene Freyová. „Ale žili jsme slušně, aby bylo jasno.“

Chvíli to vypadalo, že se dá do pláče, ale pak se zhluboka nadechla a vysmrkala.

„Vyprávějte nám o úterý,“ vyzval ji Reinhart.

„Moc toho k vyprávění není,“ řekla Marlene. „Dopoledne jsem měla ten svůj kurz a odpoledne jsem pracovala v obchodě na Kellnerstraat. S Erichem jsem se viděla tady doma mezi jednou a druhou, říkal, že jen někomu pomůže s lodí a večer má ještě nějaké vyřizování.“

„S lodí?“ podivil se Reinhart. „S jakou lodí?“

„Jednoho kamaráda,“ řekla Marlene. „Asi mu pomáhal ji zařizovat.“

Morenová ji požádala, aby jim napsala jméno a adresu toho kamaráda, a Freyová ji poslechla, jen se napřed zašla podívat do diáře v kuchyni.

„A to vyřizování večer,“ zeptal se Reinhart, když Freyová dopsala. „O co šlo?“

Marlene Freyová pokrčila rameny.

„Nevím.“

„Byla to práce?“

„Asi.“

„Nebo něco jiného?“

„Jak to myslíte?“

„No… prostě něco, co nebyla práce…“

Marlene Freyová vytáhla kapesník a znovu se vysmrkala. Oči se jí zúžily.

„Já vás chápu,“ řekla. „Moc dobře vás chápu. Takhle zdvořilí jste jen kvůli tomu jeho slavnýmu papínkovi. Za normálních okolností byste ho brali jako každýho jinýho váguse. A mě jako zfetovanou kurvu.“

„To ne…,“ spustila Morenová.

„Nemusíte se přetvařovat,“ pokračovala Freyová. „Já to dobře znám. Erich toho měl na svědomí dost, ale v posledních letech s tím byl konec. Ani jeden z nás už nebere a nejsme o nic větší kriminálníci než všichni ostatní. To ale poldům nemá cenu vysvětlovat, co?“

Ani Morenová, ani Reinhart neodpověděli. Hněv Marlene Freyové se chvíli vznášel nad teplými kamny. Rozplynul se, když po ulici prokodrcala tramvaj.

„Fajn,“ řekl Reinhart. „Chápu, jak to myslíte, a možná máte pravdu. Jenže tak už to zkrátka je a je fakt divné dostat vynadáno, když se výjimečně jednou chováme mile… Tak jsme si to ujasnili a už se o tom nemusíme bavit. Jdeme dál?“

Marlene Freyová chvíli váhala. Pak kývla.

„Dikken?“ pokračoval Reinhart. „Co tam tak mohl dělat? Musíte tušit aspoň něco.“

„Mohl tam dělat cokoli,“ řekla Marlene Freyová. „Vy v tom možná čicháte drogy, ale já vám říkám, že tak to není. Erich toho nechal ještě dřív, než jsme se poznali.“

Reinhart si ji dlouho měřil.

„Fajn, tak vám teda budeme věřit,“ řekl pak. „Mělo mu to něco vynést? Myslím peníze… nebo tam jel jen za kamarádem? Jel tam někomu s něčím pomoct?“

Marlene Freyová se zamyslela.

„Myslím, že to bylo pracovní,“ řekla. „Šlo o práci.“

„Říkal, že jede do Dikkenu?“

„Ne.“

„Ani proč jede pryč?“

„Ne.“

„Ani nenaznačil?“

„Ne.“

„A vy jste se neptala?“

Marlene Freyová zavrtěla hlavou a povzdechla si.

„Ne,“ řekla. „Erich někdy vystřídal i sedm osm prací za týden, bavili jsme se o tom jen málokdy.“

„Říkal, kdy se vrátí?“ zeptala se Morenová.

Marlene Freyová se znovu zamyslela.

„Už jsem o tom přemýšlela, ale nejsem si jistá. Mám dojem, že se měl vrátit kolem osmé nebo deváté, ale nejsem si jistá, jestli to doopravdy řekl. Do prdele.“

Kousla se do rtu a Morenová si všimla, že se jí oči zalily slzami.

„Plačte,“ řekla. „Ono se dá plakat a mluvit zároveň.“

Marlene Freyová její radu okamžitě uposlechla. Morenová se natáhla a trochu nemotorně ji pohladila po zádech, Reinhart se zavrtěl v křesle. Pohrával si s dýmkou a zapálil ji.

„Jména,“ řekla Morenová, když Freyovou přešel záchvat pláče. „Nezmínil se v souvislosti s úterním večerem o nějakých jménech?“

Marlene Freyová zavrtěla hlavou.

„Víte, jestli tam už někdy byl? Jezdil tam někdy?“

„Do Dikkenu?“ Freyová se zasmála. „To ne, to je sotva náš rajón, nemyslíte?“

Morenová se pousmála.

„A nebál se Erich v poslední době něčeho? Nestalo se něco zvláštního, co byste zpětně mohla dát do souvislosti s tou nehodou?“

Marlene Freyová si utřela oči rukávem a zamyslela se.

„Ne,“ řekla. „Nic mě nenapadá.“

„Neseznámil se v poslední době s někým novým?“

„Ne. Erich se znal se spoustou lidí… všech kategorií, abych tak řekla.“

„Chápu,“ řekl Reinhart. „Třeba s Elmerem Kodowským, od kterého měl půjčené auto.“

„Jo, třeba,“ řekla Marlene Freyová.

„S tím jste v poslední době nebyla v kontaktu?“

Marlene zavrtěla hlavou.

„Ten sedí. Ani nevím kde, je to starý Erichův kamarád… já ho neznám. Viděla jsem ho jen párkrát.“

„Vy sama jste se necítila v ohrožení?“ zeptala se Morenová.

„Já?“ opáčila Freyová a zatvářila se upřímně překvapeně. „Ne, to fakt ne.“

Chvíli bylo ticho. Marlene Freyová se naklonila ještě blíž kamnům a mnula si ruce ve stoupajícím teplém vzduchu.

„Dost dlouho jste čekala, než jste zavolala na policii,“ řekl Reinhart.

„Já vím.“

„Proč?“

Marlene pokrčila rameny.

„Možná je to přirozená reakce. Nebo co myslíte?“

Reinhart neodpověděl.

„Mluvila jste někdy s Erichovou matkou?“ zeptala se Morenová.

„Ne,“ řekla Marlene Freyová. „Nikdy v životě. Ale ráda bych si promluvila s jeho otcem, kdybyste ho náhodou potkali. Chtěla bych mu něco říct.“

„Opravdu?“ podivil se Reinhart. „A co?“

„To řeknu jenom jemu,“ objasnila mu Marlene Freyová.

Poté si Morenová a Reinhart zašli na chvíli do Café Gambrinus, aby si ujasnili dojmy.

„Zatím moc pracovních verzí nemáme,“ řekl Reinhart. „Nebo co ty na to? Sakra už.“

„No, moc ne,“ souhlasila Morenová. „Skoro to ale vypadá, že tam měl schůzku se svým vrahem. I když sám nemohl vědět, jak to dopadne. Je divné, že v té restauraci čekal sám. Jestli se můžeme spolehnout na informace od Rootha a Junga… z těch se zdá, jako by ten člověk na schůzku nepřišel.“

„To je možné,“ na to Reinhart. „Taky se to mohlo odehrát mnohem jednodušeji, na to nesmíme zapomínat.“ „Jak to myslíš?“ zeptala se Morenová a napila se svařeného vína.

„Obyčejná loupež,“ řekl Reinhart. „Feťák s kladivem, co potřeboval trochu hotovosti. Vždyť Ericha okradli, a to i o cigarety a klíče, to by nám mělo leccos napovědět.“

Morenová přikývla.

„Myslíš, že to tak bylo?“ zeptala se.

„Možná jo a možná ne,“ odpověděl Reinhart. „Ale ani to nemusel být jeden člověk… ten, co ho zabil, a ten, co mu vybral kapsy. Ten týpek, co nám ho ohlásil, nevypadal, že by měl úplně čisté svědomí.“

„To asi ne,“ řekla Morenová. „Já se každopádně kloním k názoru, že nešlo o obyčejné přepadení. Že je v tom něco víc, ale jestli si to myslím proto, že zabili zrovna jeho, nebo ne, to nevím… Asi je úchylné takhle uvažovat.“

„Ve světě myšlenek je spousta úchylek,“ řekl Reinhart. „Intuice a předsudky jsou si dost podobné, když to vezmeš kolem a kolem. Každopádně bychom měli začít od tohohle.“

Vzal do ruky ohmataný diář s černými voskovanými deskami, který jim půjčila Marlene Freyová – chtěla ale, aby jí ho vrátili, jakmile si ho okopírují.

„To je jednoznačně důkaz, že v poslední době sekali latinu,“ řekla Morenová. „Kdo by jinak dal policii dobrovolně celý diář, kdyby měl něco na svědomí?“

Reinhart sešitem listoval a tvářil se ztrápeně.

„To je strašná spousta lidí,“ povzdechl si. „Asi si s ní budeme muset znovu promluvit a požádat ji, aby nám je trochu protřídila.“

„Udělám to zítra,“ slíbila Morenová. „Teď už tady nechci zůstat ani minutu. Dneska už tady zlaté vejce nevysedíme.“

Reinhart se podíval na hodinky.

„To máte pravdu, paní inspektorko,“ řekl. „Jedna věc je každopádně jistá.“

„Jaká?“ zeptala se Morenová.

„Tohle musíme vyřešit. Kdybychom do konce století neměli vyřešit už ani prd, tak tenhle případ vyřešit musíme. To je to nejmenší, co mu dlužíme.“

Morenová složila hlavu do dlaní a zamyslela se.

„Kdyby šlo o kohokoli jiného, řekla bych si, že plácáš morality jako přepjatý skautík,“ řekla. „Ale musím přiznat, že s tebou souhlasím. Už takhle je to dost špatné a bude to ještě horší, jestli necháme vraha běhat na svobodě. Zavoláš mu zítra? Třeba bude chtít vědět, jak to jde?“

„Slíbil jsem mu, že ho budu informovat,“ řekl Reinhart. „A to taky udělám. Ať už chci, nebo ne.“

Morenová chmurně přikývla. Pak dopili a přenechali kavárnu, město a svět jejich osudu.

Alespoň na pár hodin.

9

Probudil se a podíval se na hodiny.

Tři čtvrtě na pět. Spal dvacet minut.

Erich je mrtvý, pomyslel si. Není to sen. Je mrtvý, je to pravda.

Cítil, jak ho pálí oči v důlcích. Jako by mu chtěly vypadnout z hlavy. Oidipus, napadlo ho. Král Oidipus… po zbytek života bloudit slepý po světě a hledat milosrdenství, to by možná bylo něco pro něj. To by možná mělo smysl. Erich. Erich je mrtvý. Můj syn.

Bylo s podivem, jak jedna a tatáž myšlenka dokázala jeho mysl zcela zaplňovat hodinu za hodinou. Stejná tři slova – ani to vlastně nebyla pořádná myšlenka, jen konstelace slov, neproniknutelná jako mantra v cizí řeči: Erich je mrtvý, Erich je mrtvý, Erich je mrtvý. Minutu po minutě, vteřinu po vteřině, každý zlomek každého okamžiku každé vteřiny. Erich je mrtvý.

Anebo to vůbec není s podivem. Asi to tak musí být. A tak to bude odteď už napořád. Je to základní kámen zbytku jeho života. Erich je mrtvý. Jeho syn si ho definitivně podrobil, svou smrtí nakonec získal veškerou otcovu pozornost a lásku. Erich. Prostě tak. Docela jednoduše.

Zhroutím se, pomyslel si Van Veeteren. Rozpadnu se na kousky, klesnu až na dno a je mi to úplně jedno. Měl jsem umřít, dokud byl ještě čas.

Žena po jeho boku se pohnula a probudila. Ulrika. Ulrika Fremdliová. Ta, která se stala jeho ženou navzdory všem dilematům a křečím duše. Jeho křečím, ne jejím.

„Spal jsi aspoň chvíli?“

Zavrtěl hlavou.

„Vůbec?“

„Půl hodiny.“

Teplou dlaní ho pohladila po prsou a břiše.

„Nedal by sis čaj? Uvařila bych ti ho.“

„Ne, děkuju.“

„Chceš si promluvit?“

„Ne.“

Ulrika se otočila. Přisunula se k němu blíž a po chvíli z jejího dechu poznal, že zase usnula. Van Veeteren ještě chvíli počkal, pak opatrně vylezl z postele, přikryl ji a šel do kuchyně.

Rudé číslice na digitálním budíku na okně ukazovaly 04:56. Venku byla ještě černočerná tma, jen na roh protějšího ztemnělého domu dopadaly šikmé paprsky světla z pouliční lampy. Guijdermann, zavřená pekárna. I věci v kuchyni, které rozeznal, halil stejný mrtvolný rubáš. Stůl, židle. Sporák, linku, poličku nad kredencem, stoh novin Allgemejne v koši v rohu. Otevřel lednici a zase ji zavřel. Vzal si sklenici a natočil si raději vodu z kohoutku. Erich je mrtvý, pomyslel si. Mrtvý.

Vrátil se do ložnice a oblékl se. Ulrika se v posteli párkrát neklidně zavrtěla, ale neprobudila se. Van Veeteren po špičkách vyšel do předsíně a zavřel za sebou dveře. Vzal si boty, šálu a kabát. Vyšel z bytu a po schodech sešel na ulici.

Lehce mrholilo – nebo se déšť spíš vznášel ve vzduchu jako jemný závěs rozvířených kapek, lehkých jako pírka. Mohlo být sedm nebo osm stupňů nad nulou. Nefoukal ani vítr a ulice byly liduprázdné jako před dlouho očekávaným bombovým útokem. Tmavé a uzavřené samy do sebe – a do bezelstného spánku okolních domů.

Erich je mrtvý, pomyslel si Van Veeteren a vykročil.

Vrátil se o hodinu a půl později. Ulrika seděla v přítmí kuchyně a v dlaních svírala šálek čaje. Van Veeteren vytušil její auru vyčítavých obav a soucitu, nezasáhla ho ale víc než špatně vytočené číslo nebo formální kondolence.

Doufám, že to ustojí, pomyslel si. Doufám, že ji nestrhnu s sebou.

„Jsi promočený,“ řekla. „Šel jsi daleko?“

Pokrčil rameny a sedl si naproti ní.

„Do Löhru,“ řekl. „Zase tak strašně neprší.“

„Usnula jsem. Omlouvám se.“

„Potřeboval jsem na vzduch.“

Ulrika kývla. Uplynula asi půlminuta, pak natáhla rozevřené dlaně na stůl. Nechala je ležet asi deset centimetrů od něj a Van Veeteren je po chvíli uchopil. Sevřel je a váhavě je stiskl. Došlo mu, že Ulrika nejspíš na něco čeká. Že by měl něco říct.

„Když jsem byl malý, bydleli kousek od nás jedni staří manželé,“ řekl. „Jmenovali se Bloemovi.“

Ulrika vágně přikývla a zatvářila se tázavě. Van Veeteren si ji chvíli prohlížel a pak pokračoval.

„Možná nebyli zas tak staří, ale budili dojem, že jsou nejstarší na celém světě. Bydleli v našem bloku, jen pár domů od nás, a skoro nevycházeli ven. Vídali jsme je jen sem tam v neděli odpoledne… a to pak na ulici ustal veškerý život a hry. Šli vždycky zavěšení do sebe po stinné straně ulice, pán měl klobouk a z obou čišel hluboký smutek. Jako mračno. Matka mi vyprávěla jejich příběh, to mi mohlo být tak sedm, osm. Bloemovi měli dvě dcery, dvě krásné mladé dcery, a ty si jednou v létě společně vyjely do Paříže. Tam je obě někdo zavraždil pod mostem a jejich rodiče se od té doby přestali stýkat s ostatními lidmi. Děvčata se vrátila domů ve francouzských rakvích. Tak, to byl jejich příběh… a my děti jsme se na ně dívali s největší možnou úctou. Se šíleným respektem.“

Odmlčel se a pustil Ulričiny ruce.

„Děti nemají umírat dřív než rodiče.“

Ulrika přikývla.

„Chceš čaj?“

„Ano, díky. A přilij mi do něj trochu rumu.“

Ulrika vstala. Šla k lince a zapnula rychlovarnou konvici. Chvíli pátrala mezi láhvemi ve skříni. Van Veeteren zůstal u stolu. Sepnul ruce a opřel si bradu o klouby prstů. Zavřel oči a cítil, jak ho důlky znovu rozbolely. Pálilo ho v nich a bolest střílela až do spánků.

„Už jsem to zažil.“ Ulrika se na něj otočila a podívala.

„Ne, nemyslím v práci. Jen jsem si prostě Erichovu smrt mockrát představoval… že budu muset pohřbít já jeho, a ne naopak. V poslední době už ne, ale dřív. Tak před osmi, deseti lety. Představoval jsem si to do posledních detailů… jak otec pohřbívá syna, nevím, možná to tak napadá všechny rodiče.“

Ulrika postavila na stůl dva kouřící hrnky a posadila se naproti němu.

„Mě ne. Rozhodně ne tak podrobně. Proč ses takovými úvahami trápil? Musel jsi mít nějaké důvody.“

Van Veeteren kývl a opatrně si usrkl horkého sladkého nápoje.

„Hm.“ Chvíli zaváhal. „No, měl jsem důvody. Minimálně jeden… když bylo Erichovi osmnáct, pokusil se o sebevraždu. Spolykal prášky, které by stačily pro pět nebo šest dospělých lidí. Našla ho jeho tehdejší přítelkyně a nechala ho včas odvézt do nemocnice. Bez ní by zemřel. Už je to víc než deset let, jednu dobu se mi o tom každou noc zdálo. Nejen o tom jeho prázdném, zoufalém, provinilém obličeji v nemocnici… zdálo se mi, že se mu to povedlo, že mu na hrob nosím čerstvé květiny. A tak dál. Skoro jako bych… skoro jako bych si to nacvičoval na teď. Teď je to realita a během těch let jsem věděl, že na to jednou dojde… nebo jsem si to myslel. Už jsem na to skoro zapomněl, ale teď je to tady. Erich je mrtvý.“

Znovu se odmlčel. Venku po schodech prošel roznašeč novin nebo nějaký soused. Ulrika se chystala něco říct, ale pak si to rozmyslela.

„Když jsem byl venku a procházel jsem se, chtěl jsem se dostat do keymerského kostela,“ pokračoval Van Veeteren, „ale byl zavřený. Můžeš mi vysvětlit, proč se zamykají kostely?“

Ulrika ho pomalu pohladila po rukou. Uplynula minuta. Dvě. Hledala správná slova.

„Erich nezemřel proto, že by chtěl,“ řekla nakonec. „To je velký rozdíl.“

Van Veeteren neodpověděl. Vymanil ze sevření pravou ruku a napil se.

„Možná,“ řekl. „Možná je to velký rozdíl. Mně se to teď těžko odlišuje.“

A zase ticho. Okny si do bytu našlo cestu šedé ranní světlo. Bylo pár minut po sedmé. Za okny se probouzela ulice i město. Do dalšího listopadového dne. Život šel dál.

„Už nemám sílu o tom mluvit,“ řekl Van Veeteren. „Nechápu, jaký má význam balit to do spousty slov. Promiň, že pořád tak mlčím, jsem moc rád, že jsi tady. Strašně rád.“

„Já vím,“ řekla Ulrika Fremdliová. „O slova nejde. Ani o nás nejde. Nepůjdeme si ještě na chvíli lehnout?“ „Byl bych radši, kdybych to místo něj byl já.“ „To je marnivost.“ „Já vím. Marnivost je hřištěm přání.“ Van Veeteren dopil a šel za Ulrikou do ložnice.

Okolo poledne zavolala Renata, jeho bývalá žena, matka jeho mrtvého syna. Mluvila s ním dvacet minut: chvíli mluvila, chvíli plakala. Když to položil, vzpomněl si na Ulričina slova.

Ani o nás nejde.

Rozhodl se, že si z toho rozhovoru odnese právě tohle. Ulrika přišla o manžela za okolností, které připomínaly tyto, stalo se to skoro před třemi lety a díky tomu se seznámili. Van Veeteren a Ulrika Fremdliová. Takže jisté skutečnosti hovořily pro to, že Ulrika ví, jak mu je.

V rámci možností. Ve dvě nasedl do auta a jel na maardamské letiště pro Jess. Hroutila se zoufalstvím, už když k němu kráčela příletovou halou, padli si do náručí a zůstali nehybně stát… snad na celé hodiny. Stáli a obklopoval je obvyklý ruch a shon, který na Sechshafenu panuje vždycky, kolébali se dopředu a dozadu v bezeslovném, bezčasém, společném smutku.

On a jeho dcera Jess. Jess se sedmiletými dvojčaty a manželem v Rouenu. Erichova sestra. Jeho jediné zbylé dítě.

„Ještě nechci jet za mámou,“ přiznala se, když dorazili k autu v garáži. „Nemůžeme se projet a někde chvíli posedět?“

Van Veeteren nasměroval auto k Zeeportu, malé hospůdce hned u Egerstadtu. Zavolal Renatě, že se trochu opozdí, a zbytek odpoledne strávili naproti sobě u stolu s výhledem na déšť a duny. A na moře a ocelově šedé nebe, které se klenulo nad větrem ošlehaným skalnatým pobřežím jako těžká kupole. Jess se s ním pořád chtěla držet za ruku, dokonce i při jídle, a stejně jako Ulrika Fremdliová pochopila, že slova nejsou potřeba.

Že nejde o ně dva. Jde o Ericha a o to, aby si ho uchovali v paměti.

„Viděl jsi ho?“ začala se po čase vyptávat.

Ano, zastavil se na patologii v neděli. Říkal si, že i ona by tam měla zajít. Pokud se na to cítí. Třeba zítra, rád ji tam doprovodí.

Také se ho ptala, kdo to udělal, a on odpověděl, že neví.

Proč?

To taky nevěděl.

V půl šesté odjížděli z Egerstadtu a o tři čtvrtě hodiny později vysadil Jess před Renatiným domem v Maalerweg, kde se měla dočasně ubytovat. Renata vyšla na schody a přivítala dceru s pláčem, ale Van Veeteren pouze vyložil zavazadla ze zadního sedadla a domluvil se s nimi, že se zítra všichni tři sejdou. Dopoledne, mohou se společně zajít podívat na Ericha, Renata ho taky ještě nestihla vidět. Nebo to nedokázala.

Když se vrátil domů, našel na stole vzkaz od Ulriky. Psala, že ho miluje a že se vrátí v devět hodin. Udělal si svařené víno a sedl si do tmy obývacího pokoje. Pustil si CD s Pendereckým, ale po chvilce ho vypnul.

Žádná slova, pomyslel si, ani hudbu. Erich je mrtvý. Ticho.

Po třičtvrtěhodině mu zavolal Reinhart.

„Jak ti je?“ zeptal se.

„Jak bys myslel?“ opáčil Van Veeteren.

„Jsi sám?“

„Teď zrovna ano.“

Chvíli bylo ticho a Reinhart přemýšlel, jak má pokračovat.

„Chceš si o tom promluvit? Mohli bychom se zítra na chvíli sejít.“

„Možná,“ řekl Van Veeteren. „Případně se ozvu. Víte, kdo to udělal?“

„Nemáme tušení,“ řekl Reinhart.

„Chci, abyste ho našli,“ řekl Van Veeteren.

„Najdeme ho… a ještě jedna věc.“

„Jaká?“ zeptal se Van Veeteren.

„Marlene Freyová. Ta jeho přítelkyně. Viděl ses s ní?“

„Mluvili jsme spolu po telefonu.“

„Chce, aby ses jí ozval,“ řekl Reinhart.

„Ozvu se jí,“ na to Van Veeteren. „Samozřejmě. Smím tě o něco požádat?“ „Jistě,“ řekl Reinhart. Van Veeteren chvíli zaváhal. „Až ho chytíte… až najdete pachatele… chtěl bych se s ním setkat.“

„Proč?“ zeptal se Reinhart.

„Protože tak to funguje. Pokud si to rozmyslím, dám ti včas vědět.“

„Fajn,“ řekl Reinhart. „Samozřejmě. Budeš si s ním moct promluvit mezi čtyřma očima, to ti slibuju.“

„Čím dřív, tím líp,“ řekl Van Veeteren.

„Dělám, co můžu.“

„Díky, spoléhám na tebe,“ řekl Van Veeteren.

10

„Je mi fuk, jakou máte jinou práci,“ řekl Reinhart. „Je mi fuk, jestli budete mít tři sta hodin přesčasů za týden. Zvysoka seru na to, co tomu říkáte a co si o tom myslíte, tohle má nejvyšší prioritu. Komisařova syna zavraždili, takže i kdyby zastřelili ministra vnitra nebo znásilnili papeže, my to dáme k ledu, dokud nevyřešíme tohle. Je to všem jasné? Chápete to? Má někdo nějaké námitky? Pokud ano, ať si rovnou zažádá o přeložení. Do prdele… mluvte, off the record, tak co?“

„Souhlasím,“ řekl Rooth.

Ostatní zjevně taky. Přinejmenším nikdo neoponoval. Kolem stolu už bylo dusno. Reinhartovi se povedlo do své kanceláře vecpat čtyři další židle, v policejní budově sice bylo dost větších místností, ale nikde jinde nemohl tak nerušeně kouřit a od narození dcery se s manželkou dohodli, že tuto činnost bude provozovat výhradně mimo domov.

Takže měl na pátrání sedm lidí. Inspektory Morenovou, Rootha a Junga. Aspiranta Krauseho, stejně mladého a nadějného jako vždy. Intendanta deBriese a nově získaného kriminálního asistenta Bollmerta, jehož jim půjčili z Aarlachu, dokud se nevrátí intendant Münster, který se právě zabýval vyšetřováním pro ministerstvo, neboť před deseti měsíci utrpěl ve službě bodnou ránu do ledviny. A taky měl spoustu přesčasů.

No a pak tady byl on, komisař Reinhart. Když se ale mluvilo o komisaři, nikdy tím nikdo nemyslel jeho – pokud se zrovna policejní ředitel Hiller nepokoušel o ironii nebo vtip. Komisař byl vždycky komisař Van Veeteren, patnáct let šéf maardamské kriminálky a dvakrát tak dlouho její středobod, který však před dvěma lety sestoupil z justičního parnasu, aby strávil čekání na důchod coby spolumajitel a příručí v Krantzeho antikvariátu v Kupinského uličce.

Samozřejmě na to měl veškeré právo, nikdo mu knihy a klid nezazlíval, ale zároveň všem chyběl a vzpomínali na něj se směsí bázně, respektu a obdivu.

A teď je komisař opět zapojený do případu. A to nejhorším možným způsobem… ne jako oběť, ale skoro. Zavraždili mu syna. Do prdele, pomyslel si komisař Reinhart. Do posraný prdele! Mnohokrát za svou takzvanou kariéru si říkal, že horší už to nebude, že tohle už nic nepřekoná. Ale tohle bylo horší. Mnohem rafinovaněji ďábelštější, než si kdy dokázal představit.

Musím udusit svůj osobní vztek, pomyslel si. Musím si ho sakra držet od těla, jinak se mi bude plést do cesty.

„Přesto se musíme pokusit odhlédnout od samotného komisaře,“ řekl nahlas. „Čili od faktu, že se nás to osobně dotýká. Musíme postupovat úplně stejně jako u každého jiného případu… ale s nejvyšší prioritou. Musíme to vyřešit. Jinak to bude v prdeli, jak jsem už říkal. Tak nejdřív věda, jako vždycky.“

Reinhart ze změti papírů na stole vyhrabal ten správný a odkašlal si.

„Erich Van Veeteren byl zabit dvěma ranami tupým předmětem do hlavy,“ přednesl. „Oba údery byly samy o sobě smrtelné. Rozhodně ten druhý, vedený do oblasti šíje, tvrdí Meusse… Přičítá to profesionalitě vraha. Zbraň byla podle všeho dost těžká… kovová bez ostrých hran, možná nějaká tyč nebo tak něco. Nepodařilo se nám ji najít.“

„Škoda,“ řekl deBries. „Tím by se to ulehčilo.“

Reinhart se na něj chvíli mračil a pak teprve pokračoval.

„Čas: úterý večer. Podle výpovědí z Trattorie Commedia někdy kolem 18.15. Pachatel pravděpodobně udeřil na parkovišti a pak oběť odtáhl do křoví, kde zůstala ležet až do neděle, kdy jsme dostali tip po telefonu. Můžeme jen spekulovat, kdo mu vybral osobní věci z kapes. Buď vrah, nebo někdo jiný. A ten někdo jiný by mohl být totožný s naším anonymním panem Tipařem. Stopy? Vodítka? Motivy? Šup! Komentáře, prosím!“

„Našly se na jeho oblečení stopy po drogách?“ zeptal se asistent Bollmert. Asi se snaží udělat dojem, pomyslel si Reinhart. Růžolící asistent k nim nastoupil teprve před pár týdny a očividně se chtěl blýsknout. Což mu nebylo nutné mít za zlé.

A že se nikdy nesetkal s komisařem, to by se také dalo považovat za výhodu. Zrovna v téhle situaci.

„Ani na oblečení,“ odpověděl Reinhart, „ani v krvi, ani ve vlasech a za nehty. Takže můžeme konstatovat, že v tomto bodě mluvila jeho přítelkyně pravdu. Škoda že jí neřekl, co chce v Dikkenu dělat, to bychom pak měli její slovo i na to.“

„Že jí to neřekl, svědčí o tom, že to zase tak nevinné nebylo,“ upozornil Rooth. „Neřekl to ani přítelkyni, ani Ottu Meyerovi, kterému ten den odpoledne pomáhal s lodí.“

„To se jim ani nesvěřil, že se chystá do Dikkenu?“ zeptala se Morenová. „Třeba tomu Meyerovi?“

„Ne,“ řekl Jung. „Jen že musí jít v půl páté, protože má někde nějakou prácičku.“

„Prácičku?“ zeptal se Reinhart. „Tohle slovo použil?“

Jung přikývl.

„Ohledně tohohle jsme Meyera pořádně skřípli. A ano, Erich řekl ‚prácička‘. Naprosto jistě. Každopádně od loděnice u Greitzengraachtu odešel chvíli po půl páté, s Meyerem tam pracovali na zařízení kajuty a byli domluvení, že tenhle týden budou pokračovat. Je to mimochodem fakt pěkná loď… osmnáct metrů, šest lůžek… teakové panely, bar a všechno tohle. Meyer je pochopitelně strašný darebák, ale legálního typu, takže nic pro nás.“

„A víc už vám toho neřekl?“ zeptal se Reinhart.

„Ani ň,“ na to Rooth.

Jung pokrčil rameny a zatvářil se lítostivě. Reinhart si povzdechl. „Výborně,“ řekl. „Tak to je hubenější než vegan s průjmem. Co tam máte dál?“ Odpověď už znal, ale přesto se podíval kolem stolu a zatvářil se optimisticky.

„Diář,“ řekl nakonec deBries.

„Přesně,“ podotkl Reinhart. „Chytrá hlavička jako obvykle. Jak to jde s diářem?“ DeBries rozhodil rukama a jen o vlásek minul Roothovu bradu.

„Dávej pozor, ty semafore,“ vyjekl Rooth.

Bollmert se nervózně zasmál.

„Jde to jako po másle,“ pronesl deBries s ledovým klidem. „V diáři jsou čísla sto čtyřiceti šesti soukromých osob a kolem padesáti institucí. Plus asi deset nesrozumitelných záznamů, když to zaokrouhlím… přeškrtaná čísla, škrábance a tak. Erich ten diář mohl mít sedm až osm let, podle odhadů jeho přítelkyně, i když ta ho znala jen tři roky. Prozatím identifikovala třicet pět osob, s prověřováním budeme pokračovat zítra.“

„Měli nějaké společné známé, kteří v diáři nejsou?“ zeptal se Jung.

DeBries zavrtěl hlavou.

„V podstatě ne. Erich byl zjevně pečlivý. Napsal si tam například i číslo chlápka, se kterým se viděli před pár týdny na nějakém večírku.“

„Hm,“ zamumlal Reinhart. „Takže si myslíš, že někde mezi těmi jmény může být i vrah?“

„Pokud ho Erich znal, máme docela velkou šanci,“ řekl deBries.

„Fajn,“ na to Reinhart. „Máš k ruce Morenovou, Krauseho a asistenta Bollmerta, koukejte být pečliví a nic nepřehlédněte. Všechny si je pozvěte osobně a veškeré výslechy nahrávejte, nějaký pokec po telefonu nestačí, na to nezapomínejte. A dopředu si sestavte seznam otázek… chci ho nejdřív zkontrolovat. Jaké mají alibi na úterý a tak podobně… nezacházejte s nimi v rukavičkách. Jasné? Tohle je zatím sakra to jediné, co máme.“

„Úplně jasné,“ řekl deBries. „Nejsem pitomec.“

„To se občas hodí,“ zamumlal si Reinhart. Zapálil si dýmku a vyfoukl nad shromáždění několik těžkých obláčků kouře.

„A co ta přítelkyně?“ zeptal se Jung. „Tu bychom taky měli ještě jednou vyslechnout. Zeptat se, co dělali v posledních dnech a tak.“

„Jistě,“ řekl Reinhart. „To si beru na starost já. Rooth s Jungem znovu zajdou do té restaurace, to by se minimálně Roothovi mohlo líbit. Zítra vydáme tiskové prohlášení, ve kterém vyzveme každého, kdo tam v úterý byl, aby se přihlásil. Vždycky se z toho může něco vyvrbit… když nemůžeme lovit v hlubinách, musíme sítě rozhodit do šířky.“

„Chytře řečeno,“ poznamenal Rooth. „Ale ošklivé ryby se většinou zdržují v hloubce, pokud se nepletu. Taková treska například.“

„To je pravda,“ řekl Bollmert, který se málem narodil na rybářské lodi, ale měl dojem, že tato informace sem zrovna nepatří.

„Jak s tím sakra souvisejí tresky?“ zeptal se Reinhart.

Na chvíli se rozhostilo ticho, v němž vrchní vyšetřovatel vyfoukl několik dalších obláčků kouře a ostatní ho při tom sledovali.

„A co si o tom myslíte?“ zeptal se deBries. „Musíme taky mít nějaké teorie. Proč ho zabili?“

Reinhart si odkašlal.

„To vám řeknu, až trochu lépe zmapuju poslední týden jeho života,“ slíbil jim. „Mladý Van Veeteren se v Dikkenu měl s někým setkat, mělo mu to hodit nějaké peníze a pravděpodobně se nejednalo o prodej vánočních pohlednic. Z toho pro tuto chvíli můžeme vycházet.“

„A pak ho někdo sejmul,“ řekl Rooth. „Ten, s kým se tam měl setkat, nebo někdo jiný,“ doplnil Jung. „A co to individuum, od kterého si půjčil auto…?“ zeptal se Bollmert.

„Toho můžeme vyloučit,“ řekl Reinhart po krátké úvaze. „Ten sedí ve vězení v Holte, a pokud víme, nebyli spolu v kontaktu celé měsíce. A navíc už dlouho nedostal propustku.“

„Za co sedí?“ zeptal se Rooth.

„Za leccos,“ odpověděl Reinhart. „Mimo jiné loupežné přepadení a pašování lidí. Nedovolené ozbrojování. Dostal čtyři roky. Zbývá mu ještě asi dva a půl.“

„Fajn,“ řekl deBries. „Toho si můžeme škrtnout. Ještě něco? Mám hlad, nežral jsem od minulého týdne.“

„To jsme na tom stejně,“ na to Rooth.

Reinhart odložil dýmku do popelníku.

„Jen ještě jedna věc,“ řekl vážně. „Včera večer jsem mluvil s komisařem a slíbil jsem mu, že to vyřešíme. Doufám, že všichni chápete, jak výjimečný je to případ. Co jsem říkal na začátku, jsem myslel vážně. Tohle musíme vyřešit. Musíme! Jasné?“

Rozhlédl se.

„Nejsme pitomci,“ podotkl deBries. „To už jsem říkal.“

„To se vyřeší,“ prohodil Rooth.

Je fajn, když si mužstvo věří, pomyslel si Reinhart, nahlas ale nic neřekl.

Van Veeteren se zastavil v jihozápadním cípu podlouhlého náměstí. Ockfener Plejn. Otřásl se a strčil ruce hlouběji do kapes. Rozhlédl se. Až do neděle nevěděl, že Erich bydlí tady – anebo to možná podvědomě tušil? Přece jen se během podzimu dvakrát viděli, jednou koncem září, podruhé asi před třemi týdny. Navzdory všemu…, pomyslel si a zalovil v kapse po strojku na balení cigaret, navzdory všemu se se synem trochu vídal. Poslední dobou. Zval ho k sobě domů a povídali si jako dva civilizovaní lidé. Přesně tak to bylo. Něco se chystalo, nebylo jisté co, ještě se to topilo v mlze, ale něco se chystalo… Erich mu taky řekl o Marlene Freyové, byť jen jako o bezejmenné mladé ženě, pokud si Van Veeteren vzpomínal, a jistě se mu také zmínil, kde bydlí, proč by taky ne? To jen on to zapomněl.

Takže tady bydlí… nebo tedy bydlel. Téměř v srdci starého města, v tomhle otřískaném domě z devatenáctého století, na jehož umouněnou fasádu teď koukal jeho otec. Druhé patro, předposlední, za okny malinkého balkónu s rezavým železným zábradlím se svítilo. Van Veeteren věděl, že Marlene je doma a čeká na něj, živá snoubenka jeho mrtvého syna, se kterou se nikdy neviděl, a také věděl – s náhlou přemáhající jistotou –, že se k tomu neodhodlá. Dnes nezvládne zazvonit u těch oprýskaných dveří.

Místo toho se podíval na hodinky. Bylo skoro šest a tma, která se pomalu snášela na město, mu připadala lezavá a nepřátelská. Ve vzduchu se vznášel cizí pach síry nebo fosforu. Nepoznával ho, nějak se sem nehodil. Teď zrovna nepršelo, ale touto roční dobou není k dešti nikdy daleko. Van Veeteren si zapálil cigaretu. Sklopil oči, jestli ze studu, nebo z jiné pohnutky, nebylo jasné… Všiml si kavárny na opačném rohu náměstí, a když dokouřil, vydal se tam. Dal si černé pivo a usadil se ke stolu u okna, skrz které nebylo vidět ven ani dovnitř. Složil hlavu do dlaní a myslel na dnešní den.

Tento den. Třetí, do nějž se probudil s vědomím, že jeho syn je mrtvý.

Nejdřív strávil hodinu v antikvariátu, kde Krantzemu objasnil situaci a přehodili si směny na tento týden. Starý Krantze mu byl celkem sympatický, ale víc než striktně obchodní partneři z nich nikdy nebudou. Určitě ne, tak to prostě je.

Pak znovu zajel na patologii, tentokrát spolu s Renatou a Jess. Když vešly do chlazené místnosti, zůstal venku. Mrtvého syna člověku stačí vidět jednou, pomyslel si. A myslel si to i teď u piva… jen jednou, některé obrazy a vzpomínky paměť nikdy nevymaže. Člověk si je nemusí sám aktivně vybavovat, protože nikdy neodpočívají. Na odchodu se Jess ovládala, v každé ruce sice svírala kapesník, ale ovládala se.

Renata byla stejně utlumená, jako když šla dovnitř, Van Veeteren přemýšlel, jaké prášky asi bere a v jakém množství.

Chvilku taky mluvil s Meussem. Ani jeden to moc dobře nezvládal. Meusse vypadal, že se rozbrečí, což jinak nikdy neměl ve zvyku.

Trochu později pak Jess seznámil s Ulrikou. To byl světlý bod v temnotě, jejich schůzka proběhla nad očekávání dobře. Jen půlhodinka v obývacím pokoji v Klagenburgu nad sklenkou vína a salátem, to bylo vše. Nešlo ani o slova, ani o ně, jak již bylo řečeno… Ženy mají mezi sebou něco, co on nikdy nepochopí. Některé ženy. Když se ty dvě loučily v předsíni, cítil se Van Veeteren téměř jako cizinec, dokonce se tomu uprostřed všech útrap mohl zasmát.

Potom zavolal Marlene Freyové a domluvil si s ní schůzku. Zněla celkem normálně a řekla mu, že může přijít kdykoli po páté hodině večer. Bude doma a bude se na něj těšit. Potřebuje s ním mluvit o jedné věci, řekla.

Bude se těšit? O jedné věci?

A on teď sedí tady a odvaha z něj opadla jako pěna z piva. Proč?

Nevěděl. Jen prostě věděl, že dneska to nepůjde, a když dopil, požádal, jestli si může zavolat. V mírném zápachu moči mezi pánskými a dámskými toaletami pak vytočil číslo živé snoubenky svého mrtvého syna, aby jí sdělil, že mu do toho něco přišlo.

Mohl by se stavit zítra? Nebo pozítří?

Jistě. Ale jen stěží zastírala zklamání.

On sám také, když odcházel z Ockfener Plejn a deštěm mířil domů. Zklamání nebo hanbu.

Už se sám v sobě nevyznám, říkal si. O mě tady přece vůbec nejde. Čeho se bojím, co to sakra dělám?

Šel ale rovnou domů.

Reinharta probudila Winnifred, která zašeptala jeho jméno. A položila mu studenou ruku na břicho.

„Máš uspávat dceru,“ řekla. „Ne sebe.“

Reinhart zívl a dvě minuty se protahoval. Pak opatrně vylezl z Joanniny úzké postýlky a odešel z dětského pokoje. Sedl si do křesla v obýváku, kde už jeho žena ležela na pohovce pod dekou.

„Tak povídej,“ řekla.

Reinhart se zamyslel. „Je to ďábel se třemi hlavami,“ řekl. „Jo, přesně tak. Chceš víno?“ „Dala bych si,“ řekla Winnifred. „Ďábel měl tři hlavy už v Dantově podání, takže to je naprosto v pořádku.“ „Za Dantových časů se taky upalovaly na hranici ženy, které toho moc věděly. Bílé, nebo červené?“

„Červené. A upalovat se začalo až po Dantovi. Tak co?“

Reinhart vstal a šel do kuchyně. Nalil víno do sklenic a vrátil se. Znovu se posadil na pohovku a pustil se do vyprávění. Chvíli mu to trvalo a Winnifred ho ani jednou nepřerušila.

„A co ty tři hlavy?“ zeptala se, když domluvil.

Reinhart nejdřív dopil a pak teprve odpověděl.

„Tak za prvé,“ řekl, „nemáme ani nejmenší tušení, kdo to mohl udělat. To je i v obvyklých případech dost zlé.“ „To znám,“ řekla Winnifred. „Za druhé, obětí je komisařův syn.“ „Hrůza,“ řekla Winnifred. „A za třetí?“ Reinhart se znovu odmlčel a pak pokračoval. „Za třetí byl Erich nejspíš do něčeho zapletený. Pokud najdeme vraha, pravděpodobně taky zjistíme, že Erich Van Veeteren páchal něco trestného. Zase jednou. Navzdory tomu, co tvrdí jeho přítelkyně… To asi jeho otce u srdce nezahřeje, co?“

„Chápu,“ kývla Winnifred a zakroužila sklenicí s vínem v ruce. „Tak jo, je to tříhlavá saň. Ale jak moc jisté je to s tím trestným činem? Přece nutně nemusel…?“

„No, jisté, jisté,“ přerušil ji Reinhart a poklepal si prostředníčkem na čelo. „Před některými signály nemůžu přivírat oči. Kromě toho… kromě toho se chce s vrahem setkat, jestli ho najdeme. Jako teda komisař. Sakra, ale celkem mu rozumím.“

Winnifred chvíli přemýšlela.

„To není moc pěkný příběh,“ řekla. „Může to být ještě horší? Zní to skoro, jako by to bylo zrežírované.“

„To on vždycky taky říkával,“ přitakal Reinhart.

11

V úterý, přesně týden po činu, všechny významnější maardamské deníky zveřejnily policejní žádost o pomoc s případem Dikken a do páté hodiny odpoledne zavolalo hned deset lidí, kteří uvedli, že ten den byli v restauraci Trattoria Commedia. Tyto tipy měli na starosti Jung s Roothem a šest z nich rovnou zavrhli, protože byli „sekundárně zajímavé“ (Roothův termín), nebyli totiž v restauraci v kritickou dobu. Zbylí čtyři se tam ale pohybovali mezi 17.00 a 18.30 a celý tento čtyřlístek byl ochotný dostavit se večer na stanici k výslechu.

První z nich byl Rupert Pilzen, osmapadesátiletý bankovní ředitel s domem na Weimaar Allé v Dikkenu, ten si do Commedie zašel v úterý na chvíli posedět u baru. Dal si malou whisky a pivo. A byl tam zhruba od čtvrt do tři čtvrtě na šest. Čekal, až bude žena mít hotovou večeři, po těžkém pracovním dni mívá občas ve zvyku si takhle dopřát příjemnou chvilku, objasnil jim. Když na to má čas.

Pilzen si posunul brýle na čelo a pečlivě si prohlédl fotografie Ericha Van Veeterena. Pak prohlásil, že ho nikdy neviděl, ani v Commedii, ani jinde, načež vrhl významný pohled na nablýskané náramkové hodinky. Asi plánoval další zaslouženou návštěvu baru a ta už je teď v háji, pomyslel si Jung.

Všiml si ještě něčeho, co by se policii mohlo hodit? Ne.

Vybavuje si nějaké obličeje?

Ne.

Byl u baru ještě někdo jiný?

Pilzen svraštil čelo a dvojitá brada se mu poskládala do záhybů. Ne, celou dobu tam byl sám. I když vlastně ke konci tam přišla nějaká žena. Taková nakrátko ostříhaná, kolem čtyřiceti, vypadala jako feministka. Sedla si na bar a objednala si pivo. Seděla dost daleko od něj. A měla nejspíš noviny. To je všechno.

„Kdyby tam byl jiný bar, určitě by si radši odsedla až tam,“ okomentoval to Rooth, když se ředitel Pilzen odklátil na křivých nohou. „Tlustoprde jeden.“

„Hm,“ řekl Jung. „To se z člověka stane, když má hodně peněz a žádné ušlechtilé zájmy. To čeká i tebe. Kdybys teda měl peníze…“

„Přiveď dalšího,“ utnul ho Rooth.

Z dalšího se vyklubali manželé. Pan a paní Schwarzovi, kteří v Dikkenu nebydlí, ale byli tam na návštěvě u známého, s nímž probírali nějaké obchodní záležitosti. Jaké přesně, to není důležité. Cestou domů se stavili v Commedii na jídlo, tento drobný luxus si sem tam dopřávali. Jít do restaurace. Ne přímo do Commedie, prostě do restaurace obecně… zvláště teď, když jsou oba v důchodu. Takže tak. Ale jen párkrát do týdne.

Oběma bylo tak šedesát pět a ihned poznali Ericha Van Veeterena na fotce, kterou jim Jung ukázal. Ten tam jedl – dal si nějaké levné těstoviny, pokud si paní Schwarzová dobře vzpomínala – seděl u stolu pár metrů od nich. Oni si dali rybu. Pakambalu, aby byli konkrétní. Ano, ten mladík tam byl sám. Zaplatil a odešel zhruba v době, kdy jim přinesli dezert. Těsně po šesté.

A co další hosté v době, kdy tam byli?

Jen nějaký mladý pár o pár stolů dál. Přišli chvíli před šestou a asi si taky dali ty levné těstoviny. Oba dva. Ještě tam seděli, když Schwarzovi odcházeli. Asi v půl sedmé.

Ještě něco zvláštního?

Ne, co by to mělo být?

Všimli si někoho na baru?

Ne, od jejich stolu na bar vidět nebylo.

Seděl tam někdo, když procházeli k východu?

Možná ano, možná ne. No jistě, takový drobný pán v obleku, určitě. Měl tmavou pleť… Arab to byl. Nebo možná indián nebo bůhvíco.

Rooth zaskřípal zuby. Jung jim poděkoval a slíbil – na výslovnou žádost paní Schwarzové –, že dostanou vraha za mříže vcukuletu.

Protože tohle je přece hrůza. V Dikkenu a tak vůbec. Pamatují si na tu ukřižovanou šlapku před pár lety? Ano, pamatují a děkují pěkně, ale teď už je čas na dalšího zástupce detektivní veřejnosti.

Jmenovala se Liesen Berkeová. Bylo jí kolem čtyřiceti a v Commedii byla asi od tři čtvrtě na šest do půl sedmé. Proč tam šla, o tom se šířit nechtěla, má snad herdek právo dát si drink, kde chce, když na něj dostane chuť, ne?

„Jistě,“ řekl Jung.

„Klidně dva,“ doplnil Rooth. „Pro mě, za mě.“

„Poznáváte tohohle člověka?“ zeptal se Jung a ukázal jí fotku.

Tři vteřiny si ji prohlížela a pak čtyři vteřiny kroutila hlavou.

„Seděl u stolu v restauraci zhruba od…“

„To je ten zabitý?“ přerušila je.

„Přesně tak,“ řekl Rooth. „Viděla jste ho?“

„Ne. Četla jsem si noviny.“

„Aha,“ na to Rooth.

„Aha?“ zopakovala Liesen Berkeová a změřila si Rootha přes hranu osmiúhelníkových brýlí. Přes tu nejhořejší.

„Hm,“ zamumlal Jung. „Byl v baru ještě někdo další?“

Berkeová spustila oči z Rootha a zamyslela se.

„Myslím, že dva… Nejdřív tam seděl takový tlusťoch, vypadal jako nějaký ředitel, ale ten pak odešel. Potom přišel docela jiný chlap. Měl dlouhé vlasy a vousy. A taky tmavé brýle, mám dojem… vypadal jako nějaký rocker. Prostě macho. Deprivovaný.“

„Mluvila jste s ním?“ zeptal se Jung.

Liesen Berkeová si pohrdavě odfrkla.

„Ne,“ řekla. „Samozřejmě že ne.“

„A on se nepokusil navázat s vámi hovor?“ zeptal se Rooth.

„Četla jsem si noviny.“

„A dobře jste udělala,“ kývl Rooth. „Člověk se nemá vybavovat s cizími chlapy v hospodě.“

Jung na něj vrhl takový pohled, že Rooth zmlkl. Ty vole, pomyslel si. Proč ho nepošlou na kurz taktního chování?

Liesen Berkeová stáhla rty do úzké čárky a také se na Rootha zamračila. Jako by byl velmi nepříjemné psí hovínko, do kterého šlápla a teď jí nejde otřít z podrážky. Hovínko od psa, ne feny. Rooth se podíval do stropu.

„Jak dlouho tam seděl?“ zeptal se Jung. „Ten deprivovaný rocker?“

„To si nepamatuju. Moc dlouho ne, myslím.“

„Co pil?“

„Netuším.“

„Ale z baru odešel dřív než vy?“

„Ano.“

Jung se zamyslel.

„Poznala byste ho?“

„Ne. Nevypadal vůbec nijak. Měl jenom spoustu vlasů a tmavé brýle.“

„Chápu,“ řekl Jung. „Děkuji, slečno Berkeová, ještě se vám ozveme. Mimořádně jste nám pomohla.“

„Co jsi myslel tou poslední větou?“ zeptal se Rooth, když se za Liesen Berkeovou zavřely dveře. „Mimořádně jste nám pomohla, co je to za kecy?“

Jung si povzdechl.

„Jen jsem se snažil trochu vyžehlit tu tvoji okouzlující ofenzívu,“ vysvětloval. „A navíc ten host u baru by mohl být zajímavý. Musíme se zeptat barmana, jestli se na něj taky pamatuje.“

„Tomu dávám šanci jedna ku deseti,“ řekl Rooth. „Ale v tomhle zápasu asi nedostaneme lepší kurz na nic.“

„Máš nějaký jiný návrh?“ zeptal se Jung.

Rooth se zamyslel.

„Můžeme se tam rovnou najíst, když už tam jedeme. Získáme tak nový úhel pohledu.“

„Deprivovaný?“ zeptal se Jung. „Říkala deprivovaný?“

Ewa Morenová si sedla na fádní židli pro návštěvy v Reinhartově kanceláři.

„Ty ještě pracuješ?“

Reinhart se podíval na hodinky. Bylo půl sedmé. Přál by si, aby bylo míň.

„Musím si tady něco shrnout. Slečnu Freyovou jsem sehnal až dost pozdě. Jak to jde vám?“

„Nic moc,“ povzdechla si Morenová. „Upřímně řečeno, ta strategie není zrovna brilantní…“

„Já vím,“ řekl Reinhart. „Ale jestli máš lepší, tak jsi ji měla vyklopit dávno. Oprav mě, jestli se pletu.“

„Jo,“ řekla Morenová. „Máš asi pravdu. Každopádně nám to dost vázne. Mluvili jsme dohromady se šestnácti známými Ericha Van Veeterena… podle seznamu sestaveného jeho snoubenkou. Všichni jsou odsud z města… Mimo město jsme poslali Bollmerta, ten se vrátí v pátek. Nikdo nám zatím nic neřekl a nikdo asi ani nic netají. Rozhodně nic, co by souviselo s případem.“

„Co alibi?“ zeptal se Reinhart.

„Díky za optání,“ řekla Morenová. „Člověku zrovna nepřidá na oblibě, když se ptá lidí na alibi, ale být oblíbení koneckonců není náš úkol, jak říkával komisař. Zatím vypadá všechno dobře. Ještě jsme nestihli prověřit všechny, ale to asi ani není cílem?“

„Ne, dokud nevytušíme nějakou lumpárnu,“ řekl Reinhart. „Lumpárnu správného typu… Na tom seznamu bude asi dost pochybných existencí, předpokládám?“

„Všech možných,“ přisvědčila Morenová. „Někteří rozhodně nejsou nadšení, že Marlene Freyová jen tak vydala diář nepříteli. Ale my kašleme na všechno, co se netýká našeho případu. Podle rozkazu.“

„Podle rozkazu,“ potvrdil Reinhart. Opřel se zády o židli a uvažoval s rukama za hlavou.

„Pokud bys chtěla slečnu Freyovou ještě jednou vyslechnout místo mě, tak nejsem proti,“ řekl. „Ta měla v životě trable se dvěma věcmi… policajty a chlapy. Ty jsi aspoň jenom jedno z toho.“

Morenová kývla a chvíli seděla tiše.

„Co si o tom myslíš ty?“ zeptala se pak. „Co se Erichovi stalo?“

Reinhart se zakousl do náústku dýmky a podrbal se na spáncích.

„Nevím,“ řekl. „Nemám nejmenší tušení a to je na tom právě to nejhorší. Většinou máme aspoň základní představu o tom, co se mohlo stát… nějaký směr.“

„Ale ten teď nemáš?“

„Ne,“ řekl Reinhart. „Co ty?“

Morenová zavrtěla hlavou.

„Netají nám Marlene Freyová něco?“ zeptala se místo toho.

Reinhart se znovu zamyslel. Pokusil se svému vnitřnímu sluchu přehrát svůj odpolední rozhovor s ní.

„Ne,“ řekl. „Myslím, že ne. Ale možná na to budeš mít jiný názor, ono na té ženské mystice něco bude.“

„Tu ovládám levou zadní,“ řekla Morenová. „A mluvil jsi ještě znovu s komisařem?“

„Od včerejška ne,“ přiznal Reinhart. „Asi mu zavolám dneska večer. Hrabat se v intimních záležitostech jeho syna je mi hrozně nepříjemné. Protože nebyl zrovna bez poskvrnky. Špinavého prádla měl spoustu, takže pro Van Veeterena musí být těžké truchlit a přitom vědět, čím se tady mezitím zabýváme. Do háje, takováhle srágora.“

„A je opravdu pořád tak špinavé?“ zeptala se Morenová. „Myslím to prádlo?“

„Třeba ne,“ řekl Reinhart a vstal. „Před pár lety bylo rozhodně mnohem zasviněnější. Je možné, že slečna Freyová mluví pravdu… že začali sekat latinu. Jen je škoda, že se neprosekal ani do druhé lekce. Ale lidi jsou ubozí tvorové, jak jsem někde slyšel.“

Reinhart si stoupl k oknu. Roztáhl žaluzie a podíval se na město a černou oblohu.

„S kolika lidmi, se kterými se během posledního týdne sešel… o kterých víme, že se s nimi sešel… jste se už stihli spojit?“

„Se sedmi,“ odpověděla Morenová bez váhání. „A zítra nás čeká dalších sedm, pokud půjde všechno podle plánu.“

„Fajn,“ řekl Reinhart a pomalu pustil žaluzie. „Čekáme na cokoli, čeho se můžeme chytit. Dřív nebo později to najdeme, chce to jen trpělivost… to není zas tak neobvyklé, ne?“

„Vůbec ne,“ řekla Morenová. „Ale nevadilo by mi, kdyby se to pohnulo rychle. Abychom našli ten směr, jak jsi říkal.“

„V to pokorně doufám,“ řekl Reinhart. „Ale pro dnešek už toho necháme. Nerad bych zapomínal, že mám rodinu. Aspoň ráno jsem ji měl. Jak jsi na tom teď vlastně ty?“

„Vdaná za svoji práci,“ řekla Morenová.

Reinhart si ji změřil s povytaženým obočím.

„Koukej rychle požádat o rozvod,“ řekl vážně. „Copak nechápeš, že tě jen využívá?“

Ve čtvrtek odpoledne proběhl první formálnější pokus o shrnutí situace v případu. Uplynulo pět a půl dne od chvíle, kdy bylo tělo Ericha Van Veeterena nalezeno v křoví na parkovišti v Dikkenu. A devět od chvíle, kdy se tam ocitlo – pokud jejich výpočty nebyly úplně chybné. Takže byl nejvyšší čas. I když toho zatím zase tolik nevěděli.

Začali snoubenkou oběti.

S Marlene Freyovou opakovaně hovořili Reinhart i Morenová – samozřejmě se snažili být co nejohleduplnější a prokazovat jí plný respekt –, a pokud to mohli posoudit, snažila se policii ze všech sil pomáhat. Na její neochotu ke spolupráci neměli důvod si stěžovat. Zvláště pokud by brali v potaz okolnosti, což brali.

Počet provedených výslechů přátel a známých zavražděného se rozrostl na úctyhodných sedmdesát dva. Byla to neobyčejně pestrá sbírka rozhovorů – měli-li být upřímní, což byli –, ale všechny vykazovaly dva nápadně podobné rysy: nikdo neměl tušení, kdo by mohl Ericha Van Veeterena chtít připravit o život, a nikdo nevěděl, proč se toho osudného úterý vypravil do Dikkenu.

Počet svědectví přímo z Trattorie Commedia, která na poradě shrnuli Jung s Roothem, se také trochu rozrostl, i když jen nepatrně, a právě zde postupně vykrystalizovalo jedno – slovy jedno – vodítko, první a prozatím jediné v celém vyšetřování. Existenci vysokého muže s černými vlasy a vousy, kterého si v baru těsně před osmnáctou hodinou všimla Liesen Berkeová, potvrdili dva další svědci: barman Alois Kummer a kuchař Lars Nielsen, a oba byli přesvědčeni na sto procent (takže dohromady dvě stě procent, jak optimisticky podotkl Rooth), že takový člověk si zhruba tou dobou skutečně zašel k baru na pivo.

Jako že v Bibli je Bůh a ve Zwille kurvy, jak se v Maardamu říkávalo.

Ohledně popisu si tedy nemohli přát víc – alespoň co do shody jednotlivých svědectví. Tmavé vlasy, tmavé vousy, tmavé šaty a brýle. Kuchař Nielsen si taky vybavoval, že si ten člověk opřel o barovou stoličku igelitovou tašku, na kteréžto tvrzení Kummer a Berkeová reagovali pouze neutrálním pokrčením ramen. Ne souhlasným, ale rozhodně ani nesouhlasným.

Když Jung s Roothem shrnovali tato zásadní fakta – tyto jediné záblesky světla po pěti klopotných dnech vyšetřování –, troufl si Rooth vyrukovat s odvážným tvrzením.

„Tohle byl vrah, za to bych dal ruku do ohně. Pak si na mě vzpomeňte, že jsem to říkal už teď.“

Nikdo nebyl bezprostředně ochotný vyslovit této prognóze podporu, ale všichni se shodli na tom, že co nejdříve zveřejní popis dané osoby a vyhlásí po ní pátrání.

Aspoň pro jistotu, když nic jiného. A aby se na této poradě dohodli aspoň na jednom konkrétním kroku.

12

Probudil se v hodině vlků. To se mu občas stávalo. Poslední dobou. Nikdy, když u něj zrovna byla Vera Millerová nebo těsně poté, co odešla. To nikdy. Scházeli se jednou týdně, ze soboty na neděli, a tohle se mu stávalo právě v nejhlubších propastech stesku po ní. To, že se probudil zalitý studeným potem. V hodině vlků.

A právě v těchto chvílích bdělosti, mezi třetí a čtvrtou ráno, během těchto nemilosrdných nekonečných minut, kdy svět ještě spal, vždycky prohlédl skrz onu blánu. V chladném světle retrospektivy viděl, jak strašného činu se dopustil, a uvědomil si, že tahle tenká membrána, která ho drží pohromadě, se kdykoli může protrhnout. Kdykoli. Jestli se mu o tom i zdá, to nevěděl. Rozhodně si ze snů nic nevybavoval. Ani se o to samozřejmě nepokoušel, této ani žádné jiné noci. Místo toho ve tmě vstal, došel ke stolu a rozsvítil lampu. Těžce dopadl na židli, v diáři přepočítal dny a zjistil, že chlapce přejel před dvaceti pěti dny. A před deseti zabil vyděrače. Brzy bude nový měsíc. A všechno bude zapomenuto.

Vymazáno a smeteno z povrchu zemského. Noviny už o tom nepsaly. Vydrželo jim to jen prvních pár dnů. Policie našla toho mladíka v sobotu, ale touhle dobou už se média o případ nezajímala. Ve čtvrtek nic, v pátek také ne.

Tak už to chodí. Člověk jednadvacátého století je jepice, pomyslel si. Udělej čáru a sečti bilanci, je-li vůbec nějaká. Zapomeň, jdi dál. Známka doby. A já jsem vlastně taky takový, uvědomil si najednou. Skvělý představitel budoucnosti, to jen tyhle chvíle nespavosti mě poutají k včerejšku a ke kontinuitě. Vlastně.

A přesto nic nebylo jako dřív. Bylo paradoxní, jak ten večer s lehkým nárazem a klukem v bahnitém příkopu dokázal všechno změnit. Posunout perspektivu až takhle. Pozotvírat dveře. Zpřetrhat vazby. Vpustit k němu Veru Millerovou, nový život. Ano, paradoxní, to je to správné slovo, a Chaos je sousedem Boha.

Vražda v Dikkenu pro něj neměla stejnou váhu. Vůbec ne, to byl jen důsledek. Něco, co musel udělat, neúprosný následek faktu, že ho ten první večer někdo viděl. Jako by se daly do pohybu kulečníkové koule a teď putovaly svým neúprosně daným směrem, o takových teoriích nedávno četl v odborných časopisech. Šlo o jakýsi neomechanický náhled na svět, pokud to správně pochopil… nebo psychologický, a taky tím byl samozřejmě povinován svému vlastnímu životu. Po několika málo dnech se ho ta událost v Dikkenu úplně přestala týkat. Muž, kterého tam zabil, se pokoušel přiživit na cizím neštěstí, na neštěstí jeho a toho chlapce… Dalo by se dokonce tvrdit, že si smrt zasloužil. Oko za oko, jak se říká. Obyčejný vyděrač, který se na dobu jednoho týdne proměnil ve strašlivou hrozbu, ale pak byl zlikvidován na svém vlastním hřišti. Jednoduše a bezbolestně. A on měl teď znovu otevřené všechny možnosti.

Možnosti s Verou Millerovou. Už ani na vteřinu nepochyboval o tom, že spolu zůstanou. Ani na zlomek vteřiny, dokonce ani během bdění v hodině vlků. Zatím manželovi neřekla, že má někoho jiného a že se chce rozvést, ale to byla jen otázka času. Otázka pár týdnů a ohleduplnosti k manželovi. Andreas Wollger není silný člověk a Vera ho nechce zdrtit. Zatím ne. Ale už brzy.

Během tohoto čekání spolu neprobírali společné plány. Ale ty přesto existovaly, vznášely se ve vzduchu celou dobu, kterou spolu trávili. Když se milovali, když byl v ní, když sál její bradavky, tvrdé, pevné a citlivé. Když spolu jedli a pili víno nebo když jen tak leželi v jeho široké posteli, dýchali a potmě poslouchali hudbu. Pořád. Plány – zatím nevyřčené naděje na budoucnost a nový život. Někde jinde. On a Vera Millerová. Miluje ji. A ona miluje jeho. Oba jsou dospělí a není nic snazšího. Budou spolu žít. Za půl roku. Za měsíc. Brzy.

Potají si to představoval. Byly to intenzivní představy, vřelé a naplňující. Výjevy z budoucnosti, kdy už se nikdy nebude budit v hodině vlků.

Už nikdy neprohlédne chatrnou blánu.

Nikdy si nebude otírat z těla studený zapáchající pot.

Vero, pomyslel si. Kvůli tobě bych vraždil znovu.

V sobotním vydání Neuwe Blatt po něm vyhlásili pátrání. Přečetl si to u snídaně a po chvíli prvotního zděšení vybuchl smíchy. Nic mu nehrozí. Naopak. Vždyť na to vlastně čekal. Bylo nepravděpodobné, že si ho za těch pár minut v baru nikdo nevšimne, zcela nepravděpodobné – a brzy mu bylo jasné, že údaje z novin ho nijak neohrožují a spíš mu poskytují ujištění. Ujištění, že policie uvázla na mrtvém bodě a není proč se jí bát. Ani v nejmenším.

Proč by jinak zveřejňovali tak směšné údaje?

Muž blíže neurčeného věku. Tmavý, pravděpodobně černý oděv. Dlouhé, tmavé, pravděpodobně černé vlasy. Vousy a brýle. Možná v přestrojení.

Možná! Usmál se. Čekají snad, že si to všechno zase nasadí a půjde mezi lidi? Že se vrátí na místo činu do Trattorie Commedia? Nebo co? Nikdy si o schopnostech policie nemyslel nic skvělého a toto sobotního ráno jeho mínění nevylepšilo.

Kriminalisti? pomyslel si. Spíš chudí příbuzní z venkova.

Odpoledne přišla Vera. V tržnici na Keymer Plejn nakoupil jídlo a víno, ale neviděli se spolu už šest dní a museli se pomilovat hned v předsíni. Že vůbec existuje tolik vášně. Že vůbec existuje takováhle žena.

Do jídla a vína se ale časem taky pustili. Zůstala u něj celou noc, milovali se ještě několikrát všude možně po domě, a místo aby se v hodině vlků probudil, tvrdě v ní usnul.

Těžký a uspokojený, plný lásky a vína a s Verou Millerovou těsně vedle sebe.

Zdržela se do neděle odpoledne. Udělali si vážnou hodinku a promluvili si o své lásce. O tom, co budou dělat a jak si zařídí budoucnost.

To bylo vůbec poprvé.

„Nikdo neví, že existuješ,“ řekla. „Andreas. Moje sestra. Kolegové a kamarádi. Jsi moje tajemství, ale já nechci, aby to tak zůstalo.“

Usmál se, ale neodpověděl.

„Chci tě mít napořád.“

„A manžel?“ zeptal se. „Co hodláš dělat?“

Dlouho se na něj dívala, než odpověděla.

„Postarám se o to,“ řekla. „Tenhle týden. Už jsem si to promyslela a není cesty zpět. Miluju tě.“

„Já tě taky miluju,“ odpověděl.

V pondělí zůstal v práci déle. Cestou domů v autě – zrovna když projížděl kolem té betonové skruže v příkopu – si uvědomil, že si zpívá spolu s rádiem a že od onoho večera ještě neuplynul ani měsíc. Pořád byl listopad a život se mu změnil tak, jak by si byl nikdy nedovedl představit.

Bylo to nepravděpodobné. Naprosto nepravděpodobné. Ale takový je život.

Když vybíral dopisní schránku, ještě pořád se usmíval a broukal si melodii, ale když si sedl ke stolu v kuchyni a přečetl si dopis, hned toho nechal. Pokud si pamatoval – těch starých už se zbavil –, byl i tenhle napsaný na úplně stejném dopisním papíře a byla na něm úplně stejná známka jako na obou předchozích. Byl psaný rukou a neměl ani půl stránky.

Dva životy.

Teď už máte na svědomí dva životy. Dal jsem Vám dost času na to, abyste se přihlásil, ale Vy jste se zachoval jako zbabělá špína. Cena za mé mlčení je odteď jiná. Do týdne (přesně do sedmi dnů) sežeňte 200 000 guldenů. V použitých bankovkách. Nízké hodnoty.

Zašlu Vám instrukce. Nedopouštějte se znovu stejné chyby, další šance na vykoupení se Vám už nenaskytne. Vím, kdo jste, mám nezvratné důkazy svědčící proti Vám a má trpělivost má své meze.

Přítel

Přečetl si dopis dvakrát. Pak dlouho hleděl z okna. Pršelo a v nosních dírkách náhle ucítil pach studeného potu.

III

13

Erich Van Veeteren byl pohřben při jednoduché ceremonii v pondělí 30. listopadu. Obřad se uskutečnil v boční lodi keymerského kostela a v souladu s přáním pozůstalých – zejména pak matky – se ho zúčastnil jen úzký okruh truchlících.

Renata také vybrala kněze i žalmy, a to podle jakýchsi tajuplných směrnic, o nichž tvrdila, že by byly pro Ericha důležité, ale kterým bylo Van Veeterenovi zatěžko přikládat význam. Jemu to bylo jedno. Jestli měl Erich nějaké duchovní potřeby, pak by jistě nenalezly živnou půdu pod touhle majestátní kostelní klenbou a výhružnými, do nebe se tyčícími věžemi, o tom byl přesvědčený.

Kněz vypadal poměrně mladě a poměrně naživu, a zatímco odříkával formule svým silným přízvukem z ostrovů, měl Van Veeteren většinou zavřené oči a ruce sepnuté v klíně. Napravo od něj seděla jeho bývalá manželka, jejíž přítomnost ho dráždila dokonce i za těchto okolností, nalevo seděla jeho dcera, již miloval nade všechno na světě.

Přímo před ním stála rakev s ostatky jeho syna.

Příčilo se mu na ni hledět, a možná právě proto zavíral oči.

Zavíral oči a myslel raději na živého Ericha. Nebo dal spíš myšlenkám zcela volný průchod, zdálo se mu, že systém, podle kterého se dostavují, je zcela náhodný. Sem tam výjevy a vzpomínky z dětství, čtení pohádky na větrné pláži, už nevěděl na které, návštěva zubaře, bruslařské dráhy a zoologické zahrady ve Wegelenu.

Sem tam pozdější obrázky z nejčernějšího období. Léta drog, léta vězení. Pokus o sebevraždu, dlouhé probdělé noci v nemocnici.

A pak jejich poslední setkání. To především. Kdykoli došlo na tyhle nejmladší vzpomínky, bolestně si uvědomoval své sobecké pohnutky – svou potřebu čerpat z této schůzky světlo –, ale jestliže každý den je výsledným součtem všech předchozích dní, pak by mu snad mohlo být odpuštěno.

Přinejmenším dnes. Přinejmenším tady u rakve. Tehdy naposledy poseděl s Erichem asi půl hodiny ve své kuchyni v Klagenburgu. Erich mu přišel vrátit vrtačku, kterou si půjčil, a pak si dali kávu a vedli obecné řeči. Už ani nevěděl jaké, ale nešlo o závislost, o schopnost či neschopnost vzít život do vlastních rukou ani o společenskou versus osobní morálku. Nic z těchto těžkých a donekonečna omílaných a vyčerpaných témat.

Prostě jsme si jen povídali, pomyslel si. Nerozebírali, kdo za co může. Byl to prostě jen rozhovor svou lidí, úplně jakýchkoli, a právě toto – ta jednoduchost a nulové ambice – představovalo ono světlo.

Ve tmě. Slaboučký plamínek v husté tmě, Van Veeteren si znovu vzpomněl na Gorčakovovu chůzi po vodě v Nostalgii. Myslíval na ni často. Na Tarkovského Nostalgii… a když teď ve staleté katedrále zavíral oči, aby neviděl rakev vlastního syna, zatímco knězovy litanie zvolna stoupaly ke gotické klenbě, jako by náhle… jako by náhle pocítil jistou sounáležitost. Dost možná silné slovo, ale rozhodně to byla sounáležitost s mnoha veličinami. S Erichem, se svým vlastním nepochopitelným otcem, který zemřel mnohem dříve, než měl Van Veeteren možnost mu porozumět a usmířit se s ním, s utrpením a uměním a tvořením – všemi myslitelnými druhy tvoření – a po čase také s vírou v posmrtný život a s vizemi a ambicemi stavitele kostela… s životem a smrtí a neustále plynoucím časem. S dcerou Jess, která se o něj těžce opírala a sem tam jí projelo zachvění. Sounáležitost.

Funguje to, pomyslel si. Ten rituál funguje. Forma vítězí nad pochybnostmi, za ta staletí jsme se naučili zahalit prázdnotu a bolest hávem významu. Významu a vzorce. Takže to máme dávno nacvičené.

Toto okouzlení ho opustilo, až když spolu s Jess prošli kolem rakve, obrátili se ke všemu zády a zamířili pryč z kostelní lodi. V tu chvíli ucítil naopak ledový závan zoufalství, málem se zapotácel a musel se opřít o Jess. On o ni, ona o něj. K Renatě po Jessině druhém boku měl nekonečně daleko a přemýšlel, proč si od ní drží odstup. Proč? V dešti před těžkými kostelními vraty si říkal jen: Kdo ho zabil? Chci vědět, kdo je ten člověk, co mi zabil syna. Co sfoukl plamen.

„Ještě jsem to nestihla probrat,“ řekla Marlene Freyová. „Roztřídit jeho a moje věci. Nevím, jak se to dělá… Nechcete si něco vzít?“

Van Veeteren zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě že ne. Vždyť jste spolu žili. Erichovy věci jsou vaše.“

Seděli u Adenaara. Marlene Freyová pila čaj, on víno. Dokonce ani nekouřila. Nevěděl, proč ho to překvapuje, ale bylo to tak. Erich začal kouřit v patnácti… nejspíš i dřív, ale na jeho patnáctiny ho otec načapal.

„Klidně se u mě můžete někdy stavit,“ řekla. „Třeba budete chtít něco na památku.“

„Co fotografie?“ napadlo ho. „Neměla byste nějaké fotky? Myslím, že za posledních deset let nemám ani jednu Erichovu fotku.“

Marlene Freyová se pousmála.

„Jistě. Mám jich dost. Tedy, pár určitě.“

Van Veeteren kývl a zahanbeně se na ni podíval.

„Omlouvám se, že jsem za vámi ještě nezašel… bylo toho na mě nějak moc.“

„Nikdy není pozdě,“ řekla na to. „Až budete mít čas, tak přijďte a já vám dám nějaké fotky. Večer bývám doma. Nebo většinou, ale bude lepší, když předem zavoláte. Nic na tom není.“

„Hm,“ řekl. „To asi ne.“

Marlene dopila čaj, Van Veeteren se neobratně pokusil o gesto spříznění a upil vína. Kradmo ji sledoval a zjistil, že je vlastně docela hezká. Samozřejmě byla bledá a unavená, ale měla čisté rysy a pohled, který před jeho očima neuhýbal ani o centimetr. Zajímalo by ho, čím vším si asi prošla. Tím samým jako Erich? Patrně ne, takové věci zanechávají na ženách hlubší stopy. Samozřejmě toho za sebou měla hodně, to bylo vidět, ale nic v její osobě nesvědčilo o nedostatku vůle.

Vůle protlouct se životem. Ano, všiml si, že ta jí neschází.

To je ostuda, pomyslel si. Je ostuda, že se s ní prvně vidím až teď. Za takových okolností. Samozřejmě jsem měl…

Vtom se ale vrátila mantra Erich-je-mrtvý s takovou silou, až se mu málem zatmělo před očima. Rychle do sebe obrátil zbytek vína a vytáhl strojek na balení cigaret.

„Bude vám vadit, když si zakouřím?“

Znovu se usmála.

„Erich kouřil.“

Mlčeli, Van Veeteren ubalil cigaretu a zapálil si.

„Měl bych s tím přestat,“ řekl. „Ale co mám tuhle mašinku, vykouřím jich míň.“ Proč se s ní sakra bavím o kouření? pomyslel si. Jaký má význam, že otec mrtvého syna trochu moc kouří?

Marlene mu najednou položila dlaň na ruku. Cítil, jak mu poskočilo srdce, a kouř mu málem zaskočil v krku. Pravděpodobně si jeho reakce všimla, což se ani nesnažila ničím zamaskovat. Ničím zahladit dojem. Prostě nechala ruku ležet na jeho paži a dívala se na něj pátravýma, trochu roztěkanýma očima.

„Určitě jsem vás mohla mít ráda,“ řekla. „Škoda že to takhle dopadlo.“

Že to takhle dopadlo? pomyslel si. Škoda? To jsou mi eufemismy.

„Hm,“ řekl. „Je mi líto, že jsme se s Erichem stýkali tak málo. Samozřejmě by…“

„To není vaše vina,“ přerušila ho. „Byl trochu… no, jak to říct.“ Marlene pokrčila rameny. „Ale já jsem ho milovala. Bylo nám spolu dobře. Jako bychom jeden z druhého tak nějak čerpali sílu. No, a je tady ještě jedna věc.“

Na to stihl Van Veeteren úplně zapomenout.

„No jo vlastně,“ řekl. „Jaká věc?“

Pustila jeho ruku a chvíli se dívala do šálku. Pomalu v něm míchala lžičkou.

„Nevím, jak to vezmete, ale zkrátka jsem těhotná. Ve třetím měsíci… no, takže tak.“

„Panebože,“ vyhrkl Van Veeteren a tentokrát se zakuckal kouřem doopravdy.

V úterý brzy ráno zavezl Jess na Sechshafen. Pověděl jí i Renatě o rozhovoru s Marlene Freyovou, Jess jí hned v pondělí večer také zavolala a dohodla se s ní, že jakmile zase přiletí do Maardamu, sejdou se. Snad už na Nový rok.

Renata s nimi samozřejmě měla původně taky jet na letiště, ale prý se ráno probudila s horečkou a bolestí v krku. Van Veeteren blahořečil bacilům a podezíral Jess, že ani ona proti tomu nic nemá.

I dnes ráno ho Jess držela za ruku, zatímco se prodírali mlhou přes Landsmoor a Weill, a její teplá dlaň ho sem tam pevněji stiskla. Pochopil, že jsou to signály. Jednak lásky dcery k otci, jednak staré známé separační úzkosti. Která byla v takovýhle den samozřejmě mnohem silnější. Úzkost ze separace od kořenů v této ploché severoevropské krajině. Od Ericha. A možná i od něj.

„Loučení je vždycky těžké,“ řekl.

„Ano,“ řekla. „To je.“

„Člověk se to nikdy nenaučí. Ale dost možná je v tom nějaký smysl.“

Pokaždé tak trošku umřeš, chtělo se mu dodat, ale povedlo se mu slova zadržet.

„Nemám ráda letiště,“ řekla Jess. „Vždycky se před cestou trochu bojím a Erich byl v tomhle stejný.“

Van Veeteren kývl. O tomhle neměl ani tušení. V duchu se ptal, kolik toho o vlastních dětech neví. Kolik toho prošvihl a kolik se dá ještě napravit a zjistit.

„Ale já jsem ho vlastně znala strašně špatně,“ dodala Jess po chvíli. „Doufám, že se mi ta Marlene bude líbit, je to, jako by po sobě Erich zanechal aspoň jednu stopu. Doufám, že to dobře dopadne. Bylo by strašné…“

Nedokončila větu. Po chvíli si Van Veeteren všiml, že se rozplakala, a tak jí dlouze stiskl ruku.

„Každopádně se teď cítím líp,“ řekla, když záchvat pláče pominul. „Líp, než když jsem přijela. Nikdy se s tím úplně nevyrovnám, ale občas už bývám skoro klidná. Anebo že bych po všem tom brečení byla jen otupělá, co myslíš?“

Van Veeteren v odpověď jen něco zamumlal. Ne, pomyslel si. Nic nepřejde a součet neustále jen narůstá. Den za dnem, jak člověk stárne.

Když se blížili k letišti, pustila jeho ruku. Vytáhla papírový kapesník a utřela si oči.

„Proč jsi vlastně odešel od kriminálky?“

Otázka přišla zcela nečekaně a chvíli měl Van Veeteren skoro dojem, jako by ho přitlačila ke zdi.

„Ani nevím,“ řekl. „Prostě jsem toho měl dost… to je asi nejjednodušší vysvětlení. Připadalo mi to jasné, nikdy jsem se nad tím hlouběji nezamýšlel.“

„Chápu,“ řekla. „Spoustu věcí vůbec není potřeba analyzovat.“

Odmlčela se, ale Van Veeteren vytušil, že má na srdci ještě něco. Taky tušil, co to bude, a Jess zhruba po půlminutě opět promluvila.

„Je to zvláštní, ale začala jsem přemýšlet o jedné věci, o které jsem si nejdřív myslela, že mě vůbec nebude zajímat… tehdy, když jsem se dozvěděla, že Erich je mrtvý.“

„O jaké?“ zeptal se.

Jess znovu zaváhala.

„Vrah,“ řekla. „Ten, co to udělal. Chci vědět, kdo to byl a proč to udělal. Chci to vědět čím dál víc. Myslíš, že je to zvláštní? Když je Erich tak jako tak nenávratně pryč…“

Van Veeteren pootočil hlavou a zadíval se na ni.

„Ne,“ řekl. „Vůbec to není zvláštní. Myslím, že je to jedna z nejnormálnějších reakcí, jakou si vůbec dovedu představit. Že jsem u policie skončil, mělo svůj důvod, ale právě tak jsem z jistého důvodu k policii nastoupil.“

Jess se na něj z boku dívala a pomalu kývla.

„Myslím, že to chápu. A teď to vidíš stejně?“

„Teď to vidím stejně.“

Jess s další otázkou chvíli váhala.

„A jak to vlastně jde? Myslím policii. Víš něco… jsou s tebou v kontaktu?“

Van Veeteren pokrčil rameny.

„Nijak zvlášť. Požádal jsem je, ať mě informují, ale moc se jim do toho plést nechci. Až něco zjistí, samozřejmě se mi ozvou. Ale možná zavolám Reinhartovi a trochu se ho vyptám.“ Dojeli na letiště. Zajel do budovy parkoviště, vyjel po úzké rampě a zaparkoval u šedé zdi. „Zavolej mu,“ řekla. „Vyptej se. Chci vědět, kdo mi zabil bratra.“

Van Veeteren kývl a společně vystoupili. O dvacet minut později sledoval, jak jeho dcera mizí mezi dvěma uniformovanými zaměstnanci letiště a jak ji pohlcuje bezpečnostní kontrola.

Hm, pomyslel si. Když si odmyslím všechno ostatní, zbývá jedna jediná otázka. Kdo?

14

Nejprve to vůbec nemohl pochopit.

Jeho první myšlenkou – prvním pokusem o vysvětlení – bylo, že to přežil. Že ten muž na parkovišti po těch ranách nějakým záhadným způsobem obživl. Vylezl z křoví, doplazil se do restaurace a odvezli ho do nemocnice. Dostal se z toho.

S rozbitou lebkou a zlomenými krčními obratli?

Pak si připomněl fakta. Že se o tom psalo ve všech novinách. O případu mluvili v rádiu a televizi, ne, nemůže být pochyb. Ten štíhlý mladík, kterého umlátil u golfového hřiště, je mrtvý. Definitivně a neodvolatelně mrtvý.

Ergo? pomyslel si. Ergo jsem zabil nesprávného člověka. Tak to je. Existují jiné možnosti?

Žádné neviděl. Prostě… prostě se mu znovu povedlo omylem někoho zabít.

To už bylo méně nepochopitelné.

Bylo by příliš troufalé přát si onoho pondělního večera usnout, a po několika neplodných probdělých hodinách vstal. Byly dvě hodiny, v kuchyni vypil šálek čaje s kapkou rumu a pak nasedl do auta a rozjel se k moři. Hodinu a půl proseděl v autě na osamělém odpočívadle mezi Behrensee a Lejnicí, snažil se rozmlouvat sám se sebou a otevřeným okénkem naslouchal mohutným akordům moře. Vál silný jihozápadní vítr a bylo slyšet, že vlny, které se valí k pobřeží, jsou vysoké několik metrů.

Nesprávného člověka? Zabil nesprávného. Ten, kdo tehdy večer vyšel z Trattorie Commedia a ledabyle pohupoval igelitkou od Boodwicka, nebyl vyděrač. Byl to někdo jiný.

Někdo, kdo si zašel na záchod a náhodou tu tašku našel v odpadkovém koši? Že by to bylo až tak jednoduché?

Náhoda? Někdo, kdo měl to štěstí – nebo spíš smůlu, vzhledem k tomu, jak to dopadlo –, že přišel dřív než vyděrač? Mohlo to být tak?

Tuto možnost téměř okamžitě vyloučil. Byla příliš nepravděpodobná. Přitažená za vlasy. Bylo to jinak, úplně jinak. Dospět k řešení mu netrvalo dlouho.

Vyděrač má komplice. Měl. A právě jeho zabil. Anonymní pisatel se rozhodl vyinkasovat svoje černé peníze přes prostředníka, místo aby si pro ně šel sám. Aby se nevystavoval zbytečnému riziku. Rozhodně to měl dobře promyšlené, čemuž se vzhledem k okolnostem nebylo proč divit. Mělo ho to napadnout. Měl to zahrnout do úvah.

Místo toho udělal neodpustitelnou botu, a jak o tom tak přemýšlel, bylo mu to čím dál jasnější. Příšernou botu. Tehdy v Dikkenu se ironicky uchechtával nad amatérismem svého protivníka, a ono se naopak ukázalo, že je to člověk neobyčejně předvídavý. Člověk, který ke své práci přistupuje s mnohem větší pečlivostí a rozmyslem než on sám.

A nyní učinil svůj druhý tah. Dvě stě tisíc guldenů. Dvě stě tisíc!

Do prdele! Nahlas zaklel a praštil rukama do volantu.

Ke vzteku se připojil strach. Strach z toho, co spáchal a co ho čeká v budoucnosti. Jaké budoucnosti? Pokud směr jeho života neurčilo několik posledních týdnů, rozhodne se o něm v těch příštích. V příštím. To bylo nad slunce jasné.

Je to otázka dnů, jinak se situace vykládat nedala.

Znovu se bude rozhodovat.

Otevřel dveře a vystoupil z auta. Nechal se strhnout větrem a vydal se po cestě. Moře burácelo. Jsem to vůbec ještě já? napadlo ho najednou. Jsem pořád stejný člověk? Jsem ještě vůbec člověk? Kulečníková koule pomalu se valící k neodvratnému osudu? Dvě kolize, dvě změny směru… a pak?

Před vnitřním zrakem se mu stále častěji vybavoval ten chlapec v příkopu a mladík překvapeně povytahující obočí těsně před prvním úderem. Obrazy se prolínaly, rozpíjely se jeden do druhého, brzy neměl prostor vůbec na nic jiného. Snažil se myslet na Veru Millerovou, na rozesmátou, živelnou, rudovlasou Veru, ale nešlo mu to.

V silném předklonu kráčel tmou – v hodině vlků! uvědomil si znaveně a odevzdaně –, choulil se před zimou a slaným větrem a napadalo ho, že to prostě vzdá. Jednoduše se vydá napospas náruči moře nebo rukám policie a se vším skoncuje.

Uposlechne slabounký šepot, který samozřejmě nebyl ničím jiným než hlasem špatného svědomí – a který kupodivu souzněl s bouřením vln, a dokonce je i přehlušoval. Zvláštní, pomyslel si. Zapadá to do sebe, jako bych se ocitl ve filmu. Zatraceně zvláštní. Bouření a šepot.

Nakonec ale přece jen převážila Vera Millerová. Nakonec její rozesmátý obličej s jiskřivýma zelenýma očima a její vlhký teplý rozkrok, svírající se kolem jeho penisu, společně zahnaly strach a beznaděj a umlčely šepot. Nezlomná síla její lásky. Jejich lásky.

A budoucnost.

Já to nemůžu vzdát, pomyslel si. Teď ne. Musím brát ohledy taky na Veru.

Když se vrátil domů, bylo za pět minut pět hodin ráno. Během zpáteční cesty v sobě objevil jakýsi vnitřní klid, který byl ale možná jen následkem únavy. Co se stalo, nedá se odestát, říkal si. Nač plakat nad rozlitým mlékem. Jde o budoucnost. Nejdřív o bezprostřední, pak o dlouhodobou – o život s Verou.

Ale jestli se mu nepovede vypořádat s „Přítelem“, na žádnou dlouhodobou budoucnost samozřejmě nedojde. V takovém případě má už jen týden a nic víc, o tom není pochyb. Musí vymyslet strategii. Obranu, protitah. Co má dělat?

No ano, co? Pokud by se rozhodl prostě zaplatit těch dvě stě tisíc guldenů, znamenalo by to, že zmizí veškeré jeho dosavadní úspory. Úspory i dům – a to by pořád ještě nestačilo. Musel by si k tomu ještě tak padesát tisíc půjčit. A pak?

Pak? I kdyby se takhle finančně vyčerpal, jaké by měl záruky? Vyděrač ví, co ví, pravděpodobně to nezapomene, a co vlastně hovoří pro to, že se s těmi penězi spokojí?

Odpověď na jeho řečnickou otázku zněla nic. Vůbec nic.

A jak by vysvětlil Veře, že je najednou úplně bez peněz? Jak?

Ergo?

Samozřejmě je jen jedna možnost.

Zabít ho.

Tentokrát zabít toho pravého. Ale během několika chvil, když se klikatil posledními úzkými uličkami na předměstí Boorkhejmu, si pomyslel, že když se vezme všechno kolem a kolem, možná nakonec zabil správného člověka. Přece jenom.

Jistým způsobem správného. Protože můžou být dva. Mohli být. Že všechny dopisy napsal stejný člověk, o tom nebylo pochyb, ale klidně to mohla být… třeba ruka manželky, například. To se nedá vyloučit, pomyslel si. Manželka mrtvého vyděrače, která teď převzala kšefty do vlastních rukou.

Převzala a navýšila sázku.

Samozřejmě nemohl od této možnosti zcela odhlédnout. Rozhodl se zjistit, jak se ten člověk v Trattorii Commedia jmenoval, a začít od tohoto bodu dál pátrat. Každopádně mezi ním a tím druhým musí existovat nějaké spojení.

Tím druhým? pomyslel si.

Protivníkem.

Dal bych svou pravou ruku za jeho totožnost.

Čas působil v dobrém i zlém.

Na přípravy a plánování samozřejmě potřeboval čas. Neměl však v úmyslu shánět peníze, jak si „Přítel“ představoval. Kdepak, čas potřeboval na něco jiného. Na jednání. Na zjišťování informací, na přípravu.

Netrvalo ale dlouho a vyměřený čas (přesně sedm dní – tato formulace se vyskytovala v obou posledních dopisech, těžko říct proč) se mu začal zdát dlouhý. Co přesně má dělat? Co? Do jakých plánů se pustit? Jak se připravit?

Postupně se mu povedlo zjistit, jak se jeho oběť jmenovala. Erich van Veeteren. Uložil si to jméno do paměti – do stejné přihrádky jako jméno Wima Felderse. Přihrádka zabitých. Ale skutečně se vrhnout do další fáze, začít se hrabat v soukromí neznámého člověka, to na něj už bylo trochu moc. Nedokázal to. Jen v telefonním seznamu zjistil jeho adresu a ve středu večer už stál na Ockfener Plejn, díval se na umouněnou fasádu a říkal si, ve kterém patře asi mohl bydlet. Třásl se ve větru, ale nedokázal přejít tramvajové koleje, vyjít šest schodů a přečíst si jmenovky na zvoncích.

Úplně stačí, že jsem ho zabil, pomyslel si. Už to je dost špatné, nemusím ještě špehovat jeho byt.

Stejného večera vzdal veškeré snahy hrát si na detektiva. Začínalo mu docházet, že by to mohlo být i nebezpečné, vždyť by si ho mohla všimnout policie, která jistě vyšetřuje, kdo toho mladíka zabil. Rozhodl se, že místo toho raději vyčká. Počká na další instrukce, které stoprocentně přijdou pondělní poštou.

Počká si na ten světle modrý dopis a pak situaci vyřeší podle toho, jak budou tentokrát znít instrukce k předání.

Nějak to bude muset proběhnout, říkal si. V určitou dobu na určitém místě musí dojít ke kontaktu mezi ním a vyděračem.

Nebo spíš mezi ním, penězi a vyděračem – v tomto řetězci jsou tři články a je pravděpodobné, že protivník si tentokrát své bezpečí bude chránit ještě víc než minule. Vysoce pravděpodobné, však to není žádný amatér, což vyšlo najevo tak očividně, jak jen si lze přát. Nějak se ale k penězům dostat musí a on ho nějak musí přelstít.

Jak, to ukáže čas. Čas a další dopis.

Po návštěvě Ockfener Plejn strávil celý večer u televize s novou láhví whisky, a když si šel kolem půlnoci lehnout, postel i ložnice se s ním točily.

A tak to taky chtěl. Alespoň tuto noc chtěl hodinu vlků prospat. Ve čtvrtek měl volno.

A ve čtvrtek mu taky měla zavolat Vera Millerová.

Tři dny nebudou v kontaktu, tak se domluvili. A v tomto krátkém mezičase si měla promluvit s manželem. Povědět mu o jejich vztahu. Rozvázat si ruce.

Zavolala mu v sedm večer a ještě tou dobou na sobě pociťoval následky nadměrného pití z včerejšího večera.

Zněla smutně. To u ní nebylo obvyklé.

„Je to tak těžké,“ řekla.

To nikdy neříkala. Neodpověděl jí na to.

„On to vezme strašně špatně, poznám to na něm.“

„Tys mu to ještě neřekla?“

Chvíli bylo ticho.

„Začala jsem,“ řekla. „Naznačila… On ví, co přijde. Straní se mě. Dneska večer jel pryč a já vím, že jen proto, aby… snaží se před tím utéct.“

„Přijeď za mnou.“

„To nejde,“ řekla. „Andreas se za pár hodin vrátí. Odteď s ním musím zacházet naprosto korektně. Uvidíme se v sobotu, jak jsme se domluvili.“

„Miluju tě,“ řekl.

„Já tebe taky,“ ona na to.

„Ale nerozmyslíš si to?“ zeptal se.

„Musíš mi dát čas,“ odpověděla. „Ne, nerozmyslím si to, ale tohle nejde uspěchat.“ Čas? pomyslel si. Tři dny. Pak bude pondělí. Kdyby jen tušila. „Chápu,“ řekl. „Tak hlavně že to bude tak, jak jsme si slíbili. A že se uvidíme v sobotu.“

„V sobotu jezdím na kurz.“

„Cože?“

Zasmála se.

„No přece na kurz. Zamysli se. Už čtyři víkendy po sobě… a strašně ten kurz miluju.“

Pomyslel na její výrok o korektním jednání, ale nepředhodil jí ho.

„Já tě taky miluju,“ zamumlal. „Potřebuju tě.“

„Máš mě,“ odpověděla.

Když telefon položili, dal se do pláče.

Dlouho seděl v křesle, čekal, až to přejde, a přitom uvažoval, kdy vlastně plakal naposledy.

K žádné odpovědi nedospěl.

Místo toho si vzal dvě tablety Sobranu.

15

„No nedá se zrovna tvrdit, že bychom se pohnuli vpřed,“ řekl Reinhart a přepočítal přítomné. Pět ze sedmi: Krause teď dělal přímo pro Hillera a Bollmert se ještě stále honil za obskurními osobami kdesi na venkově, aby je vyslechl.

„Ale na druhou stranu ani vzad,“ upozornil Rooth. „Co jsme věděli před týdnem, víme pořád.“

Reinhart jeho vsuvku ignoroval.

„Morenová,“ řekl, „budeš jistě tak laskavá a shrneš nám stav věcí. My ostatní si uděláme pohodlí a aspoň si chvilku užijeme tvůj krásný hlas.“

„Díky,“ řekla Morenová. „Schopnost mužů vymýšlet neustále nové komplimenty nás samičky asi nikdy nepřestane překvapovat. Ale k věci.“

Reinhart se pousmál, ale nic neřekl. Morenová zalistovala sešitem a vytáhla papír se shrnutím. Všimla si, že Jung má z nějakého záhadného důvodu kravatu a deBries má náplast na nose. Z nějakého jiného záhadného důvodu. Zhluboka se nadechla a spustila.

„Jakžtakž jistě víme toto: Erich van Veeteren byl zabit dvěma silnými ranami tupým předmětem do hlavy a krku těsně po osmnácté hodině v úterý desátého listopadu. O zbrani nebudu blíže spekulovat, mohlo jít o nějakou tyč, ale jelikož jsme ji nenašli, nemá pro nás žádný bližší význam. Samotný čin nikdo neviděl, parkoviště bylo liduprázdné, stmívalo se a vrah měl čas zatáhnout oběť do křoví. Vyslechli jsme všechny, kteří se v době kolem vraždy vyskytovali v Trattorii Commedia. Všechny až na dva… oběť a pachatele, předpokládáme-li, že ten byl v restauraci také. Deset hostů a čtyři zaměstnance… s těmi všemi jsme mluvili. Nikdo nám neřekl nic podstatného až na to, že tři z nich se zmínili o tom člověku, který tou dobou chvilku seděl u baru. Zhruba od šesti do čtvrt na sedm. Máme jeho podrobný popis a mnoho indicií nasvědčuje tomu, že se maskoval parukou, plnovousem a brýlemi… a leccos taky nasvědčuje tomu, že je to náš vrah.“

„Rád bych připomněl, že někdo to tvrdil už před týdnem,“ ozval se Rooth.

„Ano,“ připustila Morenová. „Vyhlásili jsme po něm pátrání už před několika dny a nepřihlásil se nám, takže asi musíme dát Roothovi bod. Nikdo ze svědků si nevšiml žádného kontaktu mezi tímhle panem X a Erichem van Veeterenem – který seděl v restauraci a odešel z ní těsně po panu X. Ale klidně mohli navázat oční kontakt, Erich seděl u stolu s dobrým výhledem na bar.“

„Hm,“ řekl Reinhart. „Hodinu tam na něj čekal. Když ten chlap přišel, tak Erich nic neudělal, ale pak za ním vyšel na parkoviště a nechal se od něj umlátit. V kostce řečeno. Můžete mi někdo vysvětlit, co to má znamenat?“

„Drogy,“ řekl deBries po chvíli.

„Nějaké další návrhy?“ zeptal se Reinhart.

„Nejsem si jistý, jestli má deBries pravdu,“ řekl Jung. „Pokud ale budeme předpokládat, že šlo o předání nějaké zásilky, tak mě napadají dvě otázky. Za prvé: znali se? Věděli oba dva, kdo je kontaktní osoba v restauraci? Anebo snad totožnost toho druhého znal jen jeden z nich?“

„A to je jedna otázka, nebo obě dvě?“ zeptal se Rooth. „Jedna,“ odpověděl Jung. „A ta druhá zní, který z nich zásilku přinesl a který ji měl převzít.“

Chvíli bylo ticho.

„V tom případě mám ještě jednu otázku,“ řekl deBries. „Pokud šlo o předávku, kde k ní došlo?“

„No asi na ni ani nedošlo,“ řekl Rooth. „Místo toho vrah Ericha zabil.“

„Tak kde k ní mělo dojít,“ opravil se deBries a naštvaně si přejel prstem po náplasti.

„Rozhodně na parkovišti,“ řekla Morenová. „Je zjevné, že Erich pana X poznal. Poznal ho, když přišel do baru, a pak šel podle dohody za ním.“

„To je možné,“ řekl Reinhart a zapálil si dýmku. „To je opravdu možné. V tom případě to připomíná spíš schůzku dvou agentů než obchody s drogami. V podstatě ale souhlasím s deBriesem a myslím si, že něco měl donést pan X…“

„… jenže to nedonesl,“ vpadla mu do řeči Morenová, „a místo toho svou kontaktní osobu zavraždil.“

Znovu se na chvíli rozhostilo ticho. Reinhart seděl se zavřenýma očima a vysokou rychlostí dštil kouř.

„K čemu nás to vlastně přivádí?“ zeptal se Rooth. „A o co by sakra šlo, když ne o drogy? Hlasuje ještě někdo kromě mě pro poštovní známku? Nějakou tu blbě natištěnou, co stojí osmnáct milionů…“

„Známku?“ řekl deBries. „Ty jsi vůl.“

Reinhart pokrčil rameny.

„Mohlo to být cokoli,“ řekl. „Kradené zboží… něco nebezpečného, ale ve správných rukou použitelného… nebo třeba peníze, to je vůbec nejjednodušší vysvětlení. Že jeden druhému měl něco zaplatit. S požadavkem na jistou diskrétnost. Ale ani já si nemyslím, že se zrovna teď nějak významně pohneme z místa. Možná je načase trochu změnit perspektivu. Dokud se nám nepovede zjistit, co tam Erich dělal, budeme trčet na místě, v tom souhlasím s Roothem.“

„Já taky,“ řekl Rooth.

„Tak já ten náš souboj mozků shrnu,“ řekla Morenová. „Když pan X přišel do baru, věděl Erich, že to je jeho kontaktní osoba. Šel za ním, protože od něj něco chtěl, ale místo toho dostal ránu do hlavy a krku. Smrtící. Chápu to správně?“

„Myslím, že ano,“ řekl Reinhart. „Nějaké námitky? Ne? Pamatujte si ale, krucinál, že tohle jsou jen spekulace. Fajn, tak se vrhneme na západní frontu. Tam máme k dispozici spoustu informací. Marlene Freyová a diář. Kdo začne? DeBries se hlásí dobrovolně.“

Západní frontu zdolali za hodinu a deset minut. Bylo vyslechnuto sto dva osob, které Ericha Van Veeterena nějakým způsobem znaly. A figurovaly na seznamu v černém diáři.

Všechno bylo náležitě nahrané na páskách, deBries a Krause strávili jejich poslechem středeční odpoledne a část noci. Také sestavili seznam lidí, kteří byli s Erichem Van Veeterenem v kontaktu v posledních týdnech před jeho smrtí, tento seznam čítal zatím dvacet šest jmen. Ještě ale zbývalo provést další výslechy, takže na něj jistě přibudou ještě další jména.

Kvantitativně nebyl výsledek vůbec špatný, ale jelikož nedělali makrosociologický výzkum, jak poznamenal deBries, měli toho pořád svinsky málo.

Upřímně řečeno se jim prozatím – po šestnácti dnech od vraždy a dvanácti od nalezení těla – nepovedlo objevit ani náznak jakéhokoli vodítka nebo podezření. Ani při nejlepší vůli, bylo to jako naschvál. Díky výslechům a zejména díky Marlene Freyové se jim povedlo zmapovat Erichův život v posledních několika dnech před smrtí, což obnášelo spoustu namáhavé a piplavé práce, jejíž plody dosahovaly maximálně velikosti angreštu. Jak to vyjádřil kriminální inspektor Rooth.

Nikdo neměl tušení, proč se Erich Van Veeteren toho osudného úterý vydal do Dikkenu.

Ani jeho snoubenka. Ani policie. Ani nikdo jiný.

„Jak důvěryhodná je ta Marlene Freyová?“ zeptal se Jung. „Vzhledem k drogám a tak.“

„Já jí věřím,“ řekl Reinhart po chvíli úvah. „Samozřejmě jsem ji mohl špatně odhadnout, ale zatím mám pocit, že je zcela na naší straně.“

„Není zase tak divné, že ještě nic nemáme,“ řekla Morenová. „I kdybychom mezi všemi těmi výslechy narazili na pachatele, chtěli bychom od něj trochu moc, aby se zhroutil a přiznal jen proto, že jsme zapnuli magnetofon. Nebo snad ne?“

„Tak proč to děláme?“ chtěl vědět Rooth. „Není snad zákon na to, že policii se nesmí lhát?“

„Hm,“ zabručel Reinhart. „Asi nechápeš, jaký má smysl sedět za temných nocí u magneťáku a čekat, jestli nezaslechneš vrahovo drobné podřeknutí… ale to bych od tebe asi chtěl moc, co? Tak dál. Co si o tom myslíte? Někdo z nás přece… pokud nepočítám Roothovu teorii o poštovní známce… musí mít nějaký nápad? Jsme za to sakra placení. Anebo máte v těch rybích mozečcích vymeteno stejně jako já?“

Reinhart se rozhlédl kolem stolu.

„Úplně vymeteno,“ řekl nakonec deBries. „Ale nahrávky jsou všem k dispozici. Poslechnout si je vám zabere pouhých osmnáct hodin. Určitě tam nějaká setinka indicie je, ale s Krausem jsme to vzdali.“

„Já se bez toho prozatím obejdu,“ řekl Rooth.

„Taky bychom mohli znovu vyslechnout někoho z blízkých,“ navrhl deBries. „Erichovy kamarády, zhruba tři nebo čtyři ho znali opravdu dobře. Můžeme je třeba požádat, ať trochu spekulují.“

„Třeba,“ přikývl chmurně Reinhart. „Proč ne? Někdo nějaký jiný návrh?“ Nikdo žádný neměl. Rooth si povzdechl a Jung se pokusil zamaskovat zívnutí. „Proč máš kravatu?“ zeptal se Rooth. „Nemáš na košili knoflíčky?“

„Jdu do opery,“ řekl Jung. „Maureen v práci vyhrála dva lístky. Nestihnu se zajet domů převléknout, musím rovnou odsud.“

„Tak se hlavně neušpiň,“ poradil mu Rooth.

Jung to nekomentoval. Reinhart si znovu zapálil dýmku.

„Kdepak,“ řekl. „Dopředu se to rozhodně nehýbe. Ale my jsme přece machři na trpělivost, takže musíme zkrátka s jistou obezřetností vyčkávat.“

„Dočkej času jako husa klasu,“ podotkl Rooth.

„Mluvil jsi v poslední době s komisařem?“ zeptala se Morenová. „Už pár dní ne,“ řekl Reinhart.

Van Veeteren nasedl na tramvaj do Dikkenu. Nějak se mu příčilo vydat se na to parkoviště autem. Možná se bál, že zastaví přesně na místě, kde mu zavraždili syna.

Parkoviště bylo stejně prázdné a opuštěné jako nejspíš vždycky touhle roční dobou. Jen čtyři auta a jeden odpojený přívěs kamiónu na dřevěných špalcích. Přesně nevěděl, kde tělo našli, kolem parkoviště se táhly stovky metrů křoví, ze kterých si mohl vybrat. Ani to nechtěl vědět. K čemu by mu to bylo?

Rychle přešel po parkovišti a vešel do Trattorie Commedia. Bar se nacházel přímo naproti vstupním dveřím, právě u něj seděli dva starší pánové ve zmačkaných sakách a pili pivo. Barman byl mladík ve žluté košili s vlasy do ohonu, který mu roztržitě kývl na pozdrav.

Van Veeteren kývnutí opětoval a zamířil do restaurace. Obsazené byly tři stoly z osmnácti, vybral si místo s dobrým výhledem na bar a sedl si.

Možná seděl Erich zrovna tady, pomyslel si.

Od servírky s blonďatými copy si objednal denní menu: jehněčí kotlety se zapečenými bramborami. Skleničku červeného vína.

Dostat a sníst jídlo trvalo půl hodiny. Nechutnalo špatně. Ještě nikdy tu nebyl a z pochopitelných důvodů se sem už ani nikdy nechystal, ale zjevně tu skvěle vařili. Golfisti se asi nespokojí hned tak s něčím.

Dezert vynechal. Místo toho si na baru dal kávu a malý koňak.

Možná seděl vrah zrovna tady, říkal si. Možná zrovna sedím na židli zhoubce mého syna.

Když mu ten barman ve žlutém přišel dolít, zeptal se ho Van Veeteren, jestli byl ten den v práci.

Ano, přiznal mladík. Byl. Proč se ptáte?

Van Veeteren chvíli uvažoval, než odpověděl.

„Jsem od policie,“ řekl.

„Už zase?“ zeptal se barman a nezatvářil se příliš nadšeně.

„Hm,“ řekl Van Veeteren. „Vím, že se tu rojili jako mouchy. Ale já jsem z úplně jiného oddělení.“

„Z jakého?“ zeptal se barman.

„Speciálního oddělení,“ odpověděl Van Veeteren. „Mohli bychom si přátelsky promluvit?“

Barman chvíli váhal.

„No, zrovna teď toho nemám moc na práci,“ připustil.

„Tenhle párek je boží dar lidstvu,“ prohlásil Rooth.

„Pozoruju, že si to myslíš,“ řekl Jung a sledoval kolegu, který kousal s přimhouřenýma očima a výrazem nadpozemského blaha. „Fajn vědět, že máš taky duchovní rozměr.“

„To dělá ten česnek,“ řekl Rooth a otevřel oči. „Stará dobrá léčivá bylina. Mám teorii.“

„Fakt?“ zeptal se Jung. „Zase poštovní známky?“

„Lepší,“ řekl Rooth a naložil si do lícních toreb bramborový salát.

Jung čekal.

„Mohl by ses rozhodnout, jestli budeš mluvit, nebo jíst?“ řekl. „Docela by mi to ulehčilo oběd.“

Rooth kývl a dokousal.

„Fajn,“ řekl. „Jak jsme se bavili, něco mě napadlo.“

„Hm?“ na to Jung.

„Vydírání,“ řekl Rooth.

„Vydírání?“ zopakoval Jung.

„Přesně. To by totiž sedělo. Erich Van Veeteren je vyděrač. Na někoho něco ví, stanovil si cenu za mlčení a jede si pro peníze do Dikkenu. Ale ten vydíraný se nehodlá nechat ždímat a radši ho zabije. Jasné jako facka, oprav mě, jestli se pletu.“

Jung se zamyslel.

„Nemožné to není,“ řekl. „To je obhájitelná teorie. Proč jsi nic neřekl na poradě?“

Rooth se zatvářil zahanbeně.

„Napadlo mě to až na konci,“ řekl. „A vy jste nevypadali zrovna moc přístupně. Tak už jsem to nechtěl protahovat.“

„Měl jsi hlad, co?“ prohodil Jung.

„To jsi řekl ty,“ opáčil Rooth.

16

„Když to přirovnáme k rakovině,“ řekl Reinhart, „tak je to zcela zjevné.“

„Bledá tvář hovoří rozeklaným jazykem,“ řekla Winnifred, která byla ze čtvrtiny aboriginka.

„Jak to myslíš?“

„Rozveď to, prosím.“

Leželi ve vaně. To, že se Winnifred Lynchová, která se narodila v Austrálii, ale vyrostla a získala doktorát v Anglii, nastěhovala k Reinhartovi a pořídila si s ním dítě, bylo z velké části zásluhou této vany. Přinejmenším to vždycky tvrdila, když se jí Reinhart ptal, jestli ho opravdu miluje.

Byla velká a hluboká. A vestavěná. Zvenku ozdobená nepravidelnou mozaikou ze zelených a modrých kachliček a uprostřed opatřená mohutným měděným kohoutkem. V pololehu se do ní pohodlně vešli dva dospělí lidé. Na každém konci jeden. Jako teď. S trochu propletenýma nohama a těly. Zařízení koupelny stálo Reinharta před dvanácti lety dva měsíční platy.

Ale vyplatilo se mu to.

„Rakovina,“ zopakoval. „Rakovinný nádor vytváří metastáze, a když ne, často se na ni ani nepřijde. A s některými případy je to stejné, tak to myslím. Třeba v případě komisařova syna… sleduješ mě?“

„Sleduju,“ potvrdila Winnifred.

„Fajn. Už jsme o tom, co se stalo, zjistili všechno, co se zjistit dalo. A přesto jsme se nikam nedostali a prognóza, že to vyřešíme, je dost špatná… pokud to nějak nevybují.“

„Nevybují?“

„Jako metastáze,“ řekl Reinhart. „Musí se stát něco dalšího. To se ti snažím vysvětlit. Pokud spácháš izolovaný zločin – někoho zabiješ, přepadneš banku nebo cokoli –, máš docela slušnou šanci, že spravedlnosti unikneš. Zvláště pokud jsi jinak víceméně spořádaný občan. Ale obvykle to v tomhle stádiu mateřského nádoru nezůstane… zločin plodí metastáze, my je objevíme, vystopujeme, odkud se berou, a máme vyřešeno. Sleduješ mě?“

Winnifred Lynchová si povzdechla.

„Úžasná metafora,“ řekla a zahýbala palci u nohou v jeho podpaží. „Kriminalita coby rakovina v těle společnosti… originální, to musím přiznat. Něco tak trefného jsem neslyšela už několik hodin.“

„Hm,“ řekl Reinhart. „Šlo mi hlavně o ty metastáze.“

„Fajn,“ řekla Winnifred. „Musí to vybujet, jinak Erichova vraha nenajdete, to jsi chtěl říct?“

„Zhruba tak,“ na to Reinhart. „Přešlapujeme na místě… nebo šlapeme vodu, pokud stojíš o trefnější…“

Větu nedokončil, protože Winnifred ho kousla do lýtka.

„Au,“ prohlásil Reinhart.

„Nasvědčuje něco tomu, že to vybují?“

Reinhart se zamyslel.

„Jak to mám sakra vědět? Rakovina je dost záhadná, ne?“

„To jistě,“ řekla Winnifred. „Ale když mi namasíruješ nohy a řekneš mi fakta, pokusím se ti pomoct.“

„Fair deal,“ řekl Reinhart. „Tak mi je vyndej z podpaží.“

U Ulriky Fremdliové se objevil nový rys, kterého si předtím nevšiml. Jakási opatrnost. Několik dní o tom přemýšlel, a když ho Ulrika ve čtvrtek po zavíračce vyzvedávala v antikvariátu, zmínil se jí o tom.

„Opatrnost?“ řekla mu na to. „Jak to myslíš?“

„Bereš mě jako pacienta,“ odpověděl jí Van Veeteren. „Nech toho. Zavraždili mi syna, a jestli se z toho zblázním, tak si tohohle příšerného terapeutického pohledu ještě užiju v nemocnici až až.“

„Co to meleš…?“ řekla mu na to. Pak ruku v ruce tiše prošli kolem kavárny Yorrick a za ní se Ulrika zastavila.

„Fajn, možná máš pravdu. Nechme falešných ohledů, ale to bys musel občas taky otevřít pusu.“

„Hm,“ na to Van Veeteren.

Ulrika si ho měřila se svislou vráskou mezi obočími.

„Souhlasím s tebou, že smutek se může klidně odbývat beze slov, ale nemyslím si, že tak uctíme mrtvé ze všeho nejlépe. Měli bychom jejich smrt spíš slavit než oplakávat… jako to dělají v Mexiku nebo kde. Tam mají Den mrtvých a tak. Němý smutek je pro lidi, co si ho chtějí pěstovat.“

Van Veeteren se na chvíli zamyslel.

„Možná,“ řekl. „Když chce člověk žít dál, asi by měl sem tam otevřít hubu.“

Ulrika se najednou rozchechtala. Objala ho a stiskla ho tak, že ho napadlo, jestli by ji vůbec porazil v páce. Kdyby to někdy zašlo tak daleko.

„Vzdávám se,“ řekl. „Myslíš, že…“

„Co?“ zeptala se a uvolnila objetí.

„Myslíš, že bychom našli nějakou kompromisní polohu? Něco mezi pacientem a sparringpartnerem? Myslím, že našemu vztahu by to prospělo.“

Ulrika se usmála. Zase ho vzala za ruku a vykročila.

„To mi popisuješ ideálního muže,“ řekla. „Ale ten neexistuje. Prostě tě budu muset brát takového, jaký jsi. Občas jako pacienta, občas jako sparringpartnera… ale to nevadí. Nikdy jsem ani nic jiného nečekala. A teď zajdeme k Marlene a podíváme se, jestli má nějaké fotky.“

Konečně došlo na první návštěvu a byla krátká. Marlene Freyové se rozbila kamna, teplota v bytě kolísala mezi deseti a dvanácti stupni a ona se právě chystala jít spát ke kamarádce.

Nicméně jim našla asi deset Erichových fotografií – na některých byla s ním, mimochodem. Měla ještě nějaké další, ale prý už moc ne. A samozřejmě by si ráda nechala nějaké pro sebe, ale mohli by se ještě někdy sejít a nějak se dohodnout. Až tady nebude tak děsná zima. Taky se dají namnožit, když má člověk negativ, a to měla. Alespoň od většiny.

„Jak se vede…?“ zeptal se Van Veeteren a vrhl dvacetinu pohledu na její břicho.

„Dobře,“ ujistila ho. „Ještě tam je.“

Bylo na ní vidět, že je ve stresu, a v porovnání s tou schůzkou u Adenaara nějak nebyla ve své kůži. S Ulrikou si jen podaly ruce a usmály se na sebe a výsledný dojem z návštěvy byl trochu mdlý.

„Hlavně tomu nepřisuzuj bůhvíjaké významy,“ řekla mu Ulrika, když si o půl hodiny později našli stůl u Krauseho. „To se snadno stane, když nejsi úplně vyrovnaný.“

„Vyrovnaný?“ zeptal se Van Veeteren. „Já nejsem vyrovnaný od chvíle, kdy jsem začal chodit do školy.“

Při čekání na Reinharta si ubalil čtyři cigarety a dvě z nich pak vykouřil. Vox nebyl podnik podle jeho gusta, vybral ho Reinhart a Van Veeteren se obával, že jestli se zdrží dlouho, začne tu hrát jazz. Na plakátě u vchodu něco takového psali a vzadu v zakouřeném nahnědlém lokálu stálo pódium.

Ne že by snad měl něco proti jazzu jako takovému. Reinhart vždycky tvrdíval, že poslechem – a samozřejmě provozováním, pokud možno – moderního improvizovaného jazzu člověku rekordně roste inteligence. Jako exponenciální funkce času, soustředění a požitého alkoholu… nebo tak nějak, Van Veeteren ne vždycky poslouchal Reinharta až do konce. Dneska večer ale ne, prosím pěkně, pomyslel si. Na to je moc brzy. Po Erichově smrti neměl chuť poslouchat ani vlastní hudbu, nedokázal strávit ani Williama Byrda a Monteverdiho, takže nějaké rozevláté saxofony by na něj asi byly moc.

Při čekání pil černé pivo a přemýšlel. Uvažoval nad tím, co se to pár posledních dní děje s jeho myšlenkami a vědomím. Nad těmi výkyvy. Bylo to neradostné. To přepínání nálad. Na jedné straně ta navyklá: ta ostřílená – nijak zvlášť optimistická, ale přesto snesitelná – víra v jistou zákonitost ve tmě. Ve vzorce. Pozitivní rezignace, aby si vypůjčil výraz od starého Borkmanna. A na druhé straně zcela nová: absolutně černočerná odevzdanost. Samozřejmě k ní už párkrát přičichl dřív – zvlášť v pracovním životě –, ale ještě nikdy ho takhle nesvírala.

Takhle dlouho. Celé hodiny. Občas i půl dne v kuse.

Neschopen jednat. Neschopen přemýšlet.

Neschopen žít?

Tohle musí skončit, pomyslel si. Musím zase najít směr. To Erich je mrtvý a já živý. Všechny životy jednou skončí, některé moc brzy, jiné moc pozdě. Na tom se nedá nic změnit… a já nechci přijít o Ulriku.

Reinhart přišel v půl desáté, měl půl hodiny zpoždění.

„Omlouvám se,“ řekl. „Joanna má zánět středního ucha. Strašně ji bolí. Mívaly to děti i za tvých časů?“

Van Veeteren přikývl. Reinhart si změřil jeho napůl vypité pivo a mávnutím objednal dvě další.

„Tak jak to jde?“ zeptal se Van Veeteren, když jim je donesli a oba se napili. Reinhart si zapálil dýmku a podrbal se v krátkých prošedivělých vlasech.

„Jakž takž.“

„Jakž takž?“ zeptal se Van Veeteren. „To znamená sakra co? Trpíš afázií nebo jak?“

„Moc jsme toho zrovna nezjistili,“ přeformuloval to Reinhart. „Co bys vlastně chtěl vědět? Všechno do nejmenšího detailu?“

Van Veeteren zaťukal cigaretou o stůl a zapálil ji.

„Jo,“ řekl. „Všechno do nejmenšího detailu, prosím.“

To chvíli trvalo, a když Reinhart skončil, vzadu na scéně už spustila hudba. Jen pianista a snědá zpěvačka s hlubokým hlasem, takže se navzdory nim celkem dobře slyšeli. Van Veeteren si uvědomil, že byl ve svých předsudcích nespravedlivý, žena měla příjemně temný hlas připomínající vřelý samet (jak může samet vřít, a ještě k tomu nějak znít?), který mu pomáhal držet si od Reinhartových slov příjemný odstup. Který halil Erichovu smrt a všechny okolnosti do jemného, téměř smyslného hávu. Najednou ho napadlo, že Erichovi by se to líbilo.

Smutek a utrpení, pomyslel si. Tomu neunikneme. Můžeme obojí jen přijmout s otevřenou náručí a správně s tím naložit. Trochu to zaobalit. Do umění nebo rituálů nebo čehokoli, co je nám k dispozici… Jen to nesmíme jen tak nechat ležet v koutě jako chuchvalce prachu.

„No takže tak,“ uzavřel to Reinhart. „Víme, že pachatel je chlap z baru. Musel to udělat on, všechno tomu nasvědčuje, jenže nemáme žádné teorie, co tam Erich ten večer dělal. Nebo chtěl dělat. Můžeme donekonečna spekulovat, ale lhal bych ti, kdybych tvrdil, že víme něco víc.“

„Chápu,“ řekl Van Veeteren.

Reinhart si hrál s dýmkou a tabákem a tvářil se váhavě.

„Pořád ještě hodně chceš, abychom ho našli, že?“

Van Veeteren chvíli sledoval zpěvačku, než odpověděl. Právě poděkovala za nesmělý potlesk a ohlásila krátkou přestávku.

„Ano,“ řekl. „S každým dnem si to přeju víc. Ze začátku jsem si to neuvědomoval, ale mám to asi zakořeněné v genech… Vraha svého syna musí člověk najít.“

„To je zakořeněné přinejmenším v kultuře,“ řekl Reinhart. „A v mytologii.“

„Já seru na to, jestli je to mýtus, nebo ne,“ řekl Van Veeteren. „Chci, abyste ho chytili. Chytíte ho?“

„To jsem ti přece už slíbil,“ řekl Reinhart.

Van Veeteren chvíli uvažoval.

„Vadí ti, že se vám do toho pletu?“ zeptal se. „Klidně mi to řekni.“

Reinhart pozvedl sklenici.

„Bylo by zatraceně divné, kdyby ses do toho nepletl,“ řekl. „Na zdraví.“

„Na zdraví,“ odpověděl Van Veeteren a dopil. „A teď už jdi domů za dcerou. Já tady ještě posedím a budu chvíli poslouchat tu zpěvačku.“

„Dobře děláš,“ řekl Reinhart a zvedl se.

17

V pátek po práci zajel navštívit otce. Už za ním nebyl přes dva měsíce, a tak se rozhodl, že si tím ukrátí čas. Domov Oesterle stál v Bredenbuijku kousek za Loewingenem. Vzal to přes Borsens, aby se vyhnul nejhorším zácpám, a na místo dorazil těsně po večeři.

Otec seděl jako vždycky v posteli a pozoroval svoje ruce. Obvykle trvalo dost dlouho, než zvedl oči, ale tentokrát se na něj podíval téměř okamžitě. Sotva si stihl přitáhnout židli ke kraji postele, otec už se na něj podíval zarudlýma uslzenýma očima. Možná ho dokonce i na vteřinku poznal, ale to si asi jen namlouval.

Proč by ho měl zrovna dneska poznat, když ho nepoznával už šest let?

Asi po půlminutě otci znovu klesla brada na prsa a jeho pohled se vrátil k rukám, které spočívaly na bleděmodré peřině a dělaly pomalé, neustále se opakující pohyby.

Zůstal u něj asi deset minut. Déle to nevydržel. Neviděl tu žádnou známou sestru ani ošetřovatelku a vyptáváním se na otcův stav se nezatěžoval.

Jak se mu vede? Má se dobře?

Zbytečné otázky. Už několik let byly zbytečné, takže bylo příjemné, že je nemusel klást. Mnohokrát se sám sebe ptal, jaký má vlastně smysl otce udržovat při životě, ale nikdo z nemocnice se ani slovem nezmínil o eutanázii a on nechtěl být první. Jeho sestra v Americe by taky byla proti, to věděl i bez ptaní.

A tak tady jeho otec pořád byl. Nikdy s nikým nemluvil a nečetl knížky ani noviny. Už si ani nedošel na záchod a to, že je pořád ještě trošku při vědomí, se projevovalo pouze tak, že otevřel pusu, když se k ní blížila lžíce s jídlem.

Otče, pomyslel si. Jednou ze mě taky bude to co z tebe. Díky za návštěvu. A rozhodl se, že bude žít, dokud je čas.

Noc na sobotu byla těžká. Protože měla přijít Vera, ani si nedal whisky. Nesměl si na to zvyknout. A nechtěl brát ani moc sobranu. Místo něj si vzal slabší prášek na spaní, ale jen po něm celý ztěžkl a udělalo se mu špatně.

Rozhodnutí čekat na pondělní dopis bylo jistě správné, jediné myslitelné, ale to v žádném případě neznamenalo, že by unikl myšlenkám.

Že by se zbavil úporných černých představ, co se s ním stane. Spekulací, jaký scénář pro předání peněz tentokrát „Přítel“ navrhne. Úvah na téma, co bude muset udělat. Znovu.

Pokud se mu k tomu vůbec naskytne příležitost.

Zabít.

Ještě naposledy zabít a definitivně udělat čáru za starým životem. A pak už nemuset bilancovat ani se ohlížet. Jen se probudit do jasného rána.

Přál si tam už být.

Přál si mít to všechno za sebou.

Žít, dokud je čas?

Když se naposledy podíval na hodinky, bylo za deset minut šest.

Když se o pár hodin později probudil, pršelo. Tvrdošíjný déšť a silný vítr bičovaly okno. Chvíli ležel a poslouchal to. Pak vstal a osprchoval se.

Dopoledne a kousek odpoledne se věnoval přípravě večeře. Uklidil a otevřel několik láhví vína, aby se provzdušnilo. Kromě toho roztřídil prádlo. Chvíli po druhé mu zavolal Smaage a řekl, že je načase, aby se Bratři příští pátek zase sešli. Chvíli si spolu povídali a následně se sám sobě divil, že to tak lehce zvládl. Úplně bez potíží. Všechno to přece začalo po minulé schůzi s Bratry… právě po tom zatraceném setkání s Bratry skončil jeho starý bezpečný život a on se vrhl do těchto nových šílených kolejí. Slíbil Smaagemu, že přijde, pokud mu do toho nevleze něco „nečekaného“, a při slově „nečekaný“ se o něj pokusila závrať. Smaage mu popřál hezký víkend a položil to.

Pak mu zbyla asi hodina, kdy neměl co dělat, a tak jen čekal na Veru.

Mezi čtvrtou a pátou, to už se začínalo stmívat a vítr se trochu zklidňoval. Přívaly deště se ale pořád vracely, dost dlouho stál u okna v ložnici a sledoval nízké neklidné nebe nad řídkým remízkem, který vysázeli podél zadní strany řadových domků.

Ve tmě tu zápasil s docela novou myšlenkou.

Chci jí to říct, pomyslel si. Ona to pochopí. Byli bychom v tom spolu a mohli bychom od sebe vzájemně čerpat sílu. To by za to přece stálo, ne?

Přesně v pět u něj zazvonila. Když jí šel otevřít, najednou se mu podlamovala kolena.

Byl to jejich nejvážnější večer. Zkraje večera se k němu chovala poněkud rezervovaně, a i když to neřekla otevřeně, bylo na ní vidět, že ta záležitost s Andreasem ji trápí.

Že ji trápí, že bude manželovi muset říct, že od něj odchází kvůli jinému. Chápal její starosti. Chápal, že mu to ještě neřekla, i když mu to slíbila. Ale netlačil na ni. Nenechal na povrch vyplout netrpělivost ani zklamání. Přesto se ale nad jejich společným večerem vznášelo mračno, které tam nikdy dřív nebylo, a milovat se začali, až když vypili skoro tři láhve vína.

Bylo to stejně hezké jako vždycky. Možná ještě hezčí, na moment ho napadlo, že se mu to tak líbí právě díky hořké příchuti té atmosféry záhuby, ale tahle myšlenka zmizela stejně rychle, jako se objevila. Povedlo se mu přivést ji čtyřikrát nebo pětkrát k orgasmu a potom mu položila hlavu na prsa a rozplakala se. On měl v hlavě prázdno jako po jaderné válce.

Vypili spolu ještě další láhev vína a on měl pocit, jako by mu v žilách konečně zase začala kolovat krev. Později se jí zmocnil ještě jednou na kuchyňském stole – trochu brutálněji, jak to měla ráda – a završili to sklenicí glenlivetu.

Po zbytek života měl téhle sklenky whisky litovat, protože právě ona způsobila, že ztratil rozvahu a vrhl se rovnou do zkázy. Jiné vysvětlení pro to nikdy nenašel.

Jiné vysvětlení ani neexistovalo.

V koupelně při mytí si všiml, že je pořádně opilý – opilejší než například tehdy večer – a že má jisté nutkání. Že něco potřebuje. Nerozhodné myšlenky, které ho sužovaly celý týden, byly ty tam, a když se na sebe podíval do zrcadla, viděl jen sílu.

Sílu a odhodlání.

Zazubil se na svůj odraz a vrátil se do ložnice. Posadil se na kraj postele a chvíli si palcem a ukazováčkem pohrával s její bradavkou.

Vera se na něj usmívala.

Teď jí to řeknu, pomyslel si.

Pochopil, že to byla strašná chyba, jakmile uviděl její pohled.

Vera Millerová pochopila, že byla strašná chyba se na něj takhle podívat, jakmile se zvedl a odešel si pro něco do předsíně.

IV

18

Jochen Vlaarmeier dělal řidiče autobusu mezi Maardamem a Kaustinem už přes jedenáct let.

Šestkrát tam a zpátky. Každý den. Kromě volných dnů, které se opakovaly podle rozpisu služeb. A samozřejmě sem tam nějakého týdne dovolené.

První a poslední cesta byly svým způsobem zbytečné. Ale jen svým způsobem. Jezdit do Kaustinu v půl sedmé ráno nedávalo žádný rozumný smysl, stejně jako o dvanáct hodin později tuto vesnici opouštět. Ale autobus se na noc odstavoval do garáže v Leimaar Allé a Vlaarmeierovi nevadilo občas jet bez pasažérů. Vůbec mu to nevadilo. Postupem doby začal vnímat cestující jako rušivý prvek své práce, takže především večerní návraty do města bral jako příjemné životní momenty. Na silnici žádný provoz. Prázdný autobus a brzy padla. Co víc si přát?

V neděli se počet jízd snižoval na čtyři. Každým směrem dvě. Vyjížděl v devět ráno – zaručeně vždycky bez cestujících – a vracel se v deset s nákladem čtyř vesnických babek, které mířily na mši do keymerského kostela. Protože jejich kostel jim nestačil, kdoví proč. Anebo byl možná zrušený, Vlaarmeier příliš nehověl sakrálním záležitostem od doby, co mu jeden sotva ochmýřený student teologie před třiceti lety přebral holku.

Ve dvě hodiny vezl babky zase domů. To stihly i kávu a zákusek v Heimerově kavárně na Rozenplejn.

Vždycky ty stejné čtyři. Dvě menší baculaté, dvě vytáhlé hubené. Mockrát si lámal hlavu, proč pro ně dopravní podnik radši nepošle taxík. Bylo by to podstatně levnější.

Oné studené neděle – 29. listopadu – byly jen tři, protože slečna Willmotová, jedna z těch dvou baculatých, ležela s chřipkou. To mu okamžitě sdělila vrásčitá paní Glocková, která nastupovala u školy.

Má třicet osm dva a nateklé mandle, dozvěděl se vzápětí. Rýmu a bolesti po těle. To jen aby věděl.

A právě paní Glocková poté zaječela tak, že málem vjel do příkopu. Stalo se to těsně před dlouhou zatáčkou do vesnice Korrim a znělo to, jako by Vlaarmeierovi vlétl do ucha racek. Srovnal autobus zpátky do pruhu a podíval se do zpětného zrcátka. Viděl, že stará paní se nadzvedla ze sedadla a mlátí rukou do okénka.

„Zastavte!“ ječela. „Pro Krista pána, zastavte!“

Jochen Vlaarmeier zabrzdil a zastavil u krajnice. Do prdele, pomyslel si. To určitě některou klepla pepka.

Když se ale ohlédl, viděl, že všechny vypadají v dobré kondici. Nebo minimálně ne hůř než obvykle. Dvě, které seděly vzadu, civěly s otevřenou pusou na paní Glockovou, která dál bušila do okna a řvala nesmysly. Vlaarmeier si povzdechl a vydal se uličkou k ní.

„Jen žádnou paniku,“ řekl. „Pěkně se uklidníme. Co se proboha děje?“

Paní Glocková ztichla. Dvakrát polkla, až jí cvakly umělé zuby, a zírala na něj.

„Tělo,“ řekla. „Ženská… mrtvá.“

„Co?“ vyhrkl Jochen Vlaarmeier.

Ukázala dozadu na černé pole.

„Tam. Ve škarpě… mrtvola.“

Pak se svezla na sedačku s hlavou v dlaních.

Dvě zbylé dámy přiklopýtaly uličkou a začaly paní Glockovou poněkud váhavě konejšit.

„Mrtvola?“ zeptal se Vlaarmeier.

Paní Glocková znovu zaťukala na okno a ukázala. Vlaarmeier chvíli uvažoval. Potom otevřel hydraulické dveře, vystoupil z autobusu a vydal se podél krajnice zpátky.

Našel ji asi po dvaceti pěti metrech. Úhlopříčně přes mělký příkop, který odděloval silnici od čerstvě zoraného pole, ležela žena. Byla zabalená do nějaké látky, která vypadala skoro jako prostěradlo – velmi špinavé, mírně povlávající prostěradlo, které jí odhalovalo nohu a horní polovinu těla, mimo jiné dvě velká bílá ňadra a ruce trčící do nepřirozených úhlů. Ležela na zádech s obličejem obráceným k nebi, ale tvář jí z velké části zakrývaly mokré rudé vlasy, které vypadaly nějak ulepeně.

Do hajzlu, pomyslel si Vlaarmeier. Do podělanýho hajzlu. Pak na místě vyzvracel celou svou vydatnou snídani – kaši, párky i vajíčka – a odklátil se zpět k autobusu, aby si zatelefonoval.

Při příjezdu komisaře Reinharta a inspektorky Morenové do vesnice Korrim sněžilo. Nad otevřenou krajinou se vznášely velké bílé vločky a při dopadu na rozmoklou černou zeminu se rozpouštěly.

Na místě už stál hlídkový vůz se dvěma konstábly, Joensuuem a Kellermanem. Joensuu zaujal stanoviště zády k mrtvole a zkřížil ruce na prsou. Široce rozkročený a neústupný. Kellerman stál u autobusu s tužkou a blokem a vyslýchal řidiče a cestující. Tři staré paní stály u žlutého autobusu a tiskly se k sobě, jako by se chtěly vzájemně zahřát, všechny měly černé bundy a kloboučky a Reinhartovi připomínaly vrány, které se sletěly na silnici, aby z ní sezobaly drobečky. Řidič Vlaarmeier nervózně podupával a kouřil.

Proč si radši nejdou sednout do autobusu? pomyslel si Reinhart. Copak si nevšimli, že sněží?

Reinhart přikázal Morenové, ať jde asistovat Kellermanovi. Sám šel k Joensuuovi a pohlédl na to, na co pohlédnout musel.

Nejdřív dvě vteřiny. Pak na pět zavřel oči. Pak se podíval znovu.

Tak to dělával vždycky. Nevěděl, jestli mu to pomáhá, ale za ta léta si z toho vypěstoval rituál.

Takže mrtvá žena. Pravděpodobně nahá, ale jak Vlaarmeier správně uvedl do telefonu, neuměle zabalená do čehosi, co vypadalo jako prostěradlo. Ležela na zádech, hlavu měla opřenou o hroudu mokré hlíny a nohy dosahovaly přesně k úzkému pruhu trávy, který se táhl podél krajnice. A do vší té mizérie rudé nehty na nohou, všiml si Reinhart, vypadalo to skoro surrealisticky, nebo to přinejmenším posilovalo dojem neskutečna. Pokud mohl soudit, měla pěkně stavěné tělo. Mohlo jí být mezi třiceti a čtyřiceti, ale to byl samozřejmě jen dohad. Obličej jí zakrývaly delší, tmavě rudé vlasy. Vločky samozřejmě dopadaly i na ni – jako by se nebesa snažila nějak zakrýt, na co se nechtějí dívat, napadlo Reinharta. Jemným rubášem… Přesně takovéhle myšlenky ho v podobných situacích napadaly vždycky. Slova, fráze a obrazy, zhruba stejně marné pokusy o zmírnění skutečnosti jako ten, pro který se rozhodla nebesa.

„Hrůza,“ řekl Joensuu. „Taková pěkná ženská. Teda, teď už ne…“

„Jak dlouho jste tady?“ zeptal se Reinhart.

Joensuu se podíval na hodinky.

„Čtrnáct minut,“ řekl. „Hlášení jsme dostali v deset třicet devět. Byli jsme tu v padesát osm.“

Reinhart přikývl. Slezl ze silnice. Sklonil se nad tělem a chvíli si ho prohlížel.

„Krev,“ řekl Joensuu bez ohlédnutí. „Na prostěradle je krev. A na hlavě. Někdo ji praštil.“

Reinhart se narovnal a sevřel ruce v kapsách. Byla to pravda. Prostěradla – zdálo se totiž, že jsou dvě – nebyla ušpiněná jen od hlíny, kolem ramene na nich byly i cákance a kapky, a přesně jak říkal Kellerman, vlasy na levé straně temene byly slepené něčím, co snad byla krev.

Taky to mohla být mozková hmota.

Přijela ještě další dvě auta. Reinhart pozdravil intendanta Schultzeho, který vážil sto dvacet kilo a velel forenznímu týmu.

„Sněží,“ pronesl ponuře. „To je debilní, musíme nad ní postavit stříšku.“

Reinhart ještě chvíli sledoval, jak Schultzeho kolegové zapichují do měkké půdy tenké kovové tyčky a zhruba metr nad mrtvolou napínají tenké plátno.

Pak jim popřál hodně štěstí a odebral se k autobusu. Nařídil Kellermanovi, aby se připojil k Joensuuovi a pořádně místo nálezu uzavřeli.

A aby pomáhali Schultzemu a jeho týmu.

Morenová už podle všeho dostala z cestujících a řidiče všechno, co mohla. Jeli kolem autobusem a jedna z nich si všimla těla, nic víc. Reinhart zkontroloval jejich jména a adresy a řekl, že mohou jet domů. Následně nastal trochu rozruch, protože ani jedné ze tří dam už se do keymerského kostela nechtělo – mše už mezitím stejně začala –, a tak se Vlaarmeier po chvíli vzdal a souhlasil, že autobus otočí a všechny odveze domů do Kaustinu.

Jízdní řád už byl stejně v háji a na žádné další cestující nemusel brát ohled. V neděli nikdy.

O půl hodiny později odjeli z místa i Reinhart s Morenovou. S sebou odváželi první ústní shrnutí od Schultzeho: Jde o rudovlasou ženu kolem pětatřiceti let. Zabilo ji několik ran do hlavy a zátylku, a to během noci nebo v brzkých ranních hodinách. Vzhledem ke stadiu posmrtné ztuhlosti ne později než ve čtyři. Je zcela nahá až na dvě prostěradla, do kterých byla zabalena, a do příkopu ji pravděpodobně hodili z auta. Forenzní tým nezajistil nic, co by se pro vyšetřování mohlo hodit, místo nálezu bude ale ohledávat ještě několik hodin.

Pod stříškou i kolem ní.

Když Morenová s Reinhartem nasedali do auta, nakládali právě do jiného auta zelený vak s mrtvolou, aby ji převezli do Maardamu na patologii. Na místě se neseběhli žádní nepovolaní čumilové a těch pár aut, která v tuto Bohem zapomenutou nedělní hodinu jela kolem, důrazně odehnal Joensuu nebo Kellerman. Nebo oba.

Dál sněžilo.

„První adventní neděle,“ řekl Reinhart. „Dneska je první adventní neděle. Pěkné okolnosti. Asi bychom pak měli v kanceláři zapálit svíčku.“

Morenová kývla. Pomyslela si, že mnohem vhodnější by byla Škaredá středa, ale do té ještě zbývaly tři měsíce. Otočila se a zadívala se do ploché otevřené krajiny, kde nad mokrou hlínou vířily řídké závoje velkých vloček. Šeď. Kam až oko dohlédlo, samá šeď. A skoro žádné světlo. Původně se ráno hodlala pořádně vyspat. Poležet si v posteli s novinami a dvě hodiny snídat. A odpoledne si jít zaplavat.

Hodlala, ano. Ale sešlo z toho. Místo toho bude pracovat. Možná celý den, pokud se jim mrtvou povede brzy identifikovat. Výslechy a rozhovor s příbuznými. Otázky a odpovědi. Slzy a zoufalství, nebylo těžké si to představit. Zatímco Reinhart s hudrováním a nadávkami projížděl po úzké mokré silnici, Morenová v duchu zadoufala, že nezjistí, kdo to je… že ta anonymní žena ještě pár hodin anonymní zůstane. Nebo pár dní. Bylo by to ohleduplné i vůči jejím nejbližším, ať už je to kdokoli, ale rozhodně to nebylo v souladu s jejími pracovními povinnostmi kriminalistky. Špatně to ladilo se starým pravidlem, že první hodiny vyšetřování jsou nejdůležitější – lépe, mnohem lépe, musela přiznat, to ladilo s chabou nadějí, že si třeba odpoledne přece jen na chvíli zajde do bazénu.

Člověk by neměl zastírat své pravé pohnutky, pomyslela si Morenová a povzdechla si. To vždycky říkával komisař a ona si to zapamatovala. Proč mám při pohledu na mrtvolu vždycky chuť se osprchovat? napadlo ji. Zvlášť když je to žena? To bude nějak souviset s empatií…

„Zajímalo by mě, proč ji nechal zrovna tam,“ přerušil její úvahy Reinhart. „Uprostřed lánů. Bylo by rozumnější ji schovat v lese.“

Morenová se zamyslela.

„Možná spěchal.“

„Možná. Ale rozhodně by měl mít krev v autě. Určitě jel autem. Jestli ho najdeme, budeme mít důkazy. Co myslíš?“ „Zrovna teď nic,“ řekla Morenová a pokrčila rameny. „Naděje umírá poslední,“ řekl Reinhart. „Můžeme doufat, že manžel, nebo kdo to udělal, zavolal a přiznal se sám. Myslím, že to tak bude… cítím v kostech, že už na nás čeká u Krauseho.“

„Myslíš?“ zeptala se Morenová.

„Jo,“ pokračoval Reinhart. „Čeká tam na nás. S kocovinou a pološílený… sobotní večer, trochu to přehnali s pitím… nevěra, hádka a on nad ní najednou stojí s žehličkou. Hm, chudáci. Lidi jsou k politování.“

„Hm,“ řekla Morenová. „Máš pravdu, asi bychom měli zapálit svíčku.“

U Krauseho ani nikde jinde na stanici žádný pachatel nečekal. A v nejbližších hodinách nikdo nenahlásil pohřešovanou ženu s červenými nehty na nohou a rudými vlasy.

V půl druhé dostali Reinhart s Morenovou fotografie z místa nálezu a o chvíli později jim technici a patolog poslali podrobnější zprávu.

Mrtvá žena měřila 172 centimetrů a vážila 62 kilo. Měla rudé vlasy i ochlupení, neprodělala porod, ale v době kolem vraždy měla pohlavní styk. Před vraždou, vyložili si to Reinhart i Morenová, aniž si o tom vyměnili jediné slovo. V pochvě se našlo dost spermatu, další pádný důkaz, pokud bude pachatel dopaden. Stačí to zmrazit a potom provést zkoušku DNA. Ale samozřejmě to nemusel být tentýž muž, ten, který se s ní miloval před její smrtí, a ten, který ji zapříčinil. Tu smrt. I když pro tuto teorii hovořilo leccos. To byl názor Reinharta i Morenové.

Měla zdravé zuby a žádná zvláštní poznávací znamení. Zabily ji tři prudké rány do hlavy a jedna do zátylku. Silné krvácení způsobila zejména jedna z ran vedených zepředu, která protrhla spánkovou tepnu. Místo činu nebylo známé, ale rozhodně se neshodovalo s místem nálezu. Čas smrti ještě nebyl přesně stanoven, ale pravděpodobně k ní došlo v noci ze soboty na neděli mezi druhou a čtvrtou hodinou. Na místě nálezu se nenašlo oblečení ani jiné věci patřící oběti. V krvi, která v ženě ještě zbyla, byla naměřena hladina alkoholu 1,56 promile.

„Byla opilá,“ konstatoval Reinhart. „Snad to měla o to lehčí. Fujtajbl.“

Morenová odložila zprávy z patologie.

„Večer dostaneme další,“ řekl Reinhart. „Meusse se na to vrhl. Teď si můžeme dát na pár hodin pauzu, ne?“

Když Morenová zvolna kráčela k bazénu v Birkenweg, sněžení přecházelo v déšť. I když ještě nebyly ani tři hodiny, na město už se snášel soumrak a ona si vzpomněla na ten Reinhartův nápad se svíčkou.

Ale když jí před vnitřním zrakem vytanulo bezejmenné ženské tělo z Korrimu, uvědomila si, že cítí spřízněnost spíš s tmou.

Je i takový den, pomyslela si. Den, který jako by ani nechtěl pořádně být – nebo den, kdy člověk sám nechce pořádně být. Den, který nejlépe překonáte, když pootevřete smysly a vědomí jen na úzké škvírky.

Takový den. Možná taková roční doba?

Jako ústřice, pomyslela si a otevřela těžké dveře od bazénu. Jakpak se asi jmenovala? Jestlipak jsem to mohla být já?

19

„Mám ho tady,“ řekl Krause. „Zrovna jsme se vrátili.“

„Koho?“ zeptal se Reinhart. „Odkud?“

„Andrease Wollgera,“ řekl Krause. „Jejího manžela. Ztotožnění pozitivní.“

Reinhart chvíli zíral na telefon. Pak na hodinky. Bylo osm a dvě minuty, bylo pondělí ráno.

„Ty jsi našel pachatele a neoznámil jsi mi to?“

Krause do sluchátka zakašlal.

„Ne pachatele. Manžela. Sedí u mě s aspirantkou Dobbermannovou. Není na tom nejlíp, zrovna jsme se na ni byli podívat na patologii. Je to stoprocentní. Jmenovala se Vera Millerová.“

„Vera Millerová?“ zeptal se Reinhart. „Proč voláš až teď? Jak můžeš vědět, že ji tou žehličkou nepřetáhl on?“

„Žehličkou?“ podivil se Krause.

„Nebo to je fuk čím… Jak víš, že to neudělal?“

Slyšel, jak Krause posunul po podlaze klavír. Nebo si možná jen povzdechl.

„Vždyť je teprve osm,“ řekl. „Wollger přišel ve tři čtvrtě na sedm a jeli jsme se na ni rovnou podívat. Hodláte si s ním přijít promluvit, pane komisaři, nebo mě budete dál vyslýchat po telefonu? A mimochodem jsem si dost jistý, že žádná žehlička s tím nemá co dělat.“

Začíná si nějak vyskakovat, pomyslel si Reinhart, když to položil. Aspirant.

Že Andreas Wollger na tom není nejlépe, to konstatoval Krause naprosto správně. Když Reinhart vešel, seděl zhroucený na židli a ruce pevně svíral v klíně. Upřeně zíral před sebe a vedle něj stála aspirantka Elisa Dobbermannová a tvářila se bezradně. Měla na sobě nejnovější – nepříliš nápaditý – model ženské policejní uniformy. Reinhart si pomyslel, že je rád, že není žena. Nebo minimálně policistka s povinností nosit uniformu.

„Hm,“ řekl. „Pane Wollgere, já jsem komisař Reinhart.“

Podal mu ruku. Andreas Wollger po chvíli vstal a stiskl ji. Pak si znovu sedl a dál civěl do prázdna. Reinhart ho sledoval, ale Wollgera jako by se to vůbec netýkalo. Dost vysoký a dost statný muž kolem čtyřicítky, odhadl ho Reinhart. Džíny, tmavě modré tenisové tričko, zmuchlané šedé sako. Velká hlava s počínající pleší. Bledé oči za ocelovými obroučkami brýlí. Ochablá ústa a brada.

Ten to neudělal, zněl Reinhartův první závěr.

Nesmím dělat ukvapené závěry, zněl druhý.

„Zvládnete mi odpovědět na pár jednoduchých otázek?“

„Otázek?“ řekl Wollger.

„Dal byste si něco k pití? Kávu? Čaj?“

Wollger zavrtěl hlavou.

„Okamžik strpení,“ řekl Reinhart a vzal si stranou aspirantku Dobbermannovou. Ztišil hlas a zeptal se jí, jak to vypadá. Šeptem mu sdělila, že Wollger po identifikaci manželky na patologii vypil trochu džusu a půl šálku kávy. Nic moc z něj ale nedostala. Ani před identifikací, ani po ní. Ani ona, ani Krause. Reinhart kývl a požádal ji, aby přivedla doktora Schencka z jeho ordinace v přízemí. Pak se opět obrátil k Wollgerovi.

„Bohužel bych potřeboval zjistit pár údajů. Pak přijde lékař a postará se, abyste si trochu odpočinul. Jmenujete se Andreas Wollger?“

Wollger kývl.

„Byl bych rád, kdybyste odpovídal slovy.“

„Jsem Andreas Wollger.“

„Vaší ženě se stalo strašlivé neštěstí. Identifikoval jste ji jako…,“ Reinhart se podíval do bloku, „… Veru Millerovou. Je to správně?“

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

„V Milkerweg 18.“

„Máte děti?“

„Ne.“

„Jak dlouho jste byli manželé?“

„Tři roky.“

„Kde pracujete?“

„Jsem nezaměstnaný.“

„Jak dlouho?“

„Šest měsíců.“

„A předtím jste pracoval kde?“

„U Zinderse. Jenže ten zkrachoval.“

Reinhart kývl a zašátral po dýmce a tabáku. Jestli se nepletl, tak firma Zinders vyráběla součástky do mobilních telefonů. Jenže ji převálcovali Japonci. Nebo možná Korejci.

„A manželka?“

„Kde pracuje?“

„Ano.“

„Je zdravotní sestra.“

„Co jste dělal v sobotu večer?“

„Šel jsem na večeři s kamarádem.“

„Kam?“

„Do restaurace Mefisto.“

„Na Lofters Plejn?“

„Ano.“

„Vaše žena tam byla s vámi?“

„Žena byla na kurzu.“

„Na jakém kurzu?“

„Pro zdravotní sestry. Ona je zdravotní sestra.“

„Ve které nemocnici?“

„V Gemejnte.“

„A ten kurz se konal tam?“

„Ne. V Aarlachu.“

„V Aarlachu?“ zopakoval Reinhart a poznamenal si to. „To je dost daleko.“

Wollger neodpověděl.

„Takže kurz pro zdravotní sestry v Aarlachu. Kdy tam jela?“

„V sobotu dopoledne.“

„Kdy se měla vrátit?“

„V neděli odpoledne. Jako obvykle.“

„Jako obvykle? Co tím myslíte?“

Wollger se zhluboka nadechl.

„Jela na ten kurz už několikátou sobotu po sobě. Je to nějaké nástavbové studium.“

„A vždycky v Aarlachu?“

„Vždycky v Aarlachu,“ potvrdil Wollger. „Domů se už nevrátila.“

„Chápu,“ řekl Reinhart. „A když se nevrátila, obrátil jste se na policii?“

„Ona je mrtvá,“ řekl Wollger. „Pane bože, Vera je mrtvá!“

Hlas mu ke konci stoupl o půl oktávy a Reinhartovi bylo jasné, že je na pokraji zhroucení.

„Jak tam jezdila?“ zeptal se. „Do Aarlachu?“

„Vlakem,“ zasténal Wollger. „Samozřejmě vlakem. Pane bože, ona je mrtvá, proč se mě tady vyptáváte, jak jezdila do Aarlachu?“

Reinhart chvíli čekal.

„Vaše žena byla zavražděna,“ řekl pak. „Někdo ji zabil v noci ze soboty na neděli. Můžete nějak vysvětlit, jak to, že jsme ji našli tady u Maardamu, když měla být dvě stě kilometrů odsud?“

Andreas Wollger to nijak vysvětlit nedokázal. Místo toho se schoulil na židli. Zakryl si obličej rukama a začal naříkat, přičemž se horní polovinou těla pohupoval dopředu a dozadu. Ozvalo se jemné zaklepání na dveře a dovnitř nakoukl prošedivělý doktor Schenck.

„Jak je?“ Reinhart si povzdechl a uklidil se z doslechu novopečeného vdovce.

„Podle očekávání. Asi si ho vezmi na starost. Nevím, kdo má k němu nejblíž, ale musíme sem zavolat nějakého příbuzného. A samozřejmě s ním ještě musíme mluvit, čím dřív, tím líp. Ale v tomhle stavu to nejde.“

„Fajn,“ kývl Schenck. „Taky koukám. Uvidím, co se dá dělat.“

„Díky,“ řekl Reinhart a odešel.

Na patologii dorazil zrovna v čase oběda, a tak navrhl, že si zajdou k Fixovi. Meusse nic nenamítal, sundal si usmolený bílý plášť a oblékl si zmuchlané sako, které leželo na psacím stole.

Bar Fix byl naproti přes ulici. Když vešli, bylo docela plno, ale Reinhartovi se s nasazením diplomatického umu podařilo vydobýt stůl jakžtakž stranou. Zeptal se Meusseho, jestli bude jíst, ale patolog jen zavrtěl hlavou. Nebylo to nic nečekaného. Podle zvěstí už celé roky nepřijímal pevnou stravu. Reinhart objednal dvě černá piva, sedl si naproti němu a čekal.

„Tak co?“ řekl. „Máš pro nás něco?“ Meusse se zhluboka napil a pečlivě si utřel ústa ubrouskem. „Je tady taková okolnost.“ „Okolnost?“ zeptal se Reinhart. „Jo,“ řekl Meusse. „Jsem rád, že mě sleduješ.“ Reinhart neodpověděl. „Jde o nanejvýš nejistý postřeh. Měj to na paměti.“ „Chápu,“ řekl Reinhart. „Jde o ty rány.“ „Rány?“ „Rány do hlavy a zátylku,“ upřesnil to Meusse. „Je tu shoda s komisařovým klukem.“ Chvíli trvalo, než Reinhartovi došlo, že tím Meusse myslí Ericha van Veeterena. „Cože, ty vole?“ vyhrkl. „I tak by se to dalo říct,“ řekl Meusse a znovu se napil.

„Jen nezapomeň, že je to jenom povrchní dojem.“ „Samozřejmě,“ řekl Reinhart. „Já tak snadno nezapomínám. Takže tvrdíš, že by mohlo jít o stejného pachatele?“ „Hm,“ řekl Meusse. „Ericha van Veeterena a tuhle ženu zabila tatáž osoba. To říkáš?“

„Nevylučuju tu možnost,“ řekl Meusse po chvíli úvah. „To říkám. Kdybyste mě laskavě poslouchal, pane komisaři, tak vám to vysvětlím… hm. Máme tu co do činění s poměrně zvláštní ránou. Nic nemluví proti tomu, že v obou případech byla použita stejná zbraň. Třeba železná tyč. Pořádně těžká. O úderech do hlavy celkem nemám co říct, jen to, že pachatel je pravák, ale v té ráně do zátylku vidím shodu. V obou případech přerazila krční obratle. Zásah byl vedený do stejného místa. Smrt nastala do vteřiny… samozřejmě to může být náhoda, ale jen jsem chtěl, abyste to věděli.“

„Díky,“ řekl Reinhart.

Chvíli se snažil zpřehlednit argumentaci tak, že si do bloku nakreslil pár obratlů. Nijak zvlášť se mu to nepovedlo. „Tentokrát ale udeřil několikrát?“ Meusse kývl. „Třikrát. Zcela zbytečně. Úplně by stačila ta rána do zátylku, ale to vyžaduje, aby se oběť k pachateli správně natočila… abych tak řekl.“

„Takže to vidíš na profesionála?“ zeptal se Reinhart.

Meusse s odpovědí chvíli váhal.

„Ten, kdo uhodil, přesně věděl, kam míří a co tím způsobí,“ řekl. „To myslíte pojmem profesionál, pane komisaři?“ Reinhart pokrčil rameny. „Klidně to mohli udělat dva různí lidi,“ řekl Meusse. „A klidně jeden. Jenom tohle jsem chtěl říct. Díky za pivo.“

Dopil a znovu si utřel pusu.

„Ještě počkej,“ řekl Reinhart. „Chci od tebe taky názor. K tomu není nikdo kompetentnější než ty. Máme co do činění s jedním vrahem? Proč jsi mě sem sakra tahal, když pak neříkáš tak ani tak?“

Meusse se zamračeně podíval na prázdnou sklenici. Reinhart mávl na číšníka a objednal další dvě piva. Když jim je donesli, přejel si patolog rukou po plešaté hlavě a chvíli se díval z okna. Určitě míval herecké ambice, pomyslel Reinhart. Když byl mladý… před nějakými dvěma, třemi sty lety.

„Nechci nic tvrdit s určitostí,“ pronesl Meusse nakonec. „Ale nevysvětloval bych ti to, kdybych neměl určité tušení… proti kterému zatím nic nemluví.“

„Takže je to vysoce pravděpodobné?“ zeptal se Reinhart. „To je tvůj dohad?“

„Jen jsem chtěl přispět svou troškou do mlýna,“ řekl Meusse.

Chvíli mlčky pili. Reinhart si zapálil dýmku.

„Mezi Verou Millerovou a Erichem Van Veeterenem neexistují žádné spojitosti. Alespoň pokud víme… ale zatím jsme je ani nehledali.“

„Stačila by jedna jediná,“ řekl Meusse. „Ale to není moje práce.“

„Zcela správně,“ řekl Reinhart. „No, rozhodně děkuji za rozhovor a uvidíme, co se s tím dá dělat.“

„Uvidíme,“ řekl Meusse a vstal. „Díky za pivo.“

20

„V Aarlachu žádný kurz není,“ prohlásila Morenová a sedla si naproti Reinhartovi. „Rozhodně ne víkendový kurz pro zdravotní sestry, který by se konal každý týden. Jak mu je?“

„Je dost nalomený,“ řekl Reinhart. „Vsadím boty, že s tím Aarlachem lhala. Wollger nechce odjet domů. Leží dole u Schencka, byl se tady na něj podívat kamarád, ale to už mu Schenck dal něco na uklidnění. Chudák. Večer přijedou rodiče, dva pětasedmdesátníci, autem z Frigge. Jeho rodiče, její jsme zatím nesehnali. Uvidíme, jak to půjde, ale musíme ho trochu postavit na nohy, abychom si s ním mohli promluvit. Ať už u toho bude nadopovaný, nebo ne.“

„Takže ho podváděla?“ zeptala se Morenová. „Můžeme to brát za hotovou věc?“

„Řekl bych, že ano,“ řekl Reinhart. „Proč by mu jinak lhala o tom, kam jezdí každou sobotu?“

„Mohla mít i jiné důvody.“

„Jo? Jmenuj mi jeden.“

Morenová chvíli přemýšlela a pak odložila odpověď na neurčito.

„Jak působí?“ zeptala se. „Naivně?“

Reinhart si přejel rukou po bradě a tvářil se zamyšleně.

„Hm,“ řekl. „Naivně asi bude správný výraz. Van Berle, ten jeho dobrý kamarád, toho o jeho ženě každopádně moc nevěděl. Prý Wollgerovi vstoupila do života až dost pozdě. Dřív bydlela v Groenstadtu. Van Berle a Wollger jsou kamarádi z dětství. Chodili spolu do hospody, zatímco se mu manželka válela s jiným. Pokud je to tedy pravda.“

„Hm,“ řekla Morenová. „Ona ta mince bude mít dvě strany. Jenže jak to sakra souvisí s Erichem Van Veeterenem, to nechápu.“

„Ani já,“ na to Reinhart. „Ale víš, jakou váhu mívá Meusseho odhad, ne?“

Morenová kývla.

„Co uděláme teď?“

Reinhart vstal.

„Provedeme to následovně,“ řekl. „Jung s Roothem si promluví s kolegy a kamarády. A s příbuznými, pokud nějaké najdeme. Ty a já to znovu zkusíme s Wollgerem. Zajdeme za ním rovnou, asi nemá cenu čekat na jeho maminku a tatínka, nebo co myslíš?“

„Já si nemyslím vůbec nic,“ přiznala Morenová a šla s Reinhartem k výtahu. „O tom kurzu mu řekneš ty, nebo já?“

„Ty,“ rozhodl Reinhart. „Já se skláním před ženskými lstmi a empatií. Možná už mu to bude jedno, když je stejně zavražděná. Třeba to vezme jako chlap.“

„To určitě,“ řekla Morenová. „Už se moc těším, až se s ním sejdu.“

Jung si v kavárně nemocnice Gemejnte domluvil schůzku s Liljanou Milovičovou. Neměla nejmenší tušení, proč se s ní chce sejít, a Jung se musel zhostit pramálo inspirativního úkolu sdělit jí, že její kolegyně a kamarádka byla zavražděna, pročež dnešního ponurého pondělního rána nepřišla do práce.

Liljana Milovičová byla bezpochyby krasavice a za jiných okolností by ji Jung velmi rád vzal do náruče a pokusil se tišit její návaly pláče. Když se nad tím zamyslel, nic by proti tomu nenamítal ani za těchto okolností – přesně tomu se totiž po většinu schůzky věnoval. Milovičová ho jednoduše objala a dala se do pláče. Přisunula si k němu židli a pověsila se mu na krk. Jung ji neobratně hladil po zádech a hustých tmavých vlasech vonících zimolezem, růžovou vodu a bůhví čím ještě.

„Promiňte,“ vzlykla sem tam. „Promiňte, nemůžu si pomoct.“

Já taky ne, pomyslel si Jung a uvědomil si, že má taky knedlík v krku. Postupně se Milovičová utišila a začala se vzpamatovávat, ale tělesný kontakt nepřerušila. Ne úplně.

„Je mi to líto,“ řekl Jung. „Myslel jsem, že vám to už řekli.“

Zavrtěla hlavou a vysmrkala se. Jung si všiml, že hosté u nejbližších stolků je pokradmu pozorují. Napadlo ho, co si o nich asi myslí, a zeptal se Milovičové, jestli by radši nešla někam jinam.

„Ne, tady je to fajn.“

Mluvila jen se slabým přízvukem a Jung odhadoval, že se z Balkánu přistěhovala jako dítě v době, kdy se její vlast ještě jmenovala Jugoslávie.

„Znala jste Veru dobře?“

„Byla to moje nejmilejší kolegyně.“

„Stýkaly jste se i mimo práci?“

Milovičová se zhluboka nadechla a zatvářila se smutně. Hned byla ještě mnohem hezčí. Pod vysokými lícními kostmi měla náznak stínů, přesně takových, ze kterých se Jungovi vždycky bůhví proč podlamovala kolena. Kousl se do jazyka a pokusil se být opět za policistu.

„Moc ne,“ řekla. „Pracovaly jsme na stejném oddělení jen pár měsíců. Od srpna. Co se jí stalo? Přesně?“

Při čekání na odpověď mu pevně stiskla ruce. Jung váhal.

„Někdo ji umlátil,“ řekl pak. „Nevíme kdo.“

„Zavraždil?“

„Ano. Zavraždil.“

„Já to nechápu.“

„My taky ne. Ale už je to tak.“

Milovičová se mu ze vzdálenosti patnácti centimetrů upřeně zadívala do očí.

„Proč?“ zeptala se. „Proč by někdo vraždil Veru? Byla tak hodný člověk. Jak se to stalo?“

Jung uhnul pohledem a rozhodl se, že ji ušetří detailů.

„To je trochu nejasné,“ řekl. „Ale chceme mluvit se všemi, kdo ji znali. Nevšimla jste si, jestli v poslední době nebyla nějak nervózní?“

Liljana Milovičová se zamyslela.

„Nevím, ale posledních pár dnů možná ano… v pátek byla trochu… nevím, jak to říct. Trochu smutná.“

„Takže jste s ní v pátek mluvila?“

„Moc ne. Tehdy mě to nenapadlo, ale jak jste to řekl, tak myslím, že nebyla tak veselá jako obvykle.“

„Ale nemluvily jste o tom?“

„Ne. Měly jsme moc práce. Nestihly jsme to. Kdybych jen věděla…“

Opět jí začaly téct slzy a vysmrkala se. Jung ji sledoval a říkal si, že nemít Maureen, pozval by Liljanu Milovičovou na večeři. Nebo do kina. Nebo kamkoli.

„Kde je teď?“ zeptala se. „Teď?“ na to Jung. „Jo takhle… no, je na patologii. Museli ji prohlédnout…“ „A její manžel?“ „No, její manžel,“ řekl Jung. „Znala jste ho?“ Milovičová sklopila oči. „Ne. Vůbec. Nikdy jsem ho neviděla.“ „A vy jste vdaná?“ zeptal se a ihned si vzpomněl, co v jednom Maureenině časopisu nedávno četl o freudovských přeřeknutích. „Ne.“ Letmo se usmála. „Ale mám přítele.“ Určitě si tě nezaslouží, pomyslel si Jung. „Mluvila někdy o manželovi? Jak jim to klape a tak?“ Milovičová chvíli váhala. „Ne,“ řekla. „Moc často ne. Myslím, že neklapalo jim to.“ To bylo poprvé, kdy udělala chybu ve slovosledu, a Jung si to vysvětloval jako znamení. „Vážně?“ řekl a vyčkával. „Ale nic mi neřekla. Jen říkala, že jim to moc často nejde. Jestli mi rozumíte?“ Jung kývl a předpokládal, že to opravdu pochopil. „Ale o… soukromých věcech jste si nepovídaly?“ „Občas.“ „Nemyslíte, že měla zájem o někoho jiného? Neměla s někým poměr?“ Liljana Milovičová dlouho přemýšlela, než odpověděla. „Možná,“ řekla. „Možná ano. V poslední době asi něco bylo.“ „Ale nic vám neřekla?“ „Ne.“ „A vy nevíte, kdo to tak mohl být?“ Liljana Milovičová zavrtěla hlavou a znovu se rozplakala. „A pohřeb?“ řekla. „Kdy bude mít pohřeb?“

„Nevím,“ řekl Jung. „Ještě to není domluvené. Ale řeknu vám, jakmile to budu vědět.“ „Díky,“ řekla a přes slzy se usmála. „Vy jste tak hodný policajt.“ Jung dvakrát polkl a nenapadla ho žádná odpověď.

21

V neděli spal až do osmi večer.

Když se probudil, jeho prvotní dojem byl, že se mu něco rozbilo v hlavě. Jako by se mu pokazilo vnímání světa. Zdálo se mu o věčném pohybu kulečníkových koulí na obřím stole bez děr. O nevyzpytatelných vzorcích, kolizích a změnách směru, o hře, ve které bylo vše tak nejisté, a přesto předurčené jako v samotném životě. Rychlost a směr, se kterými se koule řítily po mechově zeleném plátně, byly tajným kódem, který obsahoval veškeré následné události a srážky. Společně s kódy a dráhami ostatních koulí, samozřejmě, ale každá koule v sobě jakýmsi temným způsobem nesla i osudy ostatních koulí, když opisovala svou soukromou Möbiovu pásku, nebo přinejmenším ta koule, která představovala jeho samého… Nekonečná naprogramovaná budoucnost, pomyslel si, když ještě ležel v posteli a hledal, čeho by se mohl zachytit… uzavřená nekonečnost. Nedávno četl v časopise, který odebíral, pár článků o výzkumu chaosu, takže věděl, že věci podléhající zákonitostem i věci naprosto nevypočitatelné se klidně vejdou spolu do jedné a téže teorie. Kompatibilní protiklady. Jeden a tentýž život.

Jedna a tatáž loutka pohupující se na miliónu nitek. Jedna a tatáž nakloněná rovina. Zatracený život. Přehršel obrazů.

Ke zlomu, který určil nové směřování jeho života, došlo ve chvíli, kdy praštil Veru Millerovou tou tyčí do hlavy. Jakmile to udělal, uvědomil si, že to bylo od samého začátku neodvratné, ale on o tom nemohl dopředu vědět.

Dokud to neudělal. Pak už to byla samozřejmost. Prostě následek, který se zpětně dal považovat za předvídatelné a naprosto logické vyústění… stejně přirozený, jako že po dni je noc a po radosti utrpení, a stejně nevědomý, jako úsvit nic netuší o soumraku, důsledek příčin, které nikdy neměl pod kontrolou, ale které přesto existovaly.

Nutnost.

Zase další ďábelská nutnost, a když ji v zoufalství bil do zátylku a do hlavy, nebylo toto zoufalství vlastně ničím jiným než marnou vzpourou proti nutnosti. Nic jiného. Oba byli oběťmi tohoto zatraceného determinovaného tance smrti, který se nazývá život, on i Vera, a on si ještě k tomu musel zahrát roli kata. Ještě k tomu, nádavkem, děkuji pěkně… zrežíroval to a zařídil a vykonal podle všech těch neměnných kódů a stop. Velkého plánu. Zkrátka a dobře, připadlo mu to a on to provedl.

Těsně před probuzením se mu taky zdálo o matčině ruce na jeho čele, tehdy když zvracel žlutou žluč… a o dráhách různobarevných koulí… a kyblíku, na jehož dně bylo trochu vody… o matčině nekonečné něžnosti… a kolizích… pořád dokola až do chvíle, kdy všechno s konečnou platností zalil příliv krve z Veřiny spánkové tepny, kam ji se strašnou silou zasáhla první rána, všechno podle úradku osudu, zas a znovu, morbidní melodrama, spirálovitý vír šílenství… a ve chvíli, kdy se probudil, pocítil smutek a uvědomil si, že něco se protrhlo. Něco jiného.

Blána.

Definitivně se protrhla.

Když vstal, zjistil, že i ve skutečnosti je všude spousta krve. V posteli. Na koberci, na oblečení různě poházeném po pokoji. I na jeho rukou a na tyči, která se zakutálela pod postel, takže ji nejdřív nemohl najít. V autě v garáži taky. Na zadním sedadle. Všude krev Very Millerové.

Vzal si dva prášky. Zapil je sklenicí vody a trochou whisky. Potom si lehl na záda na pohovku a čekal, až ucítí první požehnané účinky alkoholu.

Pak se pustil do práce.

Do úklidu. Co nejklidněji a nejmetodičtěji. Umýt, co se umýt dá. Drhnout a škrábat a zkoušet různé čistící prostředky. Necítil žádné rozrušení, strach ani lítost… jen chladný a jasný klid, věděl, že hra stále pokračuje podle zákonů a vzorců, nad nimiž nemá žádnou moc. Nad nimiž nikdo nemá moc a jimž není radno se protivit.

Směr pohybu. Kódy.

Když udělal, co se dalo, nasedl do auta a jel do města. Dvě hodiny si poseděl v restauraci Lon Pej ve Zwille, jedl thajské jídlo a přemýšlel, jaký další krok bude v té nevyhnutelné hře následovat. Kolik manévrovacího prostoru mu bude dáno, než nastane pokračování.

K ničemu se nedobral.

Jel domů stejnou cestou, kterou přijel. Ke svému překvapení si uvědomil, že je klidný. Na noc si vzal další prášek a padl do postele.

V pondělí vůbec nevyšlo slunce. Brzy ráno zavolal do práce a řekl, že je nemocný. V Neuwe Blatt si přečetl o mrtvé ženě nalezené u Korrimu a jen těžko se mu chápalo, že jde o ni. A o něj. Vzpomínky na sobotní noční jízdu širými poli měl rozmazané, nevěděl, kudy jel a kde ji nakonec vyvlekl z auta. Jméno Korrim ještě nikdy neslyšel.

Neměl žádné svědky. Navzdory otevřené krajině mohl tělo vytáhnout pod rouškou tmy a pozdní noční hodiny. Policie byla skoupá na informace. Pravděpodobně nemá žádné stopy, mínil autor článku.

Tak to je, řekl si. Není důvod k obavám. Hra běží dál a koule se koulejí.

Pošťák přišel těsně před jedenáctou. Nechal ho zajít za školku a pak teprve šel vybrat schránku.

Byla tam. Stejná bleděmodrá obálka jako předtím. Stejný úhledný rukopis. U stolu v kuchyni ji chvíli potěžkával v ruce a pak ji teprve otevřel.

Tentokrát byl dopis trochu delší, ale ne o moc. Dohromady měl tak půl stránky. Pomalu a metodicky si ho přečetl. Jako by neuměl pořádně číst – nebo se bál, že přehlédne něco skrytého či naznačeného.

Je načase, abychom tu naši záležitost dokončili.

Pokud tentokrát nesplníte instrukce do puntíku, nebudu váhat a uvědomím policii. Asi chápete, že jste mou trpělivost pokoušel až moc.

Učiňte následující:

1/ 200 000 guldenů vložte do bílé igelitové tašky a pořádně ji zavažte.

2/ Přesně ve čtyři hodiny v noci na úterý 1. prosince zanechte tašku v odpadkovém koši vedle sochy Huga Maertense v Randerském parku.

3/ Ihned odjeďte domů a čekejte na telefonát. Až zazvoní telefon, ohlaste se do něj jménem a splňte instrukce, které dostanete.

Další šanci uniknout spravedlnosti už nedostanete. Tahle je poslední. Na bezpečném místě jsem zanechal shrnutí všeho, co jste udělal. Pokud se se mnou něco stane, shrnutí poputuje na policii.

Pojďme to jednou provždy skoncovat bez dalších přešlapů.

Přítel.

Promyšlené. To musel uznat. V jistém ohledu ho uspokojovalo, že čelí skutečnému nepříteli. A v jiném ohledu byl zase přesvědčen, že nakonec přece jen najde úhybný manévr a vyhraje. Ale nebude to lehké.

V tuto chvíli – u stolu s dopisem v ruce – nedokázal odhadnout, jak takové řešení bude vypadat. Šachová partie, pomyslel si, je to jako šachová partie, ve které je postavení zcela přehledné, ale přesto je těžké ho analyzovat. Netušil, proč ho napadla zrovna tahle metafora. Vždycky byl jen velmi průměrným šachistou, hrával často, ale nikdy se nenaučil potřebné trpělivosti.

Každopádně se jeho šikovnému protivníkovi povedlo zorganizovat výpad, jehož následky on nebyl schopný odhadnout. Zatím. Během čekání na prozření mohl postupovat jen tah po tahu a čekat na průlom. Na slabinu.

Jakási udržovací obrana. Existuje jiné řešení? Měl pocit, že aspoň pro tuto chvíli ne. Ale časová lhůta byla krátká. Podíval se na hodinky a zjistil, že do chvíle, kdy má hodit 200 000 guldenů do koše v Randerském parku, už zbývá jen sedmnáct hodin.

Vyděrač má zjevně v oblibě odpadkové koše. A igelitky. Nesvědčí to o nedostatku fantazie? O jednoduchosti a předvídatelnosti herní taktiky, které by mohl využít?

Sedmnáct hodin? Méně než jeden den. Kdo? pomyslel si.

Kdo?

Otázka identity vyděrače na chvíli zastínila otázku, co si počne. Když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že tomuto problému zatím věnoval velmi málo času. Kdo? Kdo ho ten večer sakra viděl? Dá se z jeho jednání něco vyčíst? Z dopisů? Nemohl by se mu přiblížit jen tím, že pečlivě prostuduje premisy, které má k dispozici?

A najednou mu to došlo.

Někdo, koho zná.

Podržel si v mysli tenhle nápad, jako by byl ze skla. Bál se, aby se nerozbil nebo aby v něj nevložil moc velkou důvěru.

Někdo, koho zná. Někdo, kdo zná jeho.

Hlavně to druhé. Protivník věděl, o koho jde, už když ho ten večer viděl s mrtvým klukem. Jak ho v tom dešti držel v náručí. Tak to přece muselo být?

Ano, přesvědčoval sám sebe. Přesně to se muselo stát.

Vůbec to nebylo tak, že by si někdo všiml poznávací značky auta. Vyděrač ho poznal okamžitě. Projel kolem bez zastavení, a když si další den přečetl, co se stalo, vyvodil z toho důsledky a rozhodl se udeřit. On, nebo ona. Spíš on, rozhodl se, aniž by věděl proč.

Takže takhle se věci mají. Když se nad tím zamyslel, uvědomil si náhle, jak hloupé bylo jeho předchozí vysvětlení. Jak překombinované. Kdo by si sakra zapamatoval poznávací značku, když by kolem jen projel v autě? V dešti a tmě? Nemožné. Vyloučené.

Takže to byl někdo, kdo ho poznal. Někdo, kdo věděl, o koho jde. Všiml si, že se usmívá. V ruce držel bleděmodrý dopis, který mu během necelého dne mohl zruinovat život. Během jediného měsíce zabil tři lidi. A přesto se usmíval.

Takže?

Netrvalo dlouho projít si celý nevelký okruh přátel a zavrhnout ho.

Zavrhnout je: každého z těch, které by eventuálně, při troše dobré vůle, byl ochoten pozvat na svou svatbu nebo padesátiny. Nebo pohřeb. Ne, nikdo z nich to nebyl, tomu nevěřil. Jistěže se vyskytlo pár jmen, která nevyloučil tak snadno jako ostatní, ale u žádného se intuitivně nezastavil. Nikoho nepodezíral.

A byla tu ještě další věc. Sice v Maardamu nepatřil ke známým osobnostem, nebyl žádná celebrita, ale přesto ho spousta lidí znala od vidění. A to samozřejmě stačí. Denně se dostával do styku s lidmi, které si pak nepamatoval, když je potkal ve městě, ale oni jeho samozřejmě znali. Občas ho dokonce pozdravili… a pak byli na rozpacích, když jim došlo, že je nepoznává.

Někdo takový. Někdo takový, někdo z nich musí být jeho protivník. Uvědomil si, že se zase usmívá. Pak nahlas zaklel, když mu došlo, že tahle pátrání a závěry mu nejsou k ničemu, když je v takové časové tísni.

Úplně k ničemu. Bude-li předpokládat, že vyděrač je z Maardamu, pak může omezit počet kandidátů z 300 000 dejme tomu na 300.

A po odečtení důchodců a dětí z 200 000 na 200. To je sice významná redukce, ale stejně neužitečná. To je prostě pořád moc.

Dvě stě potenciálních vyděračů? Sedmnáct hodin času. Přesněji řečeno šestnáct a půl. Povzdechl si a vstal. Šel zkontrolovat zásoby léků a zjistil, že má prášky ještě tak na deset dvanáct dní.

Za deset dvanáct dní bude situace jiná. Každopádně.

Partie skončí. Bez možnosti remízy.

Pak zavolal do banky. Půjčka, o kterou zažádal ve čtvrtek, zatím nebyla schválená. Bude to ještě pár dní trvat, ale ujišťovali ho, že si nemusí dělat starosti. Je to jen formalita. Je solidní klient a solidní klienty si banka hýčká. I když už nejsou osmdesátá léta.

Poděkoval a zavěsil. Chvíli se díval na ponurou předměstskou ulici a déšť. Dvě stě tisíc guldenů v bankovkách do večera mít nebude. Za žádných okolností.

Takže bude potřebovat něco jiného.

Bude potřebovat strategii.

Přečetl si dopis ještě jednou a pokoušel se přitom nějakou vymyslet.

22

Během pondělka se obrázek zavražděné Very Elizabeth Millerové trochu vyjasnil.

Narodila se v roce 1963 v Gellenkirku, ale vyrůstala v Groenstadtu. Měla tři sourozence, dva bratry a sestru, a všichni stále bydleli v jižní provincii. Otec zemřel v roce 1982, matka se znovu vdala a působila jako učitelka rodinné výchovy v Karpatzu. Když ji informovali o smrti dcery, byla zrovna ve škole a během úterý měla i s manželem dorazit do Maardamu.

Vera Millerová vystudovala zdravotní školu a až do roku 1991 pracovala v Groenstadtu jako zdravotní sestra, poté se v souvislosti s rozvodem s jistým Henrikem Veramtenem odstěhovala do Maardamu. Z manželství s Veramtenem nevzešlo žádné biologické dítě, nicméně v roce 1989 adoptovali holčičku z Koreje, která však hned rok nato zahynula při tragické dopravní nehodě. Podle Veřiny matky a dvou jejích sourozenců byl rozvod přímým následkem jejího úmrtí. Nikdo to neřekl otevřeně, ale mezi řádky vyplynulo, že nehodu zavinil Veřin manžel. Ať už přímo, nebo nepřímo. Pořádné vyšetřování nikdy neproběhlo.

V Maardamu začala Vera Millerová na podzim roku 1992 pracovat v nemocnici Gemejnte a o dva a půl roku později se provdala za Andrease Wollgera. O tomto druhém manželství však matka a sourozenci nevěděli ani zbla. Nebyli na svatební hostině – pokud vůbec nějaká byla – a s Verou v posledních letech udržovali jen velmi sporadický kontakt.

Ohledně Andrease Wollgera se situace vůbec nezměnila. V pondělí v sedm večer ho policie stále ještě nemohla vyslechnout a zeptat se ho na vztah k manželce, protože byl v příliš velkém šoku z toho, co se stalo. Morenová s Reinhartem nicméně dospěli k závěru, že manželské soužití těch dvou nebylo zrovna na jedničku.

A upřímně řečeno ani na dvojku.

Tento předpoklad ale ještě musely potvrdit výslechy lidí, kteří je znali.

A taky samotný pan Wollger.

V otázce charakteru Very Millerové brzy konstatovali, že to byla velmi ceněná a oblíbená žena, a to jak u kamarádů, tak u kolegů. Zejména jistá Irena Vargasová – která znala Veru od dětství v Groenstadtu a nyní taky žila v Maardamu – vyjádřila svůj smutek a šok zvoláním „Prokristapána, jeden z nejmilejších a nejupřímnějších lidí, co jsem znala, to je hrůza.“ Paní Vargasová a Vera Millerová si zjevně byly blízké dlouhé roky a Reinhart předpokládal, že pokud existuje někdo, kdo má bližší vhled do temných stránek duše Very Millerové – například do případných mimomanželských poměrů –, bude to právě ona.

Během prvního rozhovoru s paní Vargasovou nic takového nevyplynulo, ale samozřejmě existovaly důvody promluvit si s ní vícekrát.

Pádné důvody. Vera Millerová podle všeho začala manželovi zahýbat na přelomu října a listopadu. Tvrdila mu, že několik víkendů za sebou – minimálně osm – bude muset jezdit na nástavbové studium pro zdravotní sestry do Aarlachu.

Kde tyto soboty a neděle trávila – a s kým –, to byly dosud nezodpovězené otázky.

„Hlava skopová,“ řekl Reinhart. „Pouštět ji pryč každý víkend a vůbec si neověřit, co má za lubem. Je to vůbec možné, takový naiva?“

„A ty bys kontroloval Winnifred, kdyby měla jezdit na kurz?“ zeptala se Morenová.

„Jistěže ne,“ řekl Reinhart. „Ale to je něco úplně jiného.“

„Moc nechápu tu logiku,“ podotkla Morenová.

„Intuice,“ opáčil Reinhart. „Zdravá mužská intuice. A shodneme se aspoň na tom, že to neudělal? Myslím Wollger?“

„Asi jo,“ řekla Morenová. „Neměli bychom to úplně pustit z hlavy, ale je to dost nepravděpodobné. Ovšem co říct k té vazbě na Ericha Van Veeterena… to fakt nevím.“

DeBries s Roothem se zaměřili na známé Millerové a Wollgera, zatímco Morenová si vzala na mušku Marlene Freyovou a kamarády Ericha Van Veeterena, ale od nikoho se nic nedozvěděli.

Veru Millerovou na fotce půjčené od Ireny Vargasové nikdo nepoznal a nikdo si ani nevybavoval, že by kdy slyšel její jméno.

„No to já taky nevím,“ řekl Reinhart a vyfoukl oblak dýmu. „To musím přiznat. Zítra se mám sejít s komisařem, tak se mu o tom asi zmíním… o té eventuální vazbě. Aspoň se budeme moct bavit o něčem konkrétním. Jinak bude dost pochmurné jen filozofovat o smrti.“

Morenová se na chvíli zamyslela.

„Ty máš přece tak rád teorie,“ řekla mu. „Šlo by… dal by se najít motiv k vraždě Ericha Van Veeterena a Very Millerové za předpokladu, že se ti dva neznali? Dovedl bys vykonstruovat příběh, který by dával smysl?“

„Příběh…?“ řekl Reinhart a podrbal se dýmkou na čele. „Aniž by se znali? No, ono se to může klidně zdát šíleně přitažené za vlasy, ale jak tu spojitost jednou uvidíš, bude to evidentní… pokud tedy nemáme tu čest s čistokrevným bláznem, protože to by byla ještě úplně jiná pohádka. No jistě, samozřejmě můžu vymyslet sled událostí, který bude dávat smysl, vymyslím jich třeba deset, jestli chceš. Ale kam se tím dostaneme?“

Morenová se pousmála.

„Udělej to,“ řekla. „Vymysli přes noc deset spojitostí mezi smrtí Ericha Van Veeterena a Very Millerové. Zítra mi je povíš a já vyberu tu správnou.“

„Pane bože,“ řekl Reinhart. „Já se v noci musím věnovat krásné manželce. A až už nebude moct, tak dceři se zánětem středního ucha. Ty jsi pořád ještě vdaná za práci?“

„Už to tak vypadá,“ na to Morenová.

„Vypadá? Co je to za výraz?“ Reinhart se naklonil a měřil si Morenovou s kolmou vráskou na čele.

„Něco bylo s Münsterem. Že jo?“

Inspektorka Morenová na něj zůstala chvíli zírat.

„Jdi do prdele,“ řekla mu pak a vyřítila se z místnosti.

„Víš, co jsem?“ zeptal se Rooth. „Nejhorší lovec Evropy.“ „Nemám důvod o tom pochybovat,“ odpověděl Jung. „Jen jsem nevěděl, že lovíš.“

„Ženské,“ povzdechl si Rooth. „Mluvím o ženských. Člověk je nahání dobrých dvacet let… možná dvacet pět… a ani se mu nepoštěstí. Jak na to mám sakra jít?“

Jung se rozhlédl po baru obsazeném výhradně muži. Před chvílí zapadli do restaurace Oldener Maas, aby udělali zlatou tečku za dnem (Roothův výraz), ale zrovna na vhodné loviště to tady nevypadalo.

„Ty jsi v pohodě,“ rozvíjel Rooth dál teorii. „Maureen je skvělá baba. Jestli tě vyhodí, rád se jí ujmu.“

„Co nejdřív jí to vyřídím,“ řekl Jung. „To si mě potom zaručeně nechá.“

„Polib mi,“ řekl Rooth a napil se. „Možná to ale bude municí.“

„Municí?“ podivil se Jung.

Rooth sebekriticky přikývl.

„Myslím, že jsem na to celé roky šel s moc silným kalibrem. Uvažuju, že bych začal číst poezii, co ty na to?“

„Fajn,“ řekl Jung. „To k tobě sedne. Nemůžeme mluvit o něčem jiném než o ženských?“ Rooth se zatvářil překvapeně. „A o čem?“ Jung pokrčil rameny. „Nevím. Třeba o práci?“ „Já radši o ženských,“ povzdechl si Rooth. „Ale když tak hezky prosíš…“

„Taky můžeme držet hubu,“ navrhl Jung. „To bude možná nejlepší.“

Rooth opravdu dlouho mlčel, vrtal se v misce s buráky a zamyšleně kousal.

„Mám hypotézu,“ řekl pak.

„Hypotézu?“ podivil se Jung. „Ne teorii?“

„Já to od sebe moc nerozlišuju,“ přiznal Rooth. „To je jedno, poslouchej…“

„Stražím uši.“

„Fajn,“ řekl Rooth. „Ale pořád mě nepřerušuj. No, takže tahle Vera Millerová… jestli fakt zahýbala manželovi s jiným, nebylo by špatné, kdybychom toho chlapa našli.“

„Geniální,“ přikývl Jung. „Kam vy na to chodíte, konstáble?“

„Ještě jsem neskončil. Rozhodně bychom to měli lehčí, kdybychom věděli, kde ho hledat.“

Jung zívl.

„A právě tady má hypotéza rozkvétá v plné kráse,“ prohlásil Rooth. „Je to totiž doktor.“

„Doktor? A proč jako?“

„To je jasné jako facka. Pracovala v nemocnici. Všechny sestry se dřív nebo později zfamfrní do bílého pláště s tím krámem kolem krku. To je syndrom stetoskopu… postihuje všechny ženské v branži. Prostě musíme najít doktora X. V Gemejnte. Možná jsem měl přece jen studovat medicínu…“

Jungovi se povedlo ukořistit poslední oříšek.

„Kolik jich je? Doktorů v Gemejnte?“

„Nemám páru,“ řekl Rooth. „Pár stovek. Ale měl by to být někdo, s kým byla trochu v kontaktu… z pracovních důvodů, jak se tak říká. Třeba někdo ze stejného oddělení. Co ty na to?“

Jung chvíli přemýšlel.

„Pokud máme věřit Meussemu,“ řekl, „jak to zapadá do teorie poštovní známky nebo do teorie vydírání?“

Rooth si diskrétně krkl do ohbí lokte.

„Můj mladý příteli,“ řekl a otcovsky se usmál. „Nesmíš jen tak halabala míchat teorie s hypotézami, to jsem myslel, že víš. Chodil jsi na policejní akademii, nebo na psí cvičák?“

„Jdi koupit dvě piva,“ řekl Jung. „Ale nemíchej je.“

„Vynasnažím se,“ řekl Rooth a vstal.

On není tak hloupý, jak vypadá, pomyslel si Jung, když u stolu osaměl.

A díky bohu za to.

Proč jsem to udělala? pomyslela si Morenová po návratu domů.

Naštvaně skopla boty a bundu odhodila na židli.

Proč jsem poslala Reinharta do prdele a práskla dveřmi? Že bych začínala nenávidět chlapy? Stává se ze mě nedůtklivá kráva?

Vždyť měl pravdu, když se to vezme kolem a kolem. Úplnou pravdu. S Münsterem přece opravdu něco bylo – i když by to sama nedokázala specifikovat o moc víc než Reinhart.

Prostě něco. Skončilo to, když Münstera v lednu pobodali ve Frigge a málem přišel o život. Pobyl pár měsíců v nemocnici, pak se pár měsíců zotavoval a teď dělal na nějakém podivném vyšetřování pro ministerstvo, zatímco se čekalo, až bude zase bojeschopný. Což podle dostupných informací potrvá ještě pár měsíců.

Do hajzlu, pomyslela si. A co až se vrátí? Nejspíš už v únoru, co se stane pak?

Samozřejmě že ani hovno. Intendant Münster se vrátil k ženě a dětem, které mimochodem ani na vteřinu neopustil. Co si to vlastně namlouvá? Na co čeká? Opravdu na něco čeká? Od té události se s ním viděla jen třikrát a nikdy přitom mezi nimi nepřeskočila jiskra. Ani sebemenší vibrace… no, možná tehdy poprvé, když seděla u jeho lůžka společně se Synn… to se možná něco stalo.

Ale víc nic. Zajiskření. Jednou.

A kdo sakra je, aby se vtírala mezi Münstera a jeho skvělou Synn? A děti?

Já nejsem normální, pomyslela si. Začíná mi hrabat jako všem osamělým ženským. Fakt člověk tak rychle sklouzne k manýrům staré panny? Jde to tak lehce? Když opustila toho sráče Clause, byla samozřejmě strašně naštvaná na něj i na těch pět zahozených let, ale neházela všechny chlapy do jednoho pytle. Přinejmenším Münstera ne. Toho rozhodně ne.

Teď ale s Reinhartem dost vyběhla. Jen proto, že náhodou ťal do živého. Reinhart rozhodně nebyl její typ – existuje vůbec někdo takový? –, vždycky ho ale brala jako dobrého člověka a policajta.

A chlapa. Musím s tím něco dělat, řekla si, když si stoupla pod sprchu, aby ze sebe všechen ten marast smyla. Možná ne hned, ale dlouhodobě. V jednatřiceti být zatrpklou semetrikou?

Nebo zoufalou lovkyní? To je ještě horší. Děkuji, nechci, určitě existují – musejí existovat – i lepší strategie do budoucnosti.

Ale zrovna teď ne. Dnes večer nemá čas, sílu ani nápady. Radši se pustí do něčeho jiného. Třeba do toho, k čemu vyhecovala Reinharta?

Deset možných spojitostí mezi Erichem Van Veeterenem a Verou Millerovou.

Deset? pomyslela si. To si nějak moc věřím.

Schválně, jestli vymyslím tři.

Anebo dvě.

Tak aspoň jednu?

Winnifred zrovna dostala menstruaci a na Joannu konečně zapůsobily požehnané účinky penicilínu, takže Reinhartovi odpadly oba možné programy. Místo toho se díval na starý Truffautův film a Winnifred si v pracovně chystala materiály na zítřejší seminář. Když film skončil, vzbudila ho, chvíli srovnávali ostrovy Leros a Zakynthos coby destinace na velikonoční prázdniny, a když si pak lehli, nemohl Reinhart usnout.

V hlavě mu vířily dvě myšlenky.

První se týkala Van Veeterena. Zítra se s ním má setkat a bude mu muset říct, že pořád přešlapují na startovní čáře. Že po třech týdnech vyšetřování stále nemají jedinou mizernou stopu, která by vedla k dopadení vraha jeho syna. Samozřejmě mu poví i o podivné shodě s ránou do zátylku Very Millerové, ale to taky není zase tak moc.

Vůbec netušíme, o co kráčí, bude muset přiznat. Vyznáme se v tom jako slepice ve svatém přijímání.

To je hrůza, pomyslel si komisař Reinhart.

Druhá myšlenka se týkala Ewy Morenové.

Jsem slon v porcelánu, pomyslel si. Ne vždycky, ale občas jo. Slíbil jí deset scénářů souvislostí, o kterých neměl nejmenší páru, a pak ji urazil.

Urazil ji a šťoural se ve věcech, do kterých mu absolutně nic není.

To je taky hrůza.

Ve dvě hodiny vstal a šel jí zavolat.

„Spíš?“ zeptal se. „Tady je Reinhart.“

„To slyším,“ řekla Ewa Morenová. „Ne, jsem vzhůru.“

„Omlouvám se,“ řekl Reinhart. „Teda volám proto, abych se omluvil… choval jsem se jako slon v porcelánu.“

Ewa chvíli mlčela.

„Díky,“ řekla potom. „Za tu omluvu. Ale já si nemyslím, že by ses tak choval. Byla jsem prostě rozhozená, je to moje chyba.“

„Hm,“ řekl Reinhart. „Jak nápadité. A nosné. Dva dospělí lidé si uprostřed noci vyměňují omluvy. Asi jsou erupce na Slunci… Promiň, že jsem ti volal… sakra, už zase jsem to udělal.“

Morenová se zasmála.

„Proč nespíš?“ zeptal se Reinhart.

„Vymýšlím deset možných spojitostí.“

„A jejda. A kolik jich máš?“

„Ani jednu,“ řekla Morenová.

„Super,“ na to Reinhart. „Uvidíme, co s tím zmůžu já. Dobrou noc, uvidíme se zítra za slunce východu.“

„Dobrou noc, pane komisaři,“ řekla Morenová. „A proč vlastně nespíš ty?“

Ale Reinhart už to položil.

23

Van Veeteren zíral na klidnou pouť fosforeskující vteřinovky kolem ciferníku. Chvíli už ji sledoval, ale každé další kolečko pro něj bylo něčím novým. Najednou si vzpomněl, že kdysi dávno, ještě před pubertou – pokud opravdu někdy takové období prožil –, si v bezesných nocích vždycky měřil tep. Rozhodl se, že si ho zkontroluje.

Za první minutu padesát dva.

Za druhou čtyřicet devět.

Za třetí padesát čtyři.

Panebože, pomyslel si. Kolabuje mi už i srdce.

Dalších pár minut proležel bez měření pulzu. Přál si, aby měl po boku Ulriku, ale ta dnes v noci spala u svých dětí v Loewingenu. Nebo vlastně u jednoho dítěte. U Jürga, kterému bylo osmnáct a chystal se jako poslední vyletět z hnízda. Van Veeterenovi bylo jasné, že nějaký čas musí Ulrika věnovat i synovi. I když se zdálo, že je to nezvykle psychicky odolný mladík. Alespoň pokud mohl soudit, setkal se s ním sice jen třikrát, ale všechno tomu nasvědčovalo.

Všechno až na to, že chtěl k policii.

Van Veeteren si povzdechl a otočil se, aby se nemusel dívat na ty útrpné hodiny. Položil si na hlavu polštář.

Čtvrt na tři, pomyslel si. Jsem jediný člověk na světě, který nespí.

O hodinu později vstal z postele. Lhal by si do kapsy, kdyby zkoušel spát, za posledních pár nocí spal v průměru dvě až tři hodiny a nic ze známých léků mu nepomáhalo.

Ani pivo. Ani víno. Ani Händel.

S ostatními skladateli to bylo stejné, takže Händel za to asi nemohl.

Nejde to, pomyslel si, když si v koupelně oplachoval obličej studenou vodou. Nejde mi spát a zatraceně dobře vím proč. Proč to nechci přiznat? Proč si nevylezu na vrcholek hory a nezařvu to, aby to všichni slyšeli?

Pomsta! Který otec by ležel klidně v posteli, když rojnice hledá v lese vraha jeho syna?

Tak jednoduché to je. Tak hluboce vryté do temných prazákladů biologie. Věděl to, když to před pár hodinami psal do svých memoárů, a věděl to i teď. Konkrétní čin, to je jediný účinný prostředek. Homo agentus. Ve všech situacích. Ať už iluzorních, nebo opravdových. Chci něco udělat, do hajzlu!

Oblékl se. Oknem v kuchyni se podíval, jaké je počasí, a pak vyšel z bytu. Byla pořádná zima, ale nepršelo a skoro nefoukalo. Přidal do kroku.

Nejdřív to vzal na jih. Po Zuijderslaan a Primmerstraat až na Megsje Plejn. Když dorazil ke katolickému hřbitovu, chvíli zaváhal. Rozhodl se ho obejít, ale u jihovýchodního cípu si uvědomil, že už se mu nechce chodit po asfaltu, a tak zahnul do Randerského parku, který vznikl jako přirozené prodloužení hřbitova. Anebo hřbitov jako přirozené prodloužení parku, těžko říct. Jistě se k tomu pojila nějaká historie, ale Van Veeteren ji neznal.

Tma mezi stromy a keři mu připadala skoro jako objetí, ticho byl velmi intenzivní. Park mi naslouchá, říkal si, zatímco jím pomalu kráčel… hlouběji do srdce temnoty, tato metafora mu připadala nezvykle trefná. Mahler tvrdíval, že příroda v noci otevírá své smysly. Ve dne spí a nechá se pozorovat, ale potmě je živoucím objektem, stačí do ní vejít a vnímat to.

To byla bezpochyby pravda. Van Veeteren pohodil hlavou, aby přerušil proud myšlenek a zbavil se zbytečných odboček. Když došel na rozcestí, zahnul nazdařbůh doprava a asi po půlminutě dorazil k soše Huga Maertense. Z květinového záhonu kolem těžkého soklu ji slabě osvětloval jediný reflektor a Van Veeteren se podivil, proč asi. Že by do parku v noci chodili turisti? To sotva. Podíval se na hodinky.

Za deset minut čtyři. Čin? Jediný účinný prostředek? Tak mi dej trochu prostoru pro čin, matko přírodo! Propusť mě ze zajetí! Sám nad svým vzýváním pokrčil rameny a vytáhl cigaretu.

Jen se prostě v noci procházím venku, abych se nezbláznil, pomyslel si. Nic jiného v tom není. Pak uslyšel, jak se někde ve tmě zlomila větvička. Nejsem sám, uvědomil si. Nocí se potulují zvířata a blázni.

Ve tři hodiny už to čekání nevydržel. Šel do garáže, igelitku hodil na sedadlo spolujezdce a nasedl do auta. Nastartoval a zamířil do centra. Celou neosvětlenou cestu až k lesu nepotkal jediné auto, a když míjel tu betonovou skruž, nevěnoval jí větší pozornost než jakémukoli jinému orientačnímu bodu. Tak to prostě je. To, co se tu stalo, už se mu zdálo tak dávno, že se k tomu ani nemohl vracet. Nemohl si vzpomenout. Ani kdyby chtěl.

U Alexandrova mostu zahnul doleva, jel přes Zwille až k pivovaru Pixner a dorazil k jižnímu okraji Randerského parku. Zaparkoval u vchodu na minigolf, který touhle denní dobou samozřejmě nebyl v provozu. Možná i touhle roční dobou. Chvíli zůstal sedět v autě. Bylo za pár minut půl čtvrté. Park vypadal temně a zlověstně, ponořený do hlubokého zimního spánku. Příroda v noci uzavírá smysly, pomyslel si a v duchu si kladl otázku, proč protivník vybral zrovna tohle místo. Že by tu poblíž bydlel, nebo to tu vybral proto, že je sem tak těžký přístup? V takovém případě by to svědčilo o přemrštěné opatrnosti, touhle denní dobou musí existovat spousta nehlídaných popelnic, kam se člověk dostane snáz. Minule se rozhodl provést transakci v restauraci, se spoustou potenciálních svědků, takže tentokrát jsou podmínky dozajista jiné.

Dneska v noci nepřijde žádný poslíček. Dnes v noci si tašku vyzvedne sám vyděrač a bude přitom mít na paměti, že jeho oběť je jiného kalibru, než zpočátku předpokládal. Úplně jiného kalibru.

Téměř se při té myšlence usmál. Fakt, že čeká potmě v noci v autě a vůbec se nebojí, svědčil o jeho psychické stabilitě. Pokud vyděrač nepřijme jeho podmínky, může mu už zítra brzy ráno zaklepat na dveře policie. Za pouhých pár hodin. Rozhodně to není nemožné.

Sáhl na balík. Přemýšlel, jestli protivník pozná hned, že v něm není dvě stě tisíc, nebo jestli to zjistí až doma. Dvoje staré noviny, které roztrhal a nacpal do tašky, neměly vytvářet iluzi peněz. Jen měly balíku dát nějaký tvar.

Dvoje roztrhané noviny a jedna obálka.

Pět tisíc guldenů a žádost o třídenní odklad, to si vyděrač odnese jako odměnu za práci, kterou odvede dnes v noci.

Částku dobře promyslel. Byla to přesně polovina minulého požadavku a víc od něj už nikdy nedostane. Bude si myslet, že dvě stě tisíc na něj bude čekat ve čtvrtek večer, a jistě na tuto návnadu skočí. Tři dny čekání a jako bonus pět tisíc, má snad sakra z čeho vybírat? Půjde na policii a radši nedostane nic? To není moc pravděpodobné.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na čtyři. Vzal tašku, vystoupil z auta a zamířil do parku.

Předem si zjistil, kde socha Huga Maertense je, a ukázalo se, že dobře udělal. Tma v zarostlém parku byla jako černá díra, a dokud nespatřil bledou záři reflektoru osvětlujícího sochu, nebyl si jistý, jestli nezabloudil. Na chvíli se zastavil a pak prošel místem, kde se sbíhalo snad čtyři nebo pět chodníčků.

Naslouchal tichu. Myslel na to, že nepřítel je nejspíš někde poblíž, možná taky napjatě čeká ve tmě s mobilem v ruce. Nebo u blízké telefonní budky.

Kulečníkové koule, pomyslel si znovu. Koule mířící k sobě, které se minou jen s milimetrovým odstupem. Jejich dráhy se protnou, ale nárazu uniknou o pár minut. Vteřin.

O bezvýznamný zlomek času.

Šel ke koši a tašku do něj strčil. Cestou domů do Boorkhejmu přemýšlel, co by udělal, kdyby se mu najednou porouchal motor. To byla nepříjemná myšlenka. Zůstat stát na krajnici a pokoušet se stopnout nějakého ranního řidiče, kterého by požádal o pomoc. Případnému policistovi, který by se rozhodl ho proklepnout, by taky těžko vysvětloval, co takhle v noci pohledává venku. Je na nemocenské, ale v půl páté ráno jede domů. A zadní sedadlo je celé od krve, což by zkušenému zraku neuniklo.

Nemluvě o následcích, kdyby nebyl doma a nezvedl telefon. To byla velmi nepříjemná myšlenka.

Motor se mu neporouchal. Samozřejmě že ne. Jeho čtyři roky staré audi fungovalo i dnes stejně bezchybně jako jindy. Jen si s tou myšlenkou trochu pohrával. V těchto dnech byl přímo zavalený myšlenkami… bizarními, jaké ho nikdy předtím nenapadaly, občas se ptal sám sebe, proč se usídlily v hlavě zrovna jemu. Zrovna teď.

Zaparkoval v garáži, polkl jeden a půl prášku, zalezl do postele a čekal na telefonát. Přemýšlel, jestli mu vyděrač něco řekne, nebo to jen položí. Druhá možnost byla samozřejmě reálnější. Nebyl důvod riskovat sebenepatrnější možnost, že se prozradí. Hlas je vždycky obnažený. Pravděpodobnější bylo, že zavolá později – až si zkontroluje obsah tašky a přečte vzkaz. Mnohem pravděpodobnější. Až pochopí, že za veškeré své snahy ještě nedostal vytoužené peníze. Za celou svoji černou hru.

Pokud mu šel dobře budík, pak telefon zazvonil přesně pět vteřin po páté. Nechal ho třikrát zazvonit a potom teprve to vzal – aby ukázal, že nesedí napjatě u telefonu. To mohl být důležitý signál.

Zvedl sluchátko a ohlásil se jménem.

Pár vteřin cítil přítomnost protivníka na druhém konci drátu, pak se spojení přerušilo.

Tak fajn, pomyslel si. Uvidíme, co budeš mít na srdci příště.

Obrátil se v posteli, upravil si polštáře a pokusil se usnout.

Opravdu se mu to povedlo. Když ho znovu probudilo zazvonění telefonu, bylo čtvrt na dvanáct.

Během té chvilky, kdy sahal pro sluchátko, si uvědomil, že něco je špatně. Že věci neběží tak, jak si představoval. Co se stalo? Proč protivník čekal několik hodin? Proč…?

Byl to Smaage.

„Tak jak se máš, bratře?“

„Jsem nemocný,“ odpověděl.

„Já vím, slyšel jsem. Kovářova kobyla chodí bosa a doktor marodí. V jaké to žijeme době?“

Zasmál se, až ve sluchátku zapraskalo.

„Jenom menší chřipka. Ale jak to tak vypadá, budu doma celý týden.“

„A jejda, na pátek večer jsme plánovali menší slezinu, ale to už jsem ti říkal. Myslíš, že na to nebudeš mít sílu? V Canaille.“

Zakašlal a povedlo se mu několikrát těžce zalapat po dechu. Nejspíš to znělo dost přesvědčivě.

„Asi ne. Ale v pondělí jdu zase do práce.“

Když to řekl a když mu Smaage popřál brzké uzdravení a položil to, uvědomil si, že tahle prognóza je ze sta procent chybná.

Ať se stane cokoli – ať se koule v následujících dnech budou kutálet jakkoli –, jedna věc je jistá. Jedna jediná. V pondělí do nemocnice nepojede.

Už nikdy tam nevkročí.

Na té myšlence bylo něco nekonečně lákavého.

24

„Tak se pustíme do brainstormingu,“ řekl Reinhart a na stůl do úhledné řady vyskládal dýmku, váček s tabákem a zapalovač. „Dnes večer mám schůzku s komisařem, a jak jistě chápete, dost ho zajímá, jak si stojíme. Hodlám mu dát nahrávku dnešní porady, abych přišel vůbec s něčím. Takže si dávejte pozor na jazyk.“

Zapnul magnetofon. Najednou byla Van Veeterenova přítomnost v místnosti téměř hmatatelná a rozhostilo se nábožné ticho.

„Hrm, takže,“ odkašlal si Reinhart. „Úterý, osmého prosince, patnáct hodin. Porada o případech Erich Van Veeteren a Vera Millerová. Probereme je oba najednou, ačkoli spojení mezi nimi zatím není zdaleka jisté. Prosím, kdo se ujme slova?“

„Mluví pro to, že spolu ty případy souvisí, něco víc než Meusseho dohad?“ zeptal se deBries.

„Nic,“ odpověděl Reinhart. „Až na to, že dohady našeho drahého patologa bývají svou vahou srovnatelné s neprůstřelnými fakty. Ale jednoho krásného dne se i on bude muset splést. Aspoň myslím.“

„Já si nemyslím,“ na to Morenová.

Reinhart rozepnul zip na váčku s tabákem, přičichl k obsahu a pak teprve pokračoval.

„Zaměřme se nejprve na Veru Millerovou,“ navrhl. „Ohledně činu nemáme žádné nové technické informace. Bohužel. Jen trochu přesněji známe čas. Zemřela pravděpodobně mezi čtvrt na tři a půl čtvrtou v noci ze soboty na neděli. V kolik hodin ji vrah vyložil v Korrimu, to se dá těžko určit. Jestli tam ležela dlouho, možná vás napadne, že ji někdo měl najít dřív, ale nezapomínejme, že ležela dost daleko od silnice, kde navíc není skoro žádný provoz. Zvlášť o víkendu touhle roční dobou. A jinak jsme si podrobněji promluvili s Andreasem Wollgerem… totiž já a inspektorka Morenová. Bůh ví, že nám toho zrovna moc neřekl, každopádně ale začal připouštět, že jejich manželství mělo sem tam nějakou trhlinku. Skoro mám pocit, že si to sám uvědomil až teď… V labyrintech lásky se pohybuje trošku jako invalida, to bůh jistě taky ví.“

„Když se ženil, bylo mu třicet šest,“ doplnila ho Morenová. „A ani předtím asi moc vztahů neměl. Jestli vůbec nějaké.“

„Podivné individuum,“ poznamenal Rooth.

„Ano, působí trochu křehce,“ řekl Reinhart, „a já si nemyslím, že je to typ, který vraždí z žárlivosti. V krizové situaci by si spíš uřízl varlata a věnoval je jako dárek na usmířenou. V noci ze soboty na neděli má alibi do jedné ráno, to odešel z restaurace, kde byl s kamarádem… a kdo má krucinál alibi na pozdní noční hodiny?“

„Já,“ řekl Rooth. „Mě viděly rybičky v akvárku.“ „Prozatím jsme ho z okruhu podezřelých vyloučili,“ řekl Reinhart. „Kolik nám jich zbývá?“ zeptal se deBries. „Když vyloučíme i Rootha?“

Reinhart se zatvářil, jako by měl na jazyku pádnou odpověď, pak mu ale zrak padl na magnetofon, a tak si ji nechal pro sebe.

„Možná by nám Rooth chtěl sdělit, co mu řekla matka Very Millerové?“

Rooth si povzdechl.

„Ani stopové množství prdu,“ řekl. „Navíc je to učitelka a magor přes zdravou výživu. Ani mě nenechala sníst si v klidu biskupský chlebíček. Můj typ to není.“ „Sdílíme tvé utrpení,“ řekl deBries. „Podle mě nám tady jedna věc uniká.“

„A jaká?“ zeptala se Morenová.

„Poslouchejte,“ řekl deBries a naklonil se nad stůl. „Víme, že Vera Millerová toho svého zaslepence tahala za nos. Víme, že v tom musel být nějaký jiný chlap. Proč s tím nejdeme do médií? Vyhlásíme po tom zmetkovi pátrání v rádiu a televizi, někdo je někdy musel vidět spolu… jestli to spolu táhli čtyři, pět víkendů v řadě.“

„To není jisté,“ řekl Reinhart. „Nemyslím si, že by se spolu toulali po hospodách. Nebo se cicmali někde na veřejnosti. A kromě toho… kromě toho jsou tu jisté etické ohledy.“

„Fakt?“ opáčil deBries. „A jaké?“

„Vím, že to není zrovna tvoje silná stránka,“ řekl Reinhart, „ale vždyť to zatím nemáme ničím podložené. Myslím tu nevěru. O těch kurzech mohla kecat, aby zakryla něco úplně jiného, i když ani já nevím, co by to tak mohlo být. Ale každopádně ji někdo zavraždil a já myslím, že bychom si měli dát pozor, než jí do nekrologu připíšeme cizoložství. Takhle veřejně… s ohledem na manžela i ostatní pozůstalé. Nechci mít na svědomí, že ji propereme v médiích a nakonec se ukáže, že jsme se pletli.“

„Fajn,“ řekl deBries a pokrčil rameny. „Vzdávám se. Etika jsi tomu říkal?“

„Jo,“ odpověděl Reinhart a zastavil nahrávání. „Asi je čas na kafe.“

„Obávám se, že ani v případu Ericha Van Veeterena nemáme moc novinek,“ konstatoval Reinhart, když slečna Katzová odešla z místnosti. „Samozřejmě máme hodně výslechů, zejména díky asistentu Bollmertovi, kterého jsme vyslali na cesty. Vyplynulo z nich něco?“

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Bollmert a nervózně si pohrával s tužkou. „Mluvil jsem s Erichovými probačními úředníky, dozorci i starými kamarády, ale většinou to byli lidi, kteří se s ním už několik let neviděli. Jak víme, začal sekat dobrotu. Probral jsem s nimi i Veru Millerovou, ale vůbec se nechytali.“

„Hm, tak to bychom měli,“ řekl Reinhart. „To není zrovna trefa do černého. Člověk by čekal, že aspoň jeden z nich – jeden jediný – by mohl znát obě naše oběti… čistě statisticky. Vždyť jsme sakra vyslechli stovky lidí. Ale není tomu tak.“

„Pokud vrah opravdu znal oba dva,“ upozornil Rooth, „tak je možná mazaný a tají to.“

„To je možné,“ řekl Reinhart lhostejně. „Já jsem se mimochodem snažil přijít na možnou spojitost mezi Erichem a Verou – jak spolu čistě teoreticky mohli souviset –, ale musím říct, že to vůbec není jednoduché. Napadají mě samé hypotézy na vodě… v podstatě pohádky, ach jo.“

Podíval se na Morenovou, ta se letmo usmála a zavrtěla hlavou, takže bylo jasné, že je stejného názoru. Reinhart zvedl ruku, aby vypnul magnetofon, ale zarazil se. Jung zamával propiskou a tvářil se zamyšleně.

„Když už jsme u hypotéz,“ řekl, „tak já jsem se trochu zabýval Roothovou hypotézou.“

„Rooth?“podivil se Reinhart a zvedl obočí. „A hypotéza?“

„A kterou myslíš?“ zeptal se Rooth.

„Gang filatelistů,“ řekl deBries.

„Ne, syndrom stetoskopu,“ řekl Jung.

V tu chvíli Reinhart magnetofon vypnul.

„Co to ksakru vyvádíte?“ zeptal se. „Šašci počmáraní. Počkejte, já to přetočím kousek nazpátek.“ „Sorry,“ řekl deBries. „Já to myslím vážně,“ řekl Jung. „Takže takhle…“ Počkal, než Reinhart zase zapnul nahrávání. „Rooth mi tvrdil, že ten chlap… pokud Vera Millerová opravdu měla jiného… mohl s velkou pravděpodobností být doktor. Znáte to, sestřičky, bílé pláště a tak…“

Jung se odmlčel a sledoval reakce.

„Pokračuj,“ řekl Reinhart.

„No, stálo by za pokus zjistit, jestli neměla poměr s nějakým doktorem z Gemejnte. Četl jsem, že když už je někdo nevěrný, tak skoro vždycky s někým z práce… a tak jsem se na to dneska dopoledne trochu vyptal Liljany.“

„Liljany?“ zeptal se Reinhart. „Kdo je kruci Liljana?“

Přísahal by, že Jung zrudl.

„Kolegyně Very Millerové,“ odpověděl. „Prvně jsem s ní mluvil včera.“

„Já jsem ji viděl,“ řekl Rooth. „A je fakt bombová… z Balkánu, ale tak jsem to nemyslel.“

Reinhart vyvalil oči nejdřív na něj a pak na magnetofon, ale nakonec to nechal bez poznámky.

„Pokračujte,“ řekl. „Co řekla?“

„Bohužel nic moc,“ připustil Jung. „Ale nepovažuje za nemožné, že Vera měla poměr s doktorem. Měla pocit, že jedna kolegyně něco v tom smyslu naznačovala, ale nebyla si jistá.“

„Jedna kolegyně?“ zeptala se Morenová. „A co říkala?“

„No,“ řekl Jung. „Je to pečovatelka. Ale nezastihl jsem ji. Dneska a zítra má volno.“

„Do prdele,“ řekl Reinhart. „No nic, samozřejmě si ji najdeme. Budeme to muset vzít od podlahy… musím říct, že tahle teorie zní dost uvěřitelně. Sestra a doktor, nebylo by to poprvé.“

„No, v Gemejnte se pár bílých plášťů najde určitě,“ řekl deBries.

Reinhart potáhl z dýmky a zatvářil se vražedně.

„Uděláme to takhle,“ řekl po pár vteřinách přemýšlení. „Já zavolám primáři… nebo řediteli nemocnice, nebo jak si tam říkají. Ať nám dá veškeré seznamy, doufám, že tam mají i fotky. A to by v tom byl čert, abychom na něco nepřišli… Nemáte, inspektore Roothe, i nějakou teorii o vazbě na Ericha Van Veeterena?“

Rooth zavrtěl hlavou.

„Mám dojem, že jsem jednu měl,“ řekl. „Ale už jsem ji zapomněl.“

DeBries si nahlas povzdechl. Reinhart vypnul nahrávání a porada byla u konce.

Opět vybral Vox – tentokrát se souhlasem Van Veeterena –, ale dnes se nemohli těšit na žádnou zpěvačku se sametovým hlasem. A ani na žádnou jinou hudbu, protože bylo úterý. Pondělky a úterky jsou okurková sezóna a kromě Reinharta a Van Veeterena tu u lesklých kovových stolků sedělo jen pár hostů. Komisař už tam seděl, když komisař dorazil. Poprvé – úplně poprvé za celý život, pokud si dobře pamatoval – měl Reinhart dojem, že Van Veeteren vypadá staře.

Anebo možná ne staře, ale odevzdaně, jak staří lidé někdy vypadají. Jako by strategické svaly v kříži a za krkem definitivně dospěly k závěru, že už toho mají dost, a naposledy v životě se smrštily. Nebo se uvolnily. Předpokládal, že Van Veeterenovi už bylo šedesát, ale jistý si nebyl. Okolo komisaře panovalo více nejasností a jednou z nich byl jeho věk. „Dobrý večer,“ pozdravil Reinhart a posadil se. „Vypadáš unaveně.“ „Díky,“ řekl Van Veeteren. „To víš, po nocích moc nespím.“ „A jejda,“ na to Reinhart. „No jo, když nás Pánbůh okrade o spánek, velkou službu nám tím neprokáže.“

Van Veeteren odklopil víčko na strojku na balení cigaret.

„Ten nám neprokazuje služby už stovky let. Jestli to někdy vůbec dělal.“

„To je možné,“ souhlasně podotkl Reinhart. „O tom, že Bůh se odmlčel po Bachovi, jsem už četl. Dvakrát dunckel, díky.“

Poslední větu pronesl k číšníkovi, který se vynořil ze stínů. Van Veeteren si zapálil cigaretu. Reinhart si začal nacpávat dýmku.

Těžké, pomyslel si. Dneska večer to bude těžké.

Z kapsy saka vytáhl kazetu.

„Já dneska taky nenesu žádné evangelium,“ přiznal. „Ale kdyby sis chtěl udělat představu o našich názorech, můžeš si poslechnout tohle. To je z dnešní porady. Samozřejmě žádná peak experience, ale víš sám, jak to chodí. Ten, kterého nepoznáš podle hlasu, je Bollmert.“

„Aspoň něco,“ řekl Van Veeteren. „Však víš, pozoruju, že není jednoduché se o to nezajímat.“

„To naprosto chápu,“ odpověděl Reinhart. „Jak jsem říkal.“

Vytáhl fotku Very Millerové.

„Neznáš tuhle ženskou?“

Van Veeteren si fotku chvíli prohlížel.

„Jo,“ řekl. „Znám.“

„Co?“ vyhrkl Reinhart. „Jako fakt?“

„No pokud se nemýlím,“ řekl Van Veeteren a fotku vrátil. „Sestra z Gemejnte. Starala se o mě, když mi před pár lety operovali střeva. Sympatická paní, jak s tím souvisí?“

„To je Vera Millerová. Ta, co ji v neděli ráno našli zavražděnou v Korrimu.“

„Ta, která nějak souvisí s Erichovým případem?“

Reinhart přikývl.

„Je to jen hypotéza. Zatím šíleně vágní, ale třeba bys nám ji mohl pomoct potvrdit?“

Číšník se vrátil s pivem. Oba se napili. Van Veeteren se znovu podíval na fotku a pak pomalu zavrtěl hlavou a tvářil se pochmurně.

„Ne,“ řekl. „Pamatuju si ji jen čirou náhodou. Jestli jsem to správně pochopil, tak na tu možnou souvislost upozornil Meusse?“

„Ano, Meusse. Myslí si, že tomu nasvědčuje ta rána do krku. Prý je trochu zvláštní. V obou případech… no, znáš Meusseho.“

Van Veeteren se pohroužil do mlčení. Reinhart si zapálil dýmku a nechal ho v klidu přemýšlet. Najednou cítil, jak se ho zmocňuje prudký hněv. Hněv na člověka, který zabil komisařova syna. Který zabil Veru Millerovou.

A byl to teda jeden, nebo dva? To je fuk. Hněv na vraha nebo vrahy a vlastně na všechny zločince obecně… a pak se mu v mysli pohnula ta vůbec nejchladnější a nejtemnější vzpomínka. Vražda Seiky. Jeho přítelkyně. Seika, tu si měl vzít a založit s ní rodinu. Seika, tu miloval jako nikoho jiného na světě. Seika, ty její vysoké lícní kosti, napůl asijské oči a nejkrásnější smích na světě. Už od té doby uplynulo skoro třicet let, už v tom prokletém hrobě v Lindenu leží tři desetiletí… devatenáctiletá Seika, která měla být jeho ženou.

Nebýt jednoho z těchhle zločinců, zfetovaného blázna s nožem, který ji jednoho večera ubodal ve Wollerimském parku, aniž měl sebemenší náznak důvodu.

Až na těch dvanáct guldenů, které měla v peněžence.

A teď komisařův syn. Sakra, pomyslel si Reinhart. Má naprostou pravdu, Panbůh přestal prokazovat lidem služby už pěkně dávno.

„Zajel jsem si do Dikkenu,“ přerušil Van Veeteren jeho úvahy.

„Cože?“ podivil se Reinhart. „Ty?“

„Jo, já,“ řekl Van Veeteren. „Dovolil jsem si to, doufám, že mi to promineš.“

„Samozřejmě,“ na to Reinhart.

„V té restauraci jsem mluvil s několika lidmi. Byla to spíš taková menší terapie. Nečekám, že bych zjistil něco víc než vy, ale je strašně těžké jen tak sedět doma a nic nedělat. Chápeš to?“

Reinhart chvíli čekal a pak teprve odpověděl.

„Pamatuješ si, proč jsem šel k policii?“ zeptal se. „Na moji snoubenku ve Wollerimském parku?“

Van Veeteren kývl.

„Jistěže ano. Takže to chápeš. Každopádně by mě zajímala jedna věc.“

„Jaká?“ zeptal se Reinhart.

„Ta igelitka,“ řekl Van Veeteren. „Igelitka, co změnila majitele. Nebo měla změnit.“

„Jaká igelitka, sakra?“ zeptal se Reinhart.

Van Veeteren chvíli mlčel.

„Tak vy o ní nevíte?“

Do hajzlu, pomyslel si Reinhart. Zase jednou jsme si před ním uřízli ostudu.

„Někdo se nám o nějaké igelitce zmiňoval,“ řekl naoko lhostejně. „To je pravda.“

„Vypadá to, že tenhle pan X, který je pravděpodobně totožný s vrahem…,“ pokračoval komisař tónem tak pomalým, že v Reinhartových uších zněl trapně pedagogicky, „… měl v baru u nohou položenou igelitku. A vypadá to, že Erich ji z baru odnášel.“

Van Veeteren povytáhl obočí a vyčkával na Reinhartovu reakci.

„Ty vole,“ řekl Reinhart. „Upřímně řečeno… no jo, upřímně řečeno mám dojem, že tohle nám uniklo. Teda ta druhá půlka. Pár lidí tvrdilo, že pan X měl igelitku, ale neslyšeli jsme od nich, že by si ji od něj Erich vzal. Jak jsi to zjistil?“

„Asi jsem měl štěstí na správné lidi,“ řekl Van Veeteren skromně a měřil si svou čerstvě ubalenou cigaretu. „Jedna servírka měla dojem, že ho na odchodu viděla s igelitkou, a když se o tom zmínila, vzpomněl si na to i barman.“

Taky jsi měl nejspíš štěstí na správné otázky, pomyslel si Reinhart. Opět se ho zmocnil ten starý zakořeněný obdiv ke komisaři a převládl nad hněvem i trapností. Obdiv k psychologickému ostrozraku, kterým byl komisař odjakživa nadán, ostrozraku, který… který by prořízl tunu teplého másla jako skalpel rychleji, než by stovka těžkooděnců s neprůstřelnými vestami zavětřila neplechu.

Intuice, tak se tomu říká.

„Jaké z toho vyvozuješ závěry?“ zeptal se.

„Erich tam jel něco vyzvednout.“

„Zjevně.“

„Jel do Trattorie a na smluveném místě vyzvedl igelitku… asi na záchodech.“

Reinhart kývl.

„Nevěděl, kdo je pan X, a ani to neměl vědět.“

„Jak to víš?“

„Kdyby se mohli druhému normálně představit, mohli se sejít kdekoli. Například na parkovišti. Proč podnikat takovouhle maškarádu, kdyby to nebylo nutné?“

Reinhart se zamyslel.

„Pan X byl v převleku,“ řekl.

„Chystal se zabít mého syna,“ upozornil Van Veeteren. „A taky to udělal. Jasně že byl v převleku.“ „Tak proč mu tu tašku dával, když ho stejně chtěl zabít?“ zeptal se Reinhart.

„Odpověz si sám,“ řekl Van Veeteren.

Reinhart dvakrát potáhl z vyhaslé dýmky.

„A sakra,“ řekl. „Chápu. Nepoznal ho. Bylo to vzájemné. Nevěděl, o koho jde, dokud ho neviděl s tou taškou… a pak si na něj počkal na parkovišti.“

„Nejspíš,“ řekl Van Veeteren. „K tomu jsem došel taky. A co dál? O co myslíš, že šlo? Kdo pravidla určoval a kdo poslouchal?“

Dobrá otázka, pomyslel si Reinhart. Kdo určoval a kdo poslouchal?

„Erich určoval a pan X poslouchal,“ řekl. „Totiž ze začátku. Pak pan X prohodil role… Přesně proto to udělal. Proto ho zabil.“

Van Veeteren se zaklonil a zapálil si cigaretu. Jeho syna, pomyslel si Reinhart. Do prdele, bavíme se tady o jeho zavražděném synovi.

„A o co myslíš, že šlo?“

Reinhartův zrak na pět vteřin zahalilo mračno drog, ale pak se mu obzor vyjasnil.

„Vydírání,“ řekl. „Vždyť je to nad slunce jasnější.“

„Tvrdí, že tohle Erich nikdy nedělal,“ řekl o hodinu později Winnifred. „A já mu věřím. Kromě toho nezní pravděpodobně, že by byl tak hloupý, aby tam přijel, sedl si do restaurace a čekal na peníze… kdyby věděl, o co jde. Erich byl poslíček. Poslal ho tam někdo jiný… skutečný vyděrač… Když o tom tak přemýšlím, je to jasné jako facka. Všechno do sebe zapadá.“

„A co ta Vera Millerová?“ zeptala se Winnifred. „Mohla za tím být ona?“

„Možné to je,“ řekl Reinhart. „Vrah si myslel, že ho vydírá Erich, a zabil ho naprosto zbytečně. S Verou Millerovou už se možná strefil.“

„Erich se s Verou znal?“

Reinhart si povzdechl.

„Bohužel ne,“ řekl. „Na tomhle jsme se zasekli. Nenašli jsme jedinou stopu, která by je k sobě vázala. Ale možná nějaká existuje. Za předpokladu, že je to doktor z Gemejnte… ten vrah…, si lze představit, že Vera Millerová na něj něco věděla. Že zpackal operaci nebo cokoli. Být doktor a něco zkazit je průšvih… mohl třeba někoho zabít, protože něco odflákl. A ona viděla šanci přijít si na trochu peněz a chopila se jí… Že se to pak semlelo takhle, je samozřejmě jiná věc. Hm, teorie by to byla.“

Winnifred se zatvářila skepticky.

„A proč by s ním lezla do postele? Což snad podle vás dělala, ne?“

„Uf,“ řekl Reinhart. „Jsi snad dnešní, má krásko? Tam se přece muž odhalí. V posteli žena zjistí veškeré mužovy přednosti a kazy.“

Winnifred se nadšeně zasmála a vlezla si k němu pod deku.

„Můj princi,“ řekla. „Máš naprostou pravdu, ale obávám se, že svoje přednosti mi můžeš předvést až za pár dní.“

„Co se dá dělat,“ řekl Reinhart a zhasl světlo. „A kazů mám pomálu.“

O čtvrt hodiny později vstal.

„Co děláš?“ zeptala se Winnifred.

„Joanna,“ řekl Reinhart. „Něco jsem slyšel.“

„Neslyšel,“ řekla Winnifred. „Ale tak ji přines, ať jsme tu všichni. Měl jsi to v plánu, ne?“ „Tak nějak,“ přiznal se Reinhart a odkradl se po špičkách do dětského pokoje. Moje manželka ví, co mám za lubem, dřív než já, pomyslel si a opatrně zvedl spící dcerku. Jak to sakra dělá?

25

Ve středu devátého prosince bylo jedenáct až dvanáct stupňů nad nulou a vysoká, jasná obloha.

A svítilo překvapené slunce, které jako by se stydělo za to, že se vůbec musí ukazovat v celé své bledé nahotě. Van Veeteren zavolal Ulrice Fremdliové do práce, zjistil, že končí už v poledne, a tak jí navrhl, jestli si nechce zajet k moři. Už dlouho ho neviděli. Ulrika okamžitě souhlasila a Van Veeteren jí poznal na hlase, že je překvapená a šťastná, a připomněl si, že ji miluje. Pak to připomněl i jí.

Živí se o sebe musí starat, pomyslel si. Nejhorší je zemřít, aniž by člověk doopravdy žil.

V autě před hnědou ušmudlanou budovou kancelářského komplexu Remington uvažoval, jestli vlastně Erich doopravdy žil. Stihl zažít to nejpodstatnější, ať už je to cokoli? Někde četl, že muž by v životě měl vykonat tři věci. Vychovat syna, napsat knihu a zasadit strom.

Nevěděl, odkud to má. Erich každopádně nestihl ani jedno. Jestli snad někdy zasadil strom, to bylo ve hvězdách, ale moc pravděpodobné to nebylo. Než Van Veeteren stihl promyslet, jak je na tom on sám, přerušila ho Ulrika, která právě žuchla na sedadlo vedle něj.

„Paráda,“ řekla. „Takový nádherný den.“ Políbila ho na tvář a on ke svému překvapení dostal erekci. Život jde dál, pomyslel si zmateně. Navzdory všemu. „Kam chceš jet?“ zeptal se jí. „Do Emsbadenu nebo do Behrensee,“ odpověděla bez váhání. Bylo vidět, že o tom přemýšlela už od chvíle, kdy jí zavolal.

„Tak jedeme do Emsbadenu,“ rozhodl. „Behrensee nemám moc rád.“

„Proč?“

„No,“ řekl. „Před pár lety se tam stala taková věc. Nerad bych si to připomínal.“ Ulrika čekala na pokračování, ale Van Veeteren si ho nechal pro sebe. Nastartoval a vyjel z parkoviště. „Ty můj tajuplný milenče,“ řekla Ulrika.

Asi hodinu se procházeli po dunách a pak si v restauraci de Dirken přímo u emsbadenského majáku dali pozdní oběd. Humří ocasy v koprové omáčce, kávu a mrkvový dort. Mluvili o Jess a Ulričiných třech dětech a jejich vyhlídkách do budoucnosti.

Nakonec i o Erichovi.

„Vzpomněla jsem si na jednu věc, kterou jsi říkal,“ pronesla Ulrika. „Tehdy, když jste našli tu ženu, co zabila Karla.“

Karel Innings byl Ulričin manžel, ale ne otec jejích dětí. Ty měla z prvního manželství s realitním makléřem, který byl dobrý a spolehlivý otec rodiny, dokud ho neovládl alkoholismus zděděný po rodičích, jenž v něm všechny podobné tendence zničil.

„Tu jsme nenašli,“ namítl Van Veeteren.

„Našli jste její motiv,“ řekla Ulrika. „A tvrdil jsi, že z jejího úhlu pohledu… aspoň v jistém smyslu… měla právo mého muže zabít. Pamatuješ si na to?“

„Jistě,“ řekl Van Veeteren. „Ale jen v jistém smyslu. Z velmi individuálního a zkresleného úhlu pohledu. Řečeno takhle to zní hrozně drsně.“

„A není to tak vždycky?“

„Jak to myslíš?“

„Není to vždycky tak, že vrah – anebo zločinec obecně – má dojem, že jeho čin je oprávněný? Nemusí o tom přesvědčovat přinejmenším sám sebe?“

„To je stará otázka,“ řekl Van Veeteren. „Ale v principu máš pravdu. Vrazi si své motivy vždycky hýčkají a samozřejmě je uznávají. Jenže jestli je uznává ještě někdo další, to je jiná věc. Všechny naše činy mají pochopitelně příčiny, ale dogma o dědičném hříchu už v dnešní době na žádné porotce neplatí… ti jsou na to moc otrlí.“

„Ty na něj ale věříš?“

Van Veeteren chvíli mlčel a díval se na moře.

„Jistě,“ řekl. „Ne že bych omlouval zlé činy, ale pokud nepochopím podstatu zločinu… zločincovy pohnutky…, tak se jako kriminalista daleko nedostanu. Zločiny často mají svou černou logiku, která je snáze prohlédnutelná než ta, která řídí naše běžné chování. Jak známo, Chaos je sousedem Boha, ale v pekle bývá pořádek a řád…“

Ulrika se zasmála a ukousla si mrkvového dortu.

„Pokračuj.“

„Když tak hezky prosíš,“ řekl Van Veeteren. „No, tahle zlovolná logika může ovládnout každého, když je zahnaný do kouta. Není žádný kumšt pochopit, že muslim zavraždí vlastní sestru, protože chodí na diskotéky a chce žít západním stylem života… vůbec to není těžké, pokud znáš pozadí. Že je pak samotný čin tak odporný, že je ti z něj na zvracení… a že bys na takového zločince nejradši povalila věžák, to je jiná věc. Úplně jiná věc.“

Van Veeteren se odmlčel.

Ulrika se na něj vážně dívala, pak ho vzala za ruku.

„Zločin se rodí ve škvírce mezi morálkou společnosti a morálkou jednotlivce,“ pokračoval Van Veeteren a okamžitě ho udivilo, jak obecná pravda to je.

„A pokud Erichova vraha najdou,“ řekla Ulrika. „Taky ho pochopíš?“

Van Veeteren s odpovědí otálel. Znovu se podíval na pláž. Slunce vyklidilo pole a panovalo počasí, jaké patrně existovalo předtím, než se nějaký bůh rozhodl počasí vynalézt. Osm stupňů, slabý vítr, bílé nebe.

„Nevím,“ řekl. „Právě proto bych mu chtěl stanout tváří v tvář.“

Ulrika jeho ruku pustila a zamračila se.

„Nechápu, jak se tomu můžeš chtít vystavit,“ řekla. „Pohlédnout do tváře vrahovi svého syna. Občas se v tobě nevyznám.“

„Nikdy jsem netvrdil, že se v sobě vyznám já sám,“ řekl Van Veeteren. A nikdy jsem neřekl, že mu nechci vpálit kulku mezi oči, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

Cestou domů přišla Ulrika s návrhem.

„Pozveme jeho snoubenku na večeři.“

„Koho?“ zeptal se Van Veeteren.

„Marlene Freyovou. Pozveme ji zítra na večeři. K tobě domů. Zavolám jí a navrhnu jí to.“

Něco takového ho ani ve snu nenapadlo. Sám nevěděl proč. Dvě vteřiny se styděl a poté souhlasil.

„Za předpokladu, že zůstaneš přes noc,“ dodal.

Ulrika se zasmála a zlehka ho plácla po rameni.

„To už jsem slíbila,“ řekla. „Ve čtvrtek, pátek a v sobotu. Jürg je na škole v přírodě.“

„Výborně,“ řekl Van Veeteren. „Bez tebe totiž hrozně špatně spím.“

„Já k tobě nejdu kvůli spánku,“ na to Ulrika. „Výborně,“ zopakoval Van Veeteren, protože ho nic lepšího nenapadlo.

Policejní náčelník Hiller sepnul ruce na podložce z prasečí kůže a pokusil se navázat oční kontakt s Reinhartem. Reinhart zívl a zadíval se na zelenou věc podobnou palmě, kterou kdysi dávno určitě znal jménem.

„No, takže,“ řekl Hiller. „Dopoledne jsem náhodou potkal komisaře… myslím komisaře.“

Reinhart se podíval na fíkus.

„Ten malér se synem ho pořádně sebral. Chci, abyste to věděl. Není divu. Po tolika letech a tak… no a já mám prostě pocit, že tohle je pro nás otázka cti. Musíme ten případ vyřešit. Nesmí nám proklouznout mezi prsty. Jak daleko jste se dostali?“

„Trochu,“ řekl Reinhart. „Děláme, co můžeme.“

„Aha,“ řekl Hiller. „Ano, o tom samozřejmě nepochybuju. Všichni… a tím myslím všichni… to musí vnímat stejně jako já. Že je to otázka cti. Jestli nutně musíte nějakého vraha nechat uniknout, tenhle to být nesmí. V žádném případě. Potřebujete další zdroje? Jsem ochotný zajít daleko… velmi daleko. Stačí říct.“

Reinhart neodpověděl.

„Jak víte, nikdy se nepletu do práce operativců, ale pokud byste to se mnou chtěl probrat, jste vítán. A zdroje, jak jsem říkal… jsou neomezené. Otázka cti. Je vám to jasné?“

Reinhart se zvedl z houbovité židle pro návštěvy.

„Naprosto jasné,“ řekl. „Ale rovnice se neřeší tankovými divizemi.“

„Co?“ vyštěkl policejní náčelník. „Jak to sakra myslíte?“

„To vám vysvětlím někdy jindy,“ řekl Reinhart a otevřel dveře. „Mám trochu naspěch, pokud mě omluvíte.“

V jeho kanceláři na něj čekali Jung s Morenovou.

„Srdečné pozdravy z Fifth Floor,“ řekl Reinhart. „Vrchní zahradník má zase nový oblek.“

„On byl v televizi?“ podivil se Jung.

„Pokud vím, tak ne,“ řekla Morenová. „Třeba se tam chystá?“

Reinhart si sedl a zapálil si dýmku.

„Tak?“ řekl. „Jak jsme na tom?“

„Nesehnal jsem ji,“ řekl Jung. „Je někde s přítelem. Do služby přijde až zítra odpoledne. Sorry.“

„Do prdele,“ zaklel Reinhart.

„O kom to mluvíte?“ zeptala se Morenová.

„Přece o Editě Fischerové,“ řekl Reinhart. „O té sestře, co naznačila té druhé sestře, že Vera Millerová naznačila, že… do háje, to je zmatek. Co ty seznamy doktorů?“

„Naprostá paráda,“ řekla Morenová a podala mu složku, kterou držela na klíně. „Tady jsou jména a fotky všech sto dvaceti šesti lékařů, kteří pracují v Gemejnte. Plus pár, kteří letos skončili, ale ty jsem zaškrtla. Datum narození, úvazek, akademické zásluhy, specializace a všechno, co si jen můžeš přát. Taky občanský stav a členové rodiny. V Gemejnte mají pořádek.“

„To není špatné,“ řekl Reinhart a zalistoval ve složce. „To vůbec není špatné. Jsou taky seřazení podle klinik a oddělení?“

„Jistě,“ řekla Morenová. „Zakřížkovala jsem ty z šestačtyřicítky, to je oddělení Very Millerové. Je tam šest stálých doktorů a tak sedm osm, kteří jsou tam občas. Dost jich různě pendluje, specialisti a tak… třeba anesteziologové.“

Reinhart kývl a listoval složkou, z níž se na něj vesele usmívali muži a ženy v bílých pláštích. Nechat se takhle vyfotografovat měli zjevně v popisu práce. Pozadí bylo na většině fotek stejné a většina lékařů seděla s hlavou skloněnou ve stejném úhlu a s pusou od ucha k uchu. Asi je fotil stejný fotograf, Reinharta napadlo, jakou děsnou historku jim asi vyprávěl, aby je donutil se takhle zašklebit.

„To není špatné,“ řekl potřetí. „Takže někde tady máme vraha s fotkou a osobními údaji až po velikost bot. Jen škoda, že nevíme, který to byl. Jeden ze sto dvaceti šesti…“

„Pokud stále pracujeme s Roothovou hypotézou,“ řekla Morenová, „tak si můžeš čtyřicet odečíst.“

„Fakt?“ zeptal se Reinhart. „Jak to?“

„Protože jsou to ženy. Ale jinak nevím jak dál. Začít vyslýchat naprosto všechny bez nějakého protřídění mi přijde zbrklé. Na fotkách sice vypadají mile, ale ve skutečnosti budou asi trochu příkřejší. Zvlášť až jim dojde, z čeho je podezíráme… K tomu připočti kolegialitu a tak.“

Reinhart kývl.

„Začneme s těmi nejbližšími,“ řekl. „Zatím jen s nimi. Jak jsi to říkala? Šest stálých a pár k tomu? Ty bychom měli stihnout, než se objeví ta Jungova svědkyně. Tak kdo se do toho pustí?“

„Hlavně ne Rooth,“ řekl Jung.

„Fajn, tak ne Rooth,“ řekl Reinhart. „Před sebou ale vidím dva spolehlivé kolegy. Tak prosím, šťastný lov.“

Zavřel složku a podal jim ji. Protože Jung odešel z místnosti jako první, stihl se ještě Reinhart na něco zeptat inspektorky Morenové.

„Máš se fajn?“

„Líp a líp,“ řekla, a dokonce se na něj usmála. „A co ty?“

„Jak si zasloužím,“ odpověděl Reinhart tajemně.

26

Ve čtvrteční poště měl kromě několika účtů dva dopisy. První byl ze Spaarkasse a oznamovali mu v něm, že jeho žádosti o půjčku bylo vyhověno. Na jeho účet již byla zaslána částka 220 000 guldenů.

Druhý byl od protivníka.

Tentokrát přišel v jiné obálce. Jednodušší, levnější. Dopis byl napsaný na přehnutém listu papíru, který byl vytržený z kroužkového bloku. Než se do něj začetl, napadlo ho, jestli je to nějaké znamení, jestli má tohle snížení kvality nějaký význam.

K žádné jednoznačné odpovědi nedospěl a instrukce byly i tentokrát jednoduché a jasné.

Máte poslední šanci. Moje trpělivost je téměř u konce. Postup bude stejný jako minule.

Místo: Popelnice za grill barem na rohu Armastenstraat a Bremers steeg.

Čas: 3:00 v noci ze čtvrtka na pátek.

Ve 4:00 čekejte doma u telefonu. Nepokoušejte se pevnou linku přesměrovat na mobil, přijal jsem opatření, kterými jsem se proti tomu pojistil. Jestli v pátek ráno nebudu mít peníze, jste ztracen.

Přítel

To přesměrování na mobil ho vážně napadlo. Začal si o tom zjišťovat informace, ale dozvěděl se, že volající může vždycky zjistit, jestli je hovor přesměrovaný na jiné číslo. Jinak by samozřejmě byla lákavá myšlenka stát dvacet metrů od odpadkového koše v Bremers steeg, úzké temné uličce… a čekat na protivníka s tyčí pod kabátem. Velmi lákavá myšlenka.

Když četl vyděračovy instrukce, povšiml si také, jak je zatraceně sebevědomý. Jak si může být například jistý, že jeho oběť si nenajde komplice, přesně jako to udělal on sám v Dikkenu?

Jak si tím může být tak jistý? Přece by mohl požádat o pomoc nějakého dobrého kamaráda, kterému by ani nemusel říkat, o co jde. Stačilo by, kdyby za něj někdo vzal telefon. Anebo protivník pozná jeho hlas tak dobře, že by to okamžitě odhalil? Zná ho tak dobře?

Anebo zdokonalil taktiku? Vypiloval ji? Vypadalo to tak. V telefonu mu asi udělí nějakou novou instrukci, aby si byl jistý, že si může v klidu dojít pro peníze za grill bar.

Ale co to bude? Jakou instrukci, sakra? Je snad ozbrojený?

Tenhle poslední nápad mu na mysli vytanul úplně sám a připadal mu ze všech nejhorší. Má jeho protivník zbraň a je – v nejhorším případě – ochotný ji použít, aby se dostal k penězům?

Půjde do temného kouta v Bremers steeg s pistolí v kapse?

Strčil dopis do obálky a podíval se na hodinky.

11:35. Zbývalo mu méně než šestnáct hodin. Málo času. Strašně málo času a tohle bude rozhodně poslední kolo. Další vytáčky jsou nemyslitelné. Není načase utéct? pomyslel si.

27

Morenová s Jungem si během čtvrtečního dopoledne stihli promluvit asi s desítkou doktorů. Tři z nich byly doktorky – když nic jiného, tak nechtěli vzbudit podezření.

Podezření, že policie podezírá jejich kolegy. Nebo minimálně jednoho.

Raději odůvodnili rozhovory tak, že potřebují informace o zavražděné zdravotní sestře Veře Millerové. Získat o ní obecný dojem. Jaké měla vztahy s pacienty a kolegy, všechno, co by jim mohlo pomoct vytvořit si o ní ucelený obrázek. Hlavně o jejím vztahu k práci.

Všichni doktoři, pokud to Morenová a Jung mohli posoudit, řekli bez váhání všechno, co o Millerové věděli. Někteří toho věděli hodně – jiní pochopitelně méně, záleželo na tom, v jak častém kontaktu s ní byli. Soudy a názory se kupodivu dost shodovaly. Vera Millerová byla vynikající zdravotní sestra. Zkušená, pozitivní, pracovitá – a taky měla takový ten cit pro pacienty, který by měl mít každý pracovník ve zdravotnictví.

De mortuis…, pomyslela si Morenová, ale napadlo ji to úplně automaticky, ačkoli zrovna v případě Millerové se to nehodilo. Ta byla zkrátka oblíbená a všichni si jí vážili, až tak jednoduché to bylo. Nikdo netušil, kdo mohl mít důvod ji takhle zabít – nebo jakkoli jinak. Ani náznak tušení. A neměli ho ani Morenová s Jungem, když si po rozhovorech šli sednout do restaurace v bloku A. Ani náznak náznaku.

Nezvykle syté těstoviny dojedli pár minut po jedné a rozhodli se, že na Editu Fischerovou klidně mohou počkat na oddělení 46. Měla nastoupit do služby ve dvě hodiny – po dvou a půl dnech volna, které strávila na neznámém místě s přítelem. Ten se jmenoval Arnold a víc se toho o něm nedozvěděli. Když se Jungovi dopoledne po mnoha strastech konečně povedlo se slečnou Fischerovou spojit, nechtěla mu říct, kde je a co tam dělá.

Ne že by ho to zajímalo, ale stejně.

„Asi vyloupili banku,“ vykládal Morenové, „ale na to serem, už takhle toho máme dost. A rozhodně to nijak nesouvisí s Verou Millerovou.“

Morenová se na chvíli zamyslela a pak souhlasně kývla.

Už takhle toho mají dost.

Edita Fischerová byla mladá blondýna a vypadala zhruba tak, jak se očekává od zdravotní sestry v amerických seriálech. Možná až na to, že trochu šilhala, ale to Jungovi připadalo okouzlující.

Zjevně se styděla za to, co způsobila. Ještě než usedli do bledě zeleného pokoje, který jim na rozhovor půjčila primářka, celá zrudla a několikrát se omluvila. Za normálních okolností se tahle místnost využívá jen k rozhovorům s příbuznými, když nějaký pacient zemře, vysvětlila jim primářka, bledě zelená totiž uklidňuje.

„Pane bože,“ vyhrkla Edita Fischerová. „To přece nic nebylo. Vůbec nic. To vám řekla Liljana, co?“

Jung připustil, že se to dozvěděl od Liljany Milovičové.

„Ta taky neví, kdy má držet jazyk za zuby,“ řekla Edita Fischerová. „To byla jen taková prkotina, řekla mi to, když jsme si povídaly.“

„Kdyby všichni drželi jazyk za zuby, tak bychom moc zločinců nechytili,“ řekl Jung.

„A co to bylo za prkotinu?“ zeptala se Morenová. „Když už jsme sem přijeli.“

Edita Fischerová ještě chvíli váhala, ale bylo na ní vidět, že to z ní vypadne. Jung s Morenovou se na sebe podívali a dál se neptali. Stačilo počkat. Počkat a mezitím se uklidňovat pohledem na bledě zelenou.

„Bylo to tak před měsícem… no, měsícem a půl.“

„Začátkem listopadu?“ zeptala se Morenová.

„Asi tak. V životě jsem nebrečela tolik, jako když jsem zjistila, že Veru zabili. Je to hrůza, byla tak hodná a plná života… Člověk si vždycky myslí, že nikomu známému se to nemůže stát. Kdo to udělal, určitě blázen, že jo?“

„Ještě nevíme,“ řekl Jung. „Ale zjistíme to.“

„Stýkaly jste se i mimo nemocnici?“ zeptala se Morenová.

Edita Fischerová potřásla kudrnami.

„Ne, ale byla to skvělá kolegyně, zeptejte se, koho chcete.“

„To jsme už udělali,“ řekl Jung.

„Takže začátek listopadu?“ připomněla se Morenová.

„Jo,“ řekla Edita Fischerová a povzdechla si. „Ale nezapomínejte, že o nic nešlo. Liljana všechno zveličuje… není špatná, ale je už prostě taková.“

„Tak už mluvte,“ řekl Jung. „My většinou poznáme, co je důležité a co není. Ale nejdřív chceme vědět co nejvíc.“

„Samozřejmě,“ řekla Edita Fischerová. „Promiňte. No, tak prostě Vera jela do Rumfordu.“

„Myslíte do té nové nemocnice v Rumfordu?“ zeptala se Morenová.

„Ano, převáželi jsme tam pacientku. To se občas dělá. Paní s rozedmou plic, v Rumfordu mají lepší vybavení. Občas my někoho převezeme tam a někdy zase oni k nám…“

„To dává smysl,“ podotkl Jung.

„Ano,“ řekla Edita Fischerová. „Dává to smysl. Vera s tou paní jela a půl dne tam zůstala. Aby se ujistila, že je v pořádku… aby měla pocit, že je o ni dobře postaráno a tak. Vera si na takových věcech zakládala, proto byla tak dobrá sestra. Když odpoledne přijela, měly jsme pauzu na kafe a já jsem si z ní trochu utahovala. Ptala jsem se jí, proč tam zůstala tak dlouho, jestli proto, že mají v Rumfordu tak hezké doktory… protože to fakt mají.“

Edita Fischerová se tvářila rozpačitě a ošila se.

„Minimálně jsou o dost mladší než ti naši,“ dodala. „No a Vera mi na to tehdy odpověděla, že jsem uhodila hřebíček na hlavičku.“

„Hřebíček na hlavičku?“ zeptala se Morenová.

„Jo, zasmála se a řekla: ‚To jsi uhodila hřebíček na hlavičku, Edito.‘ Jen to, ani nevím, jestli si dělala legraci, nebo to myslela vážně. Proboha, to jste na mě tak dlouho čekali jen kvůli tomuhle?“

„Hm,“ řekl Jung. „My jsme na čekání zvyklí, s tím si nelamte hlavu.“

Morenová si zamyšleně dělala poznámky.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se. „Jak jste to vnímala, když to Vera Millerová řekla? Nemějte strach, že nás zavedete na falešnou stopu, řekněte nám svůj spontánní názor.“

Edita Fischerová se kousla do rtu, podívala se na ruce složené v klíně a zavrtěla se. „Říkala jsem si, že to bude asi pravda,“ řekla nakonec. „Hm, když o tom tak přemýšlím, asi na tom něco bylo.“

„Víte, že byla vdaná?“ zeptal se Jung.

„Jistě.“

„Ale nepovažujete za nepravděpodobné, že se v Rumfordu seznámila s nějakým doktorem a ten ji okouzlil?“ Okouzlil? pomyslel si. Mluvím jako nějaký béčkový herec. Ale to je jedno.

Edita Fischerová pokrčila rameny.

„Nevím,“ řekla. „Jak to mám sakra vědět, prostě to řekla… a takovým tónem.“ „A pak se o tom už nikdy nezmínila?“ zeptala se Morenová. „Nenaznačila něco dalšího?“ „Ne,“ řekla Edita Fischerová. „Ani slovem. Proto říkám, že je to prkotina.“

Jung chvíli přemýšlel.

„Fajn,“ řekl. „Děkujeme za spolupráci. Můžete si jít za svými povinnostmi.“ Edita Fischerová poděkovala a odešla. Jung vstal a dvakrát obešel místnost. Pak se znovu posadil. „No?“ řekla Morenová. „Tak to bychom měli. Co si o tom myslíš?“

„Co si myslím?“ zeptal se Jung. „Rozhodně vím, co teď budeme dělat. Máme na krku dalších sto doktorů. To máme práci do Vánoc… ale samozřejmě můžeme být rádi, že se nemusíme flákat.“

„To je slovo pravého poldy,“ řekla Morenová.

28

Z pobočky Spaarkasse na Keymer Plejn odešel ve 14:20 a v kapsách si nesl 220 000 guldenů. Tvářili se na něj trochu tázavě, když řekl, že si to chce všechno vybrat v hotovosti. Kupuju loď, řekl jim… od takového výstředníka, který chce zaplatit hotově. Jinak by z obchodu sešlo.

V duchu se ptal, jestli na to skočili. Možná ano a možná ne. Ale to je jedno. Hlavně že má peníze. Až nastane čas na splátky, už bude mimo dosah. Hodně daleko mimo dosah. Kde přesně, to zatím nevěděl. Do předání zbývalo jen dvanáct hodin a on ještě neměl strategii.

Jsem až moc klidný, řekl si, když nastupoval do auta. Přehnal jsem to s těmi léky, jsem úplně utlumený.

Obvyklou cestou se vydal do Boorkhejmu. I dnes panovalo stejně mírné počasí jako včera a on jel nezvykle pomalu, protože si uvědomil, že tuhle cestu možná projíždí úplně naposledy v životě. A přitom tu jel tisíckrát… no ano, určitě tisíckrát. Nastěhoval se s Marianne do řadového domku skoro před patnácti lety a teď se ho chystal opustit. A je vskutku nejvyšší čas, pomyslel si.

Vskutku.

Možná díky nízké rychlosti, možná díky pocitu, že tu jede naposledy, si všiml toho skútru. Obyčejného červeného skútru, který parkoval před činžákem naproti jeho řadovce. Od jeho domu nějakých dvacet pět metrů.

Červený skútr.

Zasáhlo ho to jak blesk. Skútr.

Skútr.

Jako vždy zaparkoval u vjezdu do garáže. Vystoupil a pomalu se vydal po silnici zpátky. Myšlenky mu vybuchovaly v hlavě jako rachejtle a musel sebrat všechny síly, aby na ten skútr, blyštící se v bledé záři slunce, necivěl.

Prošel kolem něj. Zašel si ke stánku koupit noviny. Znovu prošel kolem magického dvoukolého vozidla a vrátil se domů. Ohlédl se a zjistil, že na něj odsud vidí. Když stojí vedle auta u vjezdu do garáže. Rychle se zamyslel a pak zkusil, jestli ho uvidí i z auta.

Neviděl, nejprve ne, ale když vycouval a na silnici se otočil, mohl pak sedět na sedadle řidiče a měl skvělý výhled. Vzpomněl si, že má dalekohled, a došel si pro něj.

Znovu nasedl do auta, ale než se pustil do skutečného sledování, zašel si ještě jednou ke stánku. Koupil si dvě piva, o kterých věděl, že je zaručeně nikdy nevypije, a na chvilku se zastavil před činžovním domem a zapamatoval si poznávací značku.

Pak se usadil do auta s dalekohledem. Tři čtvrtě hodiny sledoval skútr a snažil se o své teorii pochybovat. Analyzoval závěry, které ho napadly během několika vteřin a které se mu zdály skálopevné jako axiom.

Všechno to souhlasilo. Toho večera kolem projel skútr. Jel do Boorkhejmu. Už přece přišel na to, že vyděrač ho musí znát a vědět, kdo je… takže je to prostě soused. Nikdo, s kým se denně zdraví – zdravil se jen se sousedy z obou okolních domků. S panem Landtbergem a s Kluumovými.

Ale asi je to někdo z tohohle činžáku.

Ten měl jen dvě patra. Nejspíš v něm bylo nanejvýš deset, dvanáct bytů. Tři vchody. A červený skútr, který parkuje v těsné blízkosti jeho domu.

Bylo to nad slunce jasnější. Boorkhejm byl malý a lidi se v něm znali. Alespoň od vidění. Pochyboval, že tady bude víc skútrů. A že tenhle nikdy neviděl – nebo si ho nevšiml –, muselo být tím, že majitel ho normálně parkoval za domem. Napadlo ho, že protivník si neuvědomuje, že ho může prozradit vozidlo, jinak by bylo nepochopitelné, že je zrovna dneska tak neopatrný… postavit mu skútr přímo před oči.

Ze všech dnů zrovna dneska. Když zbývalo jen pár hodin. Podíval se na hodinky. Skoro čtyři. Ještě jedenáct hodin. Cítil, že má na rukou husí kůži. Cítil, že se mu v mysli rodí strategie.

Tři čtvrtě hodiny. Tak dlouho čekal v autě a plánoval. Pak majitel vyšel. Majitel červeného skútru. V dalekohledu to vypadalo, jako by jeho obličej byl jen pár metrů od něj. Zachmuřená a poměrně obyčejná tvář. Zhruba v jeho věku. Poznal ho.

Pracoval v nemocnici na výrobě protéz. Měl dojem, že s ním jednou mluvil, ale nikdy se s ním nezdravil.

Jeho jméno si nepamatoval. To je jedno. Strategie se rozvíjela rekordně rychle. Pořád měl husí kůži.

Zpočátku byla večeře s Marlene Freyovou poněkud napjatá. Van Veeteren vnímal její nervozitu, už když jí otevřel, a jeho nejapné pokusy, aby se u něj cítila vítaná, tomu moc nepomohly.

Ulrika patrně slavila větší úspěchy než on, ale ledy roztály, až když se Marlene uprostřed polévky náhle dala do pláče.

„Sakra,“ vzlykala. „Myslela jsem, že to zvládnu, ale nejde to. Omlouvám se.“

Odešla do koupelny, Van Veeteren mezitím vypil dvě sklenice vína a Ulrika si ho zamračeně měřila.

„Strašně se mi po něm stýská,“ řekla Marlene, když se vrátila. „Chápu, že vám taky, ale to mi nepomáhá. Stýská se mi tak, že mám dojem, že se z toho zblázním.“

Zírala na Van Veeterena narychlo umytýma očima. Taky na ni zíral, protože ho nic jiného nenapadlo, pak obešel stůl a objal ji. Nebylo to jednoduché, protože seděla, ale když ji objal, cítil, jako by se v něm něco uvolnilo.

Jako by povolila zaťatá pěst. Rozevřela se. Zvláštní, pomyslel si.

„Ježíši,“ řekla Ulrika. „Občas k sobě lidská srdce mají tak daleko.“

Marlene se znovu rozplakala, ale tentokrát jí stačilo vysmrkat se do ubrousku.

„Cítila jsem se tak sama,“ řekla. „A vás jsem se skoro bála.“

„On není zase tak nebezpečný,“ řekla Ulrika. „Neustále se o tom přesvědčuju.“

„Hm,“ zamručel Van Veeteren, který opět zaujal místo na židli. „Na zdraví.“

„Vždyť mám porodit jeho dítě,“ řekla Marlene. „Zdá se mi to strašně neskutečné a vůbec nevím, co bude pak. Ani jeden jsme si nepředstavovali, že se o něj bude starat jen jeden z nás.“

Marlene se zhluboka nadechla a pokusila se o úsměv.

„Promiňte. Prostě je to tak těžké. Díky, že jste mě objal.“

„Ach bože,“ řekl Van Veeteren. „Do prdele práce. Na zdraví. Slibuju, že se o tebe postarám. Teda o tebe a dítě. Ach jo.“

„Ještě aby ne,“ řekla Ulrika Fremdliová. „A teď se pusťte do polévky, pak bude ještě maso.“

„A co tví rodiče?“ zeptal se Van Veeteren o hodinu později Marlene. „Budou tě nějak podporovat?“

Marlene zavrtěla hlavou.

„Jsem dítě narkomanů. Máma se snaží, ale podporou bych to úplně nenazývala. Doufám, že mi věříte, když vám říkám, že jsem se z těch sraček vyhrabala… protože je to pravda. S Erichem jsme do toho šli společně. Ale občas mívám pocit, že jakmile se člověk trochu postaví na nohy, dostane další ránu.“

„Život je značně přeceňovaná záležitost,“ prohlásil Van Veeteren. „Ale je lepší na to nepřijít moc brzy.“

Marlene se na něj podívala s lehce povytaženým obočím.

„Hm,“ řekla. „Možná je to pravda. Erich říkal, že jste nikdy nebyl zrovna optimista, ale mně se líbíte. Doufám, že to tak zůstane.“

„Samozřejmě,“ řekla Ulrika. „On má takový pochmurný půvab, v tom máš naprostou pravdu. Ještě kávu?“

Marlene zavrtěla hlavou.

„Ne, děkuju. Už budu muset jít. Ráda bych vám to pozvání oplatila, ale víte, jak to u mě vypadá… i když na rozdíl od minule už tam mám teplo.“

„Přijdeš k nám oslavit Vánoce,“ řekl Van Veeteren. „A na Nový rok. Každý podle svých schopností… a tak dále.“

Ulrika se zasmála a Marlene se pousmála. Van Veeterena napadlo, kdy naposledy zvedl náladu dvěma ženám najednou. A dospěl k závěru, že ještě nikdy. V předsíni si Marlene ještě na něco vzpomněla.

„A jo vlastně,“ řekla, „ten lísteček…“

„Jaký lísteček?“ zeptala se Ulrika a pomohla jí do kabátu.

„Našla jsem nějaký lísteček,“ řekla Marlene. „Když jsem předevčírem uklízela. Erich všude nechával nějaké papírky… poznámky s časy schůzek, jmény a tak.“

„Aha,“ řekl Van Veeteren a všiml si, že se ve vteřině proměnil v kriminalistu.

„Policie prošla všechny papíry, na které Erich v posledních týdnech psal, ale tenhle nenašli. Ležel v kuchyni pod podložkou na hrnec. Musel ho napsat těsně před smrtí, protože tam psal o kšeftu, který měl někdy v posledních dnech…“

„A co tam bylo ještě?“ zeptal se Van Veeteren.

„Jen jméno,“ řekla Marlene. „Keller.“

„Keller?“

„Jo, Keller. Není to zrovna neobvyklé jméno, ale já nikoho takového neznám… a v diáři taky není. No, to je všechno. Mám to zavolat na policii?“

Van Veeteren chvíli přemýšlel.

„Ano,“ řekl pak. „Keller? Keller? Ne, já taky nikoho takového neznám. Ale zavolej jim… brnkni Reinhartovi, potřebují každou pomoc. Máš na něj číslo?“

Marlene kývla. Pak je oba objala, a když odešla, měli pocit, jako by po sobě zanechala prázdnotu.

Bylo to podivné. Obrovskou prázdnotu.

„Budeš děda,“ řekla Ulrika a sedla si mu na pohovce na klín. „Hm,“ řekl Van Veeteren. „Já vím. Říkala jsi tři dny?“ „Noci,“ opravila ho Ulrika. „Přes den pracuju. Aspoň zítra.“

Aron Keller viděl červené audi projet po ulici. Pak ho spatřil zaparkované před vchodem do domu číslo 17. To proto, že v obývacím pokoji měl výklenek s výhledem před dům. A v něm právě stál. Stával tady často. V druhém patře, napůl skrytý za dvěma mohutnými ibišky, a měl perfektní přehled o dění venku.

Za normálních okolností se tam toho ale moc nedělo. A přece tam postával, během let se z toho stal zvyk. Chvíli si občas postát ve výklenku.

Později děkoval šťastné hvězdě, že si tenhle zvyk vypěstoval. Že tam chvíli postál i poté, co viděl doktora vraha projet kolem v tom nablýskaném autě.

Pak se vrátil. Doktor se pak vrátil. Šel ke stánku koupit si noviny. To nikdy nedělal. Alespoň za normálních okolností.

Aron Keller dál čekal na svém místě. Stejně nehybný jako ibišky. Viděl, že doktor vycouval s audi na silnici, otočil se a zajel zase před dům. Pak vystoupil a šel si dovnitř pro něco, co Keller z té dálky nerozeznal. Vrátil se a zase si sedl za volant. A zůstal sedět v autě před domem. Keller cítil, jak se mu začínají potit dlaně. Po pár minutách doktor vystoupil a zamířil zase ke stánku. A před dveřmi, před dveřmi do Kellerova domu, zpomalil a prohlédl si jeho skútr. A pak pokračoval dál ke stánku. Něco si koupil, dali mu to do hnědého pytlíku, a zase se vracel. Když procházel kolem činžáku, Keller o dva kroky ucouvl. Potom opět zaujal pozici ve výklenku a sledoval, jak doktor znovu nasedá do auta.

Sedl si a zůstal tam. Minutu za minutou. Jen tam seděl na předním sedadle a nic nedělal.

Do prdele, pomyslel si Keller. On to ví. Ten hajzl to ví.

Když o pěknou chvíli později Keller procházel kolem čísla sedmnáct, doktor ještě pořád seděl v autě. To mu jeho domněnku definitivně potvrdilo. Keller obešel blok řadových domků a vrátil se domů zadním vchodem. Vytáhl z lednice pivo a vypil ho na tři hlty. Pak si stoupl do výklenku. Audi před sedmnáctkou zelo prázdnotou. Slunce se klonilo k západu.

Jenže něco neví, pomyslel si. Doktor vrah neví, že já vím, že to ví. Jsem o krok napřed. Mám to pořád ještě pod kontrolou.

V

29

Když se na to podíváme čistě kvantitativně, říkal si komisař Reinhart během krátké pauzy na kouření v sobotu v jedenáct hodin dopoledne, tak se vlastně za svoje pracovní nasazení nemusíme vůbec stydět.

To pomyšlení bylo nepochybně oprávněné. Po svědectví Edity Fischerové se jim náhle počet lékařů k vyslechnutí rozrostl natolik, že museli okamžitě zapřáhnout i Rootha, deBriese a asistenta Bollmerta. Reinhart to sice (upřímně řečeno) považoval za hledání jehly v kupce sena, ale z nedostatku jiných jehel a vzhledem k velkorysým výrokům náčelníka Hillera o neomezených zdrojích se s tím musel spokojit. Nikdo tomu však už neříkal „Roothova hypotéza“, zvlášť ne samotný Rooth, poté co mu došlo, že bude muset strávit v práci celou sobotu i neděli.

Nová rumfordská nemocnice byla sice o něco menší než Gemejnte, ale stejně v ní pracovalo sto dva lékařů – z toho šedesát devět mužů. Na tuto novou skupinu pochopitelně nemohli uplatnit starou zástěrku, že zjišťují informace o zavražděné Veře Millerové. Mimo jiné z toho prostého důvodu, že tihle doktoři o ní žádné informace mít nemohli.

Možná až na samotného vraha, jak velmi správně poznamenal deBries, ten ale pravděpodobně nebude ochoten vylít si srdce jen proto, že mu položí několik zdvořilých otázek. Na tom se všichni v pátracím týmu shodovali.

Reinhart rozhodl, že budou muset vyložit karty na stůl. Mají důvod se domnívat, že Vera Millerová udržovala poměr s lékařem v jedné z těchto dvou nemocnic. Ví o tom někdo něco? Slyšel někdo něco? Má někdo nějaké tipy nebo dohady?

Ta poslední otázka je možná trochu za hranicí slušnosti, ale co už? pomyslel si Reinhart. Když bude hádat pár set lidí, třeba se někdo z nich strefí.

A co teprve když bude víc lidí hádat totéž.

Inspektor Jung podobné masové výslechy nikdy neměl v oblibě (neformální rozhovory jako ten s Liljanou Milovičovou samozřejmě patřil do úplně jiné kategorie), a tak při odpolední zasloužené pauze na kávu nezapomněl Roothovi poděkovat za hezký podnět k celovíkendové práci.

„Škoda že tě napadli zrovna doktoři,“ řekl.

„Co to meleš?“ zeptal se Rooth a polkl kus housky.

„No, kdybys přišel s hypotézou třeba o prodavačích, mohli bychom takhle příjemných výslechů absolvovat desetkrát tolik. Nebo třeba s hypotézou o studentech.“

„Přece jsem říkal, že netuším, co je to hypotéza,“ řekl Rooth. „Nemohl bych si aspoň to kafe vypít v klidu?“

Stejně jako předtím výslechy známých Ericha Van Veeterena, i tentokrát všechny rozhovory natáčeli, a když si Reinhart v neděli večer prohlížel stoh kazet na stole, došlo mu, že tenhle materiál – zvlášť když se sečtou oba případy dohromady – už dosahuje rozměrů vraždy ministerského předsedy.

Borkmannův bod? pomyslel si. O tom jednou mluvil komisař. Nepřešla náhodou kvantita už dávno v kvalitu? Aniž by si toho všiml? Neví už dávno to, co by měl vědět? Není odpověď… nejsou odpovědi… zatavené (a skryté) v tomhle množství materiálu? Někde?

Možná, pomyslel si. A možná ne. Jak to zjistit? Intuicí, jako vždycky? Do hajzlu.

Později v neděli večer měli ještě poradu. Reinhart si dobře pamatoval Hillerovy štědré sliby, a tak na poradu obstaral čtyři láhve vína a dvě obložené mísy. Jelikož se porady mělo zúčastnit jen šest lidí, měl za to, že šéfovu nabídku na neomezené zdroje využil více než dostatečně.

Poslední půlku druhé mísy už do sebe nenasoukal ani Rooth.

Kdo má kvantitu, může vždycky počítat. A tak počítali. Za dva a půl dne šest policistů vyslechlo sto osmdesát devět lékařů. Sto dvacet mužů, šedesát devět žen. Nikdo z nich (mužů ani žen) se nepřiznal, že by zavraždil Veru Millerovou – nebo že by s ní měl poměr.

Nikdo neoznačil nikoho jiného za věrohodného kandidáta (zda kvůli oné legendární takzvané kolegialitě, to nebylo známo). Ani žádný tip nikdo neměl, takže etickými aspekty tohohle kocourkova se Reinhart nakonec zabývat nemusel. Za což byl vděčný.

Nikdo z kriminalistů nepojal během výslechů žádné podezření – přinejmenším ne ohledně toho, po čem pátrali. Pokud by si komisař Reinhart chtěl ověřit názor svých podřízených, mohl si poslechnout všechny nahrávky na páskách. Pokud by se spokojil s tím, že si každý výslech pustí jednou, postačilo by mu k tomu nějakých padesát dva hodin.

Nepočítáme-li pauzy na výměny kazet, záchod a spánek. Pauzy na jídlo byl následkem obložených mís ochoten si odpustit.

„To není nic moc,“ řekl Rooth. „Když bych to měl shrnout. Ten výsledek.“

„Nikdy tak nemnozí nedlužili tak málo tak mnohým,“ shrnul to Reinhart. „Do prdele práce. Kolik nám jich ještě zbývá vyslechnout?“

„Dvacet devět,“ řekl Jung a podíval se na papír. „Pět má neplacené volno, šest dovolenou, devět je krátkodobě pryč, sedm na nemocenské a jedna za půl hodiny rodí.“

„Neměla by být taky na nemocenské?“ zeptal se Rooth.

„No určitě ne na dovolené,“ řekla Morenová.

Ještě tu měli rovnici s trochu méně neznámými – takzvanou stopu Edity Fischerové. Morenová s Jungem, kterým připadla na starost Nová rumfordská nemocnice, zjistili, který den přesně sem Millerová přivezla pacientku s rozedmou plic. A taky kteří doktoři byli ve službě a na jakém oddělení… Vera Millerová si bohužel taky zašla na oběd do velké zaměstnanecké kantýny, kde se mohla sejít prakticky s kýmkoli – v součtu jim z toho ale vyšel relativně nízký počet doktorů.

Přesněji řečeno třicet dva. Jung by nejradši odepsal všechny starší než padesát pět let, ale Morenová takové předsudky neuznávala. Prošedivělými skráněmi se neopovrhuje. Zvlášť ne, když patří lékaři. Každopádně už se setkali s dvaceti pěti z této „vysoce potentní“ skupiny (Jungův termín), ale nikdo z nich se nechoval ani trochu podezřele a nepřišel s ničím zajímavým.

„Zbývá jich sedm. Jedna dovolená. Čtyři mají neplacené volno a jsou na cestách. Dva na nemocenské.“

„Udělal to jeden z nich,“ řekl Jung. „Jeden ze sedmi. To zní jako ve filmu, vsadíme se?“

„Na to si najdi někoho jiného,“ řekla Morenová. „Já si to totiž taky myslím.“

Když šli ostatní domů, podělil se Reinhart s Morenovou o poslední láhev vína. V koutě seděl ještě Rooth, ale ten usnul.

„To je hrůza,“ řekl Reinhart. „A ani nevím, kolikrát za tohle vyšetřování jsem to už řekl… za tahle vyšetřování! Nikam se nedostáváme. Připadám si, jako bych dělal pro statistický úřad nebo co. Kdybychom se jich zeptali na politický názor a spotřebu alkoholu, mohli jsme to prodat do nějaké nedělní přílohy… nebo takovým těm agenturám, co dělají průzkumy veřejného mínění.“

„Hm,“ řekla Morenová. „Komisař říkával, že člověk musí umět i čekat. Mít trpělivost. Měli bychom to brát takhle.“

„Říkával i něco jiného.“

„Fakt?“ řekla Morenová. „A co?“

„Že případ se má vyřešit co nejrychleji. Nejlíp za první den, aby o něm člověk nemusel přemýšlet v noci. A jeho syna jsme našli už před pěti týdny, sakra. Nerad to přiznávám, ale když jsem se s Van Veeterenem viděl naposledy, styděl jsem se. Styděl! Objasnil mi, že je za tím vydírání… no a má určitě pravdu a my stejně nic nevíme. To je hr… ne, už si to budu říkat jen v duchu.“

„Myslíš, že ten vyděrač byla ona?“ zeptala se Morenová. „Vera Millerová?“

Reinhart zavrtěl hlavou.

„Ne. Nevím proč, ale nemyslím si to. I když ta teorie s doktorem je dobrá. Proč by se žena, o které nikdo neřekl jediné křivé slovo, snížila k něčemu takovému?“

„Vydírání je zločin charakteru,“ řekla Morenová.

„Přesně,“ řekl Reinhart. „Ve vězení mají vyšší postavení i trýznitelé manželek a sekeroví vrazi. Vydírání je jeden z… nejnemorálnějších zločinů, jaké existují. Ne nejhorší, ale nejnižší. Mrzký, jestli to slovo ještě existuje.“

„Hm,“ řekla Morenová. „To máš pravdu. Takže Veru Millerovou můžeme vyloučit. A Ericha Van Veeterena taky. Víš, co nám zbývá?“

Reinhart dolil zbytek vína.

„Jo,“ řekl. „Taky mě to napadlo. Zbývá nám vyděrač. A jeho oběť. Oběť je totožná s vrahem. Otázka je, jestli vyděrač už dostal zaplaceno.“

Morenová chvíli mlčela a pohrávala si se skleničkou.

„Nechápu, jak se k tomu Vera Millerová připletla,“ řekla. „Ale pokud připustíme, že to nějak souvisí s Erichem, pak tady máme osobu, která dvakrát vraždila, aby nemusela platit. A pokud vyděrač není padlý na hlavu, tak musel zvednout cenu… Řekla bych, že si trochu nebezpečně zahrává.“

„To jo,“ řekl Reinhart.

Dopil víno a podesáté za hodinu si zapálil dýmku.

„To je právě tak k vzteku,“ řekl. „… že nevíme, co za tím vězí. Neznáme motiv vydírání. Máme řetězec událostí, ale neznáme první článek…“

„A poslední,“ podotkla Morenová. „Poslední kolo zápasu vyděrače s obětí ještě asi neproběhlo, na to nezapomínej.“

Reinhart se na ni podíval s hlavou těžce složenou v dlaních.

„Jsem unavený,“ řekl. „A trochu opilý. To jenom proto říkám, že to na mě dělá dojem. Ten tvůj styl uvažování. Trochu.“

„In vino veritas,“ řekla Morenová. „Ale taky se můžeme ve všem mýlit. Nemuselo jít o vydírání a nemusí v tom být zapletený žádný doktor… a Vera Millerová a Erich Van Veeteren spolu třeba vůbec nesouvisejí.“

„To mi neříkej,“ zasténal Reinhart. „Zrovna jsem měl dojem, že se někam dostáváme.“

Morenová se usmála.

„Je dvanáct,“ řekla.

Reinhart se narovnal.

„Zavolej taxíka,“ řekl. „Já vzbudím Rootha.“

Když přišel domů, Winnifred a Joanna spaly v manželské posteli. Chvíli se na ně od dveří díval a přemýšlel, čím si je vlastně zasloužil.

A jak za ně asi zaplatí.

Myslel na komisařova syna. Na Seiku. Veru Millerovou. Jakpak se Joanně povede za patnáct dvacet let, až o ni začnou jevit zájem mladí muži… všeho druhu.

Jen při té představě se mu zježily vlasy na hlavě a opatrně zavřel dveře. Z lednice vytáhl černé pivo a usadil se na pohovce.

Přemýšlel, čím si v případech Van Veeteren a Millerová může být naprosto jistý.

A čím poměrně jistý.

A co si myslí.

Moc daleko se nedostal a usnul. Joanna ho v šest ráno našla na pohovce. Zatahala ho za nos a řekla mu, že smrdí. Jeho vlastní dcera.

30

Winnifred měla v pondělí přednášky jen dopoledne, takže se měla vrátit ve dvanáct. Po krátké úvaze Reinhart zavolal chůvě a dal jí volno. Veškerý čas pak věnoval Joanně. Vyčistil jí zoubky a učesal vlasy, maloval s ní a četl jí knížky a mezi devátou a desátou si s ní schrupl. Dali si jogurt s banánem a mezi jedenáctou a dvanáctou tancovali a prohlíželi si další knížky. V půl dvanácté ji připoutal do autosedačky a o dvacet minut později před univerzitou vyzvedli svou maminku a manželku.

„Projedeme se,“ řekl. „Prospěje nám to.“

„Bezva,“ odpověděla Winnifred.

Rozhodnutí ponechat stanici na pár hodin svému osudu nebylo po pracovním nasazení z posledních dní nijak těžké. Počasí sestávalo onoho prosincového pondělí z větru a poněkud nejisté nepřítomnosti deště. Přesto se však rozjeli na pobřeží. K moři. V Kaarhuisu se prošli tam a zpátky po promenádě – Reinhart se zpívající a dovádějící Joannou na ramenou – a dali si rybí polévku u Guiverta, v jediné otevřené restauraci v celé obci. Turistická sezóna byla vzdálenější než Jupiter.

„Za deset dní budou Vánoce,“ řekla Winnifred. „Budeš mít ten týden volna, jak ses mi snažil namluvit?“ „To se uvidí,“ řekl Reinhart. „Pokud vyřešíme to, na čem děláme, budu mít i dva.“

„Profesor Gentz-Hillier nám prý klidně půjčí svou chatu v Limbuijsu. Mám říct, že bychom ji chtěli… tak na deset dvanáct dní přes Vánoce? Trocha života v divočině by nebyla špatná, nebo co myslíte, pane komisaři?“

„Život v divočině?“ zeptal se Reinhart. „Tím doufám myslíš oheň v krbu, svařené víno a půl metru knih?“

„Přesně,“ řekla Winnifred. „Žádný telefon a k nejbližšímu domorodci kilometr. Aspoň pokud jsem to dobře pochopila. Tak já mu řeknu?“

„Tak jo,“ řekl Reinhart. „Večer si na to sednu a ty případy vyřeším. Už je načase.“

Do své kanceláře na stanici přišel v půl šesté. Hromada kazet na stole se mu ještě o něco rozrostla, protože Roth, Jung a Bollmert během dne vyslechli další desítku lékařů. Taky tu leželo pár poznámek, ze kterých vysvítalo, že při rozhovorech nevyšlo najevo nic zvlášť vzrušujícího. Krause tu nechal zprávu, že mluvil s patologií. Analyzovali obsah žaludku Very Millerové a zjistili, že před smrtí jedla humra, lososa a kaviár.

A vypila úctyhodné množství bílého vína.

Pěkně ji pohostil, než ji zabil, pomyslel si Reinhart a zapálil si dýmku. Aspoň něco. Snad ji to víno trochu omámilo, ale to věděli už předtím.

Reinhart si sedl a pokusil se navázat na včerejší rozhovor s Morenovou. Vyklidil si kousek stolu a s železnou a logickou systematičností si začal na papír sepisovat poznámky.

Nebo to alespoň měl v úmyslu, a když mu o půl hodiny později zazvonil telefon, ještě pořád byl pohroužený do práce.

Volala Morenová. „Myslím, že ho mám,“ řekla. „Můžu za tebou na chvíli přijít?“ „Na chvíli?“ řekl Reinhart. „Máte na to tři minuty, inspektorko, ani o vteřinu víc.“ Pak zmuchlal své železně logické poznámky a hodil je do koše.

Van Veeterenovi se nezdálo, že by teplota v bytě byla oproti minulé návštěvě nějak lepší, ale Marlene tvrdila, že je to podstatný rozdíl. Nabídla mu čaj a bratrsky se podělili o jablečný štrúdl, který koupil dole v pekařství. Rozhovor trochu vázl a Van Veeteren si uvědomil, že se mu asi nenaskytne ideální příležitost začít o tom, co s ní chtěl probrat.

„Jak jsi na tom?“ zeptal se nakonec. „Finančně a tak…“

Bylo to nemotorné a Marlene se ihned naježila. Bez odpovědi odešla do kuchyně, ale za půl minuty se vrátila. „Proč se ptáš?“ Rozhodil rukama a pokusil se o milý, odzbrojující výraz.

Nebyla to zrovna jeho přirozená poloha, takže se cítil jako chmaták, kterému našli v kapsách šest krabiček cigaret. Nebo kondomů.

„Přece proto, že ti chci pomoct,“ řekl. „Nebudeme z toho dělat vědu, mně dělání vědy vůbec nejde.“

To bylo zjevně víc odzbrojující než jeho mimika, protože po chvíli se na něj Marlene usmála.

„Zvládám to,“ řekla. „Aspoň zatím… a nechci být nikomu na obtíž. Ale jsem ráda, že jsi. Ne kvůli penězům, ale kvůli Erichovi a tak.“

Pohladila se po břiše a Van Veeteren měl vůbec poprvé dojem, že je trochu zakulacené. Vyboulené o trošičku víc než obyčejné plné ženské břicho, a při tom pohledu ho zamrazilo.

„Fajn,“ řekl. „Taky jsem rád, že jsi. Takže teď máme jeden druhého a vzájemně to víme, je to tak?“

„Ano,“ řekla Marlene Freyová.

Těsně před odchodem si na něco vzpomněl.

„Ten lísteček… ta poznámka se jménem. Volala jsi na policii?“

Marlene se plácla do čela.

„Já jsem na to zapomněla,“ řekla. „Vůbec jsem si na to nevzpomněla… ale pořád ho mám, kdyby ses na něj chtěl podívat.“

Odešla do kuchyně. Vrátila se s malým linkovaným papírkem, zjevně vytrženým z poznámkového bloku.

„Já se o to postarám,“ řekl Van Veeteren a strčil si lístek do kapsy. „Nedělej si s tím starosti, zítra ráno Reinhartovi zavolám.“

Doma se pak podíval do telefonního seznamu. V Maardamu bydlelo tolik Kellerů, že zaplnili půlku sloupečku. Přesněji řečeno dvacet šest. Chvíli přemýšlel, jestli by se neměl Reinhartovi ozvat už teď, ale bylo půl deváté, a tak to nechal plavat.

Beztak toho mají až nad hlavu, řekl si. Nemůžu je pořád něčím úkolovat.

Morenová přijela za tři čtvrtě hodiny. Za tu dobu Reinhart stihl vypít tři kávy, vykouřit stejný počet dýmek a vytvořit si lehkou hladinu nevolnosti.

„Promiň,“ řekla. „Musela jsem si nejdřív dát housku a sprchu.“ „Jsi hotová Venuše zamlada,“ řekl Reinhart. „Tak co, co máš?“

Morenová si pověsila bundu, otevřela okno a sedla si.

„Doktora,“ řekla. „Mohl by to být on… ale potom, co jsem ti zavolala, mě trochu začaly hlodat pochybnosti. Klidně to může být i slepá ulička.“ „Nekličkuj,“ řekl Reinhart. „Kdo to je a jak víš, že je to on?“ „Jmenuje se Clausen. Pieter Clausen. Ale nemluvila jsem s ním… vypadá to, že zmizel.“

„Zmizel?“ zeptal se Reinhart.

„No, zmizel je možná silné slovo,“ řekla Morenová. „Ale nedá se mu dovolat a dneska nebyl v nemocnici, i když měl být.“

„V Rumfordu?“

„Ano, v Nové rumfordské. Celý minulý týden byl na nemocenské a dneska ráno měl nastoupit do služby… ale nenastoupil.“

„Jak to víš? S kým jsi mluvila?“

„S doktorem Leissnem. Primářem na interně. To je jeho šéf. Samozřejmě jsem mu neřekla, jaké mám podezření, po čem jdeme a tak, ale měla jsem dojem… no, prostě jsem měla dojem, že by to mohlo být ono. Leissne si jednoznačně dělal starosti, jeho sekretář tomu Clausenovi celé dopoledne volal, ale nedovolal se. A nikdo na oddělení netuší, kde by mohl být. I na té nemocenské možná něco smrdí, ale to už jen tipuju.“

„Co rodina?“ zeptal se Reinhart. „Je ženatý?“

Morenová zavrtěla hlavou.

„Bydlí sám. V Boorkhejmu. Už několik let je rozvedený. V Rumfordu pracuje deset let a nikdy neměl žádné problémy.“

„Doteď,“ řekl Reinhart.

„Doteď…,“ zopakovala Morenová zamyšleně. „Ale neměli bychom se unáhlit. Stihla jsem mluvit jen s Leissnem a jednou sestrou z oddělení… vyšlo to najevo až v půl páté.“

„Jak to vyšlo najevo?“

„Přišel za mnou primářův sekretář a říkal, že by se mnou chtěl mluvit. Zrovna jsem dokončila jednoho z tadytěch.“

Zalovila v kabelce a vyndala tři kazety.

„Hm,“ řekl Reinhart. „Víš o něm něco dalšího?“

Morenová mu podala papír a Reinhart si ho chvíli prohlížel.

Osobní údaje. Pracovní zařazení a zásluhy. Černobílá fotografie muže kolem třiceti pěti let… nakrátko ostříhané černé vlasy. Úzké rty, podlouhlý obličej. Na jedné tváři mateřské znaménko.

„Vypadá úplně obyčejně,“ konstatoval. „Ta fotka je stará?“

„Asi tak pět šest let,“ řekla Morenová. „Teď je mu něco přes čtyřicet.“

„Má děti? Z toho bývalého manželství třeba?“

„Leissne o žádných nevěděl.“

„Co ženy? Má snoubenku?“

„Nevíme.“

„Žádné prohřešky?“

„Žádné zaznamenané.“

„A co bývalá manželka?“

Morenová zavřela okno.

„Nevím. Nikdo z nich ani nevěděl, jak se jmenovala. Ale mám jméno nějakého kolegy, který by nám podle Leissneho mohl pomoct… prý se s Clausenem stýkali i mimo službu.“

„A ten říká co?“

„Nic. Mluvila jsem jen s jeho záznamníkem.“

„Do prdele,“ zaklel Reinhart.

Morenová se podívala na hodinky.

„Půl osmé,“ řekla. „Možná bychom se tam mohli zajet podívat? Do Boorkhejmu. Adresu máme.“

Reinhart vyklepal dýmku a vstal.

„Na co čekáš?“ řekl.

Cestou do Boorkhejmu je přepadl sníh s deštěm, který učinil chmurné předměstí ještě chmurnějším. Najít Malgerstraat chvíli trvalo, a když Reinhart zastavil před číslem 17, uvědomil si, že je mu líto lidí ještě víc než obvykle. Tady musí být hodně těžké najít smysl života, pomyslel si. V těchhle šedých krabicích v děsném počasí. V ulicích, na než Bůh zapomněl. Šedých, mokrých a úzkých.

A přitom tady bydlela střední třída. Podél řadovek se táhla karavana víceméně identických japonských aut a v každém třetím okně modře světélkovala televize.

V sedmnáctce ale byla tma. V přízemí i v patře. Dům stál v řadě patrových domků z šedých nebo možná hnědých cihel, s devíti čtverečními metry zahrady a vyasfaltovaným příjezdem ke garáži. Promočený záhon prorostlý plevelem, před brankou betonová schránka s železným zdobením.

Reinhart vypnul motor a chvíli si dům prohlíželi. Pak vystoupil a nadzvedl víko poštovní schránky. Sice byla na zámek, ale otvorem viděl nějaké noviny a hromádku dopisů. Byla už pořádně nacpaná, Reinhart pochyboval, že by se do ní vešly ještě jedny noviny. Vrátil se do auta.

„Nechceš tam zazvonit?“ zeptal se Morenové.

„To se mi moc nechce,“ řekla. „Nevidím v tom smysl.“

Ale přece jen vystoupila a šla ke dveřím. Stiskla zvonek a chvíli čekala. Potom zazvonila ještě jednou. Nic. Vrátila se k autu, kde Reinhart kouřil dýmku, kterou si kvůli dešti obrátil vzhůru nohama.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Zítra dopoledne domovní prohlídku,“ rozhodl Reinhart. „Má dvanáct hodin na to, aby se objevil.“

Nasedli a pomalu se vydali pryč z předměstí.

31

„Kdo?“ zeptal se vrchní konstábl Klempje a upustil na podlahu noviny. „Jejda… totiž dobré ráno, pane komisaři.“

Vstal a slavnostně se uklonil.

„Ne, ten tam není, ale před chviličkou jsem viděl Krauseho. Mám ho zavolat?“

Klempje nakoukl do chodby a povedlo se mu upoutat pozornost aspiranta Krauseho.

„Komisař,“ zavrčel, když k němu Krause přišel blíž. „Na telefonu… komisař!“

Krause si vzal sluchátko.

„Tady Krause. Dobré ráno, pane komisaři… ano, o co jde?“

Chvíli poslouchal a dělal si poznámky. Pak komisaři popřál hezký den a pověsil to.

„Co chtěl?“ zeptal se Klempje a podrbal se ukazováčkem v uchu.

„Nic, co by tě mělo zajímat,“ řekl Krause a odešel.

Pitomec, pomyslel si Klempje. To má člověk za ochotu.

Dát dohromady povolení k domovní prohlídce chvíli trvalo, ale v deset hodin dopoledne už byli na místě v Malgerstraat 17. Reinhart, Morenová a Jung spolu s autem se čtyřmi techniky a vybavením za čtvrt milionu guldenů. Když už to děláme, uděláme to rovnou pořádně, říkal si komisař Reinhart.

Od půl sedmé volal Clausenovi dvakrát za hodinu, Rootha, deBriese a Bollmerta poslal do nemocnice, aby zjistili další informace, a přesně před deseti minutami přestalo pršet. Všechno bylo nachystáno na velký průlom.

„Za denního světla to tu vypadá trochu líp,“ řekl Reinhart. „Tak jdeme na to.“

Technik během třiceti vteřin otevřel zámek a Reinhart vstoupil. Rozhlédl se. V přízemí byla předsíň, kuchyně a velký obývací pokoj. Vypadalo to tu naprosto obyčejně, nijak zvlášť uklizeně, v dřezu v kuchyni se válely neumyté hrnky, sklenice a příbory. V obývacím pokoji stála sedací souprava, teaková knihovna, stereo a masivní skříň, která byla patrně z červeného dubu. Televize bez videa, zato s impozantní vrstvou prachu. Na stolku z kouřového skla stála miska s třemi jablky a scvrklým hroznovým vínem. Vedle jednoho křesla ležely noviny Neuwe Blatt z minulého čtvrtka.

Čtvrtek? pomyslel si Reinhart. To jsou čtyři dny. Za tu dobu by to stihl několikrát na Měsíc a zpátky.

Vyšel po schodech do patra. Jung s Morenovou šli v těsném závěsu, technici si mezitím nanosili dovnitř vybavení a vyčkávali v předsíni.

V patře byly tři pokoje, jeden z nich sloužil jako pracovna – tady se nacházel psací stůl, počítač a rozvrzané police na knihy –, další sloužil jako skladiště všeobecného harampádí. Ve třetím byla ložnice, Reinhart vešel a rozhlédl se. Velká manželská postel. Ustlaná mužsky ledabylým stylem… přes nerovnou hromadu dek a polštářů byla hozená barevná kostkovaná deka. Na zdi visela reprodukce Van Gogha, která nesvědčila zrovna o osobním zaujetí pro umění. Reinhart měl dokonce dojem, že tenhle obrázek jednu dobu vídal i na plechovkách s kávou. V hnědém plastovém koši na prádlo i různě kolem něj se povalovaly kusy oblečení. Na obou bílých lakovaných židlích visely košile a trička. Na nočním stolku dvě knihy, telefon a digitální budík… na parapetu mezi napůl zataženými závěsy uschlý kaktus… a na béžovém koberci řada tmavých skvrn.

Reinhart mávl na Junga a ukázal na podlahu.

„Hele,“ řekl. „Řekni jim, ať začnou tady.“

Zatímco si technici nosili své nádobíčko nahoru, prošli Reinhart a Morenová přes kuchyni do garáže. Tam stálo červené audi, odhadem pár let staré a stejně obyčejné jako zbytek domu. Reinhart vzal za kliku. Nebylo zamčené. Sklonil se a nakoukl dovnitř, nejdřív na přední, pak na zadní sedadlo. Narovnal se a kývl na Morenovou.

„Až skončí nahoře,“ řekl, „měli by se podívat sem.“

Nechal zadní dveře otevřené a Morenová taky nakoukla dovnitř.

„Může to být cokoli,“ řekla. „Nemusí to nutně být krev… ani tady, ani v ložnici.“

„Kecy,“ řekl Reinhart. „Jasně že je to krev. Poznám to po čichu. Hajzl jeden, máme ho!“

„Hm,“ řekla Morenová. „A nepřehlédl jsi něco?“

„A co jako?“

„Že není doma. A to už od čtvrtka, pokud mohu soudit.“

„Díky, že jsi mi to připomněla,“ řekl Reinhart. „Jdeme za sousedy.“

Reinhart s Morenovou zůstali v Boorkhejmu až do půl jedné, kdy jim intendant Puijdens, velitel týmu techniků, konečně s definitivní platností potvrdil, že skvrny v ložnici i v červeném audi, registrovaném na jméno Pietera Clausena, pocházejí od krve. Určit, zda se jedná o lidskou krev, případně o krev jednoho a téhož člověka, si vyžádá ještě několik hodin analýz.

A poznat, jestli je to krev Very Millerové, zabere celé odpoledne i večer.

„Pojď,“ řekl Reinhart Morenové. „Tady už nemáme co na práci. Jung dodělá sousedy, snad se objeví někdo, kdo není současně slepý a hluchý. Teď si chci ověřit, jak jim to jde v nemocnici. Jestli nám tam někdo dokáže objasnit, kam se ten hajzl poděl. Jestli ta krev patří Millerové, tak už ho sakra máme spojeného se zločinem!“

„Nemyslíš se zločiny?“ opáčila Morenová a nasedla.

„Hnidopišství,“ odfrkl si Reinhart. „Kde je? Kde se už od čtvrtka schovává? Tím spíš zaměstnávej svoje šedé buňky mozkové.“

„Fajn,“ řekla Morenová a celou cestu na stanici proseděla ponořená do myšlenek.

„Porod koncem pánevním,“ řekl doktor Brandt. „Prvorodička. Trochu to trvalo, promiňte, že jste museli čekat.“

„Konec pánevní je prekérní věc,“ řekl Rooth. „Vím to, sám jsem se tak narodil.“

„Vážně?“ řekl Brandt. „No ale vlastně jste byl tou dobou menší. O čem jste se mnou chtěli mluvit?“

„Nemohli bychom jít dolů do kantýny?“ zeptal se Rooth. „Pozvu vás na kafe.“

Doktor Brandt vypadal na čtyřicátníka, ale byl malý a drobný a pohyboval se s mladickým zápalem, který Roothovi připomínal štěně. Minule s tímhle doktorem mluvil Jung, Rooth si ani neposlechl záznam, jen věděl, že o doktoru Clausenovi nepadlo ani slovo. Pokud si tedy Jung zrovna neschrupnul.

Teď šlo ale o Clausena, výhradně o Clausena, a jakmile si v kantýně sedli ke stolu, šel Rooth ihned k věci.

„Váš dobrý přítel,“ spustil, „doktor Clausen. Zajímáme se o něj.“

„O Clausena?“ zeptal se doktor Brandt a vyčistil si brýle. „A proč?“

„Jak dobře se s ním znáte?“

„No…“ Brandt rozhodil rukama. „Docela se stýkáme. Znám ho od mládí, chodili jsme spolu na gymnázium.“

„Výtečně,“ řekl Rooth. „Povězte mi o něm něco.“

Brandt si ho měřil se skeptickou vráskou na čele.

„Policie mě už jednou vyslýchala.“

„Ale na Clausena se vás neptali, že?“

„Hm. Ne a moc nechápu, proč si o něm cokoli zjišťujete. Proč si nepromluvíte přímo s ním?“

„O to se nestarejte,“ řekl Rooth. „Bude jednodušší, když se já budu ptát a vy mi budete odpovídat, věřte mi. Tak povídejte!“

Brandt chvíli demonstrativně mlčel a míchal si kávu. Ty jedna pupeční šňůro, pomyslel si Rooth a při čekání si ukousl housky se šunkou.

„Já ho zase tak dobře neznám,“ pronesl Brandt nakonec. „Prostě se občas scházíme, jsme taková parta už od gymnázia. Chodili jsme na Elementaar. Říkáme si Verhoutenovi andílci.“

„Verhoutenovi…?“

„Andílci. To byl matikář, kterého jsme měli. Charles Verhouten, pěkný zmetek, ale měli jsme ho rádi. Však to byl taky perfektní učitel.“

Aha? podivil se Rooth a pomalu si začínal říkat, jestli to ten doktor má v hlavě v pořádku. Já bych se od něj porodit nenechal, pomyslel si.

„Ale nejčastěji si říkáme prostě Bratři. Je nás šest a jednou za čas si někam zajdeme na večeři a pivo. Ale dodržujeme i určité formality.“

„Formality?“

„Ano, ale nebereme to vážně. Je to jen legrace.“

„Jo tak,“ na to Rooth. „Jsou mezi vámi i ženy?“ „Ne, samí chlapi,“ řekl Brandt. „To pak máme volnější otěže, jestli mi rozumíte.“ Brandt se na Rootha významně zadíval přes obroučky brýlí. Rooth na něj hleděl a nehnul ani brvou.

„Chápu. Na ostatní andělské bratry teď ale kašleme a soustředíme se na Clausena. Tak například, kdy jste ho viděl naposledy?“

Brandt se zatvářil trochu dotčeně, ale podrbal se na hlavě a zamyslel se.

„To už je docela doba,“ řekl. „Zrovna v pátek jsme měli schůzku… v Canaille na Weivers Plejn…, ale Clausen byl nemocný a nemohl přijít. Řekl bych, že už jsem ho neviděl tak měsíc. No jo, od minulého srazu…“

„V nemocnici se nescházíte?“

„Velmi zřídka,“ odpověděl Brandt. „Pracujeme dost daleko od sebe. Clausen je na bloku C a já, no, já jsem tady v porodnici, jak víte.“

Rooth se na chvíli zamyslel.

„Jak je na tom se ženami?“ zeptal se. „Mimochodem, vy jste ženatý?“ Doktor Brandt energicky zavrtěl hlavou. „Jsem singl,“ odpověděl. „Clausen byl pár let ženatý, ale nevydrželo jim to. Rozvedli se. Jestli se dobře pamatuju, tak před nějakými čtyřmi pěti lety.“

„Víte, jestli měl v poslední době nějaké pletky? Potkal třeba někoho nového?“

Brandtovi jako by najednou došlo, o co jde. Sundal si brýle. Pečlivě je sklapl a zastrčil je do náprsní kapsy. Naklonil se nad stůl a pokusil se do Rootha zavrtat pohledem.

To sis ty brejle měl nechat, skrčku, pomyslel si Rooth a upil kávy. Šlo by ti to líp.

„Inspektore… jak že se jmenujete?“

„Poirot,“ řekl Rooth. „Ne, dělám si legraci. Jmenuju se Rooth.“

„Milý inspektore Roothe,“ pronesl Brandt nevzrušeně. „Nelíbí se mi, že od vás musím poslouchat urážky mého kolegy a dobrého přítele. Opravdu ne. Mohu vás ujistit, že doktor Clausen s tím nemá nic společného.“

„S čím?“ zeptal se Rooth.

„S tou… no, s tou sestrou. S tou, co ji zabili, nemyslete si, že mě převezete, já moc dobře vím, o co vám jde. Velmi se pletete. Vždyť ani nepracovala u nás v nemocnici a Clausen není typ, co běhá za ženskými.“

Rooth si povzdechl a rozhodl se na to jít odjinud.

„Má nějaké blízké příbuzné?“ zeptal se.

Brandt se opřel a zjevně přemýšlel, jestli má vůbec odpovědět. Nosní dírky se mu chvěly, jako by se k rozhodnutí hodlal pročichat.

„Má sestru,“ řekl. „Myslím, že o pár let starší. Bydlí někde v zahraničí.“

„Děti nemá?“

„Ne.“

„A ta bývalá manželka? Jak se jmenuje?“

Brandt pokrčil rameny.

„Nepamatuju si. Marianne, myslím… nebo tak nějak podobně.“

„Příjmení?“

„Netuším. Clausenová, pochopitelně, jestli si vzala jeho jméno, ale to už se teď vždycky nedělá. A po rozvodu se určitě vrátila k dívčímu jménu. Nikdy jsem se s ní neviděl.“

Rooth přemýšlel a přitom zápasil s vláknem šunky, které mu uvízlo mezi dolními stoličkami.

„A proč dneska není v práci?“

„Kdo?“ zeptal se Brandt.

„No přece Clausen.“

„On není v práci?“ podivil se Brandt. „Jak to mám sakra vědět? Asi má volno. Nebo je pořád na nemocenské. Měl nějakou chřipku, byl by omyl si myslet, že když je člověk doktor, je hned proti všemu imunní…“

„Je pohřešovaný,“ přerušil ho Rooth. „Žádné lepší vysvětlení nemáte?“

„Pohřešovaný?“ vyhrkl Brandt. „Blbost. Tomu nevěřím. Prostě nemohl jen tak zmizet.“

Rooth na něj zíral a dal si do pusy poslední kousek šunky, přestože toho vlákna se ještě nezbavil.

„Ti ostatní andílci… z toho vašeho klubu… zná někdo z nich Clausena líp?“

Doktor Brandt vylovil brýle a zase si je nasadil.

„Asi Smaage.“

„Smaage? A mohl byste mi laskavě dát jeho adresu a telefonní číslo?“

Brandt vytáhl diář a po chvíli už měl Rooth celý seznam členů. Z misky na stole si vzal kostku cukru a uvažoval, jak by měl doktorovi poděkovat za pomoc.

„Fajn, tak konec,“ řekl. „Asi je načase, abyste šel zase rodit… už vás nebudu zdržovat.“

Verhoutenovi andílci? pomyslel si. To mě poser.

„Děkuji,“ řekl Reinhart. „Děkuji za pomoc, pane řediteli.“

Položil to a podíval se na Morenovou s čímsi jako trpkým úsměvem.

„Tak mluv,“ řekla Morenová. „Mám takový dojem, že v ohařově tváři se zračí jistá chmurná spokojenost.“

„A rozhodně ne bez důvodu,“ řekl Reinhart. „Hádej, kdo si ve čtvrtek ze Spaarkasse vyzvedl dvě stě tisíc.“

„Clausen?“

„Uhodila jsi hřebíček na hlavičku, abych tak citoval jednu z jeho obětí. Přišel si to vybrat na pobočku na Keymer Plejn těsně po obědě. V hotovosti! Slyšíš? Dvě stě dvacet tisíc… všechno to do sebe zapadá.“

Morenová se zamyslela.

„Ve čtvrtek?“ řekla. „Dneska je úterý.“

„Vím o tom,“ řekl Reinhart. „Čert ví, co se stalo, a čert ví, kam se poděl. Ale pátrání jsme po něm vyhlásili, takže ho dřív nebo později najdeme.“

Morenová se kousla do rtu a zatvářila se poněkud pochybovačně.

„Tím si nejsem tak jistá,“ řekla. „Na co potřeboval ty peníze?“

Reinhart chvíli váhal a díval se na dýmku.

„V bance vykládal nějakou historku o lodi. Dost průhlednou… Chtěl zaplatit vyděrači, co jiného.“

„A ty myslíš, že to udělal?“ zeptala se Morenová. „Proč teda zmizel?“

Reinhart si nespokojeně prohlížel hromady kazet, které měl ještě na stole.

„Pouč mě!“ řekl.

Morenová chvíli mlčela a okusovala propisku.

„Jestli se rozhodl zaplatit,“ pronesla nakonec. „A opravdu zaplatil… tak snad neměl důvod utéct a schovávat se, ne? Muselo se stát ještě něco. Nevím co, ale tohle je nelogické. V každém případě to neskončilo tím, že zaplatil, to by bylo moc jednoduché. Proboha, dvě stě tisíc není žádný pakatel.“

„Dvě stě dvacet tisíc,“ zahudroval Reinhart. „Hm, máš pravdu, ale až ho najdeme, on už nám to vysvětlí.“

Ozvalo se zaklepání a do dveří vstoupil Rooth s čokoládovým dortem.

„Čauves,“ řekl. „Chcete něco slyšet o porodníkovi a andílcích?“

„Proč ne?“ povzdechl si Reinhart.

Roothovi trvalo čtvrt hodiny, než jim shrnul rozhovor s Brandtem.

Reinhart si dělal poznámky a na závěr Rootha pověřil, aby sehnal ty ostatní „bratry“ a zjistil další informace o všeobecném charakteru Pietera Clausena. A o jeho počinech za poslední měsíc.

„Přiber si na to i Junga a deBriese,“ řekl Reinhart. „A budete to mít do večera. A toho Smaageho vezměte samozřejmě jako prvního.“

Rooth kývl a odešel. Ve dveřích se srazil s Krausem.

„Máte čas?“ zeptal se Krause. „Celé odpoledne jsem prověřoval jednu věc.“ „Fakt?“ řekl Reinhart. „A jakou věc?“ Krause si sedl vedle Morenové a poněkud teatrálně otevřel blok.

„Van Veeteren,“ řekl. „Dopoledne volal a dal mi tip.“

„Tip?“ zopakoval Reinhart nevěřícně. „Komisař dal tobě tip?“

„Přesně tak,“ řekl Krause a trochu se vypjal. „Kladl mi na srdce, že to možná není důležité, ale já jsem si to stejně ověřil.“

„Můžeš jít k věci, nebo chceš nejdřív zmrzlinu?“ zeptal se Reinhart.

Krause si odkašlal.

„Šlo o jedno jméno,“ řekl. „Snoubenka Ericha Van Veeterena… Marlene Freyová… našla na papírku jedno jméno, o kterém nám zapomněla říct. Před pár dny.“

„Jaké jméno?“ zeptala se Morenová neutrálně, než ji Reinhart stihl předběhnout.

„Keller,“ řekl Krause. „Psáno tak, jak slyšíte. Jenom příjmení na kousku papíru. Erich si ho napsal ve spěchu, nejspíš jen pár dní před smrtí, a v diáři nikoho takového neměl. Každopádně v maardamském telefonním seznamu je jen 26 Kellerů a ty jsem si zkontroloval… když nic jiného, tak proto, že to po mně chtěl komisař. Hm.“

„A?“ řekl Reinhart.

„Myslím, že jeden by nás mohl zajímat.“

Reinhart se předklonil a zaskřípal zuby.

„Kdo?“ řekl. „A proč?“

„Jmenuje se Aron Keller. Pracuje na ortopedii v Nové rumfordské… vyrábí protézy, pokud jsem to dobře pochopil. A bydlí taky v Boorkhejmu.“

Reinhart už se chystal něco říct, ale Morenová byla rychlejší.

„Mluvil jsi s ním?“

Přísahala by, že Krause před odpovědí udělal dramatickou pauzu.

„Ne. Nikdo neví, kde je. Od pátku nebyl v práci.“

„Ty krávo!“ zařval Reinhart a shodil na zem osmnáct kazet.

„Bydlí v Malgerstraat 13,“ řekl Krause.

Vytrhl list z bloku. Podal ho inspektorce Morenové a odkráčel.

32

Domovní prohlídka u Arona Kellera byla zahájena téměř přesně dvacet čtyři hodin po prohlídce v domě číslo 17.

Podle očekávání to šlo rychle. Technici byli hotoví už v půl jedné a pak už Reinhart s Morenovou neměli důvod tu zůstávat. Přesto se ale zdrželi ještě několik hodin, aby (na čemž trval Reinhart – a pouze s použitím našich smyslů, inspektorko, zatraceně!) našli nějakou stopu, která by jim napověděla, co se s místním osamělým nájemníkem stalo. A kam se poděl.

Nebyl to jednoduchý úkol. Podle všeho se Keller doma neobjevil už od minulého pátku, mohl dokonce odejít nebo zmizet už ve čtvrtek v noci – žádné noviny si nepředplácel, ale v plechové schránce na vnitřní straně dveří leželo pár nedotčených dopisů a v ložnici a obývacím pokoji už mu stihly uschnout všechny květiny. Dva velké ibišky ve výklenku v obývacím pokoji to zvládaly lépe, ale ty byly napojené na zavlažovací systém, do kterého stačilo dolít vodou jen jednu týdně.

To aspoň tvrdila Morenová, které měla podobné zařízení ve svém dvoupokojovém bytě ve Falckstraat.

Jinak panoval v bytě téměř pedantský pořádek. V kuchyni žádné špinavé nádobí. Nikde se neválelo žádné oblečení. Žádné noviny, plné popelníky ani drobnosti na nesprávném místě. Těch pár knížek, kazet a cédéček (ze tří čtvrtin country, konstatoval s odporem Reinhart, zbytek pak známé fláky v levných edicích) bylo pečlivě srovnáno v úhledných řadách. V předsíni v botníku dva páry vyleštěných bot, na ramínkách bunda a kabát… na psacím stole pořádek jako ve výloze papírnictví. A stejně tomu bylo i ve skříni, poličkách a přihrádkách, Reinhartovi už chyběly jen lístečky s popisem, kam která věc patří a k čemu slouží…, ale jestli to takhle má urovnané už dvacet let, tak asi žádné lístečky nepotřebuje, došlo mu po hlubším zamyšlení.

O Aronu Kellerovi se tu dalo vyčíst – kromě toho, že je chorobně pořádný –, že se zajímá o sport. Hlavně o fotbal a lehkou atletiku. Na výsadním místě v knihovně trůnily fotbalové ročenky s červenými a zelenými hřbety od roku 1973 a v přepravce od piva na dně skříně objevili stoh měsíčníků Sportfront – poslední číslo leželo na stole a pravděpodobně dotvářelo atmosféru běžné páně Kellerovy snídaně. K takovému závěru aspoň s naštvaným odfrknutím dospěl Reinhart.

Vedle telefonu na psacím stole v ložnici ležel diář a v něm bylo zapsaných celkem dvacet dva lidí. Tři z nich se jmenovali Keller, ale ani jeden nebydlel v Maardamu (dva v Linzhuisenu, jeden v Haaldamu). Reinhart se rozhodl otázku příbuzenských vztahů řešit později.

„Ten chlap myslí jako počítač,“ řekl. „Toho nebude problém najít.“

Morenová se k tomu nijak nevyjádřila.

Navzdory zjevnému nedostatku stop se v bytě zdrželi až do tří. Prohledali každý kout a zásuvku, aniž by pořádně věděli, co hledají. Reinhart taky našel klíč s označením „Půda“, načež strávil hodinku v podkrovní kóji mezi starým oblečením, botami, holínkami, tenisovými raketami, různým nábytkem a kartonovou krabicí s komiksy z šedesátých let. Morenová moc nevěděla, proč byt tak důkladně prohledávají, ale dělala jako by nic. Nevěděla, k čemu to je, ale tušila, že sama by se rozhodla stejně… kdyby tady rozhodovala ona.

„Člověk nikdy neví, co hledá, dokud to nenajde,“ vysvětlil jí Reinhart a foukl jí kouř do obličeje. „A to platí v mnoha situacích, slečno policejní inspektorko, ne jen teď a tady.“

„Jste chytrý jako opice, pane komisaři,“ řekla Morenová. „A když říkám opice, myslím fakt samičku.“

Ve tři čtvrtě na tři se dočkali odměny. Morenová vysypala koš na papír, který stál pod psacím stolem (a byly v něm opravdu jen papíry, jinak nic podléhajícího zkáze jako ohryzky, pytlíčky od čaje nebo slupky od banánu), roztržitě začala obsah procházet a vtom to našla. To.

Zmačkaný linkovaný papír A4 vytržený z bloku. Nejspíš z toho, co ležel v poličce napravo od stolu. Rozložila ho, narovnala a četla.

Už je to pět týdnů, co jste zabil toho kl

To bylo všechno. Devět slov. Devět a půl. Napsáno úhledným, poněkud bezpohlavním písmem, černým inkoustem. Chvíli na ten krátký nedokončený vzkaz zírala a přemýšlela.

Kl? říkala si v duchu. Co znamená kl?

Může to být něco jiného než kluka?

Zavolala na Reinharta, který mezitím sešel z půdy a teď s klením prohledával skříň v ložnici. „No?“ zeptal se Reinhart. „Co máš?“ „Tohle,“ řekla Morenová a podala mu papír. Reinhart si ho přečetl a zůstal na ni civět. „Kl?“ zeptal se. „Co je sakra kl? Kluka?“ „Asi,“ řekla Morenová. „Říkal jsi, že nám chybí první článek řetězce. Tak myslím, že už ho máme.“ Reinhart se znovu podíval na zmuchlaný papír a podrbal se na hlavě. „Máš pravdu,“ řekl. „Stoprocentní pravdu. Tak pojď, je čas na menší poradu.“

Porada byla krátká a obešla se bez vína i obložených mís. Žádné extravagance už nebyly potřeba… protože mlhy se konečně začaly rozplývat, jak jim vysvětlil Reinhart.

Mlhy v případech Erich Van Veeteren a Vera Millerová. Bylo načase konečně prozřít a začít jednat. Už nebylo zapotřebí sáhodlouhých spekulací. Žádných teorií a hypotéz, najednou věděli, o co jde a po čem pátrají. Nadešel čas… nadešel čas kolem všech zúčastněných utáhnout smyčku.

Kolem Pietera Clausena a Arona Kellera. Vraha a jeho vyděrače.

Jediný problém byl, že až se ta smyčka utáhne, možná v ní nikdo neuvízne. Jak podotkl Rooth, když si rozbaloval Mozartovu kouli.

„Hm, je to zapeklitost,“ řekl Reinhart. „Ještě to zdaleka není za námi, to musíme mít na paměti, ale když to vezmeme kolem a kolem, tak jsme netipovali zase tak špatně. Keller na Clausena něco věděl a chtěl peníze, aby to na něj neřekl. Poslal pro ně mladého Van Veeterena… se známým výsledkem. Čert ví, jak do toho byla zapletená Vera Millerová, ale v Clausenově bytě jsme našli její vlasy a vůbec leccos… i krev, jak v ložnici, tak v autě. Je to jasné jako facka. Zabil ji úplně stejně jako Ericha Van Veeterena.“

„A jakou máme vazbu mezi Kellerem a Erichem?“ zeptal se deBries. „Nějaká být musela.“

„To zatím nevíme,“ řekl Reinhart. „To nám ještě zbývá. A jak jsem už říkal, není to to jediné, co nám zbývá. Keller i Clausen zmizeli. Nikdo je neviděl od minulého čtvrtka… a právě ve čtvrtek si Clausen v bance vyzvedl dvě stě dvacet tisíc. Něco se muselo stát, asi později večer, to musíme zjistit… a taky je samozřejmě musíme najít.“

„Dead or Alive,“ řekl Rooth.

„Dead or Alive,“ souhlasně zopakoval Reinhart po chvíli přemýšlení. „Při bližším pohledu jsou si pánové docela podobní. Osamělí muži ve středním věku, víceméně bez přátel. Keller je nejspíš úplný vlk samotář. Bollmert s deBriesem zjistí, jestli měl vůbec nějaké známé. Jeho kolegové nám toho o něm moc neřekli… nebo ano?“

„Souhlas,“ řekl Rooth. „V té továrně na dřevěné nohy dělá dohromady jen osm lidí a všichni tvrdí, že Keller je pinďour.“

„To fakt řekli?“ zeptal se Jung.

„Oni se nevyjadřují tak květnatě jako já,“ řekl Rooth. „Ale obsah sdělení je stejný.“

Reinhart nechal kolovat kopii vzkazu, který Morenová našla v Kellerově odpadkovém koši.

„Co byste si z toho odvodili?“ zeptal se. „Našli jsme to u Kellera.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Tak co znamená kl?“ zeptal se Reinhart.

„Kluka,“ odpověděl deBries. „Tady není zrovna moc možností.“ „To náhodou je,“ zaprotestoval Rooth. „Spousta… klempíře, klavíristu, klaustrofobika…“

„Klaustrofobika?“ zeptal se Jung. „Co to sakra je?“

„Člověk, co se bojí stísněných prostor,“ řekl Rooth. „To je přece učivo základní školy, měl by sis znovu prolistovat sešity.“

„Velmi nápadité, pane detektive,“ řekl Reinhart. „Já si ale nevzpomínám, že by v poslední době zavraždili nějakého klaustrofobika. Ani klempíře a klavíristu, aspoň za posledních pár týdnů… a ani žádného klauna nebo klenotníka, ano, musíme uznat, že by tu byly i jiné možnosti, ale shodněme se předběžně na tom, že to mělo být kluka, to je bezesporu nejpravděpodobnější. A v takovém případě můžeme předpokládat, že Clausen někdy začátkem listopadu zabil nějakého kluka, což je příčina toho všeho. Nevíme přesně, kdy Keller tenhle útržek napsal, ale zaměříme se na události z přelomu října a listopadu, plus mínus týden, a uvidíme, co nám z toho vyleze.“

„A nemohl tím myslet Ericha Van Veeterena?“ zeptal se deBries.

Reinhart chviličku uvažoval.

„To sotva,“ řekl. „Tomu bylo skoro třicet. A časová osa nesouhlasí… pět týdnů, co jste zabil toho kl… ne, to je vyloučené.“

„Fajn,“ řekl deBries.

„… klíčníka, kleptomana, klikaře, kladivouna…“ mručel Rooth, ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

„Zabil kluka?“ řekl Jung. „Snad musíme vědět, jestli tou dobou někoho zabili, ne? Něco takového nám nemohlo uniknout, pokud k tomu teda došlo u nás v rajónu.“

„Nemuselo se to stát v Maardamu,“ řekla Morenová. „A taky si nutně nikdo nemusel myslet, že šlo o zločin. Mohlo to být jinak. Třeba se snažil v nemocnici něco zamést pod koberec. Myslím Clausen. A skoro se mu to povedlo.“

„Ne, zase nemocnice,“ řekl Rooth. „Já z toho onemocním.“

Chvíli bylo ticho.

„Ale Clausen přece není chirurg, ne?“ řekl deBries. „Takže neoperuje?“

Reinhart si to ověřil v podkladech.

„Je na interně,“ řekl. „Ale i v téhle branži se ti může povést někoho zabít. Když něco zanedbáš. Musíme zjistit, k jakým úmrtím v tom období došlo na jeho oddělení. Rooth s Jungem pojedou do Rumfordu, bude stačit, když si promluvíte s primářem. A možná nahlédnete do pár záznamů.“

„Kluk, co nečekaně zemřel?“ ujistil se Jung.

„Mladý pacient mužského pohlaví, který zesnul v průběhu noci,“ opravil ho Rooth. „Navzdory obětavé lékařské pomoci. V nemocnici se všechno hned roznese, na to nezapomínej… a taky myslím, že bude lepší, když rozhovor s Leissnem obstaráš ty. Minule jsme si málem vjeli do vlasů.“

„Vážně?“ řekl Jung. „To mě udivuje.“

„A co teď budeme dělat my?“ zeptala se Morenová, když se kolegové postupně vytratili.

Reinhart položil ruce na stůl a narovnal se.

„Já mám rande s jistým Oscarem Smaagem,“ řekl. „To je svolávací sekretář Verhoutenových andílků. Ty zůstaneš tady a prověříš, jestli máme nějaké neobjasněné úmrtí.

I zmizení… Není koneckonců jisté, že to souvisí s nemocnicí, i když pro to hovoří leccos.“

„Fajn,“ řekla Morenová. „Doufám, že ten Smaage nám řekne něco zajímavého, i když nevím, co by to tak mělo být. Mám pocit, že se to všechno točí kolem jediného bodu.“

„Čtvrtek?“ zeptal se Reinhart.

„Jo. Co se sakra stalo ve čtvrtek večer? Je jasné, že měl předat peníze. Nebo co myslíš?“

„Určitě,“ řekl Reinhart. „Bylo by zvláštní, kdyby se neobjevil někdo, kdo je – aspoň jednoho z nich – viděl ještě potom. Potřebujeme jen trochu času. Musíme mít trpělivost, neradil nám to zrovna nedávno někdo?“

„Myslím, že se pleteš,“ řekla Morenová.

Našla to za necelou hodinu. Nebo aspoň instinktivně ucítila, že tohle je ono, když se jí na monitoru objevilo to jméno. Rozbušilo se jí srdce a zježily vlasy, což bývaly neklamné signály.

Vnější projevy ženské intuice. Nebo aspoň té její.

Wim Felders, přečetla si . Narozen 17. 10. 1982. Zemřel 5. 11. 1998. Nebo možná 6. 11. Na silnici 211 mezi Maardamem a Boorkhejmem ho kolem šesté ráno objevil kolemjedoucí cyklista. Z vyšetřování dopravní policie (odpovědný komisař Lintonen) vyplynulo, že ho pravděpodobně odhodilo auto a chlapec zemřel následkem nárazu na betonovou rouru. Ve všech médiích byla zveřejněna výzva, ale pachatel se nepřihlásil. Nehoda se obešla bez svědků. Žádní podezřelí. Žádné tipy. Pachatel z místa činu ujel a neohlásil se.

Morenová si na ten případ pamatovala. Četla o něm a viděla zprávy v televizi. Ten šestnáctiletý kluk se vracel domů do Boorkhejmu. Byl na návštěvě u přítelkyně někde v centru a asi mu ujel poslední autobus.

Nejspíš šel po krajnici, bylo špatné počasí, déšť a mlha, a srazil ho motorista, který pak z místa nehody ujel.

Mohl to být kdokoli.

Mohl to být Clausen.

Keller mohl projet kolem hned potom a všechno vidět. Anebo seděl vedle Clausena v autě, jestli se znali… čemuž ale prozatím nic nenasvědčovalo.

Dopravní nehoda?

To bylo jistě možné. Když se Morenová snažila určit, jak moc je to pravděpodobné, uvědomila si, že jí to nejde. Možná je to jen střela naslepo, ale to je samozřejmě jedno. I taková stopa se musí sledovat, dokud nebude vyvrácena.

Intuitivně věděla, že přesně takhle se to stalo. Našla první článek. No doubt.

Všimla si, že je už půl šesté, a pomyslela si, co bude dělat teď. Rozhodla se jet domů a později večer zavolat Reinhartovi. Pokud se jim povede prokázat, že Clausen se ten den vracel domů z centra – zhruba tou dobou… díky pomoci Wimovy přítelkyně policie věděla, že k nehodě muselo dojít někdy těsně před půlnocí…, hm, pak budou všechny vnější pochybnosti odstraněny.

Jak se jim povede spojit Clausena s tou nehodou, to bylo samozřejmě ve hvězdách, ale možná ani nebudou muset, když už se jim povedlo spojit ho s dvěma jinými vraždami.

Na druhou stranu – jestli byl ten večer někde v centru Maardamu, tak se tam asi s někým viděl. Někdo by to dosvědčil.

Jen ať to nebyla Vera Millerová, pomyslela si Morenová. Kéž by to tak byli ti andílci, jak že se jmenují? Verhoutenovi?

Ale ze všeho nejdůležitější bude najít Clausena. Samozřejmě.

A Kellera.

Když dospěla Ewa Morenová až sem, vypnula počítač a odešla z práce. Ať to brala, z jaké strany chtěla, měla dojem, že dneska odvedla dobrou práci.

33

Morenová zrovna domluvila s Reinhartem, když někdo zazvonil u dveří.

Půl deváté, pomyslela si. Kdo to sakra může být?

Byl to Mikael Bau, její soused zezdola.

„Nedala byste si něco k jídlu?“ zeptal se a tvářil se jako hromádka neštěstí.

Bauovi bylo kolem třiceti a do Falckstraat se nastěhoval teprve před pár měsíci. Morenová ho neznala. Samozřejmě se jeden druhému představili, když se prvně potkali na schodech, ale od té doby se pouze zdravili, když se náhodou potkali. Dohromady jen tak třikrát čtyřikrát. Vypadal opravdu dobře, to si všimla okamžitě. Vysoký, světlovlasý a modrooký. A téměř stále s úsměvem na rtech.

Teď se ale tvářil vážně.

„Uvařil jsem guláš,“ řekl jí. „Něco na způsob boeuf bourguignon, už je to hotové, tak kdyby vám to nevadilo?“

„To je trochu nečekaná nabídka,“ řekla Morenová.

„To asi jo,“ řekl Bau. „Ehm… neměl jsem v úmyslu vás zvát, ale moje snoubenka se se mnou rozešla dřív, než jsme se do toho stihli pustit. Ale nemyslete si, že…“

Nenapadlo ho, jak by měl pokračovat. Morenovou taky ne.

„Díky, tak já si dám,“ odpověděla. „Vlastně jsem dneska ještě pořádně nejedla. Dejte mi čtvrt hodinky, já se vysprchuju. Guláš se ohřívá snadno.“

Teď se Bau usmál.

„Fajn,“ řekl. „Tak za čtvrt hodiny u mě.“

Odešel po schodech dolů a Morenová zavřela dveře.

Tak takhle se to dělá? pomyslela si, ale hned tu myšlenku vyhnala z hlavy.

Ukázalo se, že Mikael Bau má nejen čistě fyzické přednosti, ale navíc je i vynikající kuchař. Morenová si na jeho guláši opravdu pochutnala a citrónový sorbet, který jí naservíroval pak, se pyšnil přesně tou lehkou nakyslostí, jaká se popisuje v receptech, ale ve skutečnosti se vyskytuje zřídka.

Chlap, co umí vařit? pomyslela si. To jsem ještě nezažila. Ten má určitě kostlivce ve skříni. Měla chuť se zeptat, proč to s ním přítelkyně skončila, ale na takovou důvěrnost se nenaskytla příležitost a Bau o tom sám nezačal.

Místo toho se bavili o počasí, domě a sousedech. A o svých povoláních. Bau byl sociální pracovník, takže pár společných témat se našlo.

„Vůbec nevím, proč jsem si vybral stinnou stranu společnosti,“ řekl. „Netvrdím, že mě to nebaví, ale dneska bych už do toho asi nešel. Proč jste šla k policii?“

Ewa Morenová si tuto otázku položila už tolikrát, že ani nevěděla, jestli na ni existuje odpověď. Nebo kdy existovala. Prostě to tak vyplynulo a ona měla dojem, že takhle je na tom docela dost lidí. Život prostě vyplyne.

„Já věřím, že nás řídí náhody,“ řekla. „Nebo přinejmenším že nás neřídí žádná pečlivě promyšlená rozhodnutí. Máme nad událostmi menší kontrolu, než si myslíme… Jiná věc je, že předstíráme, že ji máme.“

Bau kývl a tvářil se zamyšleně.

„Ale asi nakonec stejně skončíme u toho, pro co se hodíme,“ řekl. „Nedávno jsem četl o teorii kulečníkových koulí, znáte ji? Koulíte se po hladkém zeleném suknu spolu se spoustou dalších koulí. Rychlosti a směry jsou dané, ale přesto se nedá určit, co se stane, když se srazíme a změníme směr. Všechno je dané, ale my to nedokážeme předvídat, prostě je ve hře moc faktorů… nebo něco v tom smyslu.“

Morenová si vzpomněla, co říkával komisař, a neubránila se úsměvu.

„Určité vzorce,“ řekla. „Říká se, že existují vzorce, které lidé neprohlédnou… jen zpětně. Pak jsou naopak naprosto evidentní. Vlastně to připomíná policejní vyšetřování. Všechno je zjevnější, když si to můžete projít zpětně.“

Bau znovu kývl. „Pozadu se ale nedá jít,“ řekl. „V životě. To je právě ten problém. Ještě víno?“ „Půl skleničky,“ řekla Morenová.

Když se prvně podívala na hodinky, bylo tři čtvrtě na dvanáct.

„Proboha,“ vyhrkla. „Vy zítra nejdete do práce?“

„Ale jistě,“ řekl. „My na stinné straně nikdy neodpočíváme.“

„Děkuji za příjemný večer,“ řekla Morenová a vstala. „Slibuji, že pozvání oplatím, ale budu si muset nejdřív nastudovat nějaké recepty.“

Bau ji doprovodil do předsíně a rozloučil se s ní dobře odměřeným objetím. O čtvrt hodiny později už ležela v posteli a říkala si, jak je pěkné být zadobře se sousedy.

Pak si vzpomněla na Ericha Van Veeterena. Tomu bylo zhruba stejně jako jí a Bauovi. Možná o pár let méně, zatím ji to nikdy nenapadlo.

A ti ostatní?

Veře Millerové bylo třicet jedna a Wim Felders se dožil pouhých šestnácti.

Jakmile člověk nakoukne za nepříliš vzdálený horizont sousedské pohody, najednou se nějak změní tónina.

Reinharta probudilo, že ho Joanna zatahala za spodní ret. Seděla mu na břiše a blaženě se usmívala.

„Táta spí,“ řekla. „Táta vzhůlu.“

Zvedl ji nataženýma rukama. Joanna vykřikla nadšením a jemu dopadly na obličej sliny.

Pane bože, pomyslel si. To je paráda! Je šest ráno a život se valí jako protržená hráz.

Zarazilo ho, proč je v pokoji takové světlo, ale pak si vzpomněl, že dcera se zrovna naučila mačkat vypínače a teď se v této dovednosti nesmírně ráda cvičí. Strčil ji do postele vedle Winnifred a vstal. Zjistil, že všechny lampy v celém patře jsou rozsvícené, a tak je šel pozhasínat. Joanna se přibatolila za ním a vykládala mu něco o medvídcích. Nebo možná o slepicích, měla v puse dudlík a bylo jí špatně rozumět. Reinhart ji vzal do kuchyně a začal chystat snídani.

V půli cesty si vzpomněl, co se mu zdálo. Nebo spíš co ho v noci napadlo na pomezí bdělosti a spánku.

Zapomněli vyhlásit pátrání po Kellerovi.

Do prdele, pomyslel si. Zvedl Joannu do dětské židličky. Postavil před ni misku s rozmačkaným banánem a jogurtem a šel si z pracovny zavolat na policii.

Chvíli trvalo vysvětlit všechny detaily, ale nakonec se zdálo, že to Klempje, který měl službu, pochopil. A ten ho ujistil, že to pátrání vyhlásí okamžitě, slíbil to na svou čest a svědomí.

Nejsem si jistý, jestli máš aspoň jedno z toho, pomyslel si Reinhart, ale stejně mu poděkoval a položil to.

Šlendrián, pomyslel si. Jak jsme na něco takového mohli sakra zapomenout?

O dvě hodiny později byl připravený jet do práce. Winnifred zrovna vstala a Reinhart si říkal, že vypadá jako dobře vyspaná bohyně, a chvíli si hrál s myšlenkou, že by mohl jet až za chvíli a ještě se s ní předtím pomilovat. V zásadě by to nebylo nemožné. Joanna si za chvíli půjde na hodinku zdřímnout a chůva přijde až po obědě.

Ale pak si vzpomněl na situaci v práci. Rozepnul manželce župan a objal ji. Kousla ho do krku. On jí to oplatil. A stačilo. Pak si oblékl kabát.

„Budeš mít dovolenou podle plánu?“ zeptala se ho, když už stál ve dveřích.

„Nie ma problemu,“ řekl Reinhart. „To je polsky a znamená to, že s tím budeme do tří dnů hotoví. Nejpozději do tří dnů.“

Tady komisař Reinhart trochu podváděl sám sebe, ale to měl koneckonců ve zvyku. Hlavně že ho nepodvádí Winnifred.

Když mu Ewa Morenová přiblížila nehodu Wima Felderse, zavolal Reinhart Oscarovi Smaagemu, se kterým mluvil včera odpoledne. Smaage pracoval jako redaktor zpravodajství v Telegraafu a sehnat ho nebyl problém.

„Včera jsem na něco zapomněl,“ řekl Reinhart. „Ohledně Clausena. Neměli jste náhodou sraz…“

Mávl na Morenovou a ta mu podala papírek s datem.

„… pátého listopadu? S těmi andílky? Byl to čtvrtek. Mohl byste se mi na to podívat?“

„Okamžik,“ opáčil čile redaktor Smaage a Reinhart slyšel, jak v něčem listuje. To je tak jedna ku deseti, odhadl to při čekání. Nejvýš. A přesto věděl, že by si neváhal vsadit.

„To souhlasí,“ řekl Smaage. „Ve čtvrtek pátého listopadu. Byli jsme u Bosche. Všichni bratři přišli, byl to fajn večer… Proč?“

„Vím, že bych toho chtěl asi moc,“ řekl Reinhart. „Ale potřebovali bychom vědět, kdy jel Clausen domů. Aspoň přibližně.“

Smaage se do sluchátka zasmál.

„Co prosím?“ řekl. „Tak to vážně nemám tušení. Asi tak v půl dvanácté až ve dvanáct, déle většinou nevysedáváme. Předpokládám, že asi nemá cenu se vás ptát, proč vás to zajímá?“

„Přesně tak,“ utnul ho Reinhart. „Díky za informaci.“

Položil to a vyndal dýmku.

„Někdy nám přeje štěstí,“ řekl. „Ono to sedí. Ať mě vezme čert, jestli to nesedí. Clausen toho kluka klidně mohl přejet, časová osa odpovídá… takže tohle bude prvopočátek všeho. Do hajzlu, to je přece tragédie, když si to tak vezmeš.“

„Co je tragédie?“ zeptala se Morenová.

„Nechápeš to? Za všemi těmi průsery je obyčejná nehoda. Umřel Erich Van Veeteren. A Vera Millerová… a bůhví co se vlastně stalo ve čtvrtek. Obyčejná blbá nehoda, a co všechno odstartovala.“

Morenová si vzpomněla, o čem se včera bavila se sousedem. O náhodách a vzorcích, koulích, které se možná srazí a možná ne. O náhlých změnách směru… o motýlím efektu?

„Hm,“ řekla. „Je to zvláštní. Ale stejně to budeme muset ještě prověřit. Zatím je to jen možnost… i když si taky myslím, že to sedí. Máme ještě nějaké lidi v Rumfordu? Měli bychom pomalu omezovat zdroje. Aspoň co se týče Clausena.“

Reinhart kývl. Zapálil si dýmku a začal se přehrabovat v papírech.

„O tyhle dva hajzly nám teď jde. O Clausena a Kellera. Zatím tři mrtví… a oni oba zmizeli. Zatracená historie.“

Dál listoval papíry, až našel, co hledal.

„O Kellerovi nám nikdo nic neřekl,“ konstatoval. „Zjevně to byl pořádný samorost. Docela se na vyděrače hodí… je to ten správný typ.“

Morenová by proti tomuto hrubému zjednodušení ráda něco namítla, ale neměla možnost, protože zrovna v tu chvíli strčil do dveří hlavu aspirant Krause.

„Promiňte,“ řekl. „Ale právě jsme dostali důležitý fax.“

„Aha,“ řekl Reinhart. „A o co jde?“

„Z letiště,“ řekl Krause. „Vypadá to, že Aron Keller v sobotu odpoledne odletěl.“

„Odletěl?“ řekl Reinhart. „A kam?“

„Do New Yorku,“ řekl Krause. „Odlet ze Sechshafenu ve 14:05. British Airways.“ „Do New Yorku?“ řekl Reinhart. „A sakra.“

34

Po zbytek dne se nestalo nic až na to, že sněžilo.

Alespoň Reinhartovi to tak připadalo. Sněžilo a jemu něco vyklouzlo z rukou. Hodinu za hodinou trávil ve své kanceláři, a když se podíval ven, viděl jen vír vloček nad městem. Párkrát se postavil k oknu a sledoval je. Kouřil s rukama v kapsách a myslel na komisaře. Na to, co mu slíbil na začátku vyšetřování, a na to, že chybělo maličko, aby ten slib splnil.

Nebo snad ne? Že by nikdy nechybělo maličko?

A co teď? Co se stalo mezi Clausenem a Kellerem? Měl dojem, že odpověď tuší, ale odmítal ji vytahovat na světlo a šťourat se v ní. Možná hlavně s ohledem na komisaře a na ten slib, který mu dal… ano, když o tom tak přemýšlel, tak přesně kvůli tomu.

Po obědě přišla Morenová a v těsném závěsu za ní Bollmert a deBries. Posadili se a podali hlášení o tom, jak jim šla inventarizace Kellerových známých. Přesně jak se obávali, neměl vůbec žádné. Nikdo z lidí v jeho diáři – z toho asi tuctu, se kterým se jim povedlo spojit – netvrdil, že by měl ke Kellerovi nějak blízko. Někteří ani netušili, kdo to je a jak se jejich číslo v jeho diáři ocitlo. Dohromady jen dva připustili, že se s ním tak trochu stýkali: obě jeho sestry v Linzhuisenu. Naprosto bez servítků řekly – nezávisle na sobě –, že bratr je beznadějný suchar a podivín, ale že ho stejně na střídačku zvaly k sobě domů. Sem tam.

Tak zhruba jednou za rok. No, na Vánoce.

Občas přijel, občas ne.

Ohledně Kellerova života toho moc nevěděly. Když mu bylo deset, spadl z traktoru, uhodil se do hlavy a od té doby byl divný. Předtím možná taky. Kdysi byl ženatý, jeho manželka byla stejně protivná jako on, vydrželi spolu půl roku. Jmenovala se Liz Vrongelová a asi se tak jmenuje pořád.

Zbývalo jen ticho. A fotbal.

„Hm,“ řekl Reinhart. „Letos ho na Vánoce zvát nemusejí. Asi by nepřišel.“

„Jak to víš?“ zeptal se deBries, který nevěděl, co jim sdělili ze Sechshafenu.

„Slaví Vánoce v New Yorku,“ povzdechl si Reinhart. „Hajzl. To probereme později. Co ten poslední Keller v diáři? Myslel jsem, že tam byli tři.“

„To je jeho táta,“ řekl deBries a zamračil se. „Pětasedmdesátiletý alkoholik z Haaldamu. Pobývá v nějakém domově, aspoň občas. S žádným svým dítětem se nestýká už dvacet let.“

„Fajn rodinka,“ řekla Morenová.

„Idylka,“ kývl deBries. „Dědek je zjevně číslo. Syn se možná potatil, ne?“

„Asi jo,“ řekl Reinhart. „Něco dalšího?“

„No vlastně ano,“ řekl Bollmert. „Asi víme, odkud ho znal Erich Van Veeteren. Aron Keller pár let pracoval jako probační úředník.“

Reinhart vydal zvuk podobný zavrčení.

„No to snad ne,“ řekl. „Že takovéhle týpky nechají dělat probační úředníky, to je skandál. Komu takový arcikretén jako Keller asi tak mohl pomoct se začlenit… zrovna on, který měl smysluplný vztah maximálně s vysavačem.“

„Tři roky už mu nikoho nepřidělili do péče,“ řekl deBries. „Jestli tě to uklidní. Ještě nevíme, jestli měl na starosti Ericha Van Veeterena, ale to se dá ověřit rychle.“

„Tak proč jste to ještě neudělali?“ zeptal se Reinhart.

„Protože jsme sem měli v jednu přijít,“ řekl deBries.

„Hm,“ řekl Reinhart. „Sorry.“

Vstal a chvíli zíral na sníh.

„Zajímalo by mě…,“ řekl. „A jo, tak to bude.“

„Co jako?“ zeptala se Morenová.

„Ten na Ericha určitě něco věděl. Tomu se v téhle branži člověk prakticky nevyhne… Tak toho využil a poslal ho pro ty peníze. Do prdele. Do posraný prdele.“ „Říkali jsme přece, že vyděrači nebývají zrovna milí od pohledu,“ řekla Morenová. „A Keller není výjimka.“

Reinhart se vrátil ke stolu.

„Zavolám si a ověřím, jestli ho měl na starosti,“ řekl. „Jestli ano, a já myslím, že ano, tak budeme mít v podstatě všechno vyjasněné. A odpoledne si můžete vzít volno.“ „Fajn,“ řekl deBries. „Už jsem se to chystal navrhnout. Neměl jsem volno od Velikonoc.“

Odešel spolu s Bollmertem. Reinhart zíral na kazety, které stále ležely na svém místě, ale nikdo si je už nikdy neposlechne. Ani on, ani nikdo jiný.

„Tolik práce,“ řekl a podíval se na Morenovou. „Tolik pitomé dřiny a zahozeného času. Odpověz mi na jednu jedinou otázku a já se přimluvím u Hillera, aby ti dal zimní dovolenou.“

„Ptej se,“ řekla Morenová.

„Co Keller udělal ve čtvrtek s Clausenem? Co se sakra stalo?“

„Chci čas na rozmyšlenou,“ řekla Morenová.

„Máš na to celé odpoledne,“ řekl Reinhart. „Jdi se z kanceláře koukat, jak sněží. To usnadňuje myšlenkovou aktivitu.“

Van Veeteren vzal do ruky čerstvě ubalenou cigaretu a zapálil ji.

„Takže víš, kdo to udělal?“ řekl.

Reinhart kývl.

„Ano, myslím, že jsme našli našeho člověka. Není to hezký příběh, ale to není nikdy. Začíná to více méně nehodou. Pieter Clausen přejel kluka a zabil ho. Z místa nehody ujel a nevěděl o tom, že by ho někdo viděl. Možná zastavil a zkontroloval, co se stalo, pravděpodobně ano. Ten večer jel domů do Boorkhejmu, stejně jako jistý Aron Keller na svém skútru. Je hrozné počasí, prší a fouká, ale on Clausena pozná. Jsou sousedi. Keller se rozhodne, že na tom, co viděl, vydělá peníze… je to odporný člověk, to ti říkám.“

„Vyděrači jsou zřídkakdy sympaťáci,“ podotkl Van Veeteren.

„Souhlas,“ řekl Reinhart. „Každopádně to úterý poslal do Dikkenu pro peníze tvého syna. Nevím, jestli Kellera znáš, ale pár let byl Erichovým probačním úředníkem… Není ani jisté, že za to Erichovi hodlal zaplatit. Možná na něj něco věděl. Clausen neví, kdo je vyděrač, jeden život už na svědomí má a nechce se dostat do závislého postavení. Zabije Ericha v domnění, že vyděračem je on.“

Reinhart se odmlčel. Uplynulo pět vteřin, které mu připadaly jako pět let. Pak ho Van Veeteren kývnutím vybídl, aby pokračoval.

„Pak tu máme vraždu Very Millerové. To si chceš taky poslechnout?“

„Samozřejmě.“

„Nevím, proč Clausen zabil i ji, ale nějak to musí souviset s Erichem a Kellerem. Clausen a Millerová spolu měli poměrně čerstvý vztah. No jo, postupně nám dochází, o co šlo. Na motiv vydírání a Arona Kellera jsme přišli díky tobě, jen je k vzteku, že tak pozdě. Minulý týden ve čtvrtek nebo v pátek se muselo něco stát, to měl asi Clausen definitivně zaplatit. Ve Spaarkasse mu schválili půjčku. Vybral dvě stě dvacet tisíc v hotovosti a od té doby je nezvěstný.“

„Nezvěstný?“ zeptal se Van Veeteren.

„Víme, co to může znamenat,“ konstatoval Reinhart suše. „Není tak těžké odhadnout, co se stalo. Aron Keller v sobotu odletěl do New Yorku. V hotelu, kam se zapsal, už není, s těmi jsme si faxovali. Nevíme, kde je Clausen. Po něm nikde ani stopa, ale ten pravděpodobně neutekl. Jeho pas, a dokonce i peněženka zůstaly doma. Mám jen jednu teorii, a sice… no, že se ho Keller zbavil. Zabil ho a někde ho zakopal. Bohužel. Obávám se… obávám se, že mu nikdy nestaneš tváří v tvář.“

Van Veeteren se napil piva a zadíval se z okna. Uplynula půlminuta.

„Ale můžeme doufat, že najdeme jeho tělo,“ řekl Reinhart, aniž sám věděl proč. Jako by to snad byla nějaká útěcha.

Seznamovat se s tělem člověka, který vám zabil syna? Absurdní. Morbidní.

Van Veeteren neodpověděl. Reinhart sledoval své ruce a zoufale hledal slova.

„Mám jeho fotku,“ řekl nakonec. „Aby ses na něj mohl podívat. A na Kellera taky.“

Vytáhl z peněženky dvě fotokopie a podal je Van Veeterenovi. Komisař je chvíli zamračeně sledoval a pak mu je podal zpátky.

„Proč myslíš, že ho Keller zabil?“ zeptal se.

Reinhart pokrčil rameny.

„Nevím. Asi od něj ty peníze dostal, jinak by jen těžko pláchnul do New Yorku… aspoň myslím. Samozřejmě se o tom dá spekulovat. Možná Clausen nějak zjistil, kdo ho vydírá. Keller je fakt divný typ… a ví, že Clausen se neštítí vraždy. A tak se prostě rozhodl se jistit. Pokud Clausen opravdu věděl, kdo ho vydírá, musel Keller pochopit, že mu jde o život.“

Van Veeteren zavřel oči a roztržitě kývl. Uplynula další půlminuta ticha. Reinhart zanechal křečovitého hledání světlých stránek a raději se pokusil představit si, jak se komisař asi cítí. O to se samozřejmě pokoušel víceméně pořád, a když se na to teď zaměřil, rozhodně si to tím neulehčil. Zabili mu syna, už jenom to – a pak ještě vraha odklidí z cesty jiný zločinec, který je za Erichovu smrt zodpovědný úplně stejně jako vrah. Nedá se to snad vidět přesně takhle? A záleží na tom? Záleží na takových věcech, když jde o vašeho syna? Žádná odpověď ho nenapadala. Ani zdaleka. Každopádně Erich Van Veeteren byl jen figurka ve hře, se kterou neměl nic společného. Taková nesmyslná smrt, pomyslel si Reinhart. Úplně zbytečná oběť… Jediný, kdo z jeho smrti mohl mít prospěch, byl Keller – ten zvýšil cenu, jakmile se dozvěděl, že Clausen má na svědomí další život.

Hrůza, pomyslel si Reinhart toho chmurného dne snad už po padesáté. To se do toho zase jednou opřel ten režisér z podsvětí.

„Co hodláte dělat?“ zeptal se Van Veeteren.

„Vyhlásili jsme pátrání po Kellerovi,“ řekl Reinhart. „Pochopitelně. Třeba jednou půjde sedět. Ale svět je velký. A on má peníze, které mu na chvíli vystačí.“

Van Veeteren se narovnal a znovu se podíval z okna.

„Pořádně sněží,“ řekl. „Každopádně ti děkuju, udělali jste, co jste mohli. Můžeme klidně dál zůstat v kontaktu, rád bych věděl, jak se vám daří.“

„Samozřejmě,“ řekl Reinhart. Když Reinhart zanechal komisaře samotného u stolu, měl poprvé po dvaceti letech chuť dát se do pláče.

35

Středeční večer a půlku čtvrtka strávil ve staré secesní vile ve čtvrti Deijkstraa. Krantze koupil kompletní soukromou knihovnu z pozůstalosti, celkem čtyři a půl tisíce svazků, které bylo potřeba prohlédnout, ohodnotit a zabalit do krabic. Jako obvykle je Van Veeteren dělil do tří kategorií: těžce prodejné knihy pochybné hodnoty (rozprodat na váhu), knihy, které by se vyjímaly v antikvariátu a třeba by časem našly kupce (těch mohlo být z kapacitních důvodů nanejvýš dvě stě až tři sta), a knihy, které by sám rád měl ve své knihovně (nanejvýš pět, postupem času se naučil vyjadřovat zásadní morální otázky v kulatých celých číslech).

Procházet se starým domem a listovat v knížkách rozhodně nebyla nepříjemná činnost (pokud správně pochopil rodokmen, tak členové téhle rodiny po generace působili jako právníci a soudci). Vyžádalo si to svůj čas a Krantze kvůli své dědičné dně už nemohl pracovat jinak než vsedě. Nebo vleže. Ale pochopitelně se nejdřív ujistil, že se v pozůstalosti nenacházejí žádné vědecké spisy z šedesátých a sedmdesátých let, úzká oblast, která se mu na podzim života stala velkou (a jedinou, jak musel Van Veeteren bohužel konstatovat) zálibou.

Když s tím Van Veeteren ve středu skončil, dopřál si osamělou večeři, na čtyřce se podíval na De Sicův film a pak si pár hodin četl. Poprvé od Erichovy smrti se na to dokázal soustředit, nevěděl, jestli to nějak souvisí s jeho posledním rozhovorem s Reinhartem. Možná ano a možná ne. A pokud ano, tak proč? Než usnul, rekapituloval si v hlavě smutný sled událostí, který vedl ke smrti jeho syna. A k tomu, že se stejným osudem se potázala i ta zdravotní sestra.

Pokoušel se představit si vraha. Myslel na to, že vrah v tomto případě nebyl hnacím motorem. Spíš byl zatažen do situace, která se neustále stupňovala a vyhrocovala a on se ji snažil řešit všemi možnými dostupnými prostředky. Se zoufalou, perverzní logikou vraždil a vraždil a vraždil.

A nakonec se sám stal obětí.

Reinhart měl pravdu. Není to veselý příběh.

V noci měl dva sny.

Nejdřív se mu zdálo o tom, jak byl navštívit Ericha ve vězení. Nebyl to zrovna dějem nabitý sen, prostě seděl na židli v Erichově cele a Erich ležel na posteli. Bachař přinesl podnos. Beze slov spolu vypili kávu a snědli nějakou měkkou buchtu, vlastně to byla spíš vzpomínka než sen. Vzpomínka, která asi ani nechtěla sdělit nic jiného než to, čím byla. Otec na návštěvě u syna ve vězení. Archetyp.

Taky se mu zdálo o G. O případu G., jediném za všechna ta léta, který nevyřešil. Ani v tomhle snu se toho moc nestalo. G. seděl v černém obleku na lavici obžalovaných a díval se na něj tmavýma očima. Na rtech mu pohrával ironický úsměv. Státní zástupce chodil sem a tam a kladl otázky, G. neodpovídal, jen si měřil Van Veeterena se směsicí pohrdání a laškovnosti.

Tento krátký sen Van Veeterena znechutil mnohem víc, ale když se probudil, ani sám nevěděl, v jakém pořadí se mu sny zdály. Který byl první. U snídaně přemýšlel, jestli do sebe mohly být nějak propletené – Erich ve vězení a G. v soudní síni –, a pokud ano, tak jaké poselství se v tomto paralelním snu mohlo skrývat. Nedospěl k žádné odpovědi, možná proto, že nechtěl. Možná proto, že neexistovala.

Když ve čtvrtek odpoledne skončil s balením, naložil si do auta knihy pro sebe, zajel si na dvě hodiny do bazénu a kolem šesté se vrátil domů do Klagenburgu. Na záznamníku, který dostal jako dárek od Ulriky, měl dvě zprávy. První byla od ní, hodlala k němu v pátek přijít s láhví vína a játrovou paštikou a chtěla, aby opatřil kyselé okurky a jiné příslušenství dle svého mínění a vkusu.

Druhá zpráva byla od Mahlera, sděloval mu, že šachové figurky dole v Klubu rozestaví přesně úderem deváté. V tu chvíli byl komisař ochotný přiznat vynálezci záznamníku – ať už jím byl kdokoli – jistou míru uznání.

Když vyšel ven, pršelo, vzduch byl ale mírný a on se podle plánu vydal přes hřbitov. První týden po Erichově pohřbu sem chodil každý den, nejradši večer, když tma halila hroby jemným rubášem. Naposledy tu byl před třemi dny. Jak se blížil ke správnému místu, jako by s nábožnou úctou zpomaloval, ani na to nemusel myslet, dělal to čistě automaticky, jako by to byla instinktivní reakce organismu. Otevřené prostranství bylo touhle dobou liduprázdné, náhrobní kameny a pomníky se rýsovaly jako ještě černější siluety v okolní tmě. Bylo slyšet jen jeho kroky ve štěrku, vrkání holubů a auta jedoucí v úplně jiném světě. Došel ke hrobu. Jako obvykle se zastavil a s rukama v kapsách kabátu naslouchal. Pokud se touhle denní dobou daly zachytit nějaké slabé signály nebo znamení, pak jedině sluchem, to dobře věděl.

Mrtví jsou starší než živí, pomyslel si. Ať už onu hranici překročili v jakémkoli věku, prošli zkušeností, která je činí staršími než vše, co je živé.

Dokonce i dítě. Dokonce i syn.

Ve tmě neviděl nápis na pamětní destičce, jež tu zatím stála místo kamene, který objednala Renata. Najednou strašně zatoužil si ho přečíst, se jménem a daty, a tak se rozhodl, že příště si sem zajde za světla.

Mezitím přestalo pršet a on se po deseti minutách vydal pryč.

Tentokrát opustil svého syna s tichým Spi dobře, Erichu na rtech. Jestli to půjde, zase brzy přijdu.

V Klubu v Řeznické uličce bylo značně plno. Mahler ale přišel včas a obsadil obvyklou kóji s Dürerovými rytinami a litinovým zábradlím. Zrovna si psal něco do černého notesu a tahal se za vousy, když přišel Van Veeteren.

„Nové básně,“ řekl a zaklapl sešit. „Nebo spíš staré myšlenky v novém hávu. Moje slova přestala transcendovat můj mozek už před třiceti lety… vlastně už ani nevím, co to znamená transcendovat… tak jak se ti vede?“

„Jak si zasloužím,“ odpověděl Van Veeteren a posadil se. „Občas si říkám, že snad přežiju i tohle.“

Mahler kývl a z náprsní kapsy vesty vytáhl doutník.

„To je náš úděl,“ řekl. „Koho Bůh nesnáší, toho nechá nejdéle se snažit. Partičku?“

Van Veeteren kývl a Mahler začal rozestavovat figurky.

První partie trvala padesát čtyři tahů, šedesát pět minut a tři piva. Van Veeteren přistoupil na remízu, sice měl převahu jednoho pěšce, ale byl to krajní pěšec.

„Co tvůj syn?“ zeptal se Mahler, když se zase jednou zatahal za vousy. „Dostali toho hajzla, co to udělal?“

Van Veeteren před odpovědí dopil sklenici.

„Nejspíš,“ řekl. „Ale vypadá to, že Nemesis mezitím vykonala své.“

„Jak to myslíš?“

„Podle toho, co jsem slyšel, je už asi někde zakopaný. Bylo v tom vydírání. Erich byl jen figurka… tentokrát v žádné špíně nejel. Kupodivu mě to trochu utěšuje. Ale škoda, že jsem se tomu doktorovi nepodíval do očí.“

„Doktorovi?“ zeptal se Mahler.

„Jo. Mají za úkol chránit životy, ale tenhle se vydal trochu jinou cestou. Naopak je zhášel. Všechno ti to povím, ale někdy jindy, pokud ti to nevadí. Nejdřív od toho potřebuju získat trochu odstup.“

Mahler chvíli uvažoval, pak se omluvil a šel na toaletu. Mezitím si Van Veeteren ubalil pět cigaret. To sice odpovídalo jeho vyměřené denní spotřebě, ale ta reálná za poslední měsíc trochu stoupla.

Vždyť co na tom sakra sejde? Pět cigaret, nebo deset?

Mahler se vrátil se dvěma novými pivy.

„Mám nápad,“ řekl. „Zahrajeme si Fischera.“

„Fischera?“ zeptal se Van Veeteren. „Co to jako je?“

„No, nejnovější přínos velkého génia ke hře v šachy, zadní řady se postaví náhodně… ale stejné kameny proti sobě, samozřejmě. Aby se člověk vyhnul těm zatraceným analýzám dvacet tahů dopředu. A jediná podmínka je, že král musí být mezi věžemi.“

„To znám,“ řekl Van Veeteren. „Četl jsem o tom. Dokonce jsem jednu takovou partii i studoval, ale přišlo mi to praštěné. Nikdy jsem necítil potřebu si to taky zkusit… copak ty si promýšlíš dvacet tahů dopředu?“

„Vždycky,“ řekl Mahler. „Tak co?“

„Když na tom trváš,“ řekl Van Veeteren.

„Trvám,“ řekl Mahler. „Na zdraví.“

Zavřel oči a zalovil v krabičce.

„Sloupec?“

„C,“ řekl Van Veeteren. Mahler postavil bílou věž na c1.

„Panebože,“ řekl Van Veeteren, když to uviděl.

Pokračovali tak celou řadu. Jen jeden střelec skončil na svém místě, králové se ocitli v sloupci e, dámy v g.

„Ten kůň v rohu je fajn,“ řekl Mahler. „Tak jdeme na to!“

Přeskočil svou obvyklou chvíli úvodního soustředění a zahrál e2-e3.

Van Veeteren si opřel hlavu do dlaní a prohlížel si rozestavění. Dvě minuty tak seděl bez pohnutí. Pak praštil pěstí do stolu a vstal.

„Ty vole! Vsadím se, že… omluv mě na chvíli.“

Vyběhl z kóje.

„Co je ti?“ zeptal se Mahler, ale odpovědi se nedočkal. Komisař už se prodral k telefonu u vchodu.

Rozhovor s Reinhartem trval skoro dvacet minut, a když se Van Veeteren vrátil, Mahler už si zase psal do bloku.

„Sonety,“ vysvětlil a zadíval se na vyhaslý doutník. „Slova a formy! Svět spatříme zcela jasně, když je nám čtrnáct, možná ještě dříve. A pak potřebujeme padesát let, abychom si vytvořili jazyk pro své dojmy. Které postupem času přirozeně blednou… Co tě to hergot popadlo?“

„Omluv mě,“ zopakoval Van Veeteren. „Občas člověka i ve stáří zasáhne blesk. Napadlo mě to díky tomuhle pitomému rozestavění figurek.“

Ukázal na šachovnici. Mahler ho sledoval zpoza půllitru.

„Mluvíš v hádankách,“ řekl.

Ještě ale neuzrál čas na vysvětlování. Van Veeteren se napil piva, posunul koně z rohu a zapálil si cigaretu.

„To je vlastnost básníků. A jeden z nich je na tahu,“ prohlásil.

VI

36

Komisař Reinhart dorazil na letiště Johna F. Kennedyho v pátek 18. prosince ve 14:30. Čekal tam na něj Chief Lieutenant Bloomguard, se kterým si celý předešlý den telefonoval a faxoval.

Bloomguardovi bylo asi třicet pět let a byl to hubený, nakrátko ostříhaný energický člověk, který už jen podáním ruky jako by chtěl zprostředkovat veškerou okázalou velkorysost, otevřenost a vřelost americké kultury. Ne zcela bez úspěchu. Reinhart už dříve odmítl jeho nabídku, že během svého newyorského pobytu může bydlet u něj v Queensu, ale když se pak v autě prodírali čím dál zacpanějším Manhattanem, musel to udělat ještě několikrát.

Ubytoval se v hotelu Trump Tower na Columbus Circle. Bloomguard ho plácl po zádech a dal mu tři hodiny na to, aby ze sebe smyl prach z cest. Pak na něj bude čekat před hotelem a odveze ho do Queensu na pořádnou večeři v rodinném kruhu. To tak ještě scházelo.

Když Reinhart osaměl, stoupl si k oknu a zadíval se ven. Dvacáté třetí patro s výhledem na severní a východní Manhattan. Hlavně na Central Park, který se pod ním rozkládal jako miniaturní zamrzlá krajinka. Pomalu se snášel soumrak, nebe ale bylo ještě šedé. Mrakodrapy čekající na noc jako by chtěly odpočívat v anonymitě, kterou nebylo možno přičíst jen Reinhartově neznalosti jejich jmen a funkcí. Rozhodně ne úplně, namlouval si. Rozeznal Metropolitní operu a Guggenheimovo muzeum na Páté avenue na druhé straně parku, ale pak už si nebyl tak jistý. Rozhodně to tu nevypadalo příliš pohostinně. Spíš nepřátelsky. Bylo trochu pod nulou, jak ho informoval Bloomguard, a v noci bude ještě chladněji. Letos sice ještě nesněžilo, ale naděje umírá poslední.

Reinhart byl v New Yorku poprvé před patnácti lety. Poprvé a naposledy. To sem jel v srpnu na prázdniny. Bylo tu horko jako v peci, pamatoval si, že denně vypil čtyři litry vody a hrozně ho bolely nohy. Taky si pamatoval, že nejvíc se mu líbila zchátralá pobřežní promenáda na Coney Islandu. A samozřejmě Barnes&Noble, zvlášť budova na Osmé ulici. Nejlepší knihkupectví na světě, otevřené nonstop, a v místní kavárně si můžete zadarmo číst po libosti.

Tehdy sem jel pro zábavu. Povzdechl si a odstoupil od okna. Teď tu byl služebně. Nejdřív se osprchoval, pak se na hodinu prospal a pak se znovu osprchoval.

Poručík Bloomguard měl za manželku ženu jménem Veronique, která se usilovně snažila vypadat jako Jacqueline Kennedyová.

Ne bez úspěchu. Měli dceru o dva týdny starší než Reinhartova Joanna a bydleli v severozápadním Queensu v domě postaveném ve stylu haciendy, který vypadal přesně tak, jak si Reinhart představoval dům americké střední třídy. Během večeře mu hostitel (s občasnými vstupy hostitelky) vypravoval vybrané kapitoly z rodinné historie. Jeho otec, který mimochodem bojoval v Africe i v Koreji a za své zásluhy obdržel nesčetně medailí a dřevěnou nohu, zrovna prodělal trojnásobnou operaci bypassu a vypadá to, že se z toho dostane. Veronique právě dozrála věku třiceti jar a původem byla z Montany, kam také jezdí na všechny delší dovolené vychutnávat si čerstvý horský vzduch. Bloomguardovu mladší sestru před dvěma lety znásilnili ve Far Rockaway, ale konečně si našla terapeuta, který ji snad postaví na nohy, taky přešli na kávu bez kofeinu, ale uvažují, že se vrátí k normální. A tak dále. Reinhart taky přispěl desetinkou svého životního utrpení, a když dospěli ke zmrzlině, uvědomil si, že toho o poručíku Bloomguardovi ví víc než o svých kolezích z maardamské kriminálky.

Když se Veronique a Quincey (což Reinhart vždycky považoval za chlapecké jméno) vzdálily, sedli si páni kriminalisté ke krbu, v ruce sklenku koňaku, a pustili se do vážného rozhovoru.

V půl jedenácté na sobě Reinhart začal pociťovat pásmovou nemoc. Bloomguard se zasmál a přátelsky ho poplácal po zádech. Posadil ho do taxíku a poslal ho zpátky na Manhattan.

Až na to, že musel kouřit na verandě, to Reinhart považoval vcelku za snesitelný večer.

Nejspíš by usnul už v taxíku, kdyby řidič nebyl obrovitý ukecaný Portorikánec (Reinhart měl vždycky za to, že Portorikánci jsou malí), který měl sluneční brýle navzdory faktu, že byla noc. Reinhart si vzpomněl na repliku z jednoho filmu – „Are you blind or just stupid?“ –, a i když si ji v duchu říkal celou cestu, neodvážil se ji pronést nahlas.

Z pokoje zavolal Winnifred a dozvěděl se, že v Evropě je tři čtvrtě na šest ráno. Svlékl se, zalezl do postele a usnul.

Do Štědrého dne zbývalo pět dnů.

Lieutenant Bloomguard ho taky v sobotu ráno osobně zavezl do Brooklynu. Kousek za Sunset Parkem odbočili z Páté avenue a zaparkovali na Čtyřicáté čtvrté. Jen pár domů od toho, ke kterému jeli – ten stál na rohu Šesté avenue. Špinavě hnědá cihlová budova se dvěma patry, která se nijak nelišila od okolních baráků. Krátké schody ke vchodu a na chodníku pod nimi pár znavených pytlů s odpadky.

Latinos a ortodoxní Židi, objasnil mu Bloomguard. A Poláci. To je tady nejobvyklejší složení, Židi bydlí spíš ještě o kousek dál. Kolem Desáté a Jedenácté.

Chvíli seděli v autě a Reinhart si znovu připomněl, jak je první návštěva delikátní. Velmi delikátní. Bloomguardovi to došlo.

„Já zůstanu v autě,“ řekl. „Jdi tam sám. Já nikdy neudržím hubu na zámek.“

Reinhart kývl a vystoupil. Podíval se na park: otevřený svažující se trávník a uprostřed něj pár staveb. Vypadalo to jako bazén. Tohle rozhodně není turistické místo, vysvětlil mu Bloomguard. Ani místo pro slušné lidi. Aspoň ne v noci. Po soumraku se ze Sunset Parku stává Gunshot Park. Tak tomu lidi říkají.

Zrovna teď to tu vypadalo mírumilovně. Po asfaltovém chodníčku někdo běžel a na lavičce sedělo pár chlapů, kteří zjevně neměli co dělat a dělili se o obsah láhve v papírovém sáčku. Dvě tlusté ženské tlačily kočárek, povídaly si a živě gestikulovaly. Jeden ze stromů byl celý ověšený botami, tenhle motiv si Reinhart pamatoval z pohlednice, kterou kdysi dostal. Už nevěděl od koho.

Vzduch byl studený. Od Hudsonu sem vál ledový vítr, bylo cítit, že brzy začne sněžit. Výhled odsud byl nádherný. Na severu obrys manhattanské skyline na pozadí šedé oblohy, kousek na západ přístav se sochou Svobody a Staten Islandem. Sem přijížděli, pomyslel si Reinhart. Tady začínal Nový svět.

Obešel tři domy a čtyři auta – velké, trochu zrezivělé koráby silnic – a stanul před číslem 602. Z popisného čísla se dala určit poloha. Druhý dům mezi šestou a sedmou avenue. Vystoupal osm schodů a zazvonil. Ozval se psí štěkot.

Delikátní, pomyslel si. Zatraceně delikátní.

Dveře otevřel kluk kolem třinácti let, měl brýle a křivé zuby. V ruce držel housku s nutellou. „Hledám paní Ponczakovou,“ řekl Reinhart. Kluk zavolal do domu a po chvíli sešla po schodech podsaditá žena a pozdravila.

„To jsem já. Elizabeth Ponczaková. O co jde?“

Reinhart se představil a paní ho pozvala do kuchyně. V obývacím pokoji kraloval ten kluk s televizí. Posadili se k úzkému poškrábanému stolu z laminátu a Reinhart jí přednesl svou záležitost tak, jak si to promyslel. Anglicky, ani nevěděl proč.

Trvalo to pár minut, paní celou dobu hladila žlutošedou kočku, která jí vyskočila na klín. Štěkající pes zjevně obýval sousední dům, občas ho Reinhart slyšel zavýt nebo ňafnout.

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ řekla, když domluvil. „Proč by měl chodit za mnou? Nestýkáme se patnáct let. Je mi líto, ale nemůžu vám nijak pomoct.“

Mluvila anglicky hůř než on. Možná s panem Ponczakem mluví polsky, jestli někdo takový existuje. Rozhodně to nevypadalo, že by teď byl doma.

Hm, pomyslel si Reinhart. Tak to bychom měli.

On jí pravdu neřekl. Jestlipak ona jemu ano?

Nedovedl to posoudit. Zatímco jí vyprávěl smyšlený příběh, pozorně sledoval její reakce, ale neměl dojem, že by něco skrývala nebo pojala podezření.

Kdyby jen nebyla tak flegmatická, pomyslel si naštvaně. Tihle vláční tlouštíci nikdy nemají problém, když chtějí něco zakrýt. Už ho to napadlo dřív. Stačí jim zírat před sebe, jako to dělají pořád.

Na ulici si uvědomil, že nespravedlivě zobecňuje. Nespravedlivě a nepatřičně. Ale co už, vzal si s sebou za Atlantik jeden jediný trumf. Nízký trumf, zahrál ho a nic tím nezískal.

Došel zpátky k autu a Bloomguardovi.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se Bloomguard.

„Nic,“ řekl Reinhart. „Bohužel.“

Posadil se na sedadlo spolujezdce.

„Mohli bychom zajet někam na kávu? S kofeinem.“

„Jistě,“ řekl Bloomguard a nastartoval. „Plán B?“

„Plán B,“ povzdechl si Reinhart. „Čtyři dny, jak jsme říkali, pak na to sereme. Sám si vezmu tolik času, kolik zvládnu. Určitě mi seženete k ruce lidi?“

„Jistě,“ přisvědčil Bloomguard nadšeně. „Přece tady nebudete hlídat sám. My v téhle vesnici máme zdroje, už je jiná doba než před patnácti lety. Nulová tolerance, zkraje jsem byl trochu skeptický, to přiznávám, ale fakt to funguje.“

„Slyšel jsem,“ řekl Reinhart. „Ale stejně si nechci připadat jako turista. Kromě toho musíme hlídat nonstop, jinak to nemá smysl.“

Bloomguard přikývl.

„Budete mít k dispozici auto,“ řekl. „Pojedeme k nám a uděláme rozvrh, vy si budete moct zaškrtnout časy, kdy budete chtít hlídat osobně. Zbytek zařídím já. Okay, compadre?“

„No problem,“ řekl Reinhart.

Svou první směnu nakonec posunul až na neděli. Bloomguard zařídil, aby od soboty od čtyř hodin na rohu 44. ulice a 6. avenue hlídkovalo auto se dvěma policisty v civilu. Reinhart strávil odpoledne a večer potulováním po Manhattanu. Soho. Little Italy. Greenwich Village a Chinatown. Nakonec skončil v Barnes&Noble. To bylo tak nějak nevyhnutelné. Ponořil se do čtení. Dal si kávu a brownies a poslouchal četbu poezie. Koupil si pět knížek. Odcházel v půl deváté a povedlo se mu nasednout na správné metro směrem na Columbus Circle. Když vylezl na povrch, začalo sněžit.

Co tady vlastně dělám? ptal se sám sebe. V tomhle městě žije přes sedm milionů lidí. Jak si můžu namlouvat, že tady někoho najdu? Větší šance je, že se tady ztratím a už se nikdy nevrátím, než že tu něco objevím.

Ve výtahu si vzpomněl, že komisař ho přesvědčoval, že se mu to určitě povede, ale to byla chabá útěcha. Aspoň teď za osamělého sobotního večera.

Když zavolal Winnifred a podruhé za sebou ji v noci vzbudil, řekla mu, že v Maardamu taky sněží.

37

Morenová se sešla s Marianne Kodescovou na obědě v restauraci Rote Moor. Inspektor Rooth považoval tento podnik za ideální místo pro ženy ve věku od třiceti čtyř a půl do čtyřiceti šesti let, které se živí mrkvemi a klíčky, čtou Athenu a pár chlapů už odhodily na smeťák. Morenová sem nikdy v životě nevkročila a byla si jistá, že Rooth taky ne.

Paní Kodescová (před rokem se znovu vdala za nějakého architekta) měla jen čtyřicet pět minut. Čekala ji důležitá schůzka. O bývalém manželovi nic nevěděla.

Což vysvětlovala už do telefonu.

Daly si salát della Piranesi, pily minerálku s limetkou a měly skvělý výhled na Tržní náměstí, které leželo pod sněhem, což si Morenová ani nepamatovala, kdy se stalo naposledy.

„Pieter Clausen?“ spustila Morenová, když usoudila, že úvodní fráze jsou u konce. „Můžete mi o něm něco říct? Potřebujeme sestavit jeho podrobný psychologický profil.“

„On něco provedl?“ zeptala se Marianne Kodescová a povytáhla obočí až k vlasům. „Proč po něm pátráte? To byste mi měla vysvětlit.“

Upravila si narezle rudou šálu, aby bylo trochu lépe vidět etiketu.

„Zatím to není zcela jasné,“ odpověděla Morenová.

„Ne? Snad proboha víte, proč je po něm vyhlášené pátrání, ne?“

„Je nezvěstný.“

„Stalo se mu něco?“

Morenová odložila příbor a utřela si rty ubrouskem.

„Máme vůči němu jisté podezření.“

„Podezření?“

„Ano.“

„Jaké?“

„To vám nemohu prozradit. Promiňte.“

„Nikdy podobné sklony neměl.“

„Jaké sklony?“

„Zločinecké. To přece máte na mysli, ne?“

„Jste spolu pořád ve styku?“ zeptala se Morenová.

Marianne Kodescová se předklonila a zadívala se na Morenovou s úsměvem, který vypadal jako vyrytý kružítkem do dveří lednice. Asi ji bolí zuby, pomyslela si Morenová. Ta ženská se mi nelíbí. Musím se ovládat, ať neplácnu nějakou hloupost.

„Ne. Nejsme ve styku.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Viděla?“

„Sešla se s ním… prohodila pár slov… jak chcete.“

Paní Kodescová nasála nosními dírkami jeden metr krychlový vzduchu a zamyslela se.

„V srpnu,“ řekla a vyfoukla vzduch. „Neviděla jsem ho od srpna.“

Morenová si to poznamenala. Ne že by to potřebovala, jen si chtěla nějak vybít agresi.

„Jak byste ho popsala?“

„Nechce se mi ho popisovat. O co vám jde?“

„Prostě jen o ucelenější obraz,“ opáčila Morenová. „Povahové rysy a tak.“

„Jako například co?“

„Například jestli měl sklony k násilí.“

„Násilí?“

Řekla to slovo, jako by ho na hodně dlouhém vlasci vylovila z jiné společenské třídy.

„Ano. Bil vás někdy?“

„Bil?“

Tentýž vlasec.

„Pokud chcete, můžeme klidně jet na stanici a odbýt si to tam,“ navrhla Morenová přátelsky. „Tady na to možná není úplně nejlepší prostředí?“

„Hm,“ řekla Marianne Kodescová. „Promiňte, jen mě to naprosto zaskočilo. Za koho nás máte? Dovedu si představit, že by se Pieterovi něco přihodilo, ale že by on sám někomu ublížil… ne, to je vyloučené. Naprosto vyloučené, klidně si to do toho bločku napište. Ještě něco?“

„Víte, jestli měl po rozvodu nějaké další vztahy?“

„Ne,“ odpověděla Marianne a podívala se z okna. „O to já se už nestarám.“

„Chápu,“ řekla Morenová. „Takže nemáte tušení, kam se mohl podít? Zmizel před deseti dny… Neozval se vám?“

Paní Kodescové se mezi pravou nosní dírkou a koutkem úst vytvořila vráska z nelibosti, rázem tak vypadala o pět let starší.

„Už jsem vám řekla, že se vůbec nevídáme. Máte nějaký problém s chápáním?“

Jo, pomyslela si Morenová. Nemůžu pochopit, že se ti povedlo se podruhé vdát.

Ale možná že neměla příležitost vidět Marianne Kodescovou z té lepší stránky.

O půl hodiny později se na policii sešla s Jungem.

„Liz Vrongelová,“ řekl Jung. „Je fuč.“

„Ta taky?“ podivila se Morenová.

Jung kývl.

„Ale už dvacet let. Rok byla vdaná za Kellera… nebo deset měsíců, mám-li být puntičkář… pak se rozvedli a ona se odstěhovala do Stambergu. Zjevně nějaká zmatená chudinka. Patřila ke všem možným protestním hnutím, vyhodili ji z Greenpeace, když kousla policajta do obličeje. Byla v různých sektách a na začátku osmdesátých let asi odjela do Kalifornie. Tam její stopa končí. Nevím, jestli má cenu ji hledat.“

Morenová si povzdechla.

„Nejspíš ne,“ řekla. „Asi bychom se pomalu měli začít chystat na Vánoce a doufat, že Reinhart se z New Yorku s něčím vrátí.“

„Považuješ to za pravděpodobné?“ zeptal se Jung.

„Moc ne,“ řekla Morenová. „Upřímně řečeno.“

„A jaká byla bývalá paní Clausenová?“

Morenová rychle přemýšlela, jak to vyjádřit.

„Rozhodně jiný typ než bývalá paní Kellerová,“ řekla. „Nenápadný fašismus buržoazie, tak nějak. Ale když se nad tím tak zamyslím, tak nenápadná zrovna nebyla. Nic nevěděla a já už nemám chuť s ní někdy v životě mluvit.“

„Rich bitch?“ zeptal se Jung.

„Asi tak,“ na to Morenová.

Jung se podíval na hodinky.

„No nic,“ řekl. „Nemohli bychom si dopřát odchod domů? Maureen v poslední době naznačuje, že bych si měl najít jinou práci. A já s ní skoro začínám souhlasit.“

„A co bys jako dělal?“ zeptala se Morenová.

„To nevím,“ řekl Jung a zamyšleně se zatahal za spodní ret. „Hlídač v kině zní dobře.“ „Hlídač v kině?“ „Jo. Ten, co s baterkou uvádí lidi do sálu a o přestávce prodává sladkosti.“

„To už neexistuje,“ řekla Morenová.

„Škoda,“ řekl Jung.

V neděli ráno komisař Reinhart sám zajel do Brooklynu na Čtyřicátou čtvrtou ulici. Přijel téměř přesně s půlhodinovým zpožděním, noční směna už odjela, ale hnědý dům nezůstal nehlídaný. Bloomguard se totiž rozhodl poslat tam kromě Reinhartova auta ještě jedno – vzhledem k tomu, jak se jeho kolega z Evropy vyznal ve městě, to asi bylo lepší. Reinhart zaparkoval mezi domy 554 a 556, kde bylo místo, pak nasedl do auta na druhé straně silnice – do snad třicet metrů dlouhého oldsmobilu – a pozdravil.

Seržant Pavarotti byl malý, hubený a tvářil se nešťastně. Reinhart nevěděl, jestli se tak tváří kvůli svému jménu, nebo za tím vězí jiné okolnosti.

Například to, že celou neděli musí prosedět v Brooklynu ve starém autě.

„Mockrát jsem přemýšlel, že si změním jméno,“ prohlásil Pavarotti. „Občas se dostávám do situací, kdy bych se stokrát radši jmenoval Mussolini. Zpívám hůř než osel. Jak se máte v Evropě?“

Reinhart řekl, že se mají, jak se mají, a zeptal se, jestli má Pavarotti nějaké záliby.

Ukázalo se, že baseball a akční filmy. Reinhart se zdržel pět minut a pak se vrátil do svého auta. Ptal se Bloomguarda, jestli nebude podezřelé, že tu budou celé hodiny sedět v autě, ale Bloomguard se jen zasmál a zavrtěl hlavou.

„V těchhle barácích se nekoukají z okna,“ řekl. „Kromě toho tady samotní chlapi vysedávají v autech pořád, jen se jděte projít po ulici a uvidíte.“

O chvíli později si Reinhart obešel protáhlý blok a zjistil, že je to skutečně pravda. Na obou stranách silnice parkovala obří auta a v každém pátém či šestém seděl muž a buď kouřil, nebo žvýkal žvýkačku. Nebo se hrabal v pytlíku chipsů. Většina měla tmavé brýle, i když slunce bylo vzdálenější než středověk. Co to má být? říkal si Reinhart.

Kromě toho byla zima, určitě několik stupňů pod nulou, a foukal stejný nepříznivý vítr od řeky jako včera.

Já téhle společnosti nerozumím, uvědomil si najednou Reinhart. Co to tady lidi sakra vyvádějí? Jaké životní lži jsme jim ještě neodhalili?

Řekl Pavarottimu, ať si dá hodinu pauzu a jede se někam najíst. Pavarotti chvíli váhal, jestli může přijímat rozkazy od tohohle pochybného komisaře, ale nakonec se odporoučel.

Reinhart přelezl přes nízkou kamennou zídku do Sunset Parku a sedl si na lavičku. Odsud měl na dům 602 stejně dobrý výhled jako z auta a nemyslel si, že by ho paní Ponczaková mohla poznat. Domníval se, že ve vlněné čepici, s dlouhou šálou a ve staré vojenské bundě vypadá jako jakýkoli vandrák, jako jedna z těch větrem hnaných existencí, které nemají peníze ani na auto, v němž by pak čekaly na smrt.

Za deset minut jedenáct vyšla paní Ponczaková ven. Pavarotti se ještě nevrátil, i když odešel už víc než před hodinou. Reinhart se rychle rozhodl a vydal se za ní.

Ponczaková šla na Pátou avenue a pak zahnula doleva. Kolébala se a jako by trochu kulhala. Na chvíli měl Reinhart dojem, že snad zamíří do metra na Čtyřicáté páté ulici… nakonec ale nemusel uvažovat, jak se v takovém případě zachovat, protože místo toho vešla do minimarketu na rohu. Reinhart prošel kolem a stoupl si na druhou stranu ulice. Začal si úplně zkřehlými prsty nacpávat dýmku.

Po pár minutách vyšla a v každé ruce nesla igelitku. Vydala se po Páté avenue stejnou cestou, jakou přišla. Zahnula do Čtyřicáté čtvrté ulice a za minutu už byla doma v čísle 602.

Reinhart si sedl do auta. Hm, pomyslel si. To byl patrně nejdramatičtější moment dne. Mrs Ponczak goes shopping. To zní jako název anglického kitchen sink filmu.

Jeho prognóza se každopádně vyplnila. Ani paní Ponczaková, ani její natvrdlý syn už toho studeného prosincového dne ven nevyšli, a proč by taky měli? Vždyť například existuje televize. Žádný případný pan Ponczak se neukázal a Reinhart tipoval, že jestli někdo takový existuje, tak doma vyspává opici. On by to na jeho místě dělal určitě.

Místo toho bloumal po Sunset Parku, polehával u sebe v autě nebo seděl vedle zachmuřeného Pavarottiho. Nadnesl otázku, jak se zachovají, pokud sledovaný objekt znovu opustí dům. Pavarotti mu na to odpověděl, že hlídaným objektem je dům, a ne jeho majitelka, tak mu to aspoň řekl Bloomguard. Výslovný rozkaz. Aby Reinhart předešel zbytečným neshodám, zavolal Bloomguardovi do jeho domu v Queensu a přiměl ho vydat nové instrukce. Pro případ, že by se objekt Ponczaková (paní) opět vzdálil od objektu Ponczaková (dům), bude mít Pavarotti na starosti sledování prvně jmenovaného. Reinhart za všech okolností zůstane na rohu ulice, jelikož coby osoba, která v sedmimilionovém městě zná jménem šest lidí, dva parky a pět budov, není pro sledování v terénu kvalifikovaný.

Ve dvě hodiny Pavarotti zajel do fast foodu pro obří krabice jídla, ve čtyři Reinhart dočetl první knihu, kterou si koupil v Barnes & Noble – Sun Dogs od Roberta Olena Butlera –, a přesně v 18.00 je vystřídala noční směna.

Jinak se nestalo nic, ani v domě 602, ani jinde.

Jestli mě cestou do hotelu nezajedou nebo neokradou, pomyslel si Reinhart, dalo by se říct, že to byla klidná neděle.

Nestalo se ani jedno, ani druhé. Když pomocí koupele vyhnal tělesnou teplotu na snesitelnou úroveň, zavolal mu Bloomguard a pozval ho na jídlo, ale Reinhart s díky odmítl. Místo toho si zašel na dlouhou temnou procházku do Central Parku (a zase ho nikdo nepřepadl ani nepřejel), dal si večeři v italské restauraci na Čtyřicáté deváté ulici a v půl jedenácté se vrátil do hotelu ke knížce.

Slabší stopu jsem ještě nikdy nesledoval, pomyslel si. Ještě tři dny. Jsem tu platný jako koze pugét růží. Nebýt komisaře a té jeho zatracené intuice, tak…

Nařídil si budík na 02:15, a než zazvonil, spal přesně hodinu a půl. Chvíli trvalo, než si uvědomil, kdo je, kde je a proč. A proč ho kdo budí.

Pak vytočil zaoceánský hovor a do telefonu se mu ohlásil ranně čilý hlásek jeho dcery.

38

V pondělí se toho stalo trochu víc než v neděli.

Ale jen trochu. Sotva Reinhart přišel do Sunset Parku, vyšla ven nejen matka Ponczaková, ale i její syn. Pavarottiho pro dnešek vystřídal mnohem optimističtější seržant Baxter, který vypadal jako zdařilý kříženec buldoka a mladého Roberta Redforda. Ten po krátké úvaze vystoupil z auta a vydal se za paní Ponczakovou po Páté avenue. Syn zamířil přesně opačným směrem, jižně k Sedmé avenue, ale Reinhart ho vyhodnotil jako méně zajímavého (snad i v téhle zemi chodí děti do školy, pomyslel si) a zůstal v Baxterově autě.

Uplynula hodina a deset minut, než se něco stalo. Baxter mu zavolal z obchodního domu na Pacific Street (ještě pořád Brooklyn) a řekl, že pije kávu (s kofeinem) naproti autoservisu, ve kterém paní Ponczaková podle všeho pracuje. Přinejmenším dnes.

Protože dům 602 působil opuštěně (existence pana Ponczaka byla s každou hodinou nepravděpodobnější), rozhodl Reinhart, že Baxter může klidně dál pít kafe a sledovat pohyblivý objekt, zatímco on si vezme na starost sledování toho méně pohyblivého u Sunset Parku.

Panebože, pomyslel si, když to Baxterovi položil. Tohle že jsem dělal před dvaceti pěti lety?

V půl jedné měl za sebou sedmdesát stránek z My Dark Places od Jamese Ellroye a znovu si v duchu položil otázku, do jaké země to přijel. V jednu na chvíli opustil auto, aby si došel pro zásoby do minimarketu na rohu Šesté avenue a Čtyřicáté páté ulice. Koupil si banány, minerálku, čokoládovou tyčinku a pár bagelů. Minimarket tady byl zjevně na každém rohu, stačilo si vybrat. Cestou zpátky si všiml, že už není taková zima, a o čtvrt hodiny později se dalo do deště. Znovu se ponořil do Ellroyova morbidního světa a několikrát po telefonu mluvil s Baxterem a Bloomguardem. O půl čtvrté se domů vrátil Ponczak junior v doprovodu rudovlasého spolužáka a ve čtyři Reinharta vystřídali.

Pondělí, říkal si cestou na Manhattan. Ještě dva dny. Co tady sakra dělám?

I když se na město snášel špinavý soumrak, nasedl Reinhart na trajekt a odjel na Staten Island. Povedlo se mu dokonce dostat se správným autobusem do Snugg’s Harbor, kde se následně procházel mezi zetlelými listy – na stejném místě se před patnácti lety procházel s jistou mladou ženou, proto se sem taky vypravil, ale tentokrát to vůbec nebylo jako minule. Tehdy bylo aspoň třicet stupňů a listy ještě visely na stromech.

Jmenovala se Rachel, a snad se tak pořád ještě jmenuje, a Reinhart ji čtyři dny vášnivě miloval. Mozkem, srdcem i údem. Pátý den mozek použil právo veta (a srdce možná taky) a šestý den si oba šli vlastní cestou.

Večer strávil s Bloomguardem v asijské restauraci na Canal Street. Bloomguard by ho byl rád vzal i na ústředí do Police Plaza 1, aby mu předvedl nejnovější vymoženosti v boji proti zločinu (elektronické odposlechy, lasery a podobně), Reinhart ale nabídku co nejzdvořileji odmítl.

Do hotelu se vrátil kolem dvanácté. Winnifred mu poslala fax s otiskem obou Joanniných ručiček a zprávou, že od dvacátého sedmého mají na čtrnáct dní k dispozici chatu profesora Gentz-Hilliera v Limbuijsu.

Reinhart si fax strčil pod polštář a usnul, aniž by volal domů.

Když v úterý ráno přišel do Sunset Parku, nejdřív nechápal, co mu to seržant Pavarotti říká.

„Ten zmrd je tam.“

„Co?“

„Tam. Ten hajzl. Je v domě.“

Ukázal přes rameno.

„Kdo?“

„No ten chlap, co po něm jdete. Proč tady asi sedíme?“

„Co to melete?“ zeptal se Reinhart. „Co… co jste jako udělal? Jak víte, že tam je?“

„No protože jsem ho viděl jít dovnitř. Před čtvrthodinou. Přišel po Páté avenue, asi přijel metrem R na Čtyřicátou pátou. Prošel kolem, vyšel po schodech a zazvonil… a ona ho pustila dovnitř. Kluk šel sotva pět minut předtím do školy. Jak říkám, jsou vevnitř.“

„Jesus Fucking Christ,“ řekl Reinhart, aby dal najevo, že se vyzná v místních obyčejích. „Jaká jste učinil opatření?“

„Samozřejmě podle rozkazu,“ odfrkl si Pavarotti. „Zavolal jsem Bloomguardovi. Jede sem s celou partou. Každou chvíli by tady měli být.“

Reinhart si připadal, jako by se po třech dnech probudil z dřímoty. „Dobře,“ řekl. „Perfektně.“

„Bude to jednoduchá operace,“ prohlásil Bloomguard. „Ale nemůžeme riskovat. Dva chlapi půjdou zezadu. Dva budou krýt okna a ulici vepředu. Dva půjdou zazvonit… já a Commissioner Reinhart. Nemáme důvod se domnívat, že je ozbrojený, ale sjedeme to jako obvykle.“

Jako obvykle? pomyslel si Reinhart.

O dvě minuty později byly jednotky na svém místě. Pavarotti zůstal v autě s telefonem v jedné ruce a pistolí v druhé. Na Bloomguardovo znamení šel Reinhart ke dveřím a zazvonil. Bloomguard ho následoval s odstupem dvanácti centimetrů. Dveře otevřela paní Ponczaková.

„Ano?“ řekla překvapeně.

Během tří vteřin byli všichni čtyři muži uvnitř. Seržanti Stiffle a Johnson si vzali patro, Bloomguard s Reinhartem se vřítili do obývacího pokoje a kuchyně v přízemí.

Seděl v kuchyni.

Když ho Reinhart spatřil, zrovna se díval na dva policisty na terase, kteří na něj mířili služebními Walthery ráže 7,6 milimetru. Bloomguard stál vedle Reinharta a taky na něj mířil.

Reinhart si strčil pistoli za opasek a odkašlal si.

„Doktore Clausene,“ pronesl. „Mám to pochybné potěšení vás zatknout za vraždu Ericha Van Veeterena a Very Millerové. Máte právo mlčet, cokoli řeknete, můžete být použito proti vám.“

Muž se trochu, ale jen nepatrně sesunul. Odložil hrnek s kávou. Bez mrknutí oka se zadíval rovnou na Reinharta. Jeho tmavý obličej vypadal strhaně, na tvářích měl pár dní neholené vousy a pod očima kruhy. Asi špatně spal, pomyslel si Reinhart. Není divu.

Ale v obličeji měl ještě jiný rys, který vypadal docela čerstvě. Jako by se mu na tváři usadil teprve před chvílí. Uvolnění.

Asi to tak bylo. Možná že se konečně mohl uvolnit.

„A Kellera,“ ozval se hlasem slabším než šeptnutí. „Zapomínáte na Kellera. Toho jsem zabil taky.“

„Měli jsme to podezření,“ řekl Reinhart.

„Mrzí mě to.“

Reinhart neodpověděl.

„Všechno mě to mrzí, ale jsem rád, že jsem zabil Kellera.“

Reinhart kývl.

„Zbytek probereme na stanici. Odveďte ho.“

Paní Ponczaková neřekla ani slovo, když se vřítili dovnitř, a když jejího bratra odváděli, také mlčela. Reinhart ji v předsíni míjel jako poslední, zastavil se a hledal vhodná slova.

„Promiňte, že jsem sem tak vtrhli.“ Nic jiného ho nenapadlo. „Ozveme se.“

Kývla a zavřela za nimi dveře.

Tři hodiny Pietera Clausena vyslýchal ve světlemodré místnosti na stanici dvacátého druhého policejního okrsku. Všechno nahrával na pásky, ale přepis a podpis protokolu musel kvůli jazykové bariéře počkat. Když skončil, nechal Clausena pod dohledem v cele, zašel k Bloomguardovi a zavolal do Maardamu. Po chvíli mu dali k telefonu Morenovou.

„Přijedu s ním zítra večer,“ řekl. „Ke všemu se přiznal, myslím, že je rád, že to má za sebou.“

„A co udělal s Kellerem?“ zeptala se Morenová.

Reinhart se zhluboka nadechl a pak se pustil do vysvětlování.

„Zabil ho. Přišel na to, kdo ho vydírá, tak si na něj počkal a prostě ho zabil. V podstatě stejným způsobem jako Ericha a Veru Millerovou. Uprostřed Boorkhejmu, přímo před svým domem, ale bylo pozdě v noci a nikdo nic neviděl… Udělal to ve chvíli, kdy se Keller chystal odjet pro peníze. Jestli něčeho nelituje, tak toho, že sejmul Kellera. A tvrdí, že Keller taky věděl, že je prozrazený, protože si ten večer s sebou vzal velký nůž. No ale Clausen byl rychlejší. A pak ho naložil do auta, odvezl do Linzhuisenu a pohřbil ho v lese. Popsal mi, kde přesně, ale klidně tam může ještě pár dní zůstat.“

„Určitě,“ řekla Morenová. „Mráz nám ho tam udrží. Tady nám začala zima. Jak se mu povedlo se s Kellerem prohodit?“

„Vlastně dost jednoduše. Než ho zakopal, sebral mu klíče a peněženku. Jel zpátky do Boorkhejmu, vlezl Kellerovi do bytu, no a… ukradl mu totožnost, dalo by se říct. Byli si dost podobní – právě toho si komisař všiml – a kdo je sakra sám sobě podobný na pasové fotce? V pátek si po telefonu koupil letenku do New Yorku, zhruba kolem oběda nasedl na skútr a jel na Sechshafen. Noc strávil v letištním hotelu a pak odletěl. S pasovou kontrolou neměl problém… dvouměsíční turistické vízum a bílá pleť nejspíš vyřeší všechny problémy. Zapsal se do toho hotelu v Lower East Side, jak víš, ale po jedné noci odešel. Pak si pronajal malý byt mezi Rusy na Coney Islandu. Prostě uviděl inzerát za výlohou. Nevím, proč si nenašel nic lepšího, měl peníze, které by mu vystačily. Každopádně to ale nebyla taková legrace, jak si myslel…“

„Sám se svým svědomím?“ zeptala se Morenová.

„Asi,“ řekl Reinhart. „Zavolal sestře a řekl jí, že má problémy. To bylo ještě předtím, než jsem za ní byl já. Zavolala mu a varovala ho, ale nepochopila, kdo vlastně jsem, a on už nevydržel být sám. Neřekl jí, co udělal, jen že má problémy. Šel ji navštívit, když si myslel, že už je vzduch čistý… jenže nebyl. Musel se cítit strašně osaměle. Čím větší město, tím jsou v něm lidi osamělejší. Taky myslím, že bral dost léků na uklidnění, jedině díky tomu to všechno ustál… a teprve teď mu dochází, že zabil čtyři lidi.“

„Je na zhroucení?“ zeptala se Morenová.

„Asi jo,“ řekl Reinhart. „Probereme to, až se vrátím. Mohla by sis mimochodem promluvit s komisařem? Vrátím se s Clausenem zítra večer… tak ať si řekne, jak mu to bude vyhovovat. Nebo co myslíš?“

„Fajn,“ řekla Morenová. „To bude to poslední kolo, o které tak stál.“

„Asi jo,“ řekl Reinhart. „No nic, tak over and out.“

„Tak čau,“ řekla Morenová.

Ve středu ráno zase sněžilo. Autem na letiště JFK jeli čtyři, na předním sedadle Bloomguard a Reinhart, na zadním Clausen a obří černošský asistent jménem Whitefoot – tihle dva k sobě byli připoutaní pouty, od kterých měl Whitefoot klíče v kapse a Reinhart rezervní v peněžence. Bylo vidět, že se blíží Vánoce, na letiště to trvalo jen půl hodiny a v rádiu za tu dobu stihli dvakrát zahrát White Christmas a třikrát Jingle Bells. Reinhart se těšil domů.

„Rád jsem vás poznal,“ řekl mu Bloomguard u bezpečnostní kontroly. „S Veronique bychom si tak za tři čtyři roky chtěli zajet do Evropy. A s Quincey, samozřejmě. Mohli bychom se třeba sejít na kafe. V Paříži, Kodani nebo tak někde.“

„Jistě,“ řekl Reinhart. „Klidně tam i tam. Moji vizitku máte.“

Potřásli si rukou a Bloomguard se vrátil do odletové haly. Z Clausena jako by s každou hodinou od dopadení vyprchával život, Whitefoot ho na palubu musel málem dovléct. Reinhart byl rád, že během sedmihodinového letu nemusí být k vrahovi připoután on. Sice se nabízel, že doktora odveze domů sám, ale pro Američany to nepřicházelo v úvahu. Whitefoot už podobné deportace absolvoval a věděl, co a jak. Bez řečí posadil Clausena k okénku, sedl si vedle něj a Reinhartovi přenechal místo v uličce. Clausenovi vysvětlil, že je ochotný s ním jednou, ne víckrát, zajít na záchod, a svou pravou ruku ať považuje za amputovanou. Všechno – jídlo, otáčení stránek v knize nebo novinách, šťourání se v nose – si bude muset obstarat levačkou. Není to žádný kumšt, řekl Whitefoot, máš víc času než ve fucking hell.

Reinhart byl rád, jak již bylo řečeno. Dál si četl Ellroye, jedl, spal a ve 22:30 místního času přistáli na Sechshafenu v mlžné Evropě.

Whitefoot se s díky odporoučel. Na jednu noc se ubytoval v letištním hotelu, Clausena přenechal v péči Reinharta, Rootha, Junga a Morenové a popřál jim hezké Vánoce.

„Tři?“ řekl Reinhart. „Všichni jste sem sakra chodit nemuseli.“

„V autech čekají deBries a Bollmert,“ řekla Morenová.

Do Štědrého večera zbýval jeden den.

39

Reinhart nevyhlásil, že bude porada, a neudělal to ani nikdo jiný.

Následující den, čili ve čtvrtek 24. prosince v deset hodin, se u něj přesto sešlo celé kvarteto. Na Štědrý den dopoledne. Morenová s Jungem se usadili na parapetu a snažili se nedívat na déšť, který se ráno spustil a rychle spláchl marné naděje na bílý víkend. Šedo, mokro a větrno – město se znovu ponořilo do své obvyklé nálady.

O kousek dál od deště se Reinhart válel za stolem a deBries a Rooth se posadili na židle k olbřímí vánoční kytici, kterou sem někdo (asi slečna Katzová na rozkaz samotného náčelníka) přinesl.

„Tak to bychom měli,“ řekl deBries. „Skvělý timing, to se musí nechat.“

Reinhart si zapálil dýmku a zahalil květinu i deBriese oblakem dýmu.

„Hm,“ řekl. „To jo.“

„Kdy přijde?“ zeptal se Jung.

Morenová se podívala na hodinky.

„Dopoledne,“ řekla. „Přesněji to říct nechtěl. Asi bychom mu to měli odpustit s ohledem na… no, na to všechno.“

Reinhart kývl a trochu se narovnal.

„Tentokrát máme obzvláště málo důvodů být na sebe pyšní,“ prohlásil a přejel kolegy pohledem. „Když už tady všichni jste, možná si to můžeme shrnout… než nadejde ta chvíle.“

„Než nadejde ta chvíle,“ zopakoval Rooth. „Ach jo.“

„Tenhle případ začal vraždou komisařova syna,“ řekl Reinhart, „a komisař taky nejvíc přispěl k jeho vyřešení. To nemůžeme popřít. Přišel na vydírání, řekl nám Kellerovo jméno a taky pojal podezření, že Clausen zmizel do New Yorku. Neptejte se mě, jak na to přišel, ten New York ho prý napadl, zrovna když hrál šachy…“

„Našli Kellera?“ zeptal se deBries.

Reinhart kývl.

„Dnes ráno ho vyhrabal Le Houde se svým týmem. Clausen s nimi ani nemusel, stačila mapa a popis. Na jeho pohřeb asi velké davy nepřijdou. Bůh ví, že Arona Kellera nikdo oplakávat nebude.“

„Ani se nedivím,“ řekla Morenová.

„A co doktor? Jak je na tom sám vrah?“ zeptal se Rooth. „Čilý jako rybička?“ Reinhart chvíli tiše kouřil. „Já pořádně nevím,“ řekl. „Myslím, že moc dlouho už nevydrží. A co až se sejde s… ne, já fakt nevím. Mimochodem, slíbil jsem, že spolu budou moct být o samotě. Jen doufám, že se to úplně neposere.“

Zazvonil telefon. Volal Joensuu z vrátnice.

„Je tady,“ řekl. „Komisař je tady.“

Bylo slyšet, že stojí v pozoru.

„Fajn,“ řekl Reinhart. „Ať s ním jde Krause do cely. Přijdu za minutku.“ Položil to a rozhlédl se. „Tak fajn,“ řekl a vstal. „Právě dorazil kriminální komisař Van Veeteren, aby vyslechl vraha svého syna. Co tady sakra ještě děláte?“

Místnost byla čtverhranná a bledě zelená. Jednoduchý nábytek, stůl s dvěma kovovými židlemi, další dvě židle u zdi. Žádná okna, u stropu zářivka, která každý čtvereční centimetr místnosti zalévala klinickým, demokratickým světlem.

Na stole nebyl popelník. Jen karafa s vodou a hromádka plastových kelímků.

Clausen už tu byl, když Van Veeteren přišel. Seděl u stolu s rukama v klíně a sklopenou hlavou. Měl jednoduchou bílou košili a černé kalhoty. Nehybně seděl několik minut, komisař ho sledoval kukátkem, teprve pak naznačil Reinhartovi a Krausemu, ať ho pustí dovnitř.

Odsunul si židli a posadil se. Clausen nezvedl hlavu, ale Van Veeteren viděl, že se mu napjaly svaly v čelistech. Čekal. Sepnul ruce stejně jako vrah jeho syna a trochu se naklonil nad stůl. Uplynula půlminuta.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se.

Doktor Clausen polkl, ale neodpověděl. Van Veeteren viděl, že mu zbělaly klouby a třese se mu hlava. Drobné záškuby jako poryvy větru v listoví před bouřkou. Pořád ještě nezvedl oči.

„Nechcete mi něco říct?“

Žádná odpověď. Clausen tajil dech.

„Za hodinu mám schůzku s Elizabeth Feldersovou,“ prohlásil Van Veeteren. „S matkou Wima, kterého jste taky zabil. Nechcete jí něco vzkázat?“

Čekal. Jsem rád, že nemám zbraň, pomyslel si.

Nakonec se Clausen zhluboka nadechl a vzhlédl. S pohledem komisaře se setkaly oči, které jako by chtěly raději zmizet v hlavě.

„Měl byste vědět…,“ řekl, ale hlas ho zradil. Odkašlal si a těkal pohledem. Znovu se pokusil promluvit.

„Měl byste vědět, že před dvěma měsíci jsem byl normální člověk… úplně normální, to jsem vám chtěl říct. Jakmile to půjde, spáchám sebevraždu. Jakmile… to půjde.“

Odmlčel se. Van Veeteren se pět vteřin díval do jeho mrtvých očí. Cítil, jak se v něm něco pohnulo. Cítil, jak pomalu přestává vnímat okolní místnost a mysl ho vtahuje do jakéhosi víru, temného a… neodvratného. Pevně zavřel oči a zaklonil se.

„Hodně štěstí,“ řekl. „Moc dlouho nečekejte, nebo se přijdu připomenout.“

Ještě pár minut zůstal na místě. Clausen dál zíral na svoje ruce a třásl se. Ventilace hučela. V zářivce zapraskalo. Jinak se nic nedělo.

Pak Van Veeteren vstal. Dal znamení, ať mu otevřou, a odešel.

Nikomu neřekl ani slovo, ani Reinhartovi, ani nikomu jinému. Zamířil rovnou k východu, rozevřel deštník a vyšel do města.

Obsah

I

1

2

3

4

5

II

6

7

8

9

10

11

12

III

13

14

15

16

17

IV

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

V

29

30

31

32

33

34

35

VI

36

37

38

39

Table of Contents

I

1

2

3

4

5

II

6

7

8

9

10

11

12

III

13

14

15

16

17

IV

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

V

29

30

31

32

33

34

35

VI

36

37

38

39