JO NESBØ

POLÍCIA

Preložil Jozef Zelizňák

PRVÁ ČASŤ

Spal.

Skrinka v rohu voňala starým drevom, strelným prachom a olejom na mastenie zbrane. Keď do vedľajšej izby oknom zasvietilo slnko, cez kľúčovú dierku presvitol do miestnosti pás svetla, a po chvíli - keď sa ocitlo v správnom uhle - slnko ožiarilo pištoľ položenú na poličke.

Pištoľ bola ruská Odessa, kópia známejšieho Stečina.

Zbraň zažila všeličo, s kulakmi precestovala z Litvy na Sibír, na južnej Sibíri putovala z jedného sídla urkov do druhého, patrila atamanovi, vodcovi kozákov, ktorého polícia skolila s Odessou v ruke, potom sa dostala do súkromnej zbierky riaditeľa väznice v Tagile. Napokon tento škaredý neforemný samopal priniesol do Nórska Rudolf Asajev, ktorý - skôr než zmizol - stihol vďaka opioidu violín ovládnuť trh s narkotikami v Osle. Práve v hlavnom meste Nórska sa zbraň nachádzala aj teraz, presnejšie na ulici Holmenkollveien, v dome Rachel Faukeovej. Odessa mala zásobník na dvadsať guliek kalibru Makarov a strieľala salvy aj jednotlivé výstrely. V zásobníku zostalo dvanásť guliek.

Tri z nich vystrelili na konkurenčných dílerov z Kosova, len jedna sa aj zaryla do mäsa.

Ďalšie dva náboje zabili Gusta Hanssena, mladého zlodeja a dílera drog, ktorý spreneveril Asajevove peniaze aj tovar.

Pištoľ ešte páchla po posledných troch výstreloch, čo počas vyšetrovania vraždy Gusta Hanssena zasiahli hlavu a hruď niekdajšieho policajta Harryho Holeho. Miesto činu sa nezmenilo, ulica Hausmanns gate 92.

Polícia dosiaľ nenašla Gustovho vraha a osemnásťročného chlapca, ktorého zatkli krátko po vražde, neskôr prepustili. Nepodarilo sa im nájsť vražednú zbraň. Chlapec sa volal Oleg Fauke a každú noc ho budili zo sna zvuky výstrelov. Potom vydesene civel do tmy. Netrápili ho výstrely, čo zabili Gusta, ale tie druhé, čo vystrelil na policajta, ktorý mu v detstve nahradil otca. Dlho sníval, že si ho mama Rachel zoberie za manžela. Harry Hole. Jeho pohľad mal vytetovaný na sietnici. V tom si spomenul na pištoľ v skrinke. Nádejal sa, že ju už nikdy neuvidí. Že ju už nikto nikdy neuvidí. A bude spať naveky.

Spal.

Strážená nemocničná izba páchla liekmi a maľovkou. Prístroj pri posteli zaznamenával tlkot srdca.

Isabelle Skøyenová, členka mestského zastupiteľstva poverená sociálnou prácou, a novovymenovaný policajný prezident Mikael Bellman dúfali, že ho už nikdy neuvidia.

Že ho už nikto nikdy neuvidí.

Že bude spať naveky.

1/

Bol teplý a dlhý septembrový deň. Svetlo menilo Oslofjord na roztavené striebro a kopce nad mestom už skrášlené prvými farbami jesene sa rozžiarili. Bol to deň, počas akých sa obyvatelia mesta zaprisahávajú, že sa z Osla nikdy, ale naozaj nikdy neodsťahujú. Slnko zapadalo za Ullern a poslednými slnečnými lúčmi hladkalo panorámu nízkych strohých domov, svedčiacich o skromnom pôvode mesta, a drahých bytov s veľkými terasami, čo hovorili o ropnom zázraku, ktorý z Osla urobil metropolu jednej z najbohatších krajín planéty. Hladkalo aj narkomanov na kraji parku Stensparken v relatívne malom usporiadanom meste, kde na drogy umieralo viac ľudí ako v osemkrát väčších mestách, záhrady, kde deti chránila bezpečnostná sieť trampolíny a po každom treťom skoku prerušili hru, ako im odporúčal návod na používanie. Lúče neminuli ani zalesnené svahy, čo v polkruhu ohraničovali celý kotol mesta. Slnko nechcelo opustiť Oslo, vystrkovalo posledné lúče, ako keď sa mladí zaľúbenci lúčia dotykom končekov prstov v pootvorenom okne vlaku.

Ráno bol vzduch studený a jasný, svetlo ostré ako v operačnej sále. Neskôr teplota stúpla, obloha sa sfarbila do tmavomodra a vzduch sa leskol, čo robilo zo septembra najpríjemnejší mesiac v roku. A keď začal zľahka a opatrne sadať súmrak, vzduch vo vilových štvrtiach nad mestom voňal jablkami a ihličím.

Erlend Vennesla sa blížil na vrchol posledného kopca. V stehnách už cítil kyselinu mliečnu, no nútil sa sústrediť na pravidelný rytmus pohybu a správny uhol kolien. Technika bicyklovania je totiž dôležitá. Najmä keď telo začína byť unavené a mozog sa usiluje presvedčiť človeka, že si má sadnúť inak, aby zaťažoval menej zaťažované, no zároveň aj menej výkonné svaly. Cítil, ako pevný rám bicykla absorbuje a využíva každý watt jeho energie. Preradil na ťažší prevod, zdvihol sa zo sedadla a udržiaval frekvenciu deväťdesiat záberov za minútu. Zrýchlil. Pozrel sa na pulzomer. Stošesťdesiatosem. Čelovkou si posvietil na riadidlá. GPS s detailnou mapou Osla mu ukazovalo jeho presnú polohu. Bicykel so všetkou výbavou ho stál viac, než si vyšetrovateľ vrážd na dôchodku môže dovoliť. No čeliť novým životným výzvam môže, len ak bude vo forme.

Vo chvíľach úprimnosti si uvedomoval, že ani životné výzvy už nie sú také ako kedysi.

Kyselina mliečna v stehnách a fyzická bolesť zvestovali blížiacu sa rozkoš. Z vedomia, že urobil niečo pre seba, sa mu čoskoro začnú vyplavovať endorfíny. Ak sa po západe slnka príliš neochladí, odmení sa pohárom piva na balkóne v spoločnosti svojej manželky.

A zrazu bol na kopci. Otvoril sa mu výhľad na jazero Maridalen. Spomalil. Opäť si uvedomil, aké je absurdné, že stačí štvrťhodinu drieť na bicykli, a človek sa z centra európskeho hlavného mesta dostane na skutočný vidiek, k hospodárskym usadlostiam, poliam a hustému lesu, v ktorom sa strácajú turistické chodníky. Pod sivou prilbou značky Bell ho svrbel pot. Stála ho toľko ako detský bicykel, ktorý kúpil vnučke Line Marie k šiestym narodeninám. No prilbu si nesňal. Väčšina smrteľných nehôd cyklistov vzniká po poranení lebky.

Pozrel sa na pulzomer. Stosedemdesiatpäť. Vytúžený závan vetra k nemu priniesol z mesta vzdialený jasot fanúšikov. Určite zo štadióna Ullevaal, kde Nórsko hrá proti Slovensku či Slovinsku. Erlend Vennesla si chvíľu predstavoval, že diváci tlieskajú jeho výkonu. Už dávno mu nikto netlieskal. Naposledy na rozlúčkovej oslave v Kripose. Smotanová torta, príhovor šéfa Mikaela Bellmana, ktorý mal už vtedy našliapnuté na pozíciu policajného prezidenta. Erlend si chvíľu užíval potlesk, potom zdvihol zrak, poďakoval sa a cítil, ako mu stiahlo hrdlo, keď sa odhodlal na jednoduchý, krátky a vecný príhovor v zmysle tradícií Kriposu. Ako vyšetrovateľ zažil slávu aj pád, no vyhol sa veľkým prešľapom. Aspoň o nijakých nevedel. No technológia analýzy DNA už pokročila a vedenie polície naznačilo, že sa ju chystá využiť aj na niektoré staré, nevyriešené prípady. Nejaký jeho prešľap možno odhalia dodatočne. Nájdu odpovede. Nové odpovede. Dospejú k novému záveru. Dovtedy sa nič nedeje, no Erlend nechápal, prečo chcú mrhať už aj tak skromné zdroje na dávno odložené prípady.

Hmla zhustla a v chabom svetle pouličných lámp takmer minul drevenú šípku ukazujúcu do lesa. No našiel ju presne tam, kde si ju pamätal. Odbočil z cesty na lesný chodníček. Bicykloval len tak rýchlo, aby nestratil rovnováhu. Svetlo čelovky sa mihotalo po zemi a občas osvetlilo tmavú stenu ihličnatých stromov po oboch stranách. Tiene pred ním vyplašene utekali. Takto si to predstavoval vždy, keď sa pokúšal vžiť do jej situácie.

Tri dni ju bez prestávky znásilňovali, teraz sa im pokúša uniknúť, baterku drží v roztrasenej ruke.

A keď sa pred ním zrazu zažalo svetlo, na okamih mu napadlo, že vidí jej baterku, ona uteká a on ju prenasleduje na motorke. Svetlo sa chvíľu knísalo, potom mu ho ktosi nasmeroval do očí. Zastal a zoskočil z bicykla. Posvietil si na pulzomer. Menej ako sto. Slušné.

Uvoľnil remienok pod bradou, sňal si prilbu a prehrabol si vlasy. Bože, to je pocit. Zhasol čelovku, prilbu zavesil na riadidlá a tlačil bicykel k svetlu. Cítil, ako ho prilba udiera do zápästia.

Zastal. Ostré svetlo ho pálilo v očiach. Keď ich privrel, počul svoj vlastný zrýchlený dych. Zvláštne, že pulzomer ukazuje také nízke hodnoty. Za roztraseným zdrojom svetla sa čosi pohlo, niečo zasvišťalo vzduchom. A v tej chvíli si uvedomil, že to nemal robiť. Nemal si dať dole prilbu. Väčšinu smrteľných nehôd cyklistov…

Myšlienka akoby sa zasekla, film sa pretrhol.

Erlend Vennesla neveriacky hľadel pred seba, po čele mu stekala teplá kropaj potu. Hovoril, no slová nedávali zmysel, spojenie medzi mozgom a ústami sa prerušilo. Opäť čosi zasvišťalo. Potom zmizol aj zvuk. Nepočul nič, ani len svoj vlastný dych. Uvedomil si, že kľačí, bicykel sa pomaly prevracia. Žlté svetlo mu tancovalo pred očami, no zmizlo, keď mu kvapka potu stiekla okolo koreňa nosa do očí a oslepila ho. Vtedy pochopil, že to nie je pot.

Tretí úder pôsobil ako ľadový klin. Prerazil mu hlavu, krk a vnikol do tela. Všetko zmrzlo.

Nechcem zomrieť, stihol si uvedomiť. Zdvihol ruku, aby si chránil hlavu, no keď sa ruka ani nepohla, uvedomil si, že ochrnul.

Štvrtý úder už neregistroval, no pach vlhkej zeme mu prezradil, že leží na zemi. Niekoľkokrát zažmurkal, na pravé oko opäť začal vidieť. Priamo pred očami mal pár špinavých čižiem.

Päty sa zdvihli, čižmy sa odlepili od zeme. Dopadli. A opäť. Akoby po niečom skákali. Akoby chceli dať kopancom ešte väčšiu silu.

Posledná myšlienka patrila vnučke. Nesmie zabudnúť jej meno.

2/

Inšpektor Anton Mittet vytiahol poloprázdnu papierovú šálku z malého stroja Nespresso D290, a keďže tu nemal stôl, položil si ju na zem vedľa seba. Potom zo škatuľky vysypal nový náboj s kávou, podvedome skontroloval, či je hliníkové veko neporušené a náboj nepoužitý, a vložil ho do stroja. Pod trysku položil novú plastovú šálku a zapol stroj.

Keď kávovar zavzdychal a začal pracovať, pozrel sa na hodinky. Čoskoro bude polnoc. Čaká ho výmena stráže. Doma sa už naňho tešia, najprv však musí zasvätiť to dievča do pracovných úloh. Silje - ak si jej meno zapamätal správne - len nedávno ukončila školu. Anton Mittet sa zadíval na kávovar. Doniesol by jej kávu, aj keby bola chlap? Netušil. Napokon, je to jedno, na takéto otázky sa už naučil neodpovedať. V nemocničnom tichu počul, ako do šálky dopadli posledné kvapky. Z náboja už nezíska viac chute ani farby, no je dôležité dostať z neho čo najviac kofeínu. Dievča čaká dlhá noc. Hoci je jasné, že sa nič nestane, dievča bude celú noc samo v spoločnosti holých betónových stien štátnej nemocnice. Pred odchodom si s ňou ešte vypije kávu. Vzal obe šálky a vykročil. Ozvena krokov sa odrážala od stien. Prechádzal okolo zamknutých dverí. Vedel, že sú za nimi len ďalšie holé steny. Nóri nezvykli budovať stavby dimenzované pre budúce generácie, no v prípade štátnej nemocnice urobili výnimku. Zrejme si pritom uvedomovali, že obyvatelia krajiny budú každým rokom starší, chorľavejší a náročnejší. V tomto prípade nórsky štát pracoval s víziou ako Nemci pri stavbe diaľnic a Švédi pri budovaní letiskových hál. Rovnako bezútešný pocit mali možno aj šoféri, ktorí v tridsiatych rokoch križovali nemecký vidiek na ozrutných prázdnych diaľniciach, či švédski cestujúci, prechádzajúci prehnane veľkými halami štokholmského letiska v šesťdesiatych rokoch. Bolo len otázkou času, kedy prvý šofér autom vletí do rodiny, ktorá pri kraji cesty s obdivom sleduje premávku, otec zostane ležať v kaluži krvi, mame odtrhne hlavu a dieťaťu končatiny. Alebo sa spoza gumeného nepriehľadného závesu na páse s batožinou v príletovej hale štokholmského letiska nečakane vynorí zhorená, ešte tlejúca mŕtvola, pripálená k pohyblivému pásu, s nemým výkrikom v otvorených meravých čeľustiach. Nijaký lekár nevedel Antonovi vysvetliť, na čo slúži, isté je len to, že za dverami budú zomierať ľudia. Visí to vo vzduchu, neviditeľné telá s blúdiacimi dušami už čakajú na svoj výstup na scéne.

Anton zabočil za roh a vyšiel do ďalšej tmavej a rovnako holej chodby. Jej prierez bol dokonalý štvorec a dievča na stoličke na konci chodby vyzeralo ako obraz namaľovaný na stene.

„Urobil som kávu aj tebe,“ oslovil ju, keď pristúpil bližšie. Má dvadsať rokov? Trochu viac. Dvadsaťdva.

„Ďakujem, no doniesla som si vlastnú,“ odvetila a z plecniaka vybrala termosku. V jej prízvuku zachytil už takmer nečujný severonórsky dialekt.

„Táto je lepšia,“ usmial sa.

Zaváhala. Vzala si ju.

„A je zadarmo,“ dodal Anton a diskrétne si za chrbtom pošúchal popálené končeky prstov o studenú látku bundy. „Máme vlastný kávovar. Nájdeš ho na chodbe vedľa…“

„Všimla som si ho,“ prerušila ho. „No v inštrukciách sa píše, že za nijakých okolností nesmieme odísť od dverí pacienta, tak som si priniesla termosku.“

Anton Mittet si odpil. „Správne. No k týmto dverám vedie jediná chodba. Sme na štvrtom poschodí a medzi nami a kávovarom nie sú nijaké dvere, čo by viedli na schodište. Nikto sa nemôže prešmyknúť.“

„Znie to logicky, no radšej sa budem držať inštrukcii“ Venovala mu krátky úsmev a rýchlo si odpila z kávy, možno aby sa mu tým ospravedlnila, že si ho dovolila opraviť.

Anton sa zamračil. Chystal sa poznamenať čosi o význame schopnosti uvažovať samostatne, čo prichádza s nazbieranými skúsenosťami, no nestihol sformulovať myšlienku, keď si na konci chodby niečo všimol. Akoby sa tam vznášala postava celá v bielom. Počul, že Silje za jeho chrbtom vstala. Keď postava priplachtila k nim, zmenila sa na oblú plavovlasú ženu vo voľnom nemocničnom plášti. Vedel, že pracuje v nočnej zmene a zajtra večer má voľno.

„Dobrý večer,“ dvojzmyselne sa usmiala, ukázala im dve injekcie a položila ruku na kľučku.

„Počkajte, prosím,“ zastavila ju Silje. „Musím vás požiadať o predloženie služobnej legitimácie. Poznáte dnešné heslo?“

Sestrička sa prekvapene pozrela na Antona.

„Teda ak sa za vás nezaručí kolega,“ dodala rýchlo Silje.

Anton len prikývol: „Mona, môžeš vojsť.“

Sestrička otvorila dvere a Anton nazrel do nemocničnej izby. V tmavej miestnosti si stihol všimnúť prístroje rozmiestnené okolo postele a prsty na nohách, vytŕčajúce spod paplóna. Pacient bol taký vysoký, že mu museli priniesť dlhšiu posteľ. Dvere sa zabuchli.

„Výborne,“ usmial sa na Silje. A ihneď pochopil, že nijakej žene nie je sympaticky namyslený chlap, ktorý si trúfa známkovať svoje mladšie kolegyne. Ale veď, doriti, v jej veku je normálne, že sa učí od skúsených kolegov. Chvíľu váhal, ako situáciu vyriešiť. Predbehla ho:

„Už som spomínala, že som čítala inštrukcie. A teba už iste čaká doma rodina.“

Priložila si šálku k perám. Čo vie o jeho rodinnej situácii? Vytušila čosi? O ňom a o Mone? Že ju párkrát po nočnej viezol domov a tým sa to neskončilo?

„Podľa nálepiek macíkov na tvojej taške,“ usmiala sa, akoby mu čítala myšlienky.

Dopil kávu. Odkašlal si. „Mám čas. Keďže si tu prvý raz, mala by si sa pýtať. V inštrukciách sa nepíše všetko.“ Prestúpil na druhú nohu. Veril, že pochopila, čo tým myslí.

„Ako chceš,“ odsekla tónom, aký si dovolí len veľmi mladý človek. „Kto je ten pacient za dverami?“

„Neviem. Aj to si čítala v inštrukciách. Je anonymný a má zostať v anonymite.“

„Niečo však vieš.“

„Naozaj?“

„Mona. Neoslovil by si ju takto dôverne, keby ste sa nepoznali. Čo ti povedala?“

Anton Mittet zdvihol zrak. Je pôvabná, no nevyžaruje ani teplo, ani šarm. Na jeho vkus je príliš chudá. Na účese si nedala záležať, jej horná pera vyzerá, akoby ju zdvíhala stiahnutá šľacha, odhaľuje dva krivé predné zuby. Cítil z nej však jej mladosť. Pod čiernou rovnošatou skrýva vyšportované telo. Ak jej prezradí, čo vie, urobí to len preto, aby svojou veľkorysosťou o nula celá nula jedna percenta zvýšil pravdepodobnosť, že sa s ním vyspí? Alebo preto, že dievčatá ako Silje do piatich rokov nastupujú na miesto hlavného inšpektora a Silje sa onedlho stane jeho nadriadenou? On totiž navždy zostane radový policajt, drammenský prípad zostáva na ňom visieť ako fľak, čo sa z bielej košele nedá vyprať.

„Pokus o vraždu,“ povedal potichu. „Stratil veľa krvi, údajne mu v čase príchodu polície ledva bilo srdce. Odvtedy je v kóme.“

„Prečo ho strážime?“

Anton mykol plecom. „Potenciálny svedok. Ak prežije.“

„O čo ide?“

„Vojna narkomanov. Na najvyššej úrovni. Ak sa preberie z kómy, jeho informácie nám môžu pomôcť dostať hlavy obchodu s heroínom v meste. A prezradí nám, kto ho chcel zabiť.“

„Takže sa treba báť, že jeho vrahovia prídu zavŕšiť svoje dielo?“

„Ak sa dozvedia, že žije a kde leží. Preto sme tu.“

Prikývla. „A prežije?“

Anton zavrtel hlavou: „Zopár mesiacov ho ešte udržia pri živote, no šanca, že sa preberie z kómy, je mizivá. Slovom…“ Anton prestúpil na druhú nohu, jej skúmavý pohľad mu začínal byť nepríjemný. „Zatiaľ naňho dáme pozor.“

Vstal. Odchádzal s pocitom porážky, zbehol po schodoch a vyšiel do jesenného večera. Až keď si sadol za volant, uvedomil si, že mu zvoní mobil.

Volali z centrály.

„Jazero Maridalen, vražda,“ informovala ho nula jednotka. „Viem, že si už dnes skončil, no potrebujú pomoc pri zaistení miesta činu. A keďže si v uniforme…“

„Na ako dlho?“

„Do troch hodín ta určite vystriedame.“

Anton nechápal. Vedenie polície dlhodobo pracuje na tom, aby nepracovali v nadčase. Kombinácia skostnatených pravidiel a chudobného rozpočtu im v tom bráni aj vo chvíli, keď by sa to ozaj hodilo. Pochopil, že vražda musí byt niečím výnimočná. Veril, že nezabili dieťa.

„Fajn,“ prikývol.

„Posielam ti súradnice.“ Toto bola novinka. GPS s detailnou mapou mesta a okolia v kombinácii s aktívnym vysielačom zabezpečovali, že centrála mohla vystopovať ktoréhokoľvek kolegu. Preto mu volali. Bol najbližšie.

„Beriem,“ zopakoval. „Do troch hodín ma vystriedajte.“

Hoci Laura už spí, vždy ju poteší, keď príde z práce skôr. Poslal jej esemesku a vyrazil k jazeru Maridalen.

Anton nepotreboval GPS. Už pri odbočke na Ullevälseterveien stáli štyri policajné autá a o kúsok ďalej cestu prehradila oranžovo-biela páska.

Z priečinku spolujazdca si vybral baterku a vykročil ku kolegom. Videl kužele svetla tancujúce medzi stromami, ale aj lampy technikov, ktoré mu vždy pripomínali nakrúcanie nejakého filmu. Napokon, už ani nie je ďaleko od pravdy. V posledných rokoch fotografie dopĺňajú kvalitné kamery, vďaka ktorým sa neskôr môžu vracať k všetkým detailom, čo sprvoti nepovažovali za dôležité.

„Čo sa deje?“ spýtal sa najbližšieho kolegu. Ruky mal skrížené na hrudi, triasol sa na celom tele.

„Vražda.“ Hlas mal zachrípnutý, červené oči svietili z neprirodzene bledej tváre.

„To som počul. Kto to tu riadi?“

„Technici. Lønnová.“

Anton začul z lesa hlasy. Je ich veľa. „Kripos ešte neprišiel?“

„Prídu neskôr, len teraz sme ho našli. Vystriedaš ma?“

Ďalšie hlasy spomedzi stromov. Napriek tomu ho nechali robiť navyše. Anton sa zadíval na policajta. Mal hrubý kabát, hoci ani nebola zima.

„Objavil si ho ty?“

Policajt mlčky prikývol, sklopil zrak. Špičku topánky zaryl do zeme.

Doriti, zahrešil v duchu Anton. Dieťa. Prehltol.

„Ahoj, Anton. Poslala ťa nula jednotka?“

Anton zdvihol zrak. Nepočul ich prichádzať, hoci vyšli z hlbokého húštia. Technikov na mieste činu už zažil, vždy vyzerajú ako neohrabaní tanečníci, vyhýbajú sa všetkým potenciálnym dôkazom a našľapujú opatrne ako astronauti na Mesiaci. Alebo ten pocit vyvolávajú ich biele kombinézy.

„Áno, mám tu niekoho vystriedať,“ prikývol. Vedel, kto je žena, čo sa mu prihovorila. Beate Lønnová, šéfka technikov, ktorú kolegovia prirovnávali k Rain Manovi. Vedela spoznať akéhokoľvek páchateľa aj na zrnitých a rozostrených záberoch bezpečnostných kamier Vraj spozná aj zamaskovaného páchateľa a v svojej malej hlave s plavou hrivou nosí databázu niekoľkých tisícok zločincov. Takže sa udialo čosi vážne. Šéfku by nevyslali uprostred noci pre maličkosť.

V porovnaní s bledou, takmer priesvitnou tvárou krehkej ženy pôsobil jej kolega ako spálený slnkom. Jeho pehavé líca zdobili ostročervené pásy bokombrád. Púlil oči, akoby mu ich z hlavy vytláčal privysoký tlak. Neustále vyzeral prekvapene. No jeho vzhľadu dominovala čiapka, čo zažiarila, keď si sňal bielu kapucňu. Rastafariánska ozdoba v jamajských farbách - zelená, žltá a čierna.

Beate Lønnová položila ruku na rameno vydeseného policajta. „Šimon, choď domov. Neprezraď ma, že som ti to poradila ja, no poriadne si uhni a zalez pod perinu.“

Policajt prikývol a o tri sekundy jeho ohnutý chrbát pohltila tma.

„Je to škaredé?“ spýtal sa Anton.

„Kávu máš?“ ignoroval jeho otázku muž s rastafariánskou čiapkou a otvoril termosku. Už z tých pár slov Anton pochopil, že muž nie je z Osla, ale z nejakej dediny. Anton sa však ako väčšina Oslanov o dialekty nezaujímal.

„Nie.“

„Na miesto činu si vždy nos kávu,“ napomenul ho chlapík. „Nikdy nevieš, na ako dlho tu stvrdneš.“

„Bjørn, prestaň. Anton už vyšetroval vraždy,“ zastavila ho Beate. „V Drammene, však?“

„To sedí,“ zašomral Anton. Presnejšie povedané, takmer ich vyšetroval. Žiaľ, tušil, prečo si ho Lønnová pamätá. Nadýchol sa. „Kto našiel telo?“

„On,“ Beate kývla k autu, čo práve naštartovalo a vyrazilo preč.

„Inak sa spýtam. Kto privolal políciu?“

„Volala nám manželka obete, keď sa nevrátil z bicyklového výletu,“ doplnil rastafarián. „Chystal sa byť preč len hodinu a bála sa, že mu zlyhalo srdce. Mal na bicykli GPS, ľahko ho našli.“

Anton pomaly prikývol a predstavil si celú situáciu. Dvaja policajti, žena a muž, zazvonia pri dverách. Odkašlú si, zadívajú sa na ženu vážnym pohľadom veštiacim to, čo o chvíľu vyjadria ich slová. Ženin odmietavý výraz, bráni sa im uveriť, no napokon to vzdá, zlomená sa schúli v bolesti.

Predstavil si tvár svojej Laury.

Blížila sa k nim sanitka s nezapnutým majákom.

Vtedy pochopil. Rýchla reakcia na bežné nahlásenie nezvestného. GPS. Plné nasadenie kolegov. Nadčasy. Kolega, ktorého objavenie mŕtvoly tak zasiahlo, že musel odísť domov.

„Je to policajt,“ povedal potichu.

„Predpokladám, že teplota je tu o poldruha stupňa nižšia ako dole v meste,“ konštatovala Lønnová a vytiahla mobil.

„Súhlasím.“ Rastafarián si nalial kávu z termosky. „Farba pokožky sa mu nezmenila. Takže niekedy medzi ôsmou a desiatou?“

„Policajt,“ zopakoval Anton. „Preto je tu toľko ľudí, však?“

„Katrine?“ povedala Beate do telefónu. „Overíš mi jeden detail? Týka sa prípadu Sandry Tvetenovej. Presne tak.“

„Kristepane!“ vybuchol rastafarián. „Veď som ich žiadal, aby počkali na vrecia!“

Anton sa zvrtol a videl, ako z lesa vychádzajú dvaja chlapi s nosidlami. Spod plachty vytŕčal pár cyklistických topánok.

„Poznal ho,“ hádal Anton. „Preto sa tak triasol, však?“

„Vraj robili spolu v Økerne, kým Vennesla neodišiel do Kriposu.“

„Si pri počítači?“ telefonovala Beate.

Ozval sa výkrik.

„Do ri…“ zahrešil rastafarián.

Anton rýchlo zdvihol zrak. Jeden z chlapov s nosidlami sa pošmykol, jeho baterka osvietila nosidlá, plachtu, Čo sa skĺzla z - z čoho vlastne? Anton nevedel odtrhnúť zrak. Bola to hlava? Tá masa na konci čohosi, čo je nepochybne ľudské telo, je naozaj hlava? Predtým, ako sa po rokoch práce na úseku násilných trestných činov dopustil osudovej chyby, videl veľa hrôzy, nikdy však nič podobné. Hmota na nosidlách mu pripomenula nedeľné raňajky, Laurine vajíčka natvrdo so zvyškami škrupinky, žĺtok vytiekol a zaschol na stuhnutom, no ešte vždy mäkkom bielku. Naozaj to môže byť… hlava?

Anton dlho hľadel do tmy za miznúcimi svetlami sanitky. Uvedomil si, že sleduje len reprízu diania v nemocnici. Postavy v bielych plášťoch, termoska, nohy vytŕčajúce spod plachty. Akoby ten výjav veštil, čo uvidí tu. Hlava…

„Ďakujem, Katrine,“ rozlúčila sa Beate.

„Čo si sa jej pýtala?“ spýtal sa rastafarián.

„S Erlendom sme pracovali práve tu,“ konštatovala Beate.

„Tu?“ nechápal chlap.

„Presne na tomto mieste. Pred desiatimi rokmi viedol vyšetrovanie. Sandra Tvetenová. Znásilnená a zavraždená. Bola ešte dieťa.“

Anton prehltol. Dieťa. Reprízy.

„Pamätám si ten prípad,“ prikývol rastafarián. „Osud je zvláštny. Predstav si, že ťa zabijú na mieste činu, ktorý si vyšetrovala. Nestalo sa to tiež na jeseň?“

Beate neodpovedala, len pomaly prikývla.

Anton neveriacky žmúril oči. Nie je to pravda, videl podobnú mŕtvolu.

„Kriste…!“ zašomral rastafarián. „Nechceš azda tvrdiť, že…“

Beate Lønnová si naliala kávu. Prehltla. Podala mu termosku. Prikývla.

„Doriti,“ zašepkal rastafarián.

3/

„Déjà vu,“ konštatoval Ståle Aune a vyzrel na sneh chumeliaci sa za oknom, kde tma decembrového rána práve ustupovala krátkemu dňu. Potom sa opäť zadíval na muža pri písacom stole. „Déjà vu je pocit, že človek už čosi v živote videl. Netušíme, čo ho spôsobuje.“

Pod netušíme zahŕňal všetkých psychológov, nielen terapeutov.

„Niektorí hovoria, že keď sme unavení, informácia sa do vedomej časti nášho mozgu presúva pomalšie, a keď konečne dorazí, už sme ju mali istý čas v podvedomí. Preto ju vnímame, akoby sme ju zažívali druhý raz. Únava by vysvetľovala, prečo k pocitu déjà vu prichádza zväčša na záver pracovného týždňa. Veda však iné vysvetlenie - okrem toho, že piatok je ako stvorený na déjà vu - neponúka.“

Ståle Aune zrejme dúfal v mužov úsmev. Ten síce neznamenal nič pre jeho profesionálnu úlohu plátať psychiku ľudí, v jeho ordinácii sú však úsmevy potrebné.

„Nemyslím také déjà vu,“ zamračil sa pacient. Klient. Zákazník. Človek, ktorý o dvadsať minút zaplatí na recepcii a prispeje tak k pokrytiu celkových nákladov piatich psychológov, ktorí si otvorili ordináciu na štyroch poschodiach nevýraznej a nemodernej budovy na ulici Sporveisgata na kraji bohatej západnej časti Osla.

Aune ukradomky pozrel na hodinky za mužovým chrbtom. Osemnásť minút.

„Skôr je to ako sen, čo sa mi neustále vracia.“

„Ako sen?“ Aune pohľadom zablúdil k novinám v otvorenej zásuvke písacieho stola. Väčšina terapeutov dnes sedáva rovno oproti pacientovi, a keď si Aune nechal do ordinácie priniesť masívny stôl, kolegovia mu s úškrnom pripomínali, že podľa modernej teórie je lepšie odstraňovať fyzické zábrany medzi terapeutom a pacientom. Aune len odvrkol: „Možno je to lepšie pre pacienta, nie pre mňa.“

„Je to sen. Sníva sa mi to.“

„Opakujúce sa sny sú bežné,“ odvetil Aune a prešiel si prstom po perách, aby potlačil zívnutie. S láskou si spomenul na starú pohovku, ktorú mu odniesli z ordinácie a teraz stojí v spoločných priestoroch, kde vedia stojana s činkami vyzerá ako paródia na posilňovňu. Keď pacient ležal na pohovke, noviny sa mu čítali ľahšie.

„Ale ja tento sen nechcem.“ Nevýrazný, sebavedomý úsmev. Riedke vlasy s moderným strihom.

Vitajte u exorcistu snov, pomyslel si Aune a pokúsil sa mužovi opätovať úsmev. Pacient mal prúžkovaný oblek, sivočervenú kravatu a vyleštené čierne topánky. Aune mal tvídové sako, veselého motýlika pod dvojitou bradou a hnedé topánky, čo už dlho nevideli kefu. „Možno mi o ňom prezradíte čosi viac.“

„Veď som vám povedal všetko.“

„Samozrejme. Ale zaujímajú ma aj detaily.“

„Ako som spomínal, začína sa to tam, kde sa končí Dark Side of the Moon. Doznie Eclipse, David Gilmour ešte zaspieva…“ Muž sa nadýchol a pri jeho afektovanej angličtine si Aune nevdojak predstavil, ako si k perám prikladá šálku na čaji o piatej. „… and everything under the sun is in tune but the sun is eclipsed by the moon.“

„A toto sa vám sníva?“

„Nie! Vlastne áno. Tá pieseň sa tak skutočne končí. Optimisticky. Po trištvrte hodine čistého šialenstva a smrti. Happyend. Zavládla harmónia. No práve keď album doznieva, zachytíte v pozadí takmer nečujné mrmlanie. Musíte poriadne pridať hlasitosť, aby ste to počuli celkom jasne: There is no dark side of the moon, really. Matter of fact, iťs all dark. Neexistuje tmavá strana Mesiaca. Celý je tmavý. Rozumiete?“

„Nie,“ priznal Aune. Príručky ho učili v takomto prípade položiť otázku v štýle: Je pre vás dôležité, aby som rozumel? No už nemal síl.

„Zlo neexistuje preto, že by bolo všetko zlé. Vesmír je tmavý. Rodíme sa zlí. Zlo je východiskový bod, je to prirodzený stav človeka. A len občas sa zjaví svetelný lúč. Je však dočasný, vraciame sa do tmy. A práve o tom je môj sen.“ „Pokračujte,“ vyzval ho Aune, zvrtol sa na stoličke a so zamysleným výrazom na tvári sa zadíval z okna. Tým výrazom chcel zakryť fakt, že sa len potrebuje pozrieť na niečo iné než mužovu tvár, v ktorej sa mieša sebaľútosť s namyslenosťou. Muž sa očividné pokladá za výnimočnú osobnosť, za prípad, ktorý nadchne každého psychológa. Očividne už chodil na terapie. Aune chvíľu sledoval strážnika na parkovisku, ktorý sa prechádzal medzi autami s výrazom šerifa. Premýšľal, čomu by sa mohol venovať, keby nebol terapeut. A rýchlo dospel k záveru. Ničomu. Navyše má rád psychológiu, s obľubou sa pohybuje medzi vedomím a nevedomím človeka, kombinuje ťažké bremeno poznania s intuíciou a zvedavosťou. Tieto slová si opakuje každé ráno. Prečo si teraz želá, aby tento človek zatvoril hubu a vypadol z jeho ordinácie aj z jeho života?

Môže za to konkrétne tento chlap, alebo Auneho práca všeobecne? K zmene v prístupe k práci ho prinútilo Ingridino ultimátum, že musí menej pracovať a viac sa venovať jej a dcére Aurore. Zbavil sa časovo náročného výskumu, prestal slúžiť ako poradca úseku násilných trestných činov a prednášať na policajnej škole. Stal sa z neho terapeut s pevnými ordinačnými hodinami. Zdalo sa, že si priority zvolil správne. Čo mu chýba z toho, čoho sa vzdal? Naozaj by radšej naďalej vypracúval profily chorých duší, vraždiacich ľudí, dopúšťajúcich sa strašných skutkov, pri spomienkach na ktoré sa strhával zo sna? A keď sa mu konečne znova podarilo zaspať, budil ho hlavný inšpektor Harry Hole, ktorý žiadal rýchlu odpoveď na svoje nemožné otázky. Smútil za časmi, keď ho Hole premenil na svoj vlastný obraz, na vyhladovaného, uštvaného, posadnutého lovca, lebo šteká na všetkých, čo ho vyrušia v práci, lebo jediná dáva zmysel jeho životu a postupne ho zbavuje kolegov, rodiny aj priateľov?

Samozrejme, že mu to všetko chýba! Chýba mu zmysel.

Chýba mu pocit, že zachraňuje životy. A nie životy racionálne uvažujúceho samovraha, kvôli ktorému si občas kládol otázku: Ak je život skutočne taký bolestný a nevieme ho zmeniť, naozaj nemôžeme radšej zomrieť? Chýba mu možnosť aktívne zasahovať do života iných, zachraňovať nevinných pred vinnými, robiť to, čo nemôže nikto iný - lebo Ståle Aune je najlepší. Aké jednoduché! Áno, chýba mu Harry Hole. Chýba mu vysoký, zamračený, prepitý chlap s veľkým srdcom, ktorý ho žiada - lepšie povedané prikazuje mu - slúžiť spoločnosti, obetovať rodinný život a pokojný spánok za to, aby chytil nejakého úbožiaka. No na oddelení násilných  trestných činov už nijaký Harry Hole nepracuje a nikto iný mu nezavolá.

Pohľadom opäť preletel článok v novinách. Mali tlačovú konferenciu. Od vraždy policajta pri Maridalene čoskoro uplynú tri mesiace a naďalej im chýba stopa aj podozrivý. Práve v takýchto prípadoch by mu v minulosti volali. Vražda sa stala na tom istom mieste a v ten istý deň ako starý neobjasnený prípad. Obeťou bol policajt, ktorý sa vtedy zúčastnil na vyšetrovaní.

To je minulosť. Teraz venuje pozornosť nespavosti prepracovaného podnikateľa, ktorý mu je nesympatický. Čoskoro začne klásť otázky, ktorými pravdepodobne vylúči posttraumatický stres. Nočné mory nebránia mužovi žiť normálne, chce sa len vrátiť na vrchol svojej produktivity. Aune mu dá kópiu článku Imagery Rehearsal Therapy od Krakowa a… už si tie mená nepamätá. Požiada ho, aby svoj sen zapísal a nabudúce si ho doniesol so sebou. Spoločne vytvoria alternatívny, šťastný záver sna, pacient sa ho naučí a postará sa, aby sa nočná mora zmenila na čosi príjemné, alebo jednoducho zmizla.

Aune vnímal uspávajúci tón pacientovho hlasu a premýšľal nad tým, že vyšetrovanie vraždy pri Maridalene uviazlo hneď na začiatku. Nápadné zhody s prípadom Sandry nepomohli Kriposu ani polícii postúpiť ďalej. A teraz žiadajú od občanov, aby sa zamysleli. Akýkoľvek tip môže byť dôležitý. O tom bola včerajšia tlačovka. Aune hádal, že je to len divadlo pre verejnosť, prejav snahy dokázať, že polícia niečo robí, že nie je celkom paralyzovaná. Realita však bola presne opačná: bezmocný a tvrdo kritizovaný tím sa obracia na verejnosť s výzvou tak-sa-predveďte.

Zadíval sa na fotografiu z tlačovky. Spoznal Beate Lønnovú, šéfa oddelenia Gunnara Hagena, ktorý vďaka hustému pásu vlasov, čo mu obrastali plešinu ako vavrínový veniec, čoraz väčšmi pripomínal mnícha.

Bol tam dokonca aj Mikael Bellman, nový policajný prezident, veď predsa ide o vraždu človeka z ich radov. Má prísny výraz. Schudol. Niekdajšie mediálne príťažlivé kadere, dĺžkou presne na hranici únosnosti, zrejme padli za obeť na ceste z Kriposu cez Orgkrim na post najvyššieho šéfa. Aune si spomenul na jeho až dievčenský krásne črty, umocnené dlhými mihalnicami a hnedou pokožkou s charakteristickými bielymi fľakmi. Nič z toho Aune na fotografii nevidel. Bellmanova práca na pozícii policajného prezidenta sa nemohla začať horšie. Neobjasnená vražda policajta. Pritom svoju bleskovú kariéru zakladal na úspechu. Na to, že urobil poriadok s drogovými gangmi v Osle, sa rýchlo zabudne. Erlenda Venneslu síce čisto formálne nezabili v službe - už stihol odísť na dôchodok -, no každý si uvedomoval, že jeho smrť nejako súvisí s vraždou Sandry. A tak Bellman zmobilizoval všetky dostupné zdroje. Okrem Auneho. Už nefiguruje na zozname poradcov. Veď o to sám požiadal.

A teraz prišla zima a s ňou pocit, že sneh zakryje všetky stopy. Nezostanú nijaké. Beate Lønnová na tlačovej konferencii spomínala až nápadnú absenciu technických stôp. Samozrejme, že skontrolovali všetkých, ktorí mali niečo spoločné s prípadom Sandry. Podozrivých, príbuzných, priateľov, dokonca kolegov, ktorí s Venneslom na prípade pracovali. Bez výsledku.

V miestnosti zavládlo ticho a Aune z pacientovho pohľadu pochopil, že čaká odpoveď na položenú otázku.

„Hm,“ dostal zo seba Aune, oprel si bradu o päsť a zadíval sa pacientovi do očí. „Čo si o tom myslíte vy?“

Muž sa zatváril zmätene a Aune sa na okamih zľakol, či si náhodou nevypýtal pohár vody.

„Čo si myslím o tom, že sa usmieva? Alebo o silnom svetle?“

„Aj, aj.“

„Občas mám pocit, že sa usmieva, lebo ma má rada. Inokedy, že chce, aby som niečo urobil. No keď sa prestane usmievať, to silné svetlo v jej očiach zhasne a vtedy je neskoro sa pýtať, lebo už nechce rozprávať. Preto to volám zosilňovač. Čo poviete?“

„Zosilňovač?“

„Veď áno.“ Ticho. „Veď som o ňom hovoril. Otec mi ho vypínal. Vošiel do izby a vyhlásil, že keď budem počúvať tú platňu dokola, zbláznim sa. A spomínal som vám, že som potom sledoval, ako pomaly hasne červené svetielko na displeji. Ako oko. Alebo západ slnka. A ja mám pocit, že som to dievča stratil. Preto na konci sna zmĺkne. Je ako zosilňovač, ktorý zhasne, keď ho otec príde vypnúť. A už sa s ňou nemôžem ďalej zhovárať.“

„Púšťali ste si platne a mysleli na ňu?“

„Neustále. Kým som nedovŕšil šestnásť. A nie platne, ale platňu.“

„Dark Side of the Moon?“

„Áno.“

„Ale ona vás nechcela.“

„Neviem. Zrejme nie. Vtedy nie.“

„Hm. Hodina sa skončila. Dám vám jeden článok, do ďalšieho stretnutia si ho prečítajte. A potom vytvoríme nový záver vášho sna. Dievča prehovorí. Niečo vám povie. Povie to, čo chcete, aby vám povedalo. Možno, že vás má rada. Porozmýšľate o tom do ďalšieho sedenia?“

„Určite.“

Pacient vstal, vzal si kabát a vykročil k dverám. Aune si sadol k písaciemu stolu a zadíval sa do kalendára na monitore. Už teraz je deprimujúco plný. A uvedomil si, že sa to stalo opäť. Zabudol meno pacienta. Našiel ho v kalendári. Paul Stavnes.

„Paul, na budúci týždeň v tomto istom čase?“

„Samozrejme.“

Zapísal si to. Keď zdvihol zrak, Stavnes bol preč.

Vstal, vzal si noviny a postavil sa k oknu. Kde, doriti, trčí to sľubované globálne otepľovanie? Nazrel do novín, no zrazu stratil chuť čítať a zahodil ich do kúta. Týždne a mesiace nárekov v novinách stačili. Hlava rozbitá na kašu. Erlend Vennesla zanechal manželku, deti a vnučku. Priatelia a kolegovia boli v šoku.

Vrúcny a priateľský človek.

Všetci ho mali radi.

Milý, úprimný a tolerantný, nemal nepriateľov.

Aune sa zhlboka nadýchol.

Neexistuje tmavá strana Mesiaca. V skutočnosti je tmavý celý Mesiac.

Pozrel sa na telefón. Majú jeho číslo. No prístroj mlčí. Ako dievča v sne.

4/

Riaditeľ úseku násilných trestných činov Gunnar Hagen si prešiel dlaňou od čela až po temeno hlavy. Pot z lagúny mu zachytával hustý atol vlasov na zátylku. V miestnosti s ním sedeli členovia vyšetrovacieho tímu. Pri bežnej vražde by mal okolo seba dvanásť ľudí. No vražda policajta nie je bežná a miestnosť K2 sa naplnila do posledného miesta.

Ak počítal aj kolegov na péenke, tím mal päťdesiattri členov. A čoskoro odídu na péenku ďalší, tlak médií sa už začína prejavovať. Na celom prípade bol pozitívny len fakt, že zblížil dve najväčšie vyšetrovacie skupiny v Nórsku - jeho oddelenie a Kripos. Všetka rivalita išla bokom a výnimočne spolupracovali ako jeden tím so spoločným cieľom - nájsť kolegovho vraha. Prvé týždne maximálneho nasadenia vnukli Hagenovi nádej, že napriek absencii technických stôp, svedkov, možných motívov, podozrivých a reálnych či nereálnych indícií, prípad rýchlo vyriešia. Veľmi to chceli, veľmi sa usilovali a k dispozícii mali takmer neobmedzené zdroje. Napriek tomu však neuspeli.

Sivé, unavené tváre civeli naňho s apatiou, čo sa každým dňom prehlbovala. A morálku nezvýšila ani včerajšia tlačovka, ktorá sa vďaka žobroneniu o akýkoľvek tip od verejnosti až nápadne podobala na kapituláciu. Dnes dostal na stôl ďalšie dve péenky, hoci jeho kolegovia zvyčajne nehádzali do ringu uterák pre bežnú nádchu. A prípad Gusta Hanssena sa preradil z kategórie objasnený na nevyriešený. Olega Faukeho prepustili a Chris Adidas Reddy stiahol svoje priznanie. Pravda, na vražde Venneslu bolo čosi pozitívne - vražda policajta prekryla vraždu narkomana Gusta tak dôkladne, že média sa o nej nezmienili už ani slovom.

Hagen sa zadíval do papierov. Má napísané len dva riadky. Nič viac. Dva riadky na dôležitú raňajšiu poradu.

Gunnar Hagen si odkašlal. „Dobré ráno, ľudia moji. Ako určite viete, po včerajšej tlačovej konferencii sme dostali množstvo tipov od verejnosti. Spolu ich bolo osemdesiatdeväť, niektoré z nich overujeme.“

Nepotreboval opakovať, čo všetci vedeli, že po troch mesiacoch narazili na dno, že deväťdesiat päť percent tipov je bullshit, vždy volajú nejakí blázni, opilci, ľudia, ktorí chcú vrhnúť tieň podozrenia na chlapíka, ktorý im ušiel s frajerkou, či na suseda, ktorý má hlučného psa, alebo prosto ľudia, ktorí sa potrebovali s niekým porozprávať Pod niektorými myslel presne štyri. Štyri tipy. A keď povedal, že ich overujú, klamal. Už sú overené. A ukázalo sa, že vedú presne tam, kam čakal. Do slepej uličky.

„Dnes máme mimoriadne vzácnu návštevu,“ pokračoval Hagen a ihneď si uvedomil, že niekto to môže vnímať ako iróniu. „Policajný prezident nám prišiel povedať pár slov. Mikael…“

Hagen zatvoril fascikel a položil ho na kraj stola, akoby obsahoval množstvo nových zaujímavých zistení, nie len jeden nepopísaný hárok papiera. Veril, že to mimoriadne vzácne napravil oslovením Mikaela krstným menom. Kývol na muža, ktorý stál pri dverách.

Mladý policajný prezident sa opieral o stenu s rukami skríženými na hrudi. Chvíľu počkal, kým sa k nemu všetci otočia, potom sa energickým pohybom odrazil od steny a rázne vykročil k rečníckemu pultu. Na perách mal ľahký úsmev, akoby myslel na niečo zábavné, a keď sa zvrtol na opätku, lakťami oprel o pult a predklonil sa, aby svojím postojom ešte raz zdôraznil, že nemá pripravený scenár, Hagen sa nádejal, že Bellman naplní vyvolané očakávania.

„Niektorí možno viete, že rád lozím,“ začal Mikael. „A keď sa zobudím v deň, ako je ten dnešný, pozriem sa z okna, zistím, že vonku je nulová viditeľnosť, v správach hlásia, že má celý deň snežiť a fúkať vietor, spomeniem si na horu, čo som chcel kedysi zdolať.“

Bellman sa odmlčal a Hagen si uvedomil, že nečakaný úvod zapôsobil. Bellman si získal pozornosť kolegov. Predbežne. Hagen vedel, že latka tolerancie prepracovaných kolegov je poriadne nízko a už nemajú energiu skrývať to. Bellman bol primladý, prikrátko sedel na svojej stoličke a dostal sa na ňu prirýchlo na to, aby mohol napínať ich trpezlivosť.

„Čírou náhodou sa tá hora volá rovnako ako miestnosť, v ktorej sedíme. Viem, že niektorí ste tak pomenovali celý Venneslov prípad. K2. To meno sedí. Druhý najvyšší vrch našej planéty. The Savage Mountain. Najťažší vrchol na svete. Na každého štvrtého človeka, ktorý ju pokorí, pripadá jedna obeť. Plánovali sme ju zdolať z juhu po takzvanej Magic Line. Doteraz sa to podarilo len dvom skupinám a odborníci prirovnávajú cestu k rituálnej samovražde. Stačí malá zmena počasia, sneh vás zavalí aj s horou a teplota klesne na hodnoty, ktoré ľudské telo jednoducho nemôže prežiť. Najmä keď tam máte k dispozícii menej kyslíka ako pod vodnou hladinou. A keďže hovoríme o Himalájach, je isté, že vždy nastane zmena počasia.“

Krátka prestávka.

„Prečo som si vybral práve tú horu?“

Opäť ticho. Akoby naozaj čakal, že mu niekto odpovie. Ståle ten takmer nepatrný úsmev. Dlhé ticho. Pridlhé, uvedomil si Hagen. Policajti neholdujú divadelným efektom.

„Lebo…“ Bellman zaťukal ukazovákom do dosky stola. „… lebo ká dvojka je najhoršia hora na svete. Fyzicky aj mentálne. Cestou na vrchol nezažijete ani okamih radosti, len trápenie, hroznú drinu, strach, výškovú chorobu, nedostatok kyslíka, rôzne stupne životnej hrôzy a ešte nebezpečnejšej apatie.

A keď ste na vrchole, nemáte čas vychutnávať si okamih víťazstva, len si urobíte dôkaz, že ste tam boli, jednu, možno dve fotografie, lebo nesmiete prepadnúť nádeji, že to najhoršie je za vami, nesmiete sa oddať príjemnej ospalosti, naopak - je životne dôležité zostať koncentrovaný, plniť úlohy ako naprogramovaný robot a neustále zvažovať aktuálnu situáciu. Aké je počasie? Aké signály mi vysiela telo? Kde sme? Ako dlho sme tu? Ako sú na tom ostatní členovia tímu?“

Poodstúpil od rečníckeho pultu.

„Lebo výstup na túto horu je o nepretržitom šliapaní do kopca. Aj keď už reálne idete dole. Práve preto to chceme všetci raz skúsiť.“ V miestnosti by bolo počuť padnúť špendlík. Nezavŕzgala ani stolička. Nikto nedával najavo netrpezlivosť šúchaním nôh či kašľaním. Panebože, uvedomil si Hagen. Už ich má.

„Ide o dve slová,“ pokračoval Bellman. „Nie tri, len dve. Vytrvalosť a súdržnosť. Chcel som k nim pridať aj cieľavedomosť, ale to slovo v porovnaní s prvými dvoma nie je dôležité. Možno sa ma spýtate, na čo je človeku vytrvalosť a súdržnosť, keď nemá cieľ. Má bojovať kvôli samotnému boju? Usilovať sa bez vyhliadok na odmenu, len aby si zachoval česť? Hovorím áno. Ide o boj kvôli samotnému boju. O česť bez odmeny. Keď sa o niekoľko rokov bude spomínať prípad Venneslu, bude to práve pre jeho zložitosť. Zdal sa neriešiteľný. Hora bola privysoká, počasie zlé, kyslíka primálo. Nič sa nedarilo. A práve rozprávanie o problémoch dodá tomuto prípadu mágiu, vďaka ktorej sa o ňom bude rozprávať pri táborákoch. Tak ako sa väčšina horolezcov ani len nepriblížila k úpätiu hory K2, aj nejeden vyšetrovateľ ani len nepričuchne k prípadu tohto rangu.

Napadlo vám, že keby sme prípad vyriešili za pár týždňov, čoskoro by sa naň zabudlo? Lebo viete, čo majú všetky legendárne prípady spoločné?“

Bellman čakal. Prikývol, akoby dostal želanú odpoveď: „Ich vyriešenie si žiadalo čas. Bol to boj.“

Hagen začul pri uchu šepot: „Churchill by sa od neho mohol učiť.“ Obzrel sa za hlasom a ešte zachytil Beatin úškrn.

Krátko jej prikývol a pohľadom prešiel po kolegoch. Staré triky naďalej fungujú. Bellman vdýchol život do dávno vyhasnutej pahreby. Hagen však vedel, že bez výsledkov nebude dlho horieť.

O tri minúty Bellman skončil a opustil scénu so širokým úsmevom a za mohutného aplauzu. Hagen sa z povinnosti pridal k tlieskajúcim a so stiahnutým žalúdkom sa vrátil k pultu. Zaručene im pokazí zábavu informáciou, že počet členov tímu musia okresať na tridsaťpäť. Príkaz prišiel od Bellmana, dohodli sa, že informáciu oznámi Hagen. Pristúpil k pultu, odložil fascikel, odkašlal si, tváril sa, že listuje v papieroch. Zdvihol zrak, opäť si odkašlal a uškrnul sa. „Ladies and gentlemen, Elvis has left the building.“

Ticho, nikto sa nezasmial.

„Takže, máme veľa práce. Niektorých z vás po tomto stretnutí preradíme na iné úlohy.“

Absolútne ticho. Meravé pohľady.

Keď Mikael Bellman vystupoval z kabínky v átriu policajnej stanice, zbadal postavu, ktorá práve zmizla v susednom výťahu. Bol to Truls? Ťažko, po Asajevovom prípade je ešte v karanténe. Vyšiel hlavnou bránou a predieral sa snehovou metelicou k autu.

Keď sa ujal funkcie policajného prezidenta, vysvetlili mu, že podľa interných pravidiel má nárok na vlastného šoféra, no jeho traja predchodcovia sa tejto výsady vzdali, keďže v čase všeobecného Šetrenia vysielala zlý signál. Bellman odvetil, že nepripustí, aby takáto sociálnodemokratická malosť bránila efektívnemu využívaniu jeho pracovného času. Okrem toho je dôležitejšie vyslať k podriadeným signál, že tvrdá práca a kariérny postup prináša aj isté výsady. Vedúci informačného oddelenia ho potom zavolal nabok a navrhol mu, aby novinárov ušetril druhej časti svojho vysvetlenia. O výsadách nemusí hovoriť.

„Radnica,“ povedal Mikael šoférovi, keď si sadol na zadné sedadlo.

Auto sa odlepilo od krajnice, obišlo grønlandský kostol a zamierilo k výškovým budovám hotela Plaza a k Poštového domu, ktoré napriek výstavbe v okolí novej opery naďalej dominovali skromnej panoráme mesta. Dnes však aj túto panorámu zakrylo husté sneženie a Bellmanovi súčasne napadli tri myšlienky. Prekliaty december. Prekliaty prípad Vennesla. A prekliaty Truls Berntsen.

Zdalo sa mu, že svojho kamaráta z detstva a niekdajšieho podriadeného videl minulý týždeň sedieť v aute, parkujúcom pred hotelom Grand. Nekomunikoval s ním od začiatku októbra, keď ho musel suspendovať pre nezvyčajne vysoké sumy prichádzajúce na jeho účet. Keďže ich Berntsen nevedel - alebo nechcel - vysvetliť, Mikael nemal na výber. Pritom sám dobre poznal pôvod týchto peňazí. Práca zametača - ničiteľa dôkazov - pre drogový gang Rudolfa Asajeva. Ten idiot Truls si peniaze pokojne odkladal na svoj bežný účet a našťastie vôbec netušil, že Mikael má s tými peniazmi niečo spoločné.

Len dvaja ľudia na celom svete by mohli odhaliť Mikaelovu spoluprácu s Asajevom. Spolupáchateľka z mestského zastupiteľstva a umierajúci muž ležiaci v kóme v stráženom krídle štátnej nemocnice.

Prešli Kvadratúrou. Bellman fascinovane sledoval kontrast medzi čiernou pokožkou prostitútok a bielym snehom v ich vlasoch a na pleciach. Všimol si, že vákuum po Asajevovom odchode už vyplnili nové skupiny dílerov.

Truls Berntsen. Nasledoval Mikaela od detstva, tak ako drobné ryby nasledujú žraloka. Mikael mal mozog, vodcovské schopnosti, rečnícky talent, vzhľad. Truls Beavis Berntsen zasa nebojácnosť, päste a až detinskú lojalitu. Mikael si získaval priateľov, kamkoľvek prišiel. Trulsa nikto nemal rád a všetci sa mu vedome vyhýbali. Napriek tomu Bellman a Berntsen držali pokope. Ich mená išli v zozname po sebe, už keď chodili do školy. Bellman prvý, škaredý Berntsen hneď za ním. Mikael začal chodiť s Ullou, Truls kráčal dva kroky za nimi. S pribúdajúcimi rokmi začal Truls zaostávať, nemal Mikaelov prirodzený ťah na bránu ani v práci, ani v súkromnom živote. Ľahko sa dal manipulovať. Keď mu Mikael povedal skoč, Truls skočil. Keď sa mu však občas zatemnil zrak, Mikael ho nepoznával. Ako keď Truls obuškom zmlátil zatknutého chlapca. Alebo pri tom buzíkovi z Kriposu, ktorému sa páčil Mikael. Keď si jeho náklonnosť všimli kolegovia, Mikael musel dať jasne najavo, že to nenechá len tak. A tak vylákali muža do garáže, kde sa Truls doňho pustil. Najprv celkom normálne, postupne sa mu pohľad zatemňoval, s rozšírenými zreničkami vyzeral ako šialený. Prestal sa ovládať a Mikael ho musel zastaviť, aby chlapa nezabil. Truls je lojálny. No vie byť ako neriadená strela, a to Bellmana trápilo.

Keď Mikael oznámil Trulsovi, že vedenie sa ho rozhodlo suspendovať, kým nezistí, odkiaľ má peniaze, ten len zopakoval, že je to jeho súkromná vec, ľahostajne mykol plecom a odišiel. Akoby Truls Beavis Berntsen mal nejaký život okrem práce. Mikael vtedy v jeho očiach zachytil to temno. Akoby priložil oheň k zápalnej šnúre, nechal ju horieť v tmavej chodbe, ale potom sa nič nedialo. Nevie, či je dlhá, alebo zhasla, preto len napäto čaká, lebo niečo mu hovorí, že čím bude dlhšie horieť, tým silnejšie to buchne.

Auto zastalo pred radnicou a Bellman vybehol po schodoch k bráne. Ktosi tvrdil, že tento vchod naplánovali architekti Arneberg a Poulsson v dvadsiatych rokoch ako hlavný a len omylom nákres neskôr obrátili. A keď na to v štyridsiatych rokoch prišli, stavba už natoľko pokročila, že všetko ututlali a stavali ďalej, akoby sa nič nestalo, v nádeji, že ľudia prichádzajúci do Osla po mori nepochopia, že vstupujú vchodom pre služobníctvo.

Talianske kožené topánky mäkko dopadali na kamennú podlahu. Žena na recepcii sa naňho zoširoka usmiala:

„Vitajte. Už vás čakajú. Desiate poschodie, na konci chodby vľavo.“ Bellman si v zrkadle výťahu skúmal tvár. Uvedomil si, že nielen v tejto kabínke smeruje nahor. Napriek poslednej vražde. Opravil si hodvábnu kravatu, čo mu Ulla kúpila v Barcelone. Dvojitý windsorský uzol. Keď na strednej škole učil Trulsa viazať kravatu, naučil ho robiť len jednoduchý uzol. Tento si nechal pre seba. Dvere na konci chodby boli pootvorené. Mikael vošiel.

Kancelária zívala prázdnotou, písací stôl už odniesli, poličky boli prázdne a na tapete zostali svetlé plochy na miestach, kde ešte nedávno viseli obrazy.

Sedela na parapete. Patrila k priemerne pekným ženám, o ktorých ostatné zvyknú povedať, že je naozaj milá, no napriek plavým bábikovským vlasom učesaným do smiešnych vrkočov nebola rozkošná. Mala vysokú atletickú postavu, široké ramená aj boky. Prekrížené stehná jej zakrývala obtiahnutá úzka kožená sukňa. Jej mužské črty zvýraznené ostrým orlím nosom a chladným pohľadom modrých očí - sebavedomým, vyzývavým a zároveň hravým - viedli Bellmana už na prvom stretnutí k istým záverom. Isabelle Skøyenová sa rada ujíma iniciatívy, má rada riziko. A zajačikov.

„Zamkni,“ vyzvala ho.

Nemýlil sa.

Zatvoril za sebou dvere a zvrtol kľúč v zámke. Prešiel k druhému oknu. Radnica dominovala skromnej zástavbe päťposchodových domov. Na opačnej strane námestia trónila sedemstoročná pevnosť Akershus so starými, vojnou doráňanými kanónmi namierenými na fjord. V ľadových nárazoch vetra sa zdalo, že nimi lomcuje triaška. Už prestalo snežiť a mesto pod oceľovosivými mrakmi sa kúpalo v modrobielom svetle. Farba mŕtvoly, uvedomil si Bellman. Isabellin hlas sa odrážal od holých stien. „Čo povieš, zlatko? Páči sa ti, čo vidíš?“

„Výhľad je naozaj impozantný. Ak sa nemýlim, tvoja predchodkyňa mala menšiu kanceláriu o pár poschodí nižšie.“

„Nehovorím o meste. Pozri sa sem.“

Obrátil sa k nej. Novopečená členka mestského zastupiteľstva pre sociálnu starostlivosť a boj s drogovou kriminalitou rozkročila nohy. Nohavičky mala položené vedľa seba na parapete. Pár ráz spomenula, že nechápe, čo vidia muži na vyholenom prirodzení, no Mikael v duchu namietol, že musí existovať stredná cesta. Mrmlajúc zopakoval slová, ktorými opísal výhľad. Naozaj impozantný.

Klopla opätkami o parkety a vykročila k nemu. Zo saka mu sfúkla neviditeľný prach. Aj bez opätkov by bola o pár centimetrov vyššia, no takto ho prevyšovala o hlavu. Neponižovalo ho to.

Naopak, jej fyzickú veľkosť a dominantnú osobnosť vnímal ako zaujímavú výzvu. Prebúdzala v ňom väčšieho muža ako Ullina krehká bytosť a umiernená prispôsobivosť. „Pokladám za absolútne prirodzené, že moju novú kanceláriu pokrstíš práve ty. Bez tvojej… ochoty spolupracovať by som sa na túto pozíciu nedostala.“

„A naopak,“ usmial sa Bellman. Nadýchol sa jej voňavky. Poznal ju… Používa ju aj Ulla? Tom Ford… Ako sa to volá? Black Orchid. Musel jej ju kupovať v Paríži a Londýne, lebo v Nórsku ju nedostať. Priveľká náhoda.

Keď si všimla jeho prekvapenie, vybuchla do smiechu. Oboma rukami ho chytila za zátylok a zaklonila hlavu. „Prepáč, jednoducho som vtedy neodolala.“

Doriti. Po kolaudačnej oslave ich nového domu sa Ulla sťažovala, že jej zmizla voňavka. Vraj jej ju musel vziať jeden z tých jeho slávnych hostí. Vinu s istotou prisúdil rodenému Manglerudčanovi Trulsovi Berntsenovi. Dobre vedel, že je už roky po uši zaľúbený do Ully. Nikdy to však nespomenul ani Ulle, ani Trulsovi. Ani tú voňavku. Veď je predsa len lepšie, keď jej kradne voňavku, nie nohavičky.

„Nikdy ti nenapadlo, že práve v tom spočíva tvoj problém?“ poznamenal Mikael. „Že nevieš odolať?“

Zasmiala sa. Privrela oči. Uvoľnila dlhé prsty na jeho zátylku, prebehla mu po chrbtici a dotkla sa spony na opasku. Sklamane zdvihla zrak.

„Čo sa deje, býček môj?“

„Podľa vyjadrení lekárov nezomrie,“ odvetil. „A posledné správy hovoria, že sa prebúdza z kómy.“

„Ako to vedia? Pohol sa?“

„Nie, no zaregistrovali zmeny v EEG, začali s neurofyziologickými vyšetreniami.“

„A čo?“ Pery sa im takmer dotýkali. „Bojíš sa ho?“

„Nebojím sa jeho, ale toho, čo povie. Vie toho o nás dosť.“

„Prečo by robil takú hlúposť? Je sám, nič tým nezíska.“

„Poviem to inak, drahá,“ zamračil sa Mikael a odstrčil jej ruku. „Predstava, že existuje človek, ktorý vie dosvedčiť, že s vidinou kariérneho postupu sme spolupracovali s dílermi drog…“

„Počúvaj ma,“ prerušila ho. „Len sme jemne korigovali vývoj, aby dianie v meste neovládli neviazané sily trhu. To je stará dobrá sociálnodemokratická politika, zlatko. Nechali sme Asajevovi monopol na predaj drog a pozatýkali sme ostatných drogových barónov, lebo Asajevove drogy znamenali pokles počtu úmrtí z predávkovania. Všetko ostatné by bola zlá protidrogová politika.“

Mikael sa musel usmiať. „Vidím, že ťa na kurzoch naučili rečniť.“

„Zmeníme tému, zlatko?“ Prstami sa mu hrala s uzlom kravaty.

„Uvedomuješ si, ako sa k tomu postaví súd? Ja som sa dostal na post policajného prezidenta a ty do mestského zastupiteľstva, lebo sme sa tvárili, že čistíme ulice Osla od zločinu. A pritom sme nechali Asajeva ničiť dôkazy, zabíjať konkurentov a predávať drogy, štyrikrát silnejšie a návykovejšie ako heroín.“

„Ach. Strašne som z teba nadržaná…“ Pritiahla ho k sebe. Cítil v uchu jej jazyk a vnímal šuchot látky, keď sa oňho trela stehnom. Začala cúvať k písaciemu stolu a ťahala ho so sebou.

„Ak sa v nemocnici preberie a začne bľabotať…“

„Drž hubu! Nezavolala som ťa sem, aby si rečnil.“ Nahmatala mu zips. „Isabelle, ten problém musíme vyriešiť.“

„Chápem, no ako policajný prezident si musíš určovať priority. A teraz je pre tvoju radnicu prioritou toto.“

Mikael jej mocne zovrel ruku.

Vzdychla si. „No dobre. Tak hovor.“

„Musíme mu nahnať strach. Aby pochopil.“

„Prečo mu máme pohroziť? Prečo ho rovno nezabijeme?“

Mikael sa zasmial. Až potom pochopil, že to myslí vážne. A ani nepotrebovala premýšľať.

„Lebo…“ Mikael odolal jej pohľadu a nezatriasol sa mu hlas. Usiloval sa zostať tým istým suverénnym Mikaelom Bellmanom, ktorý si pred polhodinou podmanil tím vyšetrovateľov. No predbehla ho:

„Lebo si netrúfaš. Skontrolujem, či nenájdeme vhodný kontakt v telefónnom zozname v rubrike Eutanázia? Nariadiš prerušenie stráženia - treba predsa šetriť policajné zdroje - a pacienta následne nečakane navštívia Zlaté stránky. To nebude čakať. Alebo mám ešte lepší nápad! Pošli Beavisa. Za peniaze urobí čokoľvek, nie?“

Mikael sa neveriacky zamračil. „Po prvé, stráženie nariadil šéf úseku násilných trestných činov Gunnar Hagen. Keď zruším jeho nariadenie a pacienta zabijú, vrhne to na mňa zlé svetlo. Po druhé, nechceme ďalšie vraždy.“

„Počúvaj ma, zlatko. Nijaký politik nie je lepší ako jeho poradcovia. Preto je predpokladom kariérneho rastu, aby sa človek obklopoval ľuďmi, ktorí sú od neho múdrejší. Ale začínam pochybovať, že si múdrejší než ja, Mikael. Najprv nevieš chytiť sprostého vraha policajta. Teraz ťa trápi jednoduchý problém s mužom v kóme. A keď ma navyše ani nechceš pretiahnuť, kladiem si otázku: Na čo ťa vlastne mám? Odpovieš mi?“

„Isabelle…“

„Beriem to ako nie. Takže ma počúvaj, urobíme to takto…“ Neubránil sa obdivu. Kontrolovaná, chladná profesionalita a súčasne ochota ísť do rizika. Svojou nepredvídateľnosťou tlačila kolegov do defenzívy. Niekto ju pokladal za neriadenú strelu, no vôbec si neuvedomoval, že vytváranie pocitu neistoty je súčasťou jej stratégie. Patrila k ľuďom, ktorí sa za kratší čas dostanú ďalej a vyššie než ostatní. A ktorí - keď padnú - padajú škaredšie a hlbšie. Niežeby sa v nej Mikael nepoznával, no bola extrémnou karikatúrou jeho osoby. Zvláštne, že namiesto toho, aby ho ťahala so sebou, viedla ho k opatrnosti.

„Náš pacient sa zatiaľ neprebral, takže nemusíme konať,“ pokračovala. „Jeden anestéziológ z Enebakku - mimoriadne pochybný chlap - mi dodáva tabletky, ktoré si ako politička nemôžem kupovať na ulici. Tak ako Beavis, za peniaze urobí čokoľvek. A za sex ešte viac. Takže…“

Sadla si na kraj stola, rozkročila nohy a rozopla mu zips. Gombík kamsi odletel. Mikael jej zovrel zápästia. „Isabelle, počkajme na stredu v Grande.“

„Nepočkáme na stredu v Grande.“

„Ja za to hlasujem.“

„Naozaj?“ Uvoľnila si zápästia a siahla mu do nohavíc. Spokojne sa usmiala. „Takže sme ťa práve prehlasovali.“

5/

S príchodom večera klesla teplota a do chlapčenskej izby svietil bledý mesiac. Stian Barelli začul, ako naňho z prízemia kričí mama:

„Stian, niekto ti volá!“

Keď zazvonil telefón, z celej duše si želal, aby nevolali jemu. Odložil konzolu svojho Wii. Bol dvanásť pod par a zostávali mu posledné tri jamky, inými slovami, mal veľkú šancu kvalifikovať sa na Masters. Hral ako Rick Fowler, bol to totiž jediný hráč na Tiger Woods Masters, ktorý bol cool a približne v jeho veku dvadsaťjeden rokov. Obaja uznávali Eminema a Rise Against a mali radi oranžovú. Rick Fowler si, samozrejme, mohol dovoliť vlastný byt, kým Stian naďalej býval vo svojej chlapčenskej izbe, no to sa zmení, keď dostane štipendium na univerzite na Aljaške. Všetci aspoň priemerní nórski alpinisti sa tam dostávajú na základe výsledkov z majstrovstiev krajiny. Je pravda, že z nikoho sa tam nestal lepší alpinista, a čo? Existuje lepši život? Baby, víno a lyže. Možno aj skúšky, ak mu na ne zvýši čas. Výstupný certifikát mu pomôže dostať sa k lepšej práci. A k peniazom na vlastný byt. K lepšiemu životu, ako je ten jeho v prikrátkej posteli pod plagátmi Bode Millera a Aksela Lunda Svindala, s maminými fašírkami a otcovými príkazmi, s trénovaním drzých chalanov, ktorých slepí rodičia vnímajú ako nástupcov Aamodta a Kjusa. Nebude musieť dozerať na vlek v Tryvannskleiva za hodinovú mzdu, ktorú by si nedovolili ponúknuť ani detskej pracovnej sile v Indii. Práve preto teraz vedel, že s ním chce hovoriť predseda klubu. Bol jediný, koho Stian poznal, kto voláva ľuďom na pevnú linku, lebo telefonovať na mobil je o trošku drahšie, a radšej ich nechá behať po schodoch, akoby žili v dobe kamennej.

Mama mu podala slúchadlo.

„Áno?“

„Ahoj, Stian, tu je Bakken. Práve mi volali, že ide vlek.“

„Teraz?“ nechápal Stian. Pozrel sa na hodinky. Štvrť na dvanásť. Vypínajú ho o deviatej.

„Zbehneš sa tam pozrieť?“

„Teraz?“ zopakoval Stian.

„Samozrejme, ak nie si extrémne zaneprázdnený.“

Stian sa tváril, že nezachytil iróniu v jeho hlase. Vedel, že má za sebou dve zlé sezóny a podľa predsedu klubu za to nenesie zodpovednosť nedostatok talentu, ale množstvo času, ktoré Stian premárni svojou lenivosťou, fyzickým úpadkom a záhaľkou.

„Nemám auto,“ chytil sa poslednej slamky.

„Požičiam ti svoje,“ ponúkla sa hneď mama. Po celý čas stála vedľa neho s rukami skríženými na hrudi.

„Je mi ľúto, Stian, ale počul som ju,“ sucho poznamenal predseda. „Určite sa tam vlámal nejaký z tých chuligánov zo skejťáckej partie a pokladá to za veľmi vtipné.“

Cesta do Tryvannu mu trvala desať minút. Televízna veža na vrchole kopca v severozápadnom Osle vyzerala ako stoosemnásťmetrový oštep zabodnutý do zeme.

Na zasneženom parkovisku stál okrem jeho auta len červený Golf. Vytiahol lyže, obul si ich a vyrazil okolo hlavnej budovy na miesto, kde posledný stĺp lanovky Tryvann Express označoval vrchol strediska s výhľadom na jazero a menšiu kotvu. Hoci bol spln, nevidel, či sa hýbe, no počul rachot stroja.

Až keď sa v dlhých oblúkoch spustil dolu svahom, uvedomil si, aká je noc tichá. Akoby prvá hodina po vypnutí vlekov ešte odrážala ozvenu radostného kriku detí, pišťania dievčat, škrabotu kovových hrán lyží na zmrznutom snehu a hulákania chalanov nabitých  testosterónom, dožadujúcich sa pozornosti.

Svetlo zostalo visieť vo vzduchu aj po vypnutí reflektorov. Svah tíchol pozvoľna. A tmavol. Napokon sa celkom odmlčal. Ticho naplnilo všetky priehlbiny v zemi a z lesa sa prikradla tma. Tryvann akoby sa zmenil a aj Stian si zrazu pripadal ako na neznámej planéte. Na studenej, tmavej a neobývanej planéte.

Tma ho prinútila lyžovať opatrne, usiloval sa vytušiť, kde sú na svahu bubny a kde len naviaty hlbší sneh. No práve v tom spočíval jeho talent, preto sa vždy presadzoval pri zlej viditeľnosti, keď snežilo a sadla hmla. Cítil terén, čo iní nevideli, mal clairvoyance, čo je výsadou len niektorých lyžiarov. Hral sa so snehom, išiel úmyselne pomaly, aby si predĺžil rozkoš. Napokon zabrzdil pred búdou vlekára.

Dvere niekto vylomil.

V snehu ležali triesky a z otvorených dverí naňho zívala tma. Až vtedy si uvedomil, že je polnoc a on je sám na opustenom mieste, kde sa práve udial trestný čin. Zrejme tu len vyčíňali tínedžeri, ale istotu nemá. Nemusí to byť mladícky žart a nemusí tu byť sám.

„Haló!“ zakričal, aby prehlušil hukot motora a údery kotiev, ktoré na oceľovom lane narážali jedna o druhú. Ihneď to oľutoval. Keď sa ozvena odrazila od svahu, zmocnil sa ho strach. Bál sa. Lebo myšlienky sa nekončili pri slovách trestný čin a sám, ale pokračovali ďalej. Do minulosti. Nemyslel na to cez deň, no občas, keď mal večernú zmenu a na svahu ubudlo lyžiarov, starý príbeh sa vynáral z lesa spolu s tmou. Bolo to v lete niekedy v deväťdesiatych rokoch. Dievča zrejme nadrogovali kdesi v centre a vyviezli ju sem. Mala zviazané ruky, na hlave vrece. Preniesli ju z parkoviska, vylomili dvere a znásilnili.

Stian počul, že pätnásťročné dievča bolo veľmi útle, a ak bolo v bezvedomí, ľahko ju sem preniesli. V jej záujme len dúfal, že bolo v bezvedomí. Ktosi mu spomínal, že cez kľúčne kosti mu zatĺkli do steny dva veľké klince, aby ho mohli znásilniť tak, že sa len minimálne dotýkali stien a dievčaťa. Preto polícia nenašla ani DNA, ani odtlačky prstov, ani kúsky vlákien z látky. No možno to nebola pravda. Určite však vedel, že dievča neskôr našli na troch miestach. Na dne jazera našli trup a hlavu. V lese dole pri bežkárskej trati polovicu prirodzenia, na brehu jazierka Autjern druhú polovicu. Na základe faktu, že dve časti našli tak ďaleko od seba aj od miesta, kde ho znásilnili, polícia usúdila, že páchatelia museli byť najmenej dvaja. No vyšetrovatelia nemali nič iné ako teórie. Páchatelia zostali neznámi. Ak to vôbec boli chlapi, ich semeno nenašli. No predseda a ďalší vtipkári radi mladým členom klubu pred ich prvou večernou zmenou rozprávali, že v noci sa z búdy vlekára neraz ozýva krik a prehluší aj ten druhý zvuk. Buchot kladiva, zatĺkajúceho klince do steny.

Stian si odopol lyže a prešiel k dverám. Usiloval sa nevšímať si vlastný zrýchlený pulz.

Panebože, čo tu nájde? Krv a zvratky? Duchov?

Nahmatal vypínač, zažal svetlo.

Civel do osvetlenej miestnosti.

Na nelakovanej drevenej stene viselo na klinci dievča. Bolo takmer nahé, len žlté bikiny zakrývali takzvané strategické časti opáleného tela. Kalendár bol z minulého roka, ukazoval mesiac december. V jeden tichý Podvečer pred niekoľkými týždňami sa Stian pred ním urobil. Dievča bolo dosť sexi, no ešte väčšmi ho vzrušovali baby, ktoré sa lyžovali za oknom.

A on v ruke drží svoj stuhnutý penis. Sexi boli najmä tie dievčatá, ktoré chodili na kotvu samy. Nacvičeným pohybom si vsunuli tvrdú tyč medzi nohy a poriadne stisli, kotva im zdvihla zadok. Chrbty sa im prehli, keď sa natiahol kábel, na ktorom bola kotva pripnutá, a zmizli mu z dohľadu.

Vošiel do búdy. Už nepochyboval, že tu niekto bol. Bakelitový vypínač, ktorým púšťali vlek, ležal zlomený na zemi. Zostal len kovový výstupok. Zovrel ho medzi palec a ukazovák a pokúsil sa otočiť, no kĺzal sa mu medzi prstami. Prešiel k skrinke s poistkami. Kovové dvierka boli zamknuté a kľúč zmizol. Zvláštne. Vrátil sa ku kontrolnému panelu a pokúšal sa strhnúť spínač z osvetlenia a regulácie hudby, no rýchlo pochopil, že ich len zničí. Sú niečím prilepené. Potrebuje kliešte. Keď otvoril zásuvku, zmocnila sa ho zlá predtucha. Tá istá, ako keď lyžoval poslepiačky. Cítil to. Niekto ho pozoruje z tmy.

Zdvihol zrak.

A hľadel do tváre, ktorá naňho púlila oči.

Jeho vlastná tvár s vystrašenými očami v dvojitom od raze v tmavom okne.

S úľavou si vydýchol. Bože, ako ľahko sa vyľaká.

No keď sa mu opäť rozbúchalo srdce a pohľadom skĺzol k zásuvke, oko zachytilo pohyb vonku, tvár, čo sa odlepila od jeho odrazu a rýchlo zmizla z dohľadu. Opäť rýchlo zdvihol zrak. Opäť len jeho zrkadlový obraz. Ale už nebol dvojitý, alebo áno?

Vždy priveľa fantazíroval. Marius a Kjella sa mu smiali, keď sa priznal, že je nadržaný z predstavy toho znásilneného dievčaťa. Samozrejme, že nie zo znásilnenia a vraždy.

Alebo, možno áno, na to znásilnenie… často naň myslel. Ale najmä z toho, že bola pekná a milá. A bola v tejto búde nahá, s vtákom medzi nohami, to… áno, to ho vzrušovalo. Marius mu povedal, že je chorý, a ten hajzel Kjella ho, samozrejme, bonzol, takže keď sa príbeh vrátil k Stianovi, už sa o ňom hovorilo, že mu je ľúto, že sa na tom znásilnení nezúčastnil. Ozajstný kamarát, pomyslel si Stian, prehrabávajúc sa v zásuvke. Lístky na vlek, pečiatka, vankúšik na pečiatku, perá, lepiaca páska, nožnice, poľovnícky nôž, nevypísané bločky, skrutky, matice. Nič! Pokračoval ďalej. Ani kliešte, ani kľúč. Uvedomil si, že mu stačí nájsť tyč s núdzovým vypínačom, ktorý zapichávali do snehu pred búdou, aby vlek mohli v prípade potreby kedykoľvek zastaviť. A dialo sa to neustále. Raz malého chlapca trafila kotva do hlavy, potom zasa začiatočník spadol z nej, no zúfalo sa držal a nechal sa ťahať po bruchu. Alebo sa nejaký idiot predvádzal a vykĺbil si koleno, keď vyšiel zo stopy, aby sa počas jazdy vymočil.

Stian zatvoril zásuvku. Tú tyč nájde ľahko. Metrový kus kovu s ostrým hrotom zapichávali do udupaného snehu. Odsunul zabudnuté rukavice, čiapky a lyžiarske okuliare. Ďalšia skrinka, hasiaci prístroj. Vedro a handry. Lekárnička. Baterka. No nijaká tyč.

Samozrejme, mohli ju zabudnúť zobrať do búdky.

Vzal baterku, vyšiel von a obišiel ju.

Ani tu nie je. Naozaj ju ukradli? A lístkov na vlek sa ani nedotkli? čosi začul a rýchlo sa zvrtol za zvukom. Svetlo baterky prebehlo po korunách stromov.

Vták? Veverička? Občas sem zablúdil aj los, no ten by sa nebál. Keby sa mu len podarilo vypnúť ten prekliaty vlek aby lepšie počul!

Vrátil sa do búdy, uvedomil si, že vnútri sa cíti lepšie. Pozbieral zo zeme kúsky bakelitového vypínača, pokúšal sa ich natlačiť ku kovovému výstupku a otočiť ním, no rozpadali sa mu v dlani.

Pozrel sa na hodinky. Čoskoro bude polnoc. Ešte pred spaním chce dokončiť tú partiu golfu. Rozmýšľal, či zavolá predsedovi. Doriti, stačilo by len pootočiť ten prekliaty kov!

Podvedome sa strhol a zdvihol zrak. Srdce sa mu zastavilo.

Udialo sa to prirýchlo, nebol si ani istý, či sa to naozaj stalo. Nech to bolo čokoľvek, nebol to los. Naťukal predsedovo číslo, no prsty sa mu triasli. Na tretí raz sa mu podarilo spojiť.

„Áno?“

„Tu je Stian. Niekto sa sem vlámal a zničil vypínač. Zmizla aj tyč, kde máme núdzový. Neviem to vypnúť.“

„Skrinka s poistkami…“

„Je zamknutá. Neviem nájsť kľúč.“

Počul, ako predseda zahrešil. Potom si smutne vzdychol. „Počkaj ma. Prídem.“

„Dones aj kliešte.“

„Kliešte,“ vzdychol predseda. Ani sa nepokúšal zakryť svoje pohŕdanie.

Stian už dávno pochopil, že predsedov rešpekt je priamo úmerný postaveniu človeka vo výsledkovej tabuľke. Vopchal si telefón do vrecka a zadíval sa do tmy. Uvedomil si, že keď má v búde zažaté, všetci ho vidia, ale on nevidí nikoho. Vstal, zabuchol dvere a zhasol. Čakal. Zdalo sa, že prázdne kotvy prichádzajúce zhora v zákrute na konci lana vedome zrýchľujú, aby sa opäť pripravili na cestu nahor.

Prižmúril oči.

Prečo mu to nenapadlo skôr?

Zapol všetky vypínače na kontrolnom paneli. A vo chvíli, keď svah ožiarili reflektory, ticho preťal Jay-Z a jeho Empire State of Mind. Takto je to oveľa príjemnejšie.

Zabubnoval prstami po stole a opäť sa pozrel na kovový výstupok. Na vrchu má dierku. Vstal, z poistnej skrinky sňal kovový drôt, dva razy ho zohol a pretiahol cez dierku. Obtočil ním výstupok a opatrne potiahol. Možno to pôjde. Potiahol silnejšie. Drôt sa netrhal. Ešte silnejšie. Výstupok sa pohol. Z celej sily mykol drôtom.

Motor zavzdychal a stíchol.

„There, motherfucker!“ vykríkol Stian.

Vzal telefón, aby zavolal predsedovi, že úloha je splnená. Určite by neocenil, že v lese sa uprostred noci ozýva americký rapper. Rýchlo vypol hudbu.

Ticho zrazu rušilo len zvonenie v slúchadle. Tak zdvihni! A potom sa mu vrátil ten pocit. Že tu niekto je. A sleduje ho.

Stian Barelli opatrne zdvihol zrak.

Od zátylku sa mu začal šíriť mrazivý chlad, akoby civel do tváre Medúzy a menil sa na kameň. Nebola to však Medúza, ale muž oblečený v dlhom, čiernom koženom kabáte. Mal doširoka otvorené oči a z kútikov úst mu vytekala krv ako nejakému upírovi. Zdalo sa, že sa vznáša nad svahom.

„Áno? Haló, Stian? Si tam? Stian!“

Stian neodpovedal. Vstal, prevrátil stoličku, cúval, kým nenarazil na stenu a nestrhol na zem fotografiu decembrovej slečny. Práve našiel tyč s núdzovým vypínačom. Trčala z úst muža, ktorý bol napichnutý na kotvu na oceľovom lane.

„Takže ho vozilo dokola?“ overoval si Gunnar Hagen s pohľadom upretým na mŕtve telo. Niečo mu na ňom nesedelo, akoby sa vosková figurína roztavila a zdeformovala gravitačnou silou.

„To nám povedal ten chlapec,“ odvetila Beate Lønnová, podupala po snehu a zadívala sa na osvetlenú stopu pod kotvou, kde jej kolegovia v bielych overaloch takmer splývali so snehom.

„Našli ste stopy?“ spýtal sa vedúci oddelenia tónom, akoby už poznal odpoveď.

„Kopu stôp,“ odvetila Beate. „Krvavá stopa ide štyristo metrov po svahu nahor a potom štyristo metrov nadol.“

„Mal som na mysli iné stopy.“

„Stopy topánok vedú od parkoviska skratkou priamo sem,“ odvetila Beate. „Zhodujú sa s topánkami obete.“

„On sem prišiel v topánkach?“

„Áno. A sám. Iné stopy sme nenašli. Na parkovisku stojí červený Golf. Práve overujeme jeho majiteľa.“

„Nijaká stopa po páchateľovi?“

„Čo hovoríš, Bjørn?“ obrátila sa Beate na Holma, ktorý práve prišiel s kotúčom policajnej pásky.

„Zatiaľ nič,“ vzdychol si. „Nijaké odtlačky topánok. No, samozrejme, kopa lyžiarskych stôp. Nemáme odtlačky prstov, vlasy ani kúsky látky. Možno nájdeme čosi na tom megašpáradle.“ Holm kývol na kovovú tyč, zabodnutú do mužových úst. „A potom nám zostáva veriť na výsledky súdnych lekárov.“

Gunnar Hagen sa zamračil. „Počujem dobre? Už teraz ste stratili nádej, že čosi nájdeme?“

„Nuž,“ nadýchla sa Beate. To nuž Hagen veľmi dobre poznal. Harry Hole tak zvykol uvádzať zlé správy. „Ani na predchádzajúcom mieste činu sme nenašli ani DNA, ani odtlačky prstov.“

Hagen netušil, či to je teplotou, tým, že ho vytiahli z postele, alebo slovami, čo práve počul, no na chrbte mu nabehla husia koža.

„Čo tým chceš povedať?“

„Myslím si, že viem, kto to je.“

„Netvrdila si, že ste nenašli jeho doklady?“

„To je pravda. A nejakú chvíľu mi trvalo, kým som ho spoznala.“

„Veď nikdy nezabúdaš na tváre.“

„Fusiform gyrus zmiatli zničené lícne kosti. Je to Bertil Nilsen.“

„A to je kto?“

„Preto som ti volala. Je to…“ Beate zadržala dych. Nevyslov to, prosil ju v duchu Hagen.

„Policajt,“ doplnil ju Holm.

„Pracoval na polícii v Nedre Eikeri,“ pokračovala Beate. „Keď si ešte u nás nerobil, riešili sme prípad vraždy. Nilsen kontaktoval Kripos a tvrdil, že objavil podobné znaky so znásilnením, na ktorom pracoval v svojom okrsku. Ponúkol Oslu pomoc.“

„A?“

„Prišiel, no zhorel ako fakľa. Vraha sme nikdy nenašli.“

Hagen prikývol. „Kde…“

„Tu,“ potvrdila mu Beate. „Znásilnili a rozštvrtili ju v tejto búde. Časť tela sme našli dole v jazere, ďalšiu o kilometer južnejšie a tretiu sedem kilometrov severnejšie. Preto sme predpokladali, že páchateľov bolo viac.“

„Rozumiem. A stalo sa to…“

„… presne…“

„Kedy?“

„…pred deviatimi rokmi.“

Vo vysielačke zapraskalo. Hagen sledoval, ako si ju Holm prikladá k uchu a čosi potichu hovorí. Potom ju vypol. „Golf na parkovisku patrí Mire Nilsenovej. Má spoločnú adresu s Bertilom. Zrejme ide o jeho manželku.“

Hagen si nahlas vzdychol. Biela para z jeho úst sa medzi nimi chvíľu vznášala ako biela zástava. „Musím to oznámiť policajnému prezidentovi. O vražde toho dievčaťa zatiaľ ani muk.“

„Médiá to zistia.“

„Viem. No poradím Bellmanovi, aby sme tieto špekulácie zatiaľ prenechali novinárom.“

„Múdro,“ pochválila ho Beate.

Hagen sa na ňu usmial z vďaky za tvrdo vydobyte slová povzbudenia.

Pohľadom prešiel po svahu. Potom sa zadíval na mŕtve telo.

Opäť ho striaslo. „Vieš, na koho myslím, keď vidím takéhoto vysokého štíhleho muža?“

Beate len mlčky prikývla.

„Želal by som si, aby bol teraz medzi nami.“

„Nebol vysoký a štíhly,“ podotkol Holm.

Obaja sa k nemu otočili. „Nebol Harry…“

„Hovorím o tomto chlapovi. O Nilsenovi. Ohmatajte ho. Telo má ako huspenina. Zažil som to u ľudí, ktorí si pri páde z veľkej výšky dolámali kosti. Rozbitím kostry telo stráca rám a mäso ťahá nadol gravitačná sila, kým ho nezastaví rigor mortis. Nechutné, čo?“

Mlčky sa zadívali na telo. Potom sa Hagen zvrtol a vybehol von.

„Priveľa informácií?“ spýtal sa Holm.

„Možno si zbytočne zachádzal do detailov,“ mykla plecom Beate. „Aj ja by som ho tu chcela mať.“

„Podľa teba sa vráti?“

Beate zavrtela hlavou. Holm netušil, či mu odpovedá na otázku, alebo len reaguje na celú situáciu. Vyzrel von a chvíľu sa díval na strom kolísajúci sa vo vetre. Ticho prerušil škrekot nejakého vtáka.

DRUHÁ ČASŤ

6/

Keď Truls Berntsen vstúpil z chladu ulice do vlhkého tepla, zvonček nad dverami prenikavo zazvonil. Páchlo to tu špinavými vlasmi a lacným šampónom.

„Strih?“ spýtal sa mladík s lesklou čiernou ofinou a Truls bol presvedčený, že ho museli strihať v inom kaderníctve.

„Za dvesto?“ Truls si oprášil z pliec snehové vločky. Marec, mesiac nedodržaných sľubov. Palcom kývol k plagátu pri dverách, ktorý sľuboval ostrihať pánov za dvesto, deti za osemdesiatpäť a dôchodcov za sedemdesiatpäť korún. Truls videl, že sem ľudia vodia aj svoje psy.

„Ako vždy, kamoš,“ odvetil mladík s pakistanským prízvukom a kývol na voľné kreslo. Vo vedľajšom kresle sedel muž, ktorého Truls rýchlo zaradil medzi Arabov. Temný pohľad teroristu pod čerstvo umytou ofinou, čo sa mu lepila na čelo. Pohľad, ktorý uhol, keď sa v zrkadle stretol s Trulsovým. Možno zacítil slaninu, spoznal pohľad fízla. Možno patrí k dílerom hašiša z ulice Brugata. Arabi sa do tvrdších drog nepúšťali. Korán zrejme hádže spíd a heroín do jedného vreca s bravčovým karé. Možno pasák, svedčila by o tom zlatá reťaz. Ak, tak potom iba malá ryba, lebo Truls poznal ksichty všetkých veľkých hráčov.

Podbradník.

„Pekne ti narástli, kamoš.“

Truls nemal rád, keď ho pakoši oslovovali kamoš, najmä nie pakošskí buzíci a už vôbec nie takí, ktorí sa ho začnú čoskoro dotýkať. No tento typ homošov sa aspoň človeku netisne bokom na plece, nehrabe sa mu vo vlasoch v snahe zachytiť v zrkadle jeho pohľad a nepýta sa ho, či to chce takto, alebo inak. Rovno sa pustil do práce. Nezaujímalo ho, či si nechce umyť mastné vlasy, len ich navlhčil vodou zo spreja a pustil sa do nich hrebeňom a nožnicami, akoby sa zúčastňoval na majstrovstvách Austrálie v strihaní oviec.

Truls sa zadíval na titulku novín, položených pred zrkadlom. Refrén sa opakoval. Aký motív ženie vraha? Väčšinou sa špekulovalo o zarytom nepriateľovi polície, alebo o radikálnom anarchistovi. Niekto spomínal zahraničných teroristov, no tí sa zvykli k úspešným akciám hlásiť. Nikto nepochyboval, že obe vraždy spolu súvisia, a polícia istý čas aj pátrala po človeku, ktorého Vennesla a Nilsen zatkli, vypočúvali, alebo inak ohrozili. No nijaký styčný bod nenašli. Neskôr pracovali s teóriou, že vražda Venneslu bola pomstou človeka za zatknutie, prejavom žiarlivosti, hádky o dedičstvo, alebo mala iný, celkom bežný motív. Možno vražda Nilsena s prvou nijako nesúvisela, páchateľ ju iba skopíroval tak šikovne, aby polícia okamžite začala pátrať po sériovom vrahovi a prehliadala očividné stopy. A polícia práve to urobila. Pustila sa do skúmania očividných stôp. Lenže nič nenašla.

A tak sa vrátili na začiatok. Policajtov vraždil jeden páchateľ. A médiá neustále horekovali nad tým, ako je možné, že polícia nie je schopná nájsť vraha dvoch ľudí z vlastných radov.

Pri čítaní týchto správ Truls cítil zadosťučinenie aj hnev. Mikael zrejme dúfa, že s príchodom Vianoc sa novinári začnú venovať iným témam, zabudnú na vraždy a nechajú ich pracovať v pokoji. Nebudú ničiť jeho obraz ako nového, sympatického šerifa v meste. Zostane the whiz kid, strážca mesta. Nie muž, ktorý to nezvládol, všetko pokazil a teraz sedí pred bleskami fotoaparátov so zlomeným výrazom a sála z neho rezignácia a neschopnosť.

Truls nepotreboval listovať v novinách, prečítal si ich už doma. Nahlas sa smial Mikaelovým neobratným vyjadreniam na tému stavu vyšetrovania. V súčasnosti nevieme potvrdiť… a Nemáme nijaké informácie o… Vety z príručky o komunikácii s médiami, ako vystrihnuté z knihy Bjerknesa a Hoffa Johansena Vyšetrovacie metódy, ktorá bola povinným čítaním na policajnej akadémii. Odporúčala policajtom siahať po takýchto pseudovetách, lebo novinári neznášajú odpovede Bez komentára. A policajti by sa zásadne mali vyhýbať prídavným menám.

Truls hľadal na fotografiách Mikaelov zúfalý pohľad, aký si pamätal z čias, keď väčší chlapci od susedov usúdili, že je čas dať príučku tomu krásavcovi, a Mikael potreboval pomoc. Trulsovu pomoc, ktorý, samozrejme, pribehol. Potom sa vracal domov s modrinami a monoklom, no Mikaelova tvár zostávala pekná a nedotknutá. Dosť pekná pre Ullu.

„Neskráť mi to priveľa,“ napomenul Truls holiča. V zrkadle sledoval, ako mu z bledého, vysokého a jemne vyčnievajúceho čela miznú vlasy. Pre to čelo a výraznú čeľusť ho často pokladali za hlúpeho, čo občas bolo aj jeho výhodou. Občas. Zavrel oči. Pokúšal sa uhádnuť, či si Mikaelov zúfalý pohľad na tlačovej konferencii len namýšľal.

Karanténa. Suspendovanie. Vylúčenie. Odvrhnutie.

Naďalej dostával plat. Mikael sa mu medzi štyrmi očami ospravedlnil. Položil mu ruku na plece a vysvetlil, že je to aj v Trulsovom záujme. Kým právnici neprídu k záveru, aké dôsledky bude mať fakt, že policajt prijímal peniaze, ktorých pôvod nevie vysvetliť. Mikael sa dokonca postaral, aby Trulsovi zostala aj časť odmien. Takže skutočne nepotreboval chodiť k lacným holičom. Napriek tomu chodil sem. A teraz sa mu to páčilo ešte väčšmi. Bude mať rovnaký účes ako Arab vo vedľajšom kresle. Strih teroristu.

„Na čom sa smeješ, kamoš?“

Truls ihneď zmĺkol, keď si uvedomil, že sa rehoce. Týmto smiechom si kedysi získal prezývku Beavis. Nazval ho tak Mikael na párty na strednej škole. Všetkým sa to zdalo náramne komické. Truls Berntsen naozaj vyzerá a aj sa smeje presne ako tá postavička z MTV! Bola na tej párty aj Ulla? Alebo sa vtedy Mikael objímal s inou slečnou? Ulla s prívetivým pohľadom, v bielom pulóvri, so štíhlou rukou, ktorou si ho raz pritiahla k sebe a kričala mu do ucha, aby prehlušila hukot motoriek v nedeľnom Bryne. Pýtala sa ho, či nevie, kde je Mikael. Ešte vždy cítil teplo jej dlane na zátylku, mal pocit, že sa v ňom roztopí a v dopoludňajšom slnku sa rozleje na asfalt mosta nad cestou. Jej dych na jeho uchu a líci. Všetky zmysly mal v strehu, aj v pachu benzínu, výfukových plynov a spálených pneumatík motoriek cítil vôňu jej zubnej pasty, jahodovú príchuť lesku na pery aj to, že pulóver prala v prášku Milo. Cítil aj to, že ju Mikael bozkával. Alebo si aj to len namýšľal? Pamätá si, ako jej zaklamal, že netuší, kde je Mikael. Hoci to vedel. Hoci jedna jeho časť jej to chcela prezradiť a zničiť čistotu, prívetivosť a naivitu v jej očiach. Aj Mikaela.

No, samozrejme, neurobil to.

Prečo by mal? Mikael bol jeho najlepší a jediný priateľ. Čo by získal tým, keby jej prezradil, že je hore s Angelikou? Ulla mohla mať každého a Trulsa by si aj tak nevybrala. A kým bola s Mikaelom, Truls sa aspoň ocital v jej blízkosti. Mal príležitosť, no chýbal mu motív.

Vtedy mu chýbal.

„Takto, kamoš?“

Truls si videl zátylok v zrkadle, čo mu pridržal ten pakošský buzík.

Strih teroristu. Účes samovražedného atentátnika. Uškrnul sa. Vstal, položil dvestokorunovú bankovku na noviny, aby sa ho nemusel dotknúť. A vyšiel do marca, ktorý naďalej zostával len nepotvrdeným chýrom o blížiacej sa jari. Pozrel sa na budovu policajnej stanice. Karanténa. Vykročil k stanici metra Grønland. Návšteva u holiča mu trvala deväť a pol minúty. Zdvihol hlavu, pridal do kroku. Nikam sa neponáhľa. Má čas. Vlastne nie, ponáhľa sa. No nepotrebuje veľa, má už všetko: čas na prípravu, nenávisť, odvahu prísť o všetko. Pozrel sa do okna výkladu ázijských potravín. A konštatoval, že konečne vyzerá taký, aký je v skutočnosti.

Gunnar Hagen sa díval na tapetu na stene nad písacím stolom policajného prezidenta a na prázdne kreslo. Všimol si tmavé obrysy obrazov, čo tam zvykli visieť od nepamäti. Fotografie bývalých policajných prezidentov mali slúžiť nasledovníkom ako inšpirácia. Bellman ich očividne nepotreboval. Zaobišiel sa aj bez inkvizítorsky prísnych pohľadov, ktorými hodnotili svojich nástupcov.

Hagen chcel zaklopať prstami po opierke, no tá zmizla. Bellman vymenil aj kreslá. A nahradil ich tvrdými drevenými stoličkami.

Dal si ho zavolať a sekretárka ho pred chvíľou informovala, že Bellman čoskoro príde.

Otvorili sa dvere.

„Tu si!“

Bellman obišiel stôl a sadol si do kresla. Spojil si ruky za hlavou a oprel sa.

„Niečo nové?“

Hagen si odkašľal. Bellman dobre vie, že nemá nič nové, keďže mu dal pokyn, aby ho priebežne informoval o akomkoľvek pohybe v oboch prípadoch. Určite si ho nezavolal preto. No Hagen poslušne zhrnul, že zatiaľ nezaznamenali posun ani v jednom prípade a nenašli ani styčný bod medzi vraždami okrem toho, čo poznali už na začiatku - že oboch policajtov našli na miestach, kde sa v minulosti udial neobjasnený zločin, ktorý obaja policajti vyšetrovali.

Bellman sa uprostred Hagenovho príhovoru postavil k oknu a obrátil sa k nemu chrbtom. Pohojdával sa na pätách. Chvíľu sa tváril, že Hagena počúva, potom ho prerušil.

„Hagen, toto musíš vyriešiť.“

Hagen sa odmlčal. Čakal na pokračovanie.

Bellman sa naňho pozrel. Biele fľaky na tvári sa mu sfarbili dočervena.

„Okrem toho je na mieste otázka, či je správne mrhať zdrojmi na dvadsaťštyrihodinovú strážnu službu v nemocnici, keď nám zabíjajú čestných policajtov. Nemal by si nasadiť všetkých kolegov na tento prípad?“

Hagen prekvapene zdvihol zrak. „Nie sú tam moji ľudia, ale kolegovia z iného okrsku a študenti. Skutočne si nemyslím, že tým utrpí vyšetrovanie.“

„Si si istý?“ zdvihol obočie Bellman. „Napriek tomu chcem, aby si to ešte raz prehodnotil. Už uplynulo dosť času. Nepokladám za pravdepodobné, že by sa ho niekto teraz pokúsil zabiť. Vieš, že aj tak nebude môcť svedčiť.“

„Lekári zaregistrovali pozitívne zmeny.“

„Ten prípad už nemá prioritu.“ Povedal to rýchlo, takmer nahnevane. Potom sa nadýchol a šarmantne sa usmial. „No rozhodnutie o zrušení stráženia nechám, samozrejme, na teba. Vôbec sa ti do toho nemiešam. Rozumel si?“

Hagen chcel spontánne povedať nie, no podarilo sa mu nereagovať. Len krátko prikývol, uvažujúc nad tým, o čo Bellmanovi ide.

„Fajn,“ usmial sa Bellman a tleskol na znak toho, že stretnutie sa skončilo. Hagen bol rovnako zmätený, ako keď prichádzal. No zostal sedieť.

„Rozmýšľali sme nad jednou drobnou zmenou.“

„Počúvam.“

„Rozdelíme tím na niekoľko menších skupín.“

„Prečo?“

„Chceme dať priestor alternatívnym úvahám. Veľké tímy majú kapacitu, no ťažko vybočia z vyjazdenej dráhy.“

„A vy chcete… vybočiť z vyjazdenej dráhy?“

Hagen sa tváril, že prepočul sarkazmus. „Začíname sa točiť v kruhu.“

Pozrel sa na Bellmana. Ako bývalý vyšetrovateľ musí Poznať fenomén, keď sa vyšetrovatelia nevedia odtrhnúť od prvotných úvah, to, čo pôvodne len tušili, zrazu vnímajú ako fakt a strácajú schopnosť vnímať alternatívne hypotézy. No Bellman zavrtel hlavou.

„Hagen, malé skupiny nebudú dosť priebojné. Zodpovednosť sa rozdrobí, začnete sa jeden o druhého potkýnať a tú istú robotu robiť dvakrát. Vždy je lepšie pracovať v jednom správne zorganizovanom tíme. Samozrejme, predpokladom úspechu je mať na čele silného a správneho vodcu…“

Hagen cítil každý nerv v ďasnách, keď zaťal zuby v nádeji, že nedá najavo, ako sa ho dotkla Bellmanova urážka.

„Ale…“

„Keď vodca začne meniť taktiku, tím si to ľahko vysvetlí ako prejav zúfalstva a priznanie neúspechu.“

„Mikael, ale my sme neúspešní. Je marec a od prvej vraždy uplynulo už šesť mesiacov.“

„Hagen, nikto nechce kráčať za neúspešným vodcom.“

„Moji kolegovia nie sú ani slepí, ani hlúpi. Uvedomujú si, že sme uviazli. A vedia aj to, že dobrí vodcovia musia vedieť zmeniť kurz.“

„Dobrí vodcovia musia najmä vedieť inšpirovať svoj tím.“

Hagen prehltol slová, čo sa mu tisli na jazyk. Že prednášal na škole o vedení tímu v čase, keď Bellman ešte nosil krátke nohavice. A ak je naozaj tak neuveriteľne schopný inšpirovať svojich podriadených, čo keby začal ním? Bol však priveľmi unavený a frustrovaný na to, aby prehltol aj slová, ktoré zasiahnu Bellmana na najcitlivejšom mieste:

„Pamätáš si, akí sme boli úspešní, keď nezávislú skupinu viedol Harry Hole? Tie vraždy v Ustaosete by zostali neobjasnené, keby…“

„Hagen, počul si, čo som povedal? Radšej zvážim zmeny vo vedení tímu. Vedenie zodpovedá za svoj tím a v súčasnosti sa mi nezdá dostatočne motivované. Ak už nemáš nič na srdci, musím sa pripraviť na ďalšie stretnutie.“

Hagen neveril vlastným ušiam. Postavil sa na meravé nohy, akoby mu do nich počas sedenia na úzkej nízkej stoličke neprúdila krv. Kríval k dverám.

„Keď ťa tu už mám,“ začul za sebou Bellmanov hlas. Počul, že potlačil zívanie. „Niečo nové v prípade Gusta?“ „Ako si sám povedal,“ začal Hagen, ani sa neotočil, len pokračoval k dverám, aby neukázal Bellmanovi tvár, kde mu v žilách - na rozdiel od nôh - pulzovala krv. No hlas sa mu aj tak triasol od hnevu: „Ten prípad už nemá prioritu.“

Bellman počkal, kým sa zabuchnú dvere a Hagen sa rozlúči so sekretárkou. Potom si sadol do vysokého koženého kresla. Nezavolal si Hagena, aby sa ho pýtal na vraždy policajtov, a tušil, že Hagen to pochopil. Pred hodinou mu volala Isabelle Skøyenová. Zasa len zopakovala známy refrén, že pre neobjasnené vraždy vyzerajú ako bezmocné nuly. Na rozdiel od neho je závislá na priazni voličov. Namiesto odpovede iba zahmkal, zopár ráz povedal áno a čakal, kedy skončí. Vtom odpálila najväčšiu bombu.

„Preberá sa.“

Bellman sa oprel lakťami o stôl a skryl si tvár do dlaní. Civel na znetvorený obrys vlastného tela v lesklom laku stola. Ženám sa páči. Isabelle mu to povedala na rovinu. Že má rada pekných chlapov. Preto spávala aj s Gustom. S pekným chlapcom. Pekným ako Elvis. Ľudia sa často nechajú zmiasť peknými ľuďmi. Mikael si spomenul na muža z Kriposu, ktorý sa ho pokúšal pobozkať. Myslel na Isabelle. A na Gusta. Predstavoval si ich spolu. S ním v trojke. Prudko vstal. Vrátil sa k oknu.

Akcia je spustená. Presne tak to povedala. Spustená. Stačí len čakať. Malo by ho to upokojiť, mal by sa začať správať priateľskejšie k svetu. Prečo potom vrazil Hagenovi nôž do brucha a ešte ním v rane otočil? Aby videl, ako sa metá? Len aby videl ďalšiu utrápenú tvár okrem tej, čo sa odráža na lesklom povrchu stola? No čoskoro bude koniec. Všetko má v rukách ona. A potom môžu pokračovať ako doteraz. Zabudnú na Asajeva, Gusta aj toho, o kom nikto nevládze hovoriť - na Harryho Holeho. To je normálny jav. Všetci a všetko skôr či neskôr upadne do zabudnutia. Aj tieto vraždy policajtov.

Všetko bude ako predtým.

Mikael sa zamyslel, či to naozaj chce. Rozhodol sa to neskúmať. Jednoducho vie, že to chce.

7/

Ståle Aune zadržal dych. Dostal sa na križovatku, kde si ako terapeut musel vybrať. Rozhodol sa.

„Možno máte niečo nevyriešené v otázke vašej sexuality.“

Pacient sa naňho zadíval. Potom sa usmial a prižmúril oči. Štíhle ruky s takmer neprirodzene dlhými prstami sa zdvihli, chvíľu sa zdalo, že sa chystajú opraviť neviditeľný uzol na kravate. Ståle poznal toto gesto pacientov, väčšinou sa vyskytovalo u ľudí, ktorí sa usilujú potlačiť nejaký zlozvyk, no zatiaľ sa nezbavili prvotného rituálu. Ruka sa pohne, nedokončí pohyb a výsledok je ešte nezmyselnejší ako pôvodný, síce nedobrovoľný, no aspoň konkrétny čin. Ako jazva po rane. Ozvena výkriku. Dôkaz, že veci celkom nemiznú, každý detail sa kdesi v človeku usadí. Spomienky z detstva. Ľudia, ktorých ste poznali. Jedlá, čo ste konzumovali, ale neznášali. Vášeň. Pamäť buniek.

Pacientova ruka sa vrátila do lona. Krátko si odkašlal a pokračoval chladným hlasom: „Čo tým, doriti, chcete povedať? Začnete teraz súkať nejaké Freudove sračky?“

Ståle zdvihol zrak. Nedávno v televízii sledoval nejaký seriál, v ktorom analyzovali pocity ľudí na základe ich neverbálnej komunikácie. Gestá sú fajn, no človek o sebe najviac prezradí tónom hlasu. Svaly hlasiviek a hrtanu sú také jemné, že vedia tvoriť zvukové vlny v podobe identifikovateľných slov. Keď Ståle prednášal študentom na policajnej akadémii, vždy zdôrazňoval význam tohto zázraku. A nezabudol im pripomenúť fakt, že majú k dispozícii ešte citlivejší orgán, ľudské ucho, ktoré nielen dešifruje zvukové vlny vo forme spoluhlások a samohlások, ale odhalí aj teplotu, napätie a pocity ich autora. Pri výsluchu je dôležitejšie počúvať než vidieť. Drobná zmena tónu, ľahký záchvev v hlase sú dôležitejšie signály ako prekrížené ruky na hrudi, zaťaté päste, rozšírené zreničky a všetky ostatné faktory, na ktoré kladú dôraz niektorí psychológovia. Podľa Auneho skôr policajta popletú a zvedú zo správnej cesty. Aj teraz si Aune v prvom rade všímal tlak na membránu svojich uší a ten mu hovoril že pacient sa naozaj hnevá. Mal dosť skúseností, aby sa tým netrápil. Naopak, silné emócie často znamenajú blížiaci sa prelom v terapii. Problém tohto pacienta však spočíva v tom, že prichádzali v nesprávnom poradí. Ani po niekoľkých mesiacoch pravidelných sedení sa mu nepodarilo nadviazať s ním kontakt, nevznikla medzi nimi dôvera, neotvoril sa mu. Ich stretnutia boli také neplodné, až Aune zvažoval, že mu navrhne prerušenie terapie a odkáže ho na kolegu. Hnev v inak pokojnej a dôvernej atmosfére je pokrok, no v tomto prípade môže znamenať, že sa pacient ešte väčšmi uzavrie a prehĺbi zákopy, čo ho chránia.

Ståle si vzdychol. Očividne hádal nesprávne, no už bolo neskoro, a tak sa rozhodol pokračovať.

„Paul,“ oslovil ho. Pacient mu zdôraznil, že jeho krstné meno nemá vyslovovať ako Paeul, ale po nórsky ako Pól. No trval na anglickej výslovnosti spoluhlásky el, hoci Ståle nepočul rozdiel. Toto spolu s upravovaným obočím a drobnými jazvami pod bradou, svedčiacimi o liftingu tváre, spôsobilo, že Stålemu stačilo desať minút na prvom sedení, aby si ho zaradil.

„Potláčaná homosexualita je bežná aj v našej zdanlivé tolerantnej spoločnosti,“ pokračoval a sledoval pacientovu reakciu. „Občas ma oslovuje polícia s prosbou o radu. Istý pacient odtiaľ mi kedysi prezradil, že hoci sa cíti ako čistý homosexuál, nedovolí si byť ním v práci, lebo by ho vylúčili zo svojich radov. Spýtal som sa ho, či si je tým istý. Potláčanie našich prirodzených prejavov často súvisí s očakávaniami, aké máme sami voči sebe a ako vnímame požiadavky okolia. Ide najmä o najbližších ľudí. O priateľov a kolegov.“

Odmlčal sa.

Šošovky sa mu nerozšírili, pokožka na tvári nezmenila farbu, nevyhýbal sa očnému kontaktu ani sa podvedome neodvrátil. Naopak, na tenkých perách sa zjavil pohŕdavý úsmev. Aune však s prekvapením sledoval, ako stúpa teplota v jeho vlastných lícach. Panebože, ako len tohto pacienta neznáša! A neznáša túto robotu!

„A čo ten policajt?“ spýtal sa Paul. „Poslúchol vás?“

„Hodina sa skončila,“ odsekol Ståle bez toho, aby sa pozrel na hodinky.

„Aune, úprimne ma to zaujíma.“

„A mňa zasa viaže povinnosť mlčať.“

„Nazvime ho pán X. Vidím na vás, že sa vám moja otázka nepáči.“ Paul sa usmial. „Poslúchol vás a nedopadlo to dobre, však?“

Aune si vzdychol. „X to prehnal, nesprávne pochopil isté náznaky a pokúsil sa pobozkať kolegu na toalete. Následne ho vylúčili zo svojich radov. Pointa je v tom, že sa to mohlo skončiť dobre. Neporozmýšľate o tom?“

„Ale ja nie som homoš.“ Paul pohol rukou ku krku, opäť šiju položil do lona.

Aune krátko prikývol. „Budúci týždeň v tomto istom čase?“

„Neviem. Ani vy nebadáte nijaké pokroky, však?“

„Ide to pomaly, ale zmeny sú očividné,“ zaklamal Ståle. Odpoveď mal rovnako zautomatizovanú ako pacient svoje gesto.

„Áno, už ste to pár ráz spomínali,“ konštatoval Paul. „No mám pocit, že vyhadzujem peniaze do koša. Ste rovnako zbytočný ako tí policajti, ktorí nevedia chytiť ani obyčajného sériového vraha, čo znásilňuje ľudí…“ Ståle s prekvapením sledoval, že pacient stíšil hlas. Hovoril Pokojnejšie. Jeho hlas aj reč tela odporovali obsahu jeho slov. Ståleho mozog začal podvedome analyzovať dôvod, prečo si vybral práve tento príklad, no odpoveď bola taká samozrejmá, že ani nemusel ísť ďalej. Noviny na Ståleho písacom stole. Vždy ich mal otvorené na rovnakej téme.

„Paul, nie je jednoduché dolapiť sériového vraha,“ ozval sa Aune. „Viem o nich dosť. Vlastne sa špecializujem na túto otázku. Ale ak máte pocit, že chcete ukončiť terapiu, alebo osloviť niektorého z mojich kolegov, rozhodnutie je na vás. Mám zoznam veľmi kvalitných psychológov, ktorí vám budú ochotní pomôcť…“

„Takže mi navrhujete rozchod?“ Paul sklonil hlavu, prižmúril viečka s bezfarebnými mihalnicami a zoširoka sa usmial. Ståle nevedel, či si len uťahuje z Auneho náznakov na jeho homosexualitu, alebo dáva najavo svoje skutočné ego. Alebo oboje.

„Nechápte ma zle,“ nadýchol sa Ståle, dobre vediac, že ho nepochopil zle. Chce sa ho zbaviť, hoci profesionálni terapeuti sa nezbavujú zložitých pacientov. Len sa pustia do práce s ešte väčšou vervou, však? Napravil si motýlika. „Rád sa vám budem venovať naďalej, no je dôležité, aby sme si navzájom dôverovali. A teraz z vás mám pocit…“

„Ståle, mám len zlý deň.“ Paul rozhodil rukami. „Prepáčte mi. Viem o vašich kvalitách. Pracovali ste aj pre úsek násilných trestných činov, však? Boli ste aj pri zatýkaní toho, čo kreslil tie pentagramy. Vy a ten hlavný inšpektor.“

Ståle sa díval na pacienta, ktorý vstal a zapínal si gombíky saka.

„Ståle, pre mňa ste ideálny človek. Budúci týždeň. A ja zatiaľ porozmýšľam o tej homosexualite.“

Ståle zostal sedieť. Počul, ako si Paul pri čakaní na výťah čosi nôti. Tá melódia mu bola povedomá.

Tak ako čosi z toho, čo Paul povedal. Presne ovládal policajnú terminológiu. Bežní ľudia si z novín pamätajú len krvavé detaily, on vedel aj o pentagrame vyrytom do čela postele. No upútala ho najmä veta, ktorá mohla mať význam pri terapii. Paul ho prirovnal k „… policajtom, ktorí nevedia chytiť ani obyčajného sériového vraha, čo znásilňuje ľudí…“

Ståle počul, ako prišiel výťah. Dvere na kabínke sa zatvorili. Už si spomenul na melódiu. Vypočul si totiž Dark Side of the Moon, aby zistil, či v jeho skladbách nenájde stopy Stavnesovho sna. Pieseň sa volala Brain Damage. Spievali o bláznoch. Bláznoch na tráve, v hale. Blížia sa.

Znásilňuje ľudí.

Zavraždených policajtov nikto neznásilnil.

Samozrejme, že sa mohol prípadom venovať len zbežne a spojil si dve nesúvisiace informácie. Alebo vychádzal zo všeobecného predpokladu, že sérioví vrahovia aj znásilňujú. Alebo sníval o znásilnených policajtoch, čo by podporilo teóriu o jeho potláčanej homosexualite. Alebo…

Aune zmeravel a prekvapene sa zadíval na vlastnú ruku, ktorá práve smerovala k motýliku.

Anton Mittet si odpil z kávy a zadíval sa na spiaceho muža. Nemal by sa tešiť aj on? Tak ako sa teší Mona? Jeden z tých drobných zázrakov, čo dávajú zmysel každodennej drine zdravotnej sestry. Jasné, že je skvelé, keď si to pacient odsúdený na smrť naraz rozmyslí a začne sa preberať z kómy. No muž v posteli s bledou doráňanou tvárou preňho nič neznamenal. Akurát sa mu tým končí jedno z pracovných zadaní. To, samozrejme, nemusí znamenať aj koniec vzťahu s Monou. Najvášnivejšie chvíle neprežili v týchto priestoroch. Naopak, už sa nebudú musieť báť, či si kolegovia nevšimnú vrúcne pohľady, ktoré si vymieňajú, vždy keď vchádza alebo vychádza od pacienta, slová, čo si hovoria nad rámec bežných rozhovorov, a náhle odmlky, keď sa pri nich vynorí niekto iný. No Anton cítil, že práve to tvorí predpoklad ich vzťahu. Tajomstvo. Zakázané ovocie. Napätie z toho, že sa jeden druhého nesmú dotknúť. Vyčkávanie, vykrádanie sa z domu, klamanie Laure, že musí pracovať v nadčase. Klamalo sa mu čoraz jednoduchšie, no lži mu predsa len rástli v ústach a vedel, že raz ho zadusia. Vedel, že v Moniných očiach z neho nevera nerobí lepšieho človeka, lebo tuší, že raz bude rovnako klamať ju. Prezradila mu, že by nebol prvý. Už ju podviedli. A vtedy bola štíhlejšia a mladšia než teraz. Ani ju neprekvapí, ak sa raz bude chcieť zbaviť tučnej ženy v strednom veku, akou sa stala. Pokúšal sa ju presvedčiť, aby také veci nehovorila, aj keď si to myslí. Že ju to robí škaredšou. A jeho takisto. Robí z neho muža, ktorý berie, čo mu dávajú. Teraz bol však rád, že to povedala. Raz sa to skončí a takto to bude ľahšie.

„Kde si zohnal kávu?“ spýtal sa nový ošetrovateľ a napravil si okrúhle okuliare, začítaný do lekárskej správy na klinčeku nad posteľou.

„Na konci chodby je automat. Používam ho len ja, no pokojne…“

„Ďakujem,“ usmial sa muž. Anton postrehol jeho čudný prízvuk. „No nepijem kávu.“ Z vrecka plášťa si vytiahol hárok papiera. „Tak sa na to pozrime… Má dostať propofol.“

„Neviem, čo to znamená.“

„Pekne si pospí.“

Anton sledoval ošetrovateľa, ktorý zapichol ihlu do hliníkovej fólie na malej fľaške s priezračnou tekutinou. Ošetrovateľ bol drobný chlap a podobal sa na jedného herca. Takého, ktorý dosiahol úspech, hoci nebol nijaký krásavec. Mal veľké zuby a talianske nezapamätateľné meno. Ani meno ošetrovateľa si Anton nezapamätal.

„Pri prebúdzaní sa z kómy treba dávať pozor,“ vysvetlil mu ošetrovateľ. „Pacienti sú v tejto chvíli extrémne zraniteľní a musíme ich k vedomiu privádzať len postupne. Stačí jedna nesprávna injekcia a sú tam, odkiaľ prišli.“

„Chápem,“ prikývol Anton. Keď muž prišiel, ukázal mu služobný preukaz, povedal heslo a počkal, kým si Anton overí, že dnes má naozaj službu.

„Takže máte v tejto oblasti bohaté skúsenosti?“ spýtal sa Anton.

„Áno, dlhé roky som pracoval na anesteziológii.“

„Už nie?“

„Niekoľko rokov som cestoval.“ Muž podržal injekciu proti svetlu. Vystrekol z nej tenký prúžok, ktorý sa rozplýval v obláčiku mikroskopických kvapiek. „Zdá sa, že tento pacient si užil svoje. Prečo nie je v lekárskej správe jeho meno?“

„Má zostať v anonymite. Nespomínali vám to?“

„Nič mi nepovedali.“

„Mali. Hrozí, že sa ho niekto pokúsi zabiť. Preto ho strážim.“

Muž sa naklonil k pacientovej tvári. Zavrel oči, akoby nasával jeho dych. Antona striaslo.

„Poznám ho,“ konštatoval. „Je z Osla?“

„Mám zákaz sa k tomu vyjadrovať.“

„A ja podľa vás smiem hovoriť?“ Ošetrovateľ vyhrnul Pacientovi rukáv a nahmatal žilu. Antona priam boleli uši od spôsobu, akým vyslovoval spoluhlásky. Opäť ho striaslo, keď ihla vbehla do žily, a Anton akoby v absolútnom tichu počul praskanie kože a šum tekutiny, ktorú ošetrovateľ vtláčal do mužovho tela.

„Býval v Osle niekoľko rokov, potom utiekol do cudziny,“ povedal potichu Anton. „Vraj sa vrátil kvôli jednému chlapcovi. Bol narkoman.“

„Smutný príbeh.“

„Áno. Zdá sa však, že bude mať šťastný koniec.“

„Nechváľme deň pred večerom,“ mykol plecom muž a vytiahol injekciu. „Často sa stáva, že stav pacienta sa opäť zhorší.“

Až vtedy Anton pochopil, na čo reagoval. Muž zvláštne vyslovuje spoluhlásku es. Šušle.

Ošetrovateľ odišiel a Anton sa obrátil k pacientovi. Sledoval monitor, ktorý zaznamenával údery jeho srdca. Rytmické pípanie mu pripadalo ako sonárne signály z ponorky hlboko pod hladinou. Netušil prečo, no čosi ho prinútilo nakloniť sa k pacientovej tvári. Zatvoril oči. Na tvári cítil jeho dych.

Altmann. Anton si to stihol prečítať na menovke. Sigurd Altmann. Bol to len pocit, nič viac. No rozhodol sa, že hneď zajtra si ho skontroluje. Drammen sa nesmie opakovať. Už sa nedopustí chyby.

8/

Katrine Brattová si vyložila nohy na písací stôl a telefón si pridržiavala pri uchu plecom. Gunnar Hagen ju poprosil, aby počkala. Prstami behala po klávesnici. Vedela, že Bergen za jej chrbtom sa kúpe v slnečných lúčoch. Chodníky sa po raňajšom daždi krásne trbliecu. Určite sa však už o chvíľu opäť rozprší. Zatiaľ svieti slnko a Katrine Brattová dúfala, že Hagen rýchlo skončí, aby sa opäť venoval jej. Chcela len zhrnúť posledné novinky a vypadnúť hneď na čerstvý atlantický vzduch, ktorý je oveľa lepší než ten, čo vo svojej kancelárii v hlavnom meste vdychuje jej bývalý šéf. Počula, ako sa rozčuľuje:

„Čo chceš povedať tým, že ho nemôžeme vypočuť? Neprebral sa náhodou z kómy? Áno, chápem, že je v zlom stave, ale… čo?“

Katrine verila, že informácie, čo sa jej podarilo zozbierať v priebehu posledných dní, mu zlepšia náladu. Listovala v papieroch, len aby si overila, čo už aj tak dávno vie.

„Seriem na to, čo tvrdí jeho advokát,“ kričal Hagen.

„A seriem na to, čo hovorí primár. Chcem ho vypočuť ihneď!“

Katrine počula, ako treskol slúchadlom. Potom sa vrátil k mobilu.

„Čo sa deje?“ spýtala sa.

„Nič.“

„Hovoril si o ňom?“

Hagen si vzdychol. „Áno. Prebúdza sa z kómy, no udržujú ho v umelom spánku a tvrdia, že ho môžeme vypočuť najskôr o dva dni.“

„Nie je rozumnejšie neunáhliť sa?“

„Isteže. No ako vieš, súrne potrebujeme výsledky. Tie vraždy policajtov nám čoskoro zlomia väzy.“

„Naozaj záleží na dvoch dňoch?“

„No veď okej. Jasné, máš pravdu. Musím ich však trochu komandovať. Veď o tom sú radosti šéfa. Alebo nie?“ Odpoveď nepoznala. Nikdy nechcela nikoho riadiť. A keby aj chcela, tušila, že policajtky, ktoré majú za sebou pobyt na psychiatrii, nie sú pri rozdávaní riadiacich  postov na prvých miestach. Jej diagnóza sa menila od manodepresie cez borderline a bipolárnu afektívnu poruchu až k úplnému uzdraveniu. Je zdravá. Určite, kým berie tie malé ružové tabletky. Nech si na psychiatrii nadávajú na lieky, koľko chcú, Katrine priniesli nový a lepší život. Postrehla, že šéf ju ukradomky sleduje a v teréne ju poverujú len nevyhnutnými úlohami. To je v poriadku, rada sedáva vo svojej malej kancelárii pri kvalitnom počítači s heslom a exkluzívnym prístupom k vyhľadávačom, o ktorých netuší ani polícia. Jej úlohou je hľadať a nájsť. Vystopovať ľudí, ktorí zdanlivo zmizli z povrchu zeme. Odhaliť systém, kde iní vidia len náhody. Jej talent neraz pomohol Kriposu aj polícii. A tak musia akceptovať, že kedykoľvek môže opäť vybuchnúť.

„Spomínala si, že niečo máš?“

„Posledné týždne tu skapal pes, tak som mala čas venovať sa tým vraždám policajtov.“

„Požiadal ťa o to tvoj bergenský šéf…?“

„Nie, nie. No zdalo sa mi to užitočnejšie ako surfovať po pornostránkach a hrať pasians.“

„Som samé ucho.“

Katrine vnímala, že Hagen sa usiluje pôsobiť pozitívne. Zbytočne. Sálalo z neho zúfalstvo a rezignácia. Jeho tím si už užil priveľa márnych plamienkov nádeje.

„Skontrolovala som všetky databázy, aby som overila, či existujú ľudia, ktorí sa opakujú v starých prípadoch pri Maridalene a v Tryvanne.“

„Katrine, som ti veľmi vďačný, no zrejme sme ťa predbehli. Ver mi, že sme nenechali kameň na kameni.“

„Viem. No ja pracujem trochu ináč.“

Hlboký výdych. „Tak hovor.“

„Zistila som, že na oboch prípadoch pracovali rôzne tímy, len dvaja technici a traja vyšetrovatelia sa venovali obom. A nikto z tej pätice nemôže mať prehľad o všetkých predvolaných na výsluch. Keďže sa prípady nepodarilo vyriešiť, za dlhé mesiace sa nazbieralo enormné množstvo dokumentov.“

„Enormné je dobré slovo. A máš, samozrejme, pravdu, že nikto si nemôže pamätať všetko. No všetci vypočúvaní sú registrovaní v policajnom spise.“

„Presne tak.“

„Presne tak čo?“

„Keď človeka predvoláme na výsluch, jeho meno aj obsah výsluchu zaznamenáme v spise. No dotyčný sa občas ocitne medzi dvoma stoličkami. Keď vypočúvaný sedí za mrežami, výsluch prebehne neformálne v jeho cele. Nezapíšeme ho ani do registra, keďže už je registrovaný.“

„No v spise nájdeš záznam z výsluchu.“

„Za normálnych okolností áno. Ale ak sa pri výsluchu venujeme predovšetkým inému prípadu, kde je vypočúvaný v úlohe hlavného podozrivého, a na vraždu v Maridalene sa spýtame len mimochodom, obsah výsluchu uložíme k prvému prípadu, čím stratíme akékoľvek spojivo.“

„Zaujímavé. A ty si našla…?“

„Človeka, ktorého vypočúvali ako hlavného podozrivého v prípade znásilnenia v Ålesunde, keď si odpykával trest za ublíženie na zdraví a pokus o znásilnenie maloletého dievčaťa v hoteli v Otte. Počas výsluchu sa ho pýtali aj na Maridalen, no jeho výpoveď archivovali k prípadu Otta. Zaujímavé je, že tohto muža predvolali aj v súvislosti s prípadom Tryvann.“

„A čo povedal?“ Prvý raz zachytila v Hagenovom hlase úprimný záujem.

„Mal alibi,“ odvetila Katrine a cítila, ako z balóna, ktorý preňho nafúkla, rýchlo vyfučal vzduch.

„Ach tak. Ešte máš nejaký zaujímavý bergenský príbeh, ktorý by som si mal podľa teba vypočuť?“

„Mám.“

„Porada sa mi začína o…“

„To jeho alibi som overila. Vo všetkých troch prípadoch znie rovnako. Svedkyňa potvrdila, že sa nachádzal v byte, kde býval spolu s ďalšími ľuďmi. Mladú slečnu sme v tom čase považovali za dôveryhodnú. Nemala zápis v registri trestov a s vypočúvaným ju spájalo len to, že bývali v jednej domácnosti. No ak sa pozrieme na jej ďalší osud, začnú sa diať zaujímavé veci.“

„Počúvam.“

„Sprenevera, predaj drog a falšovanie dokumentov. A pri podrobnejšej analýze jej výsluchov sa nám opakuje rovnaký údaj. Hádaj aký.“

„Falošná výpoveď.“

„Škoda, že sa tak zriedka vraciame k starým prípadom. Najmä ak sú také staré a zamotané ako Maridalen a Tryvann.“

„Neskutočné. Ako sa volá tá slečna?“ Do hlasu sa mu vrátila nádej.

„Irja Jacobsenová.“

„Máš jej adresu?“

„Áno. Nájdeš ju v registri trestov, súpise obyvateľstva a ďalších registroch…“

„Tak ju predvolajme!“

„… vrátane registra nezvestných.“

Na linke medzi Oslom a Bergenom zavládlo ťaživé ticho. Katrine mala chuť na dlhú prechádzku, chcela zájsť k rybárskym loďkám pri Bryggene, kúpiť si vrecko tresčích hláv, zamieriť do svojho bytu v štvrti Møhlenpris, navariť si večeru a pozerať seriál Perníkový tatko. Azda sa dovtedy zasa nerozprší.

„Výborne,“ pochválil ju Hagen. „Prinajmenšom si nám dala ďalší záchytný bod. Ako sa volá ten chlap?“

„Valentin Gjertsen.“

„A kde je?“

„Práve to je zvláštne,“ povedala potichu Katrine. Prsty jej behali po klávesnici. „Neviem ho nájsť.“

„Aj on je nezvestný?“

„Nie je ani medzi nezvestnými. Akoby zmizol zo zemského povrchu. Nemá adresu, telefón ani kreditnú kartu, dokonca ani účet v banke. Pri posledných voľbách nehlasoval a za posledných dvanásť mesiacov ani raz neletel lietadlom.“

„Skúšala si google?“

Katrine vybuchla do smiechu. Až potom si uvedomila, že Hagen nežartuje.

„Buď pokojný,“ usmievala sa. „Nájdem ho. Pozriem sa na to doma.“

Rozlúčili sa. Katrine vstala, obliekla si bundu a pri pohľade na mračná, čo sa zbierali nad Askøyom, sa rozhodla poponáhľať. Už vypínala počítač, keď si spomenula na čosi, čo sa naučila od Harryho Holeho. Človek často zabúda overiť najväčšiu samozrejmosť. Rýchlo čosi naťukala do klávesnice. Počkala, kým sa otvorí stránka.

Keď vykríkla pár šťavnatých bergenských nadávok, všimla si, ako sa k nej otáčajú tváre kolegov. Neunúvala sa ich presviedčať, že sa jej nevrátila psychóza. Harry mal zasa pravdu.

Vzala telefón a našla posledné volané číslo. Hagen sa ozval po druhom zazvonení.

„Nemal si mať poradu?“

„Odložil som ju. Práve dávam dokopy tím na toho Valentina Gjertsena.“

„Netreba. Práve som ho našla.“

„Kde je?“

„Už sa nečudujem, že zmizol zo zemského povrchu. Lebo naozaj z neho zmizol.“

„Teda…“

„Je mŕtvy. Podľa registra obyvateľstva. Ospravedlňujem sa za to, že si pre moju hlúposť zabíjal čas. Bergen odchádza domov zajesť žiaľ rybími hlavami.“

Keď položila, pozrela von. Práve sa rozpršalo.

Keď do poloprázdnej jedálne na siedmom poschodí policajnej stanice vkráčal Gunnar Hagen, Anton Mittet zdvihol zrak od šálky kávy. Vytrhol ho zo snívania, aké by to bolo, keby sa v minulosti rozhodoval inak. A uvedomil si, že už dávno prestal rozmýšľať nad tým, či môže zmeniť budúcnosť. Možno to prichádza s vekom. Človek prijal karty, mu rozdal osud, a hrá nimi. Nové už nedostane. Má len jednu možnosť. Usilovať sa zahrať čo najlepšie s tými, ktoré má. A snívať o tom, čo by bolo, keby mal v ruke pár es.

„Anton, prepáč, že meškám,“ ospravedlnil sa Hagen a sadol si na stoličku oproti. „Zdržal ma zbytočný telefonát z Bergenu. Ako sa ti darí?“

Anton mykol plecom. „Ako v práci. Sledujem, ako ma mladí preskakujú a postupujú vyššie. Pokúšam sa im pomôcť radami, no oni nevidia dôvod počúvať reči starnúceho chlapa, ktorý to dotiahol len na obyčajného pešiaka. Terajší mladí majú pocit, že osud pred nich natiahol červený koberec.“

„A čo doma?“

Anton opäť len pokrčil plecom. „Výborne. Žena sa sťažuje, že priveľa pracujem. No keď som doma, zasa len repce. Je ti to povedomé?“

Hagenov úškrn si Mittet mohol vysvetliť, ako chcel.

„Pamätáš si ešte deň, keď ste sa brali?“

Hagen prikývol a diskrétne sa pozrel na hodinky. Nie že by nevedel, koľko je hodín, Mittetovi chcel len naznačiť, aby prešiel k veci.

„Najhoršie je, že vtedy to človek naozaj myslí vážne. Keď sľubuje lásku a oddanosť, kým ich smrť nerozdelí.“ Anton sa smutne zasmial a zavrtel hlavou.

„Chcel si hovoriť o niečom konkrétnom?“ zmenil tému Hagen.

„Áno.“ Anton si prešiel ukazovákom po koreni nosa. „Včera sa pri pacientovi zjavil nový ošetrovateľ. Pôsobil trochu čudne. Neviem, čím to bolo, no sám vieš, že staré líšky ako my to cítia v kostiach. Čosi som si o ňom prečítal. Pred tromi či štyrmi rokmi sa zaplietol do vraždy. Pustili ho. Ale aj tak sa mi nepáči.“

„Chápem.“

„Mal som pocit, že by si o tom mal vedieť. Porozprávaj sa s vedením nemocnice. Možno sa im ho podarí diskrétne preložiť na iné miesto.“

„Postarám sa o to.“

„Ďakujem.“

„Ja ďakujem tebe. Výborná práca, Anton.“

Mittet sa uklonil. Hagenove slová uznania ho potešili. Tento riaditeľ s výzorom mnícha bol totiž jediný človek v polícii, ktorému sa cítil zaviazaný. Osobne ho vytiahol z kaše po tom, čo sa stalo. Zavolal policajnému riaditeľovi do Drammenu s komentárom, že Antonov trest je príliš prísny a ak sú v Drammene jeho skúsenosti zbytočné, Oslo ich určite využije. Tak sa aj stalo. Anton si našiel prácu v Grønlande, no zostal bývať v neďalekom Drammene, ako chcela Laura. A keď sa teraz výťahom odviezol späť na druhé poschodie, cítil, že sa mu kráča ľahšie, chrbát mal vystretý, na perách sa mu zjavil úsmev. A cítil - naozaj to cítil že sa začína nová, lepšia etapa jeho života. Mal by kúpiť kvety… Komu? Zamyslel sa. Laure.

Katrine sa s telefónom v ruke zadívala oknom svojho bytu na zvýšenom prízemí na ulicu. Býva dosť vysoko na to, aby z bytu nevidela chodcom do tváre. Dosť nízko na to, aby mohla obdivovať ich dáždniky. Medzi kvapkami stekajúcimi po okennom skle rozoznávala obrysy mosta Puddefjordsbroen, za ktorým cesta mizla v diere tunela. Na päťdesiatpalcovej obrazovke televízora učiteľ chémie chorý na rakovinu práve varil metamfetamín. Morbídnym spôsobom jej to pripadalo zábavné. Televízor si kúpila, riadiac sa mottom Prečo majú mať najväčšie televízory nezadaní chlapi? a dévedéčka si ukladala na poličky pod ním. Prvé a druhé miesto na poličke filmových klasík obsadili Sunset Boulevard a Singin‘ in the Rain nové filmy na dolnej poličke mali nečakaného lídra: Toy Story 3. Tretia polička patrila cédečkám, ktoré zo sentimentálnosti nedarovala Armáde spásy, hoci si ich už dávno skopírovala na harddisk. Mala zvláštny vkus, počúvala výlučne glamrock, britský androgýnny pop. Davida Bowieho, Sparks, Mott the Hoople, Steve Harleyho, Marca Bolana, Small Faces. S Roxy Music a Suede sa pre ňu končil vývoj hudby.

Učiteľ chémie sa práve pustil do jednej z častých hádok s manželkou. Katrine pretočila scénu a zavolala Beate.

„Lønnová.“ Mala jasný, takmer dievčenský hlas. Nikdy nehovorila viac, než treba. Dovolali ste sa do domácnosti, kde žije vdova Beate Lønnová s dcérou.

„Tu je Katrine Brattová.“

„Katrine! Dlho sme sa nepočuli. Čo porábaš?“

„Pozerám telku. A ty?“

„Môj drobec ma práve rozbíja v Monopoloch. A sklamanie zajedám pizzou.“

Katrine sa zamyslela. Koľko rokov má ten jej drobec? Dosť na to, aby porazil mamu v Monopoloch. Neskutočné, ako rýchlo beží čas. Katrine chcela nadviazať, že ona sa z rovnakého dôvodu chystá na rybie hlavy. No uvedomila si, že by len opakovala klišé, sebaironické, kvázideprimované reči, aké sa očakávajú od nezadaných dievčat namiesto úprimného priznania, že netušia, či by boli schopné vzdať sa slobody. Viackrát uvažovala, že sa ozve Beate, aby sa len tak porozprávali. Ako sa zvykla rozprávať s Harrym. Obe boli dospelé policajtky bez chlapov, už ich otcovia nosili policajnú uniformu, boli nadpriemerne inteligentné realistky bez ilúzií aj bez túžby po princovi na bielom koni. Možno by brali toho koňa. Keby ich vzal tam, kam chcú.

Mali sa o čom rozprávať.

No nikdy jej nezavolala. Samozrejme, ak sa to netýkalo práce.

Aj v tom si boli zrejme podobné.

„Volám kvôli Valentinovi Gjertsenovi,“ začala Katrine. „Zosnulý úchyl. Hovorí ti to niečo?“

„Počkaj chvíľu.“

Katrine počula ťukanie klávesnice a uvedomila si ďalšiu spoločnú vec. Neustále sú online.

„Aha, áno,“ ozvala sa Beate. „Párkrát som ho videla.“ Katrine pochopila, že Beate si našla jeho fotografiu. Kolegovia tvrdili, že Beatina časť mozgu zaznamenáva a pamätá si všetkých ľudí, ktorých kedy videla. Keď ona vyhlási: na tú tvár nikdy nezabudnem, myslí to doslova. Jej mozog dokonca skúmali odborníci, vraj takúto schopnosť má len pár desiatok ľudí.

„Vypočúvali ho v súvislosti s prípadom Tryvann aj Maridalen,“ pripomenula jej Katrine.

„Matne si spomínam,“ zamyslela sa Beate. „Nemal v oboch prípadoch alibi?“

„Jedna z jeho spolubývajúcich odprisahala, že ten večer strávil v jej spoločnosti. Zaujíma ma, či ste získali jeho DNA.“

„Keď mal alibi, sotva. V tom čase bola analýza DNA drahý a zdĺhavý proces. Vykonávali sme ju len u hlavných podozrivých, a aj to len v prípade, keď sme na nich nemali nič iné.“

„Viem, no po založení samostatného oddelenia na analýzu DNA ste testovali vzorky zo starých, nevyriešených prípadov.“

„V oboch prípadoch sme nenašli takmer nijaké biologické stopy. A ak sa nemýlim, Valentin Gjertsen aj tak neušiel trestu.“

„Prosím?“

„Dobili ho na smrť.“

„Vedela som, že je mŕtvy, ale…“

„Keď si odpykával trest vo väznici Ila, našli ho v cele domláteného na kašu. Väzni nemajú radi ľudí, ktorí obťažujú malé dievčatá. Vinníka nikdy neurčili. Pri vyšetrovaní sa nikto nepretrhol.“

Ticho.

„Je mi ľúto, že som ti nepomohla,“ dodala Beate. „Práve stojím na políčku Šanca, takže…“

„Verme, že ju dostaneme a využijeme.“

„Čo?“

„Šancu.“

„Presne tak.“

„Ešte posledná vec,“ nadýchla sa Katrine. „Rada by som sa porozprávala s Irjou Jacobsenovou, ktorá Valentinovi poskytla alibi. Je nezvestná. No čosi som našla.“

„Počúvam.“

„Nemenila adresu, neplatí dane, neberie podporu, nepoužíva kreditnú kartu. Necestuje, nemá mobil. Ak je človek taký neaktívny, zvyčajne patrí do jednej z dvoch skupín. Drvivá väčšina je jednoducho mŕtva. Predsa som však čosi našla. Registráciu v číselnej lotérii. Jediný vklad. Dvadsať korún.“

„Prosím?“

„Zrejme aj ona verí, že šťastie sa raz obráti. Jedno je isté - patrí do druhej kategórie.“

„To je ktorá?“

„Ľudia, ktorí sa vedome skrývajú.“

„A ja ti ju mám pomôcť nájsť?“

„Mám jej poslednú známu adresu v Osle a adresu pobočky, kde vyplnila kupón. Viem, že berie drogy.“

„Rozumiem,“ prikývla Beate. „Oslovím našich špehov.“

„Ďakujem.“

„To je okej.“

Ticho.

„Ešte čosi?“

„Nie. Alebo áno. Máš rada Singin‘ in the Rain?“

„Muzikály nemusím. Prečo?“

„Nie je jednoduché nájsť spriaznenú dušu, nemyslíš?“ Beate sa zasmiala. „Veru. Nabudúce sa o tom porozprávame.“

Anton načúval s pohľadom upretým do prázdnej chodby. Mona je práve u pacienta, čoskoro vyjde. Venuje mu svoj šelmovský úsmev. Možno sa dotkne jeho ramena. Prehrabne mu rukou vlasy. Krátko ho pobozká, dotkne sa jeho pier jazykom, ktorý vždy chutí ako mäta, a odbehne. Anton bude chvíľu sledovať, ako vzrušujúco vrtí skvostným zadkom. Možno to nerobí vedome, no rád si predstavoval, že sa mu chce predviesť. Napína svaly, krúti bokmi, robí sa ešte krajšou preňho, pre Antona Mitteta. Má byť osudu za čo vďačný.

Pozrel sa na hodinky. Už čoskoro ho vystriedajú. Práve otvoril ústa, aby zazíval, keď z nemocničnej izby začul krik.

Vyskočil na rovné nohy a otvoril dvere. Pohľadom prebehol miestnosť, okrem Mony a pacienta v nej nebolo živej duše.

Mona stála pri posteli s otvorenými ústami. Ruku si držala pri krku, nespúšťala zrak z pacienta.

„Je…?“ začal Anton, no nedokončil vetu, lebo počul pípanie prístroja, ktorý zaznamenával tlkot pacientovho srdca tak intenzívne, že krátke pravidelné zvuky počul až na chodbu.

Mona stála s rukou na mieste, kde sa kľúčna kosť spája s hrudnou. Laura to miesto volá jamka na šperk, lebo práve tam nosí zlaté srdiečko, čo jej výnimočne daroval na výročie svadby. Možno práve do tej jamky vyskočí srdce ženy, keď sa vyľaká, keď sa jej zastaví dych. Podobné gesto používala aj Laura. Monina póza upútala jeho pozornosť. Keď sa naňho obrátila so žiarivým úsmevom, iba zašepkala, akoby nechcela budiť pacienta. Jej slová prichádzali ako z inej planéty.

„Prehovoril. On prehovoril.“

Katrine stačili tri minúty, aby sa prekľučkovala známymi cestičkami do policajného okrsku Osla, no viac času potrebovala na nájdenie záznamov z výsluchu v hoteli v Otte. Digitalizácia všetkých zvukových a filmových záznamov pokročila, zaostávalo ich označovanie. Katrine to skúšala so všetkými kľúčovými slovami, čo jej napadli - Valentin Gjertsen, hotel Otta, znásilnenie -, no bez výsledku. Už sa pomaly vzdávala, keď sa v miestnosti ozval jasný mužský hlas.

„Ona si o to koledovala.“

Katrine zacítila chvenie v žalúdku, ako keď jej otec na rybačke pokojným hlasom oznámil, že majú záber. Netušila prečo, no bola si istá, že ho konečne našla. Že to je on.

„Zaujímavé,“ reagoval iný hlas. Potichu, prívetivo. Ako policajt, ktorému ide o výsledok. „Prečo si to myslíte?“

„Veď to je vždy tak. Pýtajú si to. Potom sa hanbia a utekajú na políciu. Veď to určite poznáte.“

„Takže tá mladá žena v Otte si to od vás vypýtala. Rozumiem tomu správne?“

„Urobila by to.“

„Keby ste ju nepredbehli?“

„Keby som tam bol.“

„Valentin, pred chvíľou ste pripustili, že v ten večer ste tam boli.“

„Len aby ste mi to znásilnenie opísali detailnejšie. Vo väzení je pekná nuda. Človek si musí robiť radosť, ako sa len dá.“

Ticho.

Potom Valentinov veselý smiech. Katrine striaslo.

„Netvárte sa, ako keby vám… ako sa to povie, pán policajt?“

Katrine zatvorila oči a predstavila si jeho tvár. „Nechajme Ottu Ottou. A čo tá žena pri Maridalene?“ „Čo je s ňou?“

„Boli ste to vy, však?“

Opäť ten smiech. „Toto si ešte nacvičte. Tento stupeň výsluchu musí človeka zasiahnuť ako hák do brady, nie ako nežné pohladenie.“

Katrine si všimla, že Valentin sa nevyjadruje ako bežný zločinec.

„Takže to popierate.“

„Nie.“

„Nie?“

„Nie.“

Katrine sledovala, ako sa policajt namáha, aby sa mu netriasol hlas: „Znamená to… že sa priznávate k znásilneniu a vražde dievčaťa v septembri pri jazere Maridalen?“ Mal dosť skúseností, aby sa opýtal celkom konkrétne. Ak Valentin odpovie áno, jeho obhajca nebude môcť tvrdiť, že nepochopil otázku. No Valentin sa očividne dobre bavil: „Znamená to, že nič nemusím popierať.“

„Čo t…“

„Začína sa to na a a končí sa na i.“

Ticho.

„Ako si môžete byť istý, že máte alibi práve na ten večer; Valentin? Od toho večera už uplynul dlhý čas.“

„Keď mi o tom hovoril, premýšľal som, čo som robil v ten večer.“

„Kto vám čo hovoril?“

„Ten, ktorý znásilnil to dievča.“

Dlhé ticho.

„Valentin, uťahujete si z nás?“

„Čo poviete, pán Zachrisson?“

„Odkiaľ viete, že sa tak volám?“

„Ulica Snarliveien 41, však?“

Ticho. Potom ďalší smiech a Valentinov hlas: „Uleteli vám včely. Tak sa to povie. Netvárte sa, ako keby vám uleteli…“

„Kto vám povedal o tom znásilnení?“

„Pán policajt, prišli ste sem medzi úchylov. O čom sú podľa vás naše debaty? Voláme to odovzdávanie zážitkov. Jasná vec. Ten chlap si bol istý, že ho neodhalím, no čítam noviny a ten prípad si pamätám.“

„Takže kto, Valentin?“

„Takže kedy, pán Zachrisson?“

„Kedy?“

„Kedy ma pustíte, ak ho bonznem?“

Katrine mala chuť zrýchliť prehrávanie dlhých sekúnd ticha.

„Hneď som späť.“

Škrípanie stoličky. Zatváranie dverí.

Katrine čakala. Počula mužov dych. A uvedomila si zvláštnu vec. Dusí sa. Akoby nádychy v reproduktoroch vysávali kyslík z jej obývačky.

Policajt nebol preč dlhšie než pár minút, no jej to pripadalo ako večnosť.

„Dobre,“ povedal, keď opäť zarachotila stolička.

„Išlo to rýchlo. Trest mi znížite o…?“

„Viete, že o dĺžke trestu nerozhodujeme my. No oslovíme sudcu, okej? Teraz počúvam. Aké máte alibi a kto znásilnil to dievča?“

„Celý večer som presedel doma. Trávil som ho so ženou, ktorá mi prenajíma byt, a ak nedostala Alzheimera…“

„Ako si môžete pamätať takú bezvýznamnú…“

„Pamätám si dátumy znásilnení. Ak polícia nenájde toho šťastlivca hneď, skôr či neskôr príde za mnou.“

„No dobre. A otázka za milión. Kto to bol?“ Odpovedal zreteľne a s prehnanou dikciou:

„Ju-das Jo-hansen. Váš starý známy.“

„Judas Johansen?“

„Pracujete na mravnostnom, a nepoznáte notorika?“ Šuchot topánok. „Prečo si myslíte, že ho nepoznám?“

„Váš pohľad je prázdny ako nekonečný vesmír. Johansen je najväčší talent od… od mojich čias. Vo svojom tele nosí vraha. Sám to ešte nevie, no verte mi, je len otázka času, kedy sa v ňom vrah prebudí.“

Katrine mala pocit, že až počuje, ako policajtovi padla sánka. Zdalo sa jej, že v prenikavom tichu cíti policajtov zrýchlený pulz, vidí, ako mu na čelo vystúpili kropaje potu, hoci sa usiluje zakryť nadšenie aj nervozitu. Stoji na prahu obrovského úspechu:

„Kde… kde…“ koktal Zachrisson, no prerušil ho prenikavý zvuk, ktorý Katrine po chvíli identifikovala ako Valentinov smiech. Postupne sa zmenil na vzlyky. Valentin ledva lapal po dychu.

„Len som žartoval. Judas je buzík. Sedí vo vedľajšej cele.“

„Čo?“

„Poviem vám jeden lepší príbeh. Judas práve trtkal chlapca do riti, keď ich načapala chlapcova mama.

Nanešťastie pre Judasa bol chlapec ešte pod zákonom a rodina patrila ku konzervatívnej časti nášho obyvateľstva. Obvinili ho zo znásilnenia. Judasa, ktorý by muche neublížil. Veď je krotký ako mača. Mucha, mača. Mača, mucha. Nech je, ako chce, nepozriete sa na ten prípad ešte raz? Viem vám dať pár tipov, čo všetko ten chlapec odvtedy zažil. Verím, že ponuka na zľavu ešte platí.“

Buchnutie stoličky. Kliknutie. Ticho. Vypli nahrávanie. Katrine zostala sedieť s pohľadom upretým na monitor. Za oknom padala tma. Treščie hlavy vychladli.

„Áno, áno,“ opakoval Anton Mittet. „Prehovoril.“

Stál na chodbe s telefónom pri uchu. Zbežne skontroloval legitimácie dvoch lekárov, ktorí práve dorazili. V ich tvárach čítal zmes prekvapenia a hnevu. Veď si ich predsa pamätá, či nie?

Anton im kývol, aby prešli.

„Čo povedal?“ pýtal sa Gunnar Hagen.

„Len čosi zamrmlal, nebolo mu rozumieť.“

„Prebral sa?“

„Nie, hneď zasa zaspal. No podľa lekárov sa od tejto chvíle môže kedykoľvek zobudiť.“

„No dobre,“ uzavrel Hagen. „Informuj ma, okej? Môžeš mi volať kedykoľvek. Kedykoľvek.“

„Rozumiem.“

„Super, skutočne skvelá správa. Aj nemocnica by ma mala informovať, no tí majú dosť inej práce.“

„Samozrejme.“

„Všakže?“

„Áno.“

„Áno.“

Anton načúval tichu. Chcel tým Hagen niečo povedať?

Položil.

9/

Katrine pristála na letisku Gardermoen o pol desiatej, nastúpila do letiskového vlaku a dala sa odviezť krížom cez Oslo, lepšie povedané popod mesto. Kedysi tu bývala, no tých pár krátkych okamihov, počas ktorých zazrela ulicu, v nej nevyvolalo nostalgické spomienky. Nedokončená panoráma metropoly. Zasnežené polia, skrotená krajina. Vo vlaku mĺkve tváre bez výrazu, ani záblesk spontánnej a neraz prudkej komunikácie neznámych ľudí, na akú si zvykla v Bergene. A jedna z najdrahších železničných tratí na svete má opäť poruchu signalizačného systému. Vlak uviazol v jednom z tunelov.

Svoju žiadosť o cestu do Osla odôvodnila skutočnosťou, že v policajnom okrsku Hordaland, kde pracuje, zaznamenali tri znásilnenia, pripomínajúce prípady z Osla. Ak ich pripíšu Valentinovi, nepriamo tým pomôžu aj Kriposu a polícii v Osle.

„A prečo to nenecháme na Oslo?“ nechápal jej šéf z bergenského oddelenia Knut Müller-Nilsen.

„Lebo percento objasnenosti u nich je dvadsať celých osem a u nás štyridsaťjeden celých jeden.“

Müller-Nilsen sa nahlas zasmial a Katrine vedela, že si môže objednať letenku.

Lokomotíva sa s myknutím pohla a vozne ju s úľavou a odovzdane nasledovali. Katrine vystúpila na Sandvike a odviezla sa do Eiksmarky.

Taxík zastal na adrese Jøssingveien 33. Vystúpila do snehovej čľapkanice. Okrem vysokého plota okolo červenej murovanej budovy takmer nič neprezrádzalo, že vo väznici Ila sedia najhorší vrahovia, obchodníci s drogami a perverzní zločinci tejto krajiny. A nielen to. Podľa štatútu väznice išlo o štátny ústav pre mužských väzňov vyžadujúcich zvláštnu opateru.

Aby neušli. Aby už neškodili. Aby naplnili očakávanie, ktoré podľa sociológov a kriminalistov z nepochopiteľných dôvodov podporuje celé ľudstvo: majú sa z nich stať dobrí ľudia, pomáhať svorke a tvoriť funkčnú súčasť spoločnosti.

Katrine strávila dosť času na psychiatrickom oddelení v Bergene, aby vedela, že človek nemusí byť zločinec, aby kašľal na blaho spoločnosti a cítil solidaritu len sám so sebou a so svojimi démonmi. Inak chce mať od všetkých len pokoj. To však nemusí znamenať, že chce dať pokoj iným.

Vošla do budovy, predložila služobný preukaz a povolenie na návštevu, čo jej poslali mailom.

Na konci chodby ju čakal väzenský policajt. Rozkročené nohy, ruky skrížené na hrudi, ťažký zväzok kľúčov. Ešte sebavedomejšie než inokedy vypína hruď. Chcel sa ukázať pred policajtkou, pri kolegyniach sa usilujú pôsobiť milo zamestnanci väznice aj bezpečnostnej služby, ba dokonca strážcovia na parkovisku.

Katrine sa správala ako vždy, no zdvorilejšie a milšie, jej bolo prirodzené.

„Vitajte v žumpe,“ pozdravil ju policajt. Katrine si bola istá, že túto vetu nemá pripravenú pre bežné návštevy, vymyslel si ju špeciálne na túto príležitosť. Správna zmes čierneho humoru a realistického cynizmu vo vzťahu k práci.

No Katrine to nevydesilo. Chodba, po ktorej kráčali pritom slúžila ako črevo. Miesto, kde tráviaci systém väznice spája odsúdené indivíduá do hnedej páchnucej masy, ktorú čoskoro vypustí von. Všetky dvere boli zatvorené, chodba prázdna.

„Oddelenie perverzákov,“ vysvetlil policajt, keď odomykal ďalšie železné dvere.

„Majú vlastné oddelenie?“

„Jasná vec. Ak sú úchylovia pokope na jednom mieste, zmenšuje sa riziko, že sa do nich pustia spoluväzni.“

„Ako to myslíte?“ Katrine sa náročky tvárila, že netuší, o čom hovorí policajt.

„Úchylných tu nenávidia rovnako ako zvyšok spoločnosti. Ak nie väčšmi. Máme tu aj vrahov, ktorí sa nevedia kontrolovať. A keď majú zlý deň…“ Priložil si kľúč k hrdlu a urobil dramatické gesto.

„Oni by ich zabili?“ vybuchla Katrine s hrôzou v hlase a na chvíľu jej napadlo, či to neprehnala. No policajt si nič nevšimol.

„Možno by ich nezabili. No užili by si. Vo väzenskej nemocnici si devianti podávajú kľučky. Jeden spadol zo schodov, iný sa pokĺzol v sprche. Ani si len netrúfnu bonzovať. To je, čo?“ Zamkol dvere a zhlboka sa nadýchol „Cítite ten smrad? Semeno na rozpálenej peci. Ihneď zaschne. Smrad sa pripáli ku kovu a nedá sa odstrániť. Smrdí ako ľudské mäso, však?“

„Homunculus,“ nadýchla sa aj Katrine. Cítila len vôňu čerstvo natretých stien.

„Čo?“

„V sedemnástom storočí ľudia verili, že semeno obsahuje malých mužíčkov,“ vysvetlila mu. Postrehla mužov skúmavý pohľad a pochopila, že to bol chybný ťah, radšej mala ďalej hrať vydesenú.

„Takže,“ dodala rýchlo. „Valentin tu sedel so spriaznenými dušami.“

Policajt zavrtel hlavou. „Rozšíril sa chýr, že znásilnil malé dievčatá v Maridalene a Tryvanne. A znásilnenie maloletých je iná úroveň. Aj notorický úchyl nenávidí zneužívateľov detí.“

Katrine sa strhla, teraz to ani nemusela predstierať. Z tónu jeho hlasu jej naskočili zimomriavky.

„Takže si užil?“

„Že či!“

„A tušíte, kto pustil ten chýr?“

„Áno,“ prikývol policajt, odomykajúc ďalšie dvere. „Vy.“

„My? Polícia?“

„Bol to váš človek, tváril sa, že vypočúva väzňov. No viac hovoril, než počúval.“

Katrine prikývla. Počula, že ak si polícia bola istá, že niekto ublížil malým deťom, no nevedela to dokázať, postarala sa, aby páchateľa potrestali inak. Stačilo informovať správnych spoluväzňov. Tých najmocnejších. Alebo tých, ktorí sa vedia kontrolovať najmenej.

„A vy ste to akceptovali?“

Policajt mykol plecom. „Čo si pomôžeme?“ A tichším hlasom dodal: „V tomto prípade nám to napokon nebolo celkom proti srsti…“

Obišli spoločenskú miestnosť. „Ako to myslíte?“

„Valentin Gjertsen bol chorý sviniar, zloduch do špiku kostí. Pri takých ľuďoch si človek položí otázku, čo sledoval Pán jeho stvorením. Mali sme tu kolegyňu, ktorá…“

„Ahoj, tu si.“

Katrine sa automaticky otočila za príjemným hlasom. Dvaja muži hádzali šípky, vychudnutý tridsiatnik sa na ňu usmieval. Zvyšky plavých vlasov mal začesané.

Červená pokožka hlavy svedčila o kožnej chorobe. Alebo tu možno majú solárium, veď potrebujú špeciálnu opateru.

„Neveril by som, že ťa tu uvidím.“ Muž pomaly vyťahoval šípky z terča, nespúšťajúc z nej zrak. Jednu zapichol do červeného stredu. S úškrnom ju tlačil čoraz hlbšie. Potom ju vytiahol. Zamľaskal. Katrine čakala, že druhý chlap jeho drzosť ocení hurónskym smiechom. No ten naňho len ustarostene hľadel.

Policajt chytil Katrine pod pazuchu, aby ju odtiahol preč, no vyšmykla sa. Jej mozog zúfalo hľadal primeranú reakciu. Zamietol prirodzené prirovnanie veľkosti šípok k jeho pohlavnému údu.

„Naozaj si musíš dávať do vlasov čistič sifónov?“

Vykročila s vedomím, že aj keď netrafila bulľs eye, nebola ďaleko. Mužova tvár na chvíľu zmeravela v údive, potom sa zoširoka usmial a spokojne zasalutoval.

„S kým sa tu Valentin najčastejšie rozprával?“ spýtala sa Katrine, kým policajt odomykal dvere cely.

„S Jonasom Johansenom.“

„Prezývajú ho Judas?“

„Presne tak. Sedel za znásilnenie muža. Takých tu nie je veľa.“

„Kde je?“

„Ušiel.“

„Ako?“

„Nevieme.“

„Neviete?“

„Pochopte, sedia tu ozaj zlí ľudia, no bezpečnostné opatrenia zďaleka nie sú dokonalé. Na tomto oddelení si navyše neodpykávajú dlhé tresty. Judasov rozsudok zohľadňoval poľahčujúce okolnosti. A Valentin sedel len za pokus o znásilnenie. Sérioví páchatelia sú zatvorení inde. A tak nemrháme zdroje na prehnanú strážnu službu. Každé ráno väzňov spočítame a občas sa stane, že niekto chýba. Vtedy sa musia vrátiť do svojich ciel, aby sme zistili, kto to je. No ak počet sedí, všetko beží normálne. Zistili sme, že chýba Jonas Johansen a ohlásili sme to polícii. Veľmi som sa tomu nevenoval, mali sme plné ruky práce s vážnejšími vecami.“

„Myslíte…?“

„Vraždu Valentina.“

„Takže Judas tu vtedy nebol?“

„Presne tak.“

„Kto ho mohol zabiť?“

„Neviem.“

Katrine prikývla. Odpoveď prišla prirýchlo.

„Sľubujem, že to nikomu neprezradím. Pýtam sa na váš názor.“

Policajt si pohľadom premeral Katrine, akoby si chcel overiť, že mu pri prvej kontrole nič neušlo.

„Mnohí sa Valentina báli a nenávideli ho. Mali mu čo vracať. Ten, kto ho zabil, ho musel strašne nenávidieť. Valentin bol… ako to povedať?“ Katrine videla, ako sa mu pod uniformou pohol ohryzok. „Telo mal ako huspeninu. Nikdy som nič také nevidel.“

„Bili ho tupým predmetom?“

„Nevyznám sa v tom, no zmlátili ho na nepoznanie. Tvár mal na kašu. Ak by na hrudi nemal to škaredé tetovanie, asi by sme ho ani neidentifikovali. Nie som precitlivený, no ten obraz ma dlhé mesiace prenasledoval v snoch.“

„Aké mal tetovanie?“

„Akože aké?“

„No čo…“ Katrine si uvedomila, že zabúda na úlohu priateľskej policajtky, a rýchlo sa spamätala. „Čo na ňom bolo?“

„No čo asi? Tvár. Hnusná tvár, nejaká roztiahnutá do šírky. Akoby sa chystala roztrhnúť na dve častí.“

Katrine pomaly prikývla. „Dostať sa z tela, v ktorom je uväznená.“

„Presne tak. Poznáte…“

„Nie,“ odvetila Katrine. No poznám ten pocit „Judasa ste teda nenašli?“

„Vy ste ho nenašli.“

„Samozrejme. Prečo sme ho podľa vás nenašli?“

Mykol plecom. „Netuším. No chápem, že chlap ako Judas nie je pre vás prioritou. Spomenul som, že sa naňho vzťahovali poľahčujúce okolnosti a riziko recidívy sa javilo minimálne. Zostávalo mu odsedieť už len málo, no ten idiot to nevydržal.“

Katrine prikývla. Horúčka z blížiaceho sa prepustenia. Keď sa začína blížiť ten deň, človek už rozmýšľa iba nad slobodou. Každá hodina čakania je neznesiteľná!

„Je tu ešte niekto, kto by mi vedel niečo povedať o Valentinovi?“

Policajt zavrtel hlavou. „Okrem Judasa nekomunikoval s nikým. A všetci sa mu vyhýbali. Bože, ten chlap šíril okolo seba hrôzu. Kamkoľvek prišiel, všade zavládlo desivé ticho.“

Katrine uvažovala nad ďalšími otázkami, kým nedospela k záveru, že jej zostáva len nájsť vysvetlenie na premrhaný čas a peniaze za letenku.

„Spomínali ste, že Valentin čosi urobil.“

„Naozaj?“ pozrel sa rýchlo na hodinky. „Ejha, budem musieť…“

V spoločenskej miestnosti zostal len chlap s červenou pokožkou. Stál so spustenými plecami a hľadel do prázdna. Šípky zmizli. Pomaly sa za nimi otočil a Katrine neodolala. Opätovala jeho pohľad. Úškrn zmizol, oči mal sivé a bez života ako priesvitné medúzy.

Čosi zakričal. Štyri slová. Potom ich zopakoval. Nahlas a piskľavo ako vták, ktorý varuje pred nebezpečenstvom. Nahlas sa zasmial.

„Nevšímajte si ho,“ upokojoval ju policajt.

Smiech znel z čoraz väčšej diaľky.

O chvíľu už stála pred väznicou a vdychovala vlhký chladný vzduch.

Vytiahla mobil a vypla nahrávanie, ktoré mala pustené, odkedy prišla. Potom zavolala Beate.

„Práve som skončila v Ile. Máš čas?“

„Už vkladám filter do kávovaru.“

„Ehm. Nepôjdeme radšej…?“

„Katrine, si policajtka. Musíš piť filtrovanú kávu, jasné?“

„Počúvaj, zvykla som jedávať v kaviarni Sara na Torggata a aj ty potrebuješ vypadnúť z laboratória. Pozývam ťa na obed.“

„Zaslúžim si.“

„Prosím?“

„Našla som ju.“

„Koho?“

„Irju Jacobsenovú. Žije. Ale musíme sa poponáhľať.“ Dohodli si stretnutie o trištvrte hodiny. Čakanie na taxík si Katrine krátila prehrávaním záznamu z väznice. Koniec telefónu, kde bol mikrofón, jej trčal z vrecka. S dobrými slúchadlami sa bude dať policajtovi rozumieť. Pretočila záznam na koniec a pustila časť, pri ktorej nepotrebovala slúchadlá. Varovné výkriky červenokožca:

„Valentin žije. Valentin vraždí. Valentin žije. Valentin vraždí.“

„Prebudil sa ráno,“ vysvetľoval Mittet Hagenovi, keď sa spolu náhlili chodbou.

Keď ich Silje videla prichádzať, vstala.

„Silje, už môžeš ísť. Preberám službu.“

„Veď začínaš až o hodinu.“

„Hovorím, že môžeš ísť. Máš voľno.“

Váhavo sa naňho zadívala. Potom sa pozrela na druhého muža.

„Gunnar Hagen,“ predstavil sa a podal jej ruku. „Riaditeľ úseku násilných trestných činov.“

„Poznám vás,“ prikývla a opätovala mu pozdrav. „Silje Gravsengová. Verím, že raz budem pracovať pre vás.“

„To ma teší,“ usmial sa. „Môžete začať tým, že poslúchnete Antona.“

Kývla Hagenovi. „Vzhľadom na vašu pozícii v policu, samozrejme…“

Anton sledoval, ako si balí veci.

„Dnes je posledný deň mojej praxe,“ povedala. „Čas začať myslieť na skúšky.“

„Silje je policajná ašpirantka,“ vysvetlil mu Anton. „Dnes to voláme študentka policajnej akadémie,“ opravila ho Silje. „Pán riaditeľ, zaujíma ma jedna vec.“ „Áno?“ Hagen sa pousmial nad formálnym oslovením.

„Legendárny inšpektor Harry Hole, ktorý pre vás pracoval. Vraj sa ani raz nesekol. A vyšetril všetky vraždy. Je to pravda?“

Anton varovne zakašľal, no Silje si ho nevšímala.

Hagen sa zoširoka usmial. „Po prvé, človek môže aj nevyšetriť vraždu bez toho, aby sa sekol. Čo poviete?“ Silje Gravsengová neodpovedala.

„A pokiaľ ide o Harryho a neobjasnené prípady…“ Pošúchal si bradu. „Asi máte pravdu. No záleží na uhle pohľadu.“

„Prečo?“

„Vrátil sa domov z Hongkongu, aby vyšetril vraždu, z ktorej bol podozrivý jeho nevlastný syn. A hoci dostal Olega z väzby a k vražde sa priznal iný páchateľ, smrť Gusta Hansena sme nikdy neobjasnili. Aspoň nie oficiálne.“

„Ďakujem,“ rýchlo sa usmiala Silje.

„Veľa šťastia s kariérou,“ opätoval jej úsmev Hagen.

Dlho za ňou hľadel. Nielen preto, že sa nikdy nebránil pohľadu na pekné mladé dievča, ale aj aby oddialil, čo ho čaká. Anton si určite všimol jeho nervozitu. Potom sa prudko zvrtol k dverám a zapol si sako.

Pohojdal sa na pätách a vyzeral pri tom ako tenista, ktorý sa chystá na príjem podania.

„Idem dnu.“

„Choď,“ prikývol Anton. „Počkám tu.“

„Dobre,“ nadýchol sa. „Dobre.“

Počas obeda sa Beate spýtala Katrine, či sa niekedy s Harrym vyspala.

Na úvod jej zreferovala, že jeden zo špehov spoznal ženu na fotografii. Irja Jacobsenová vraj väčšinu času trávi v byte na námestí Alexander Kiellands plass, ktorý majú pod dozorom, keďže sa tam predáva amfetamín.

No políciu nezaujíma Irja, lebo ho nepredáva, nanajvýš kupuje.

Potom ich rozhovor skĺzol k práci a súkromnému životu za starých dobrých čias. Katrine z povinnosti protestovala proti Beatinej poznámke, že kedysi sa za ňou obracalo celé oddelenie. Zároveň si uvedomila, že je to spôsob, akým žena jedna druhej naznačuje, že časy sa zmenili a pekná len bola. Najmä tie, ktoré nikdy neoplývali krásou. No hoci sa za Beate málokto obzrel, nikdy nezvykla trúsiť jedovaté poznámky. Tiché, pýriace sa, tvrdo pracujúce, lojálne dievča vždy bojovalo férovými zbraňami. Čosi sa však očividne zmenilo. Možno za to mohol pohár vína, lebo predtým nezvykla klásť také priame otázky.

Katrine bola v každom prípade rada, že má ústa plné arabského chleba a stačí jej zavrtieť hlavou.

„No dobre,“ začala, keď prehltla. „Priznávam sa, že mi to občas napadlo. Harry ti niečo spomínal?“

„Harry mi hovoril takmer všetko,“ odvetila Beate a zdvihla pohár. „Chcela som si len overiť, že neklamal, keď tvrdil, že vy dvaja ste nikdy…“

Katrine mávla na čašníka. „Prečo ti to vôbec napadlo?“

„Zo spôsobu, ako ste sa na seba dívali. A ako ste sa bavili.“

„Beate, Harry a ja sme spolu bojovali!“

„Veď práve.“

Katrine sa zasmiala. „A čo ty a Harry?“

„Harry? Nepredstaviteľné. Na to sme boli vždy príliš dobrí kamaráti. Potom som sa dala dokopy s Halvorsenom…“

Katrine prikývla. Harryho kolega, mladý vyšetrovateľ zo Steinkjeru, ktorý stihol urobiť Beate dieťa, ale potom prišiel v službe o život.

Ticho.

„Čo sa deje?“

Katrine mykla plecom. Vytiahla telefón a pustila záver nahrávky z väznice.

„V Ile žije kopa bláznov,“ prikývla Beate.

„Sama som sedela na psychiatrii, blázna spoznám na sto honov,“ zamyslela sa Katrine. „No netuším, ako vedel, že som tam prišla kvôli Valentinovi.“

Anton sledoval, ako sa k nemu blíži Mona. Pohľad si vychutnával s vedomím, že to je možno naposledy.

Už z diaľky sa naňho usmievala. Mierila priamo k jeho stoličke. Videl, že našľapuje, akoby kráčala po lane. Možno tak chodí bežne. Alebo to robí preňho. Zastala celkom blízko, podvedome sa obzrela, aby skontrolovala, že sú sami, a prehrabla mu vlasy. Zostal sedieť, objal ju okolo stehien a zdvihol k nej zrak.

„Takže čo?“ usmieval sa. „Dali ti aj túto zmenu?“

„Áno,“ prikývla. „Prišli sme o Altmana. Preradili ho naspäť na onkológiu.“

„O to častejšie ťa uvidím,“ usmieval sa.

„To nie je isté. Testy dokazujú, že stav pacienta sa rapídne zlepšuje.“

„Ale veď preto sa hádam neprestaneme stretávať!“

Povedal to žartovným tónom. No vedela, že to myslí vážne. Možno preto sa zháčila, úsmev sa zmenil na grimasu, vytrhla sa mu z objatia a otočila sa len preto, aby sa mohla tváriť, že niekoho počuje. Anton ju pustil.

„Je uňho policajný šéf.“

„Čo robí?“

„Rozpráva sa s ním.“

„O čom?“

„To ti nesmiem povedať.“ Nechcel priznať, že netuší. Bože, aký je patetický.

V tej chvíli sa otvorili dvere a na chodbu vyšiel Gunnar Hagen. Zarazil sa, pozrel na Monu, potom na Antona a znova na Monu. Akoby v ich tvárach čítal kódované odkazy. Mona sa zapýrila a rýchlo vbehla do izby k pacientovi.

„Takže čo?“ spýtal sa Anton a usiloval sa tváriť uvoľnene. Až v tej chvíli si uvedomil, že Hagen vôbec nevyzerá ako človek, ktorý niečo pochopil. Civel na Antona, akoby bol z inej planéty. Pohľadom človeka, ktorému sa práve zrútil celý svet.

„Pacient za dverami…“ nadýchol sa Hagen a kývol za seba. „Anton, dávaj naňho sakramentský pozor. Počuješ? Sakramentsky dobre ho stráž.“

Anton počul, ako roztraseným hlasom opakuje slová, vzďaľujúc sa rýchlym krokom po nemocničnej chodbe.

10/

Keď Katrine zbadala tvár v dverách, chvíľu si myslela, že si pomýlili adresu. Sivovlasá vráskavá starena predsa nemôže byť Irja Jacobsenová.

„Čo chcete?“ Nedôverčivo na ňu zagánila.

„Volala som vám,“ pripomenula jej Beate. „Chceme sa porozprávať o Valentinovi.“

Odpoveďou bolo buchnutie dverí.

Beate počkala, kým nedoznie šuchot papúč za dverami, a stlačila kľučku. Dvere sa otvorili.

Pri pohľade na šaty a igelitové tašky zavesené na háčikoch napadla Katrine otázka: Prečo sa všetci narkomani obklopujú igelitovými taškami? Prečo si celý majetok uskladňujú, chránia a prenášajú v tom najchatrnejšom, nedôveryhodnom obale? Prečo kradnú mopedy, stojany na šaty a čajové šálky, no nikdy nevezmú kufor alebo cestovnú tašku?

Byt bol špinavý, no nie v takom bezútešnom stave ako ostatné príbytky narkomanov, čo videla doteraz. Možno sa o aký-taký poriadok stará domáca pani Irja. Lebo Katrine už nepochybovala, že je to ona. Kráčala za Beate do obývačky. Na starej, no nerozpadnutej pohovke ležal chlap. Očividne dospával opicu. Smrdelo tu potom, cigaretami a skysnutým pivom. Sladkastú vôňu nevedela a ani sa nepokúšala identifikovať. Pri stene sa kopili určite kradnuté veci, najmä detské surfy zabalené v priesvitnom igelite. Biely žralok mal na nose čierne rany. Očividne mu dal po ňom odvážny surfer. Bohvie, ako ich predajú.

Beate s Katrine pokračovali do kuchyne. Irju našli sedieť pri stole, kde si práve balila cigaretu. Stôl zakrýval malý obrus, na parapete stála cukornička a umelý kvet.

Prisadli si.

„Tie autá sa ani na chvíľu nezastavia,“ zamračila sa Irja a kývla na okno, obrátené do rušnej ulice Uehlands gate. Hlas mala presne taký zachrípnutý, aký Katrine čakala vzhľadom na jej byt a tvár tridsaťročnej stareny. „Každý niekam uháňa. Kam sa všetci trepú?“

„Domov,“ odvetila Beate. „Alebo z domu.“

Irja mykla plecom.

„Ani vy nie ste doma,“ začala Katrine. „Podľa adresy v…“

„Dom som predala,“ prerušila ju Irja. „Zdedila som ho. Pre mňa bol priveľký. Pri…“ Vystrčila suchý biely jazyk, aby ním olízala cigaretový papierik. Katrine v duchu dokončila vetu za ňu: príliš veľké pokušenie, keď sa minuli peniaze na drogy.

„… veľa nepríjemných spomienok.“

„Akých spomienok?“ spýtala sa Beate a Katrine zmeravela. Beate je technička, nevenuje sa výsluchom, začína príliš zoširoka, nemajú čas počúvať celú životnú tragédiu. A nikto sa nevie ľutovať vyčerpávajúcejšie a zdĺhavejšie ako narkoman.

„Na Valentina.“

Katrine zdvihla obočie. Možno Beate predsa len vie, čo sleduje.

„Čo urobil?“

Opäť mykla plecom. „Prenajímal si byt v suteréne. On… tam bol.“

„Ako to myslíte?“

„Vy nepoznáte Valentina. Je iný. Je…“ Šťukla zapaľovačom. Neúspešne. „Je…“ Skúšala to znova.

„Bol blázon?“ opýtala sa Katrine.

„Nie!“ Irja rozzúrene odhodila zapaľovač do kúta.

Katrine v duchu zanadávala. Doplňujúcou otázkou teraz sama zabránila žene povedať, čo chce. Začiatočnícka chyba.

„Všetci hovoria, že bol blázon! Nebol! Akurát sa pri ňom dialo niečo so…“ Vyzrela na ulicu. Stíšila hlas. „… so vzduchom. Všetci sa ho boja.“

„Bil vás?“ spýtala sa Beate.

Opäť zbytočná otázka. Katrine sa pokúsila zachytiť Beatin pohľad.

„Nie,“ zavrtela hlavou. „Nebil ma. Dusil ma. Keď som mu oponovala. Bol taký silný, že stačilo, aby ma zovrel… Držal ma, kým sa mi nezačalo zatmievať pred očami, nemohla som sa mu vytrhnúť.“

Katrine si myslela, že úsmev na ženinej tvári je prejav šibeničného humoru, no len kým nedodala.

„… zvláštne, že ma to vzrušovalo. Bola som z toho nadržaná.“

Katrine podvedome zvraštila tvár. Kdesi čítala, že nedostatok kyslíka môže mať na ľudí takýto vplyv, no zoči-voči násilnému chlapovi?

„A potom ste spolu spali?“ spýtala sa Beate a zdvihla zapaľovač. Škrtla, nastrčila ho Irji, ktorá si rýchlo vložila medzi pery cigaretu a využila nespoľahlivý plamienok. Vyfúkla dym, opäť sa oprela a scvrkla sa ako vyfúknutý balón. Akoby jej telo bolo vrecko vzduchu, do ktorého cigareta vypálila dieru.

„Niekedy sa mu nechcelo,“ zavrtela hlavou. „Vtedy išiel von. Vyčkávala som ho v nádeji, že sa čoskoro vráti.“

Katrine sa musela premáhať, aby jej nedala najavo pohŕdanie.

„Čo robil vonku?“

„Neviem. Nič mi nehovoril a ja…“ Opäť myknutie plecom. Zrejme tým vyjadrovala svoj postoj k životu. Tíšila bolesť. „… nechcela som to vedieť, možno.“

Beate si odkašlala. „Poskytli ste mu alibi na oba večery, keď niekto zabil tie dievčatá. Pri Maridalene a…“

„Bla, bla, bla.“

„Však s vami vtedy nebol?“

„Ako si to mám pamätať? Prikázal mi to.“

„Čo?“

„Valentin mi to vysvetlil hneď prvú noc, čo sme spolu… veď viete čo. Polícia sa ma naňho bude pýtať vždy, keď niekoho znásilnia, ale len preto, že sa im ho nepodarilo odsúdiť v jednom prípade, kde bol podozrivý. A keď nebude mať alibi, zatvoria ho aj nevinného. Vraj to tak

robia s ľuďmi, ktorí im v minulosti ušli z háčika. A keď mu potvrdím, Že bol doma, ušetríme si kopu starostí a premrhaného času. Dávalo mi to zmysel.“

„A naozaj ste verili, že je nevinný?“ nechápala Katrine. „Hoci ste vedeli, že v minulosti ženy znásilnil?“

„To som predsa vtedy nevedela!“ vybuchla Irja. Z vedľajšej izby sa ozvalo nespokojné zahundranie. „Nevedela som nič!“

Katrine sa chystala pritlačiť na Irju, keď na kolene zacítila Beatinu ruku.

„Irja,“ Beate zmenila tón. Priateľsky sa k nej naklonila. „Ak si nič nevedela, prečo si s nami chcela teraz hovoriť?“

Irja zdvihla zrak, oberajúc si z bielej špičky jazyka neviditeľné kúsky tabaku. Zvažovala ďalší krok. Rozhodla sa.

„Veď ho predsa odsúdili. Za pokus o znásilnenie, však? A keď som upratovala byt, aby som ho prenajala, našla som tieto… tieto…“ Hlas akoby sa jej zasekol v múre domu a nevedela ním pohnúť. „… tie…“ V opuchnutých očiach sa jej zjavili slzy.

„… tie fotografie.“

„Aké fotografie?“

Irja si vzlykla. „Boli na nich dievčatá. Veľmi mladé dievčatá. Ešte deti. Boli zviazané, v ústach mali…“

„Kus handry?“

„Handru áno. Sedeli na stoličkách alebo na posteli. Plachta bola celá krvavá.“

„A na tých fotografiách bol aj Valentin?“

Irja zavrtela hlavou.

„Mohli byť aj zinscenované,“ utešovala ju Katrine. „Na internete nájdete kopu podobných fotografií, čo robia profesionáli pre ľudí, ktorých to vzrušuje.“

Irja zavrtela hlavou. „Tie dievčatá sa príliš báli. Z očí im sršala hrôza. ja… ten strach som poznala… keď Valentin…“

„Katrine tým chcela naznačiť, že ich nemusel fotografovať Valentin.“

„A čo topánky?“ vzlykla Irja.

„Čo s nimi?“

„Valentin nosil špicaté kovbojské topánky so sponou na boku. Na jednom zábere ležia pri posteli. Vtedy som pochopila, že ich naozaj mohol znásilniť. No tým sa to neskončilo…“

„Nie?“

„Tapeta nad posteľou mala rovnaký vzor ako v suterénovom byte. Nad posteľou, kde sme spolu…“ Prižmúrila oči, vytlačila z nich dve malé slzy.

„Čo ste urobili?“

„Čo som mala robiť?“ vybuchla Irja a utrela si nos do rukáva. „Išla som za vami. Veď nás predsa máte chrániť!“

„A čo sme urobili my?“ zdvihla zrak Katrine, len ťažko skrývajúc odpor.

„Sľúbili ste mi, že to prešetríte. Navštívili ste ho s tými fotografiami, no, samozrejme, že sa z toho vyvliekol. Vraj sa spolu len hrali, mená tých dievčat si už nepamätá a nikdy viac ich nevidel. Ešte sa spýtal, či ho udalo niektoré z tých dievčat. Tým sa to skončilo. Pre vás sa to tým skončilo. Pre mňa sa to celé len začalo…“

Ukazovákom si opatrne prešla pod očami. Zrejme si myslela, že tam má rozmazané šminky.

„Hovorte.“

„Väzni v Ile majú povolený jeden telefonát týždenne. Oznámili mi, že sa chce so mnou stretnúť. A tak som ho išla navštíviť.“

Katrine nepotrebovala počuť pokračovanie.

„Čakala som ho v miestnosti pre návštevy. Stačil mi jediný jeho pohľad. Nevedela som sa nadýchnuť. Posadil sa oproti mne a zašepkal, že ak niekomu čo len slovom spomeniem to alibi, zabije ma. Že ma zabije, keď sa ešte raz čo len priblížim k polícii. A ak si myslím, že zostane za mrežami naveky, tak sa mýlim. Potom vstal a odišiel. Nemusela som dlho premýšľať. Kým som preňho nebezpečná, pri prvej príležitosti ma zabije. Utekala som domov, zamkla som sa v byte a tri dni som preplakala od strachu. Na štvrtý deň mi zavolala takzvaná kamarátka a chcela si požičať peniaze. Volávala mi pravidelne, fičala na čomsi ako heroín, zdá sa mi, že to volali violín. Vždy som jej bez slova zložila, teraz som sa však nebránila. Na ďalší večer mi pri tomto stole pomáhala streliť si prvú dávku. A, bože, fakt to pomohlo. Violín… všetko vyriešil… všetko…“

Katrine jej v očiach objavila plameň starej lásky.

„A odvtedy si si začala pichať aj ty,“ nadviazala Beate. „Predala si dom…“

„Nielen pre peniaze,“ namietla Irja. „Musela som utiecť. Musela som sa pred ním skryť. Zničiť všetko, čo by mu pomohlo nájsť ma.“

„Prestali ste používať kreditnú kartu, nenahlásili ste presťahovanie úradom,“ dodala Katrine. „Prestali ste si chodiť po podporu.“

„Samozrejme.“

„Hoci je Valentin mŕtvy.“

Irja nereagovala. Nepohla ani brvou. Len nehybne sledovala dym, čo jej stúpal zo zhasínajúceho ohorka spomedzi žltých prstov. Katrine si predstavila zviera, ktoré zmeravelo vo svetle reflektorov auta.

„Muselo sa ti uľaviť,“ opatrne skúsila Beate.

Irja vrtela hlavou ako mechanická bábika.

„Nie je mŕtvy.“

Katrine ihneď pochopila. Čo to o ňom povedala ako prvé? Nepoznáte Valentina. On je iný. Je iný. Nie, bol iný.

„Prečo inak by som vám to všetko povedala?“ Irja zahasila cigaretu o dosku stola. „Valentin sa blíži. Každým dňom je bližšie. Keď sa ráno budím, už cítim na krku jeho zovretie.“

Katrine chcela namietnuť, že paranoja neodmysliteľne sprevádza užívanie heroínu, no zrazu si nebola istá. A keď Irja stíšila hlas, prešla do šepkania a jej pohľad vystrašene behal po tmavých kútoch izby, zovretie zacítila aj Katrine.

„Musíte ho nájsť. Prosím. Skôr než on nájde mňa.“

Anton Mittet sa pozrel na hodinky. Pol siedmej. Zazíval. Okrem toho, že sa tu pár ráz zjavila Mona, aby skontrolovala pacienta, nedialo sa nič. Mal čas premýšľať. Priveľa času. Po chvíli začne človek uvažovať negatívne. Keby aspoň mohol s tými záležitosťami niečo urobiť! No na tom, čo sa stalo v Drammene, už nič nenapraví. Rozhodnutie, že nenahlási nález obuška v lese, už nezmení. Nemôže vrátiť čas, nepovedať a neurobiť všetky tie veci, ktoré ublížili Laure. A nevymaže ani prvú noc s Monou. Ani druhú.

Strhol sa. Počul niečo? Zvuk k nemu dorazil z konca chodby. Nastražil uši. Ticho. No niečo počul, hoci okrem pravidelného pípania pacientovho prístroja nemal počuť nič.

Nehlučne vstal, rozopol puzdro so služobnou pištoľou a vybral ju. Odistil. Anton, dávaj naňho sakramentsky pozor.

Čakal, no nikto neprichádzal. Pomaly vykročil chodbou Cestou stláčal kľučky na všetkých dverách. Boli zamknuté. Vyšiel za roh, odkiaľ videl celú osvetlenú chodbu. Nikto tam nie je. Zastal a načúval. Nič. Asi si to len namýšľal. Pištoľ vrátil do puzdra.

Naozaj nič? Niečo predsa rozvibrovalo vzduch a vlna zasiahla citlivú membránu v uchu dosť na to, aby nervy posunuli signál do mozgu. To je fakt. No mohla to spôsobiť aj myš. Alebo potkan. Puknutá žiarovka. Zapraskanie dreva, keď sa na večer ochladilo. Do okennej tabule narazil vták.

Až keď sa teraz upokojil, uvedomil si, ako sa mu zrýchlil pulz. Mal by začať športovať. Vrátiť sa do formy a opäť získať pôvodnú kondíciu.

Už vykročil k pacientovým dverám, keď mu napadlo, že si urobí kávu. Prešiel k červenému kávovaru a siahol do škatule s kapsulami. Nahmatal poslednú zelenú s nápisom Fortissio Lungo. Vtedy mu napadlo, že to, čo počul, bol zlodej, ktorý prišiel kradnúť kávu. Veď ešte včera bola škatuľa plná. Kapsulu vložil do kávovaru, keď si všimol, že je deravá, použitá. Alebo nie? Zapol kávovar. Motor zabzučal. Mittet si až vtedy uvedomil, že jeho hučanie na dvadsať sekúnd prekryje všetky ostatné zvuky. Ustúpil o dva kroky, aby aspoň nestál v najväčšom hluku.

Keď sa šálka naplnila, skontroloval kávu. Čierna, s vysokou penou. Kapsula bola predsa len neporušená.

Keď zo stroja vytiekla posledná kvapka, zachytil ten istý zvuk. Teraz však prichádzal od pacientovej izby. Vari čosi prehliadol? Šálku si preložil do ľavej ruky a vytiahol pištoľ. Vykročil. Usiloval sa nevnímať horúcu kávu, no cítili ako mu spaľuje prsty. Vyšiel za roh. Nikto. Vydýchol si.

Pristúpil k stoličke a chystal sa sadnúť, keď sa strhol. Rýchlo priskočil k dverám pacientovej izby a otvoril ich dokorán.

Vo výhľade na chorého mu bránil paplón.

No prístroj pípal ďalej, na zelenom monitore sledoval pravidelné vlnovky. Pri každom pípnutí čiara poskočila.

Chcel zatvoriť dvere.

Rozmyslel si to.

Prekročil prah, nechal dvere otvorené a obišiel posteľ.

Zadíval sa do pacientovej tváre.

Je to on.

Zvraštil tvár. Naklonil sa k jeho tvári. Nedýcha?

Ale áno, teraz to cíti.

Prúd vzduchu a dusivú sladkastú vôňu, za ktorú zrejme mohli lieky.

Vrátil sa na chodbu. Zatvoril za sebou dvere. Pozrel sa na hodinky a odpil si z kávy. Opäť skontroloval čas. Uvedomil si, že počíta minúty. Veľmi si želal, aby sa táto zmena čím skôr skončila.

„Teším sa, že sa ma rozhodol prijať,“ usmiala sa Katrine.

„To myslíte vážne?“ uškrnul sa policajt. „Chlapi na tomto oddelení by obetovali pravú ruku, aby mohli stráviť pár minút v spoločnosti ženy. Rico Herrem je profesionálny deviant. Ste si naozaj istá, že s ním chcete hovoriť medzi štyrmi očami?“

„Viem sa o seba postarať.“

„To si myslela aj tá zubárka. No okej, vy nosíte aspoň nohavice.“

„Nohavice?“

„Ona prišla v sukni a silonkách. Posadila Valentina do zubárskeho kresla. Viete si to predstaviť…“

Katrine to skúsila.

„Zaplatila cenu za to, že sa obliekala ako… no nič, sme tu!“ Odomkol dvere cely. „Počkám vonku. Keby sa čokoľvek dialo, kričte.“

„Ďakujem,“ usmiala sa Katrine a vošla.

Muž s červenou pokožkou sedel za písacím stolom a točil sa na nízkej stoličke.

„Vitajte v mojom skromnom príbytku.“

„Ďakujem.“

„Sadnite si.“ Rico Herrem vstal, podal jej stoličku, vrátil sa k stolu a sadol si na ustlanú posteľ. Do bezpečnej vzdialenosti. Poslúchla ho a na sedáku ešte cítila jeho telesné teplo. Keď si presunula stoličku, odtiahol sa a Katrine napadlo, že možno patrí k úchylom, ktorí sa boja žien. Preto ich neznásilňuje, len sa na ne pozerá. Odhaľuje sa pred nimi. Volá im, aby im porozprával, čo všetko by s nimi rád robil, no nikdy sa neodváži prejsť k činom. Jeho zápis v registri trestov bol skôr nechutný ako desivý.

„Kričali ste na mňa, že Valentin nie je mŕtvy,“ prešla priamo k veci a podvedome sa k nemu naklonila. Odtiahol sa. Reč jeho tela bola defenzívna, no na tvári mal drzý a nenávistný úsmev. Perverzný úškrn.

„Čo ste tým chceli povedať?“

„Čo je to za otázku?“ Nosový hlas. „No predsa, že žije.“

„Valentina Gjertsena našli ležať mŕtveho vo väzenskej cele.“

„To si myslia všetci. Spomínal vám ten vonku, čo urobil so zubárkou?“

„Spomínal niečo o sukni a silonkách. Také veci vás vzrušujú.“

„Vzrušujú Valentina. Odkedy sem začala chodievať dvakrát týždenne, všetkých zrazu rozboleli zuby. Valentin ju jej vlastnou vŕtačkou prinútil vyzliecť silonky a natiahnuť si ich na hlavu. A pretiahol ju v zubárskom kresle. Neskôr sa sťažoval, že tam celý čas ležala ako nejaká skapacina. Zrejme jej zle poradili, ako sa má v takom prípade správať. Chcel do nej vdýchnuť iskru. A tak vytiahol zapaľovač a zapálil jej silonky. Už ste videli, ako horí silon? V momente ožila. Kričala a mykala celým telom. Celé týždne sme sa nevedeli zbaviť smradu spálenej tváre v silone. Neviem, ako skončila, no tipujem, že sa už nemusí báť znásilnenia.“

Katrine sa naňho pozrela. Tento človek provokuje druhých svojím pohľadom. Určite ho celý život mlátili. Jeho grimasa mu slúži ako maska.

„Ak Valentin nie je mŕtvy, kde je?“

Tvár sa mu ešte väčšmi znetvorila. Natiahol si na seba paplón.

„Rico, prosím vás, povedzte mi, či tu len nestrácam čas,“ vzdychla si Katrine. „Strávila som priveľa času v psychiatrických ústavoch a šibnutí ľudia ma nudia, chápete?“ „Azda si nemyslíte, že vám takúto informáciu dám zadarmo, pani policajtka.“

„Môj celý titul znie špeciálna vyšetrovateľka. Aká je cena? Zníženie trestu?“

„Budúci týždeň ma pustia. Chcem päťdesiattisíc korún.“

Katrine sa nahlas a zo srdca zasmiala. Tak srdečne, ako len vedela. Všimla si, ako sa mu v očiach zjavila zúrivosť.

„Tak sme teda skončili,“ mykla plecom a vstala.

„Tridsaťtisíc,“ povedal rýchlo. „Som na mizine. Keď ma pustia, potrebujem letenku, aby som odtiaľto vypadol.“

Katrine zavrtela hlavou. „Bonzákom platíme, len keď nám sprostredkujú celkom nový pohľad na vec. Niečo veľké.“

„A čo ak práve o to ide?“

„Najprv by som si musela vyžiadať súhlas nadriadených, No mala som pocit, že mi chcete niečo povedať, a nie jednať sa o niečo, čo aj tak nemám.“ Vykročila k dverám a chystala sa zaklopať.

„Počkajte,“ zastavil ju. Hlas sa mu triasol. Paplón mal vytiahnutý až k brade.

„Niečo vám možno poviem…“

„Už som povedala, že vám za to nič nedám.“ Zaklopala na dvere.

„Viete, čo je toto?“ Vytiahol medený predmet a Katrine sa zastavilo srdce. Potom pochopila, že to nie je pištoľ, ale tetovací prístroj. Mieril na ňu ihlou.

„Fungujem tu ako tetovač,“ pokračoval rýchlo. „Som v tom fakt super. Hovorili vám, na základe čoho identifikovali Valentina?“

Katrine sa naňho pozrela. Všimla si nenávistný pohľad jeho prižmúrených očí. Jeho tenké vlhké pery. Červenú kožu na hlave, z ktorej vyrastali riedke vlasy. Tetovanie. Tvár démona.

„Rico, aj tak pre vás nič nemám.“

„Mohli by ste…“ Uškrnul sa.

„Áno?“

„Keby ste si rozopli blúzku, aby som videl…“

Katrine neveriacky sklopila zrak. „Myslíte… tieto…?“

Keď si položila ruky pod prsia, akoby cítila teplo, čo sála z muža na posteli.

V dverách zarachotil kľúč.

„Kolega,“ zakričala, nespúšťajúc zrak z Rica. „Dajte nám ešte pár minút.“

Muž za dverami čosi zamrmlal. Kroky sa vzdialili.

Ricov ohryzok vyzeral ako malý mimozemšťan, čo sa mu pokúša dostať z hrdla.

„Pokračujte,“ vyzvala ho.

„Najprv…“

„Tu je moja ponuka. Blúzka zostane zapnutá. No chytím si bradavku medzi prsty, aby ste ju videli. Ak to, čo mi poviete, bude dobré…“

„Áno!“

„Ak sa budete dotýkať sám seba, beriem to ako porušenie dohody. Dohodnuté?“

„Okej.“

„Počúvam.“

„Tú tvár démona na hruď som mu vytetoval ja.“

„Tu? Vo väzení?“

Spod paplóna vytiahol hárok papiera.

Katrine vykročila k nemu.

„Stojte!“

Zastala. Zadívala sa naňho. Zdvihla pravú ruku. Pod tenkou podprsenkou si nahmatala bradavku a chytila ju medzi palec a ukazovák. Stlačila ju. Neusilovala sa ignorovať bolesť, prijala ju. Prehla chrbát. Vedela, že do bradavky už prúdi krv a o chvíľu sa vztýči. Dovolila mu pozerať sa. Takmer počula, ako sa mu zrýchlil pulz.

Podal jej papier, rýchlo ho vzala a sadla si na stoličku.

Bola na ňom kresba, ktorú poznala z policajtovho opisu. Tvár démona, ktorého čelo aj čeľuste akoby rozťahovali háky. Priam kričala od bolesti. Od túžby dostať sa von.

„Myslela som si, že to tetovanie mal dávno predtým, než ho zabili.“

„To by som netvrdil.“

„Ako to myslíte?“ Katrine študovala línie kresby.

„Vytetoval som mu ho až po smrti.“

Zdvihla zrak. Pohľad naďalej upieral na jej blúzku. „Vy tvrdíte, že ste Valentina tetovali až po smrti?“

„Katrine, nepočujete? Valentin nie je mŕtvy.“

„Ale… kto…?“

„Dva gombíky.“

„Čo?“

„Rozopnite si dva gombíky.“

Rozopla si tri. Rozhalila blúzku. Ukázala mu podprsenku s ešte vždy vztýčenou bradavkou.

„Bol to Judas.“ Hovoril zachrípnutým, neistým hlasom. „Tetoval som Judasa. Valentin ho tri dni držal v kufri. Už len to, že ho napchal do kufra… Ach…“

„Hovoríte o Judasovi Johansenovi?“

„Všetci si mysleli, že ušiel, no Valentin ho ubil na smrť a zbalil do kufra. Nikto nebude hľadať chlapa v kufri, však? Valentin si ho tak podal, že sám som pochyboval, či to je Judas. Rozmlátil ho na fašírku. Mohol to byť ktokoľvek Ako-tak sa zachovala len hruď, kam som mal urobiť tetovanie.“ „To mŕtve telo bol teda Judas Johansen?“

„A tým, že som vám to povedal, som si podpísal ortieľ.“

„Ale prečo zabil Judasa?“

„Každý nenávidel Valentina. Za to, že ubližoval malým deťom. A potom zubárke. Chlapi ju tu mali radi. Aj bachari. Bolo len otázkou času, kedy sa Valentin stane obeťou nešťastnej náhody. Alebo predávkovania. Možno by to vyzeralo ako samovražda. A tak sa tomu rozhodol predísť.“

„Nemohol jednoducho utiecť?“

„Našli by ho. Musel zaranžovať vlastnú smrť.“

„A kamarát Judas…“

„Využil ho. Valentin nerozmýšľa ako my.“

Katrine si nevšímala, že ju zahrnul do tunajšej spoločnosti. „Prečo mi to hovoríte? Veď ste spolupáchateľom.“

„Iba som tetoval mŕtve telo. No Valentina musíte dostať.“

„Prečo?“

Prižmúril oči. „Katrine, v poslednom čase sa mi o ňom často snívalo. Blíži sa. Vracia sa medzi živých. Najprv sa však potrebuje zbaviť minulosti. Všetkých, ktorí mu stoja v ceste. Všetkých, ktorí o ňom vedia. Patrím medzi nich. Budúci týždeň ma majú pustiť. Musíte ho dostať…“

„… skôr ako dostane on vás,“ dokončila Katrine známu vetu a zadívala sa na muža. Dívala sa na bod tesne pred jeho čelom. Akoby sa tam odohrávala scéna, ktorú jej opísal Rico. Tetovanie tri dni starej mŕtvoly. Pri tejto predstave nevidela ani nepočula nič iné. Až kým jej na krk nedoletela prvá kvapka. Počula, ako zavzdychal, a sklopila zrak. vyskočila zo stoličky, pobehla k dverám a cítila, ako jej hrdlo naplnili zvratky.

Anton Mittet sa prebral.

Srdce mu divoko búšilo, pokúšal sa nadýchnuť.

Chvíľu sa zmätene obzeral okolo seba, kým sa mu podarilo zaostriť pohľad.

Zrak upieral do bieleho stropu nemocničnej chodby. Ståle sedel na stoličke a zakláňal hlavu. Zaspal. Zaspal v práci.

Nikdy predtým sa mu to nestalo. Zdvihol ľavú ruku. Mal pocit, že váži aspoň dvadsať kilogramov. A prečo mu búcha srdce, akoby práve dobehol polmaratón?

Pozrel sa na hodinky. Štvrť na dvanásť. Spal viac než hodinu! Ako sa to mohlo stať? Cítil, že pulz mu pomaly klesá. Asi to spôsobil stres posledných týždňov. Nočné zmeny, nepravidelný životný rytmus. Laura a Mona.

Čo ho zobudilo? Ďalší zvuk?

Načúval.

Nič, len mrazivé ticho. A v diaľke sen, v ktorom mozog zachytil čosi, čo ho malo znepokojiť. Ako keď spal v ich drammenskom dome dole pri rieke. Hukot motorových člnov priamo za otvoreným oknom ho nezobudil. No stačilo jemné cvaknutie dverí spálne, aby vyskočil z postele. Laura tvrdila, že s tým začal po tom nešťastnom prípade, keď pri rieke našli René Kalsnesa.

Zatvoril oči. Opäť ich otvoril. Bože, zasa takmer zaspal. Keď vstal, zatočila sa mu hlava. Radšej si rýchlo sadol. Zažmurkal. Bože, akoby mu všetky zmysly zahalila hustá hmla.

Všimol si prázdnu šálku pri stoličke. Pôjde si urobiť dvojité espresso. Nie, veď sa im minuli kapsule. Musí zavolať Mone a poprosiť ju, aby mu doniesla kávu, keď o chvíľu príde na ďalšiu vizitu. Vytiahol telefón. Mal ju uloženú ako GAMLEM KONTAKT NEMOCNICA. Pre prípad, že by mu Laura kontrolovala zoznam hovorov a všimla si, ako často spolu telefonujú. Esemesky, samozrejme, vymazáva priebežne. Anton Mittet už vytáčal Monino číslo, keď jeho mozog konečne identifikoval ten zvuk.

Rušivý zvuk Ako kliknutie dverí spálne.

Ticho.

Nič nepočuje.

Pípanie prístroja.

Vstal. Pretackal sa k dverám a otvoril ich. Odolal mrákotám a pohlaď uprel na monitor. Na rovnú, nehybnú priamku.

Pribehol k posteli. Videl len nehybnú bledú tvár.

Z chodby začul čiesi kroky. Stíchnutie prístroja určite vyvolalo poplach. Podvedome priložil ruku na mužovo čelo. Bolo teplé. Napriek tomu videl v živote už dosť, aby nepochyboval. Pacient je mŕtvy.

TRETIA ČASŤ

11/

Pacientov pohreb prebehol rýchlo, zúčastnila sa na ňom len hŕstka ľudí. Kňaz sa ani nepokúšal nikoho presviedčať, že zosnulý bol milovaný, žil príkladným životom, alebo sa kvalifikoval na vstup do raja. Rovno prešiel k Ježišovi, ktorý dal - podľa kňazovho tvrdenia - priepustku všetkým hriešnikom.

Na nesenie rakvy sa neprihlásilo dosť záujemcov, a tak zostala ležať pred oltárom, aj keď zúčastnení vyšli do sneženia pred kostol Vestre Aker. Väčšiu časť smútočného zhromaždenia tvorili štyria policajti, ktorí po obrade nastúpili do jedného auta a odviezli sa do krčmy U právnika, kde ich čakal psychológ. Obúchali si z topánok sneh, objednali si jedno pivo a štyri fľašky vody, ktorá nebola ani čistejšia, ani chutnejšia ako voda z mestských vodovodov. Pozdvihli poháre a pripili si.

„Ešte nemal zomrieť,“ konštatoval Hagen.

„Mohol chvíľočku počkať,“ prikývla Beate Lønnová, šéfka technikov.

„Nech sa len smaží v horúcom pekle,“ dodal Bjørn Holm, ryšavý technik v semišovej bunde so strapcami.

„Ako psychológ musím konštatovať, že nie ste v stave komunikovať s vlastnými pocitmi,“ usúdil Aune a priložil si k ústam pohár s pivom.

„Ďakujeme, pán doktor, no naša diagnóza znie Policajt,“ bránil sa Hagen.

„Čo tá pitva?“ zamračila sa Katrine. „Celkom som jej nerozumela.“

„Zomrel na infarkt,“ vysvetlila jej Beate. „To sa stáva.“

„Veď sa prebral z kómy,“ podotkol Holm.

„Infarkt si nevyberá.“

„Ďakujeme za vysvetlenie,“ uškrnul sa Hagen. „Keď sme teda skončili s mŕtvym, navrhujem venovať sa živým.“

„Schopnosť rýchlo spracúvať traumu je typická pre ľudí s nízkou inteligenciou.“ Aune si odpil z piva. „To len tak na okraj.“

Hagen sa chvíľu díval na psychológa. Potom pokračoval: „Som rád, že sme sa stretli tu a nie v práci.“

„Veď práve to nechápem. Čo tu vlastne robíme?“ spýtal sa Holm.

„Prišli sme hovoriť o vraždách policajtov,“ odvetil Hagen a uprel zrak na Katrine.

Prikývla. Odkašlala si.

„Na úvod krátke zhrnutie, aby aj náš psychológ mal najnovšie informácie,“ začala. „Máme dvoch zavraždených policajtov na miestach, kde došlo k neobjasneným trestným činom, ktoré sami vyšetrovali. Do tejto chvíle sme nemali stopu, podozrivých ani náznak motívu. Pokiaľ ide o tie prvotné vraždy, vychádzali sme zo sexuálneho motívu, našli sme nejaké technické stopy, no nič, čo by viedlo ku konkrétnemu vinníkovi. Pár ľudí sme predvolali na výsluch, no postupne všetkých vymazali zo zoznamu podozrivých. Buď mali alibi, alebo sa nehodili do profilu páchateľa. Jeden z nich sa nám však práve vrátil na scénu…“

Vytiahla z tašky fotografiu a položila ju na stôl, aby ju všetci videli. Muž s obnaženým trupom. Dátum a registračné číslo svedčili o tom, že ide o fotografiu urobenú po zatknutí.

„Valentin Gjertsen. Mravnostné delikty. Muži, ženy aj deti. Prvý raz bol obvinený, keď mal šestnásť. Vylákal do člna deväťročné dievča. Rok nato ho udala susedka, že sa ju pokúsil znásilniť v práčovni.“

„A čo má spoločné s Maridalenom a Tryvannom?“

„Zatiaľ len zhodný profil a fakt, že žena, ktorá mu kedysi poskytla alibi, priznala, že si ho vtedy vymyslela. Na jeho pokyn.“

„Valentin jej nahovoril, že polícia sa ho pokúša obviniť neprávom,“ dodala Beate.

„Aha,“ zamyslel sa Hagen. „To môže byť dôvod nenávidieť políciu. Čo na to hovorí náš psychológ?“

Aune spokojne mľaskol jazykom. „Jednoznačne súhlasím. Držím sa pravidla, že všetko, čo si človek vie predstaviť o ľudskej psychike, je možné. A možné je aj všetko to, čo sa nedá predstaviť.“

„Keď Valentin Gjertsen pykal za zneužívanie mladistvých vo väznici, znásilnil a znetvoril zubárku. Bál sa pomsty spoluväzňov a rozhodol sa, že musí zmiznúť. Útek z Ily nie je práve úlohou pre kúzelníkov, no Valentin chcel, aby to vyzeralo, že zomrel, aby ho nikto nehľadal. Preto zabil spoluväzňa Judasa Johansena, dobil ho na nepoznanie a mŕtvolu ukryl. Keď sa Judas nezjavil pri sčítaní väzňov, usúdili, že ušiel. Potom prinútil miestneho tetovača, aby na jedinú časť Judasovho tela, ktorú nezničil, vytetoval jeho démona. Pohrozil mu, že ak ho udá, zabije ho a vyvraždí celú jeho rodinu. Pred útekom navliekol Judasa do svojich šiat, položil ho v cele na dlážku a nechal pootvorené dvere. Keď na druhý deň našli telo, nikoho to ani neprekvapilo. Vraždu najnenávidenejšieho väzňa v podstate každý čakal. Bolo to také samozrejmé, že ani neskúmali jeho odtlačky prstov a už vôbec nie DNA.“

Okolo stola zavládlo ticho. Do podniku vošiel hosť a chcel si sadnúť k vedľajšiemu stolu, no Hagenov pohľad ho zahnal do opačného kúta.

„Takže tvrdíš, že Valentin ušiel a niekde si užíva život,“ ozvala sa Beate. „Je páchateľom starých neobjasnených vrážd aj nedávnych vrážd policajtov. Ženie ho motív nenávisti voči polícii. Na pomstu si vyberá svoje niekdajšie miesta činu. No za čo presne sa chce pomstiť? Za to, že polícia robí svoju prácu? To by nás veľa nezostalo nažive.“

„Nie som si istá, či ide všeobecne po polícii,“ priznala Katrine. „Policajt mi prezradil, že väznicu navštívili dvaja naši kolegovia a niekoľkých väzňov spovedali na tému vrážd dievčat v Maridalene a Tryvanne. Že sa rozprávali s niekoľkými vrahmi a viac hovorili, ako sa pýtali. Valentina označili za…“ Katrine sa nadýchla, „… trtkača detí.“

Všimla si, že všetci, vrátane Beate zmeraveli. Zvláštne, že výraz zavše pôsobí silnejšie než fotografie z miesta činu.

„Ak to nemalo znamenať priamy rozsudok smrti, neboli od toho ďaleko.“

„Kto boli tí kolegovia?“

„Policajt si ich nepamätal, nikde nie sú zapísaní. No môžeme hádať.“

„Erlend Vennesla a Bertil Nilsen,“ povedal potichu Holm.

„Nezdá sa vám, že sa nám začína črtať osnova?“ zapojil sa Hagen. „Ten Judas zomrel podobne brutálnym spôsobom ako obaja policajti. Čo ty na to, doktor?“

„No áno,“ prikývol Aune. „Vrahovia sú návykové tvory a držia sa osvedčených metód, respektíve spôsobu, akým uvoľniť cestu svojej nenávisti.“

„No pri Judasovi to malo aj iný význam,“ pripomenula Beate. „Zamaskoval tým vlastný útek.“

„Ak to naozaj bolo tak,“ podotkol Holm. „Väzeň, s ktorým sa Katrine rozprávala, nie je práve dôveryhodný svedok.“

„Nie je,“ priznala Katrine. „No ja mu verím.“

„Prečo?“

Katrine sa uškrnula. „Čo to hovorieval Harry? Intuícia je súhrn mnohých malých, no celkom konkrétnych náznakov, ktoré mozog len nestihol pomenovať.“

„Nemôžeme exhumovať mŕtve telo?“ navrhol Aune.

„Hádaj,“ pozrela naňho Katrine.

„Skončilo v krematóriu?“

„Valentin týždeň pred smrťou napísal testament, v ktorom požiadal, aby po smrti jeho telo čím skôr spopolnili.“

„A odvtedy o ňom nikto nepočul,“ zamračil sa Holm. „Kým nezabil Venneslu a Nilsena.“

„To je len jedna z hypotéz, ktorú nám predstavila Katrine,“ prikývol Hagen. „Priznajme si, že zatiaľ je veľmi slabo podložená a, jemne povedané, odvážna, no kým sa náš tím márne usiluje vytvoriť aspoň náznak inej teórie, som ochotný dať jej šancu. Preto som vás sem dnes zavolal. Chcem, aby ste spoločne vytvorili zvláštnu údernú jednotku, ktorá pôjde po tejto - a po nijakej inej - stope. Zvyšok pátrania prenechajme ostatným členom tímu. Ak úlohu prijmete, správy budete podávať mne a…“ štekavo si odkašlal, akoby strieľal z pištole, „… len mne.“

„Aha,“ pochopila Beate. „Znamená to, že…“

„Áno. znamená to, že pracujeme v absolútnom utajení.“

„Pred kým sa skrývame?“ spýtal sa Holm.

„Pred všetkými,“ odvetil Hagen. „Okrem mňa.“

Aune si odkašlal. „A pred kým najväčšmi?“

Hagen si chvíľu štípal kožu na krku. Viečka mu klesli ako jašterovi na slnku.

„Pred Bellmanom,“ povedala nahlas Beate. „Pred policajným prezidentom.“

Hagen rozhodil rukami. „Ide mi len o výsledok. Kým bol medzi nami Harry, s malými nezávislými skupinami sme mali úspech. Teraz to policajný prezident zakázal. Preferuje jeden veľký tím. Uznávam, že to môže pôsobiť zúfalo, no veľká skupina je bez nápadov a my toho šialenca musíme dostať. Ak sa nám to nepodarí, je koniec. V prípade akejkoľvek konfrontácie s policajným prezidentom preberám, pochopiteľne, plnú zodpovednosť. Budem mu tvrdiť, že som vám zamlčal, že o tom nevie. No, samozrejme, chápem, do akej pozície vás týmto návrhom dostávam, a tak je rozhodnutie na vás.“

Katrine si uvedomila, že sa všetky tváre pomaly obracajú k Beate. Vedeli, že reálne rozhodnutie závisí od nej. Ak povie áno, idú do toho. Ak nie…

„Tá vytetovaná tvár na jeho hrudi,“ začala Beate. Vyložila fotografiu na stôl a pozorne ju skúmala. „Vyzerá ako netvor, čo sa derie von. Z väzenia. Z vlastného tela. Alebo z vlastného mozgu. Tak ako Snehuliak. Možno je jedným z nich.“ Zdvihla zrak. Usmiala sa. „Hovorím áno.“

Hagen prešiel pohľadom k ostatným. Postupne sa pridávali krátkym prikývnutím.

„Tak fajn,“ uzavrel Hagen. „Naďalej sa budem venovať hlavnému vyšetrovaciemu tímu, vašu skupinku formálne povedie Katrine. Tým, že spadá pod Bergen, nemusí podávať správy Oslu.“

„Pracujeme pre Bergen,“ usmiala sa Beate. „Nakoniec, prečo nie. Pripime si teda na Bergen, kamaráti!“

Zdvihli poháre s vodou.

Keď stáli na chodníku pred krčmou, jemne mrholilo a vo vzduchu sa vznášala vôňa oleja a asfaltu.

„Dovoľte mi poďakovať sa vám, že ste ma opäť oslovili,“ lúčil sa Aune, keď si zapínal kabát značky Burberry.

„Tím neporaziteľných je opäť v akcii,“ usmiala sa Katrine.

„Presne ako za starých čias,“ prikývol Bjørn a potľapkal sa spokojne po bruchu.

„Takmer,“ poznamenala Beate. „Jeden člen nám chýba.“

„Haló!“ zahriakol ju Hagen. „Dohodli sme sa, že ho už nebudeme spomínať. Odišiel.“

„Gunnar, on nikdy neodíde.“

Hagen si vzdychol. Zdvihol pohľad k oblohe. Pokrčil plecami. „Možno nie. Nemocničnú izbu strážila študentka policajnej akadémie. Pýtala sa ma, či je pravda, že Harry Hole objasnil všetky vraždy. Najprv som si myslel, že je len zvedavá, lebo trávi toľko času v policajnej akadémii. Odvetil som, že prípad Gusta Hansena zostal nevyriešený. A dnes mojej sekretárke volali zo školy a žiadali kópiu podkladov práve z tohto prípadu.“ Hagen sa smutne usmial. „Možno sa predsa len stáva legendou.“

„Harryho si budeme pamätať navždy,“ prikývol Holm. „Nikto sa mu nevyrovná.“

„Možno nie,“ odvetila Beate. „No my štyria mu šliapeme na päty. Čo povieš?“

Pozreli sa na seba. Prikývli. Rozlúčili sa krátkym pevným stiskom rúk a vydali sa na tri svetové strany.

12/

Mikael sledoval postavu cez hľadáčik pištole. Opäť prižmúril jedno oko, jemne stlačil spúšť. Cítil, ako sa mu rozbúchalo srdce. V končekoch prstov mu pulzovala krv. Zdalo sa mu, že postava pred ním sa pohla, no sám sa nepokojne hýbal. Pustil spúšť, zhlboka vydýchol a opäť namieril. Našiel ju v hľadáčiku. Stlačil spúšť. Postava sa strhla. Tým správnym spôsobom. Je mŕtva. Nepochyboval o tom, že ju zasiahol do hlavy.

„Dotiahni sem tú mŕtvolu, nech na nej vykonáme pitvu,“ zakričal a spustil svoj Heckler & Koch P30L. Sňal si slúchadlá aj ochranné okuliare. Ozvalo sa bzučanie a o chvíľu k nemu priplachtila postava. Zastala asi pol metra od neho.

„Výborne,“ pochválil ho Berntsen, pustil spínač a bzučanie stíchlo.

„Celkom slušne,“ prikývol Mikael a skúmal papierovú figurínu s dierami v hrudi aj v hlave. Potom sa usmial smerom k roztrhnutej hlave na vedľajšej dráhe. „Ale ty si lepší.“

„Na test ti to bohato postačí. Počul som, že minulý rok prepadlo desať celých dve percenta uchádzačov.“ Truls nacvičeným pohybom vymenil svoj terč, stlačil spínač a o chvíľu na scénu už cúvala ďalšia figurína. Zastala pri zelenej kovovej platni dvadsať metrov od nich. Z dráhy vľavo počul veselý ženský smiech. Dve ženy s úsmevom poškuľovali po Bellmanovi. Študentky policajnej akadémie ho určite spoznali. Každý zvuk tu mal vlastnú frekvenciu, preto aj medzi výstrelmi počul, ako guľka trhá papier a naráža o kovovú platňu. Potom nasledovalo kovové cinknutie, keď dopadla do škatule za terč, kde sa zbierali vystrelené projektily.

„Každý desiaty policajt nie je schopný ochrániť ani sám seba. Čo na to hovorí policajný prezident?“

„Truls, nie každý má toľko času trénovať ako ty.“

„Chceš tým povedať, že sa len ponevieram?“

Truls sa ako zvyčajne nechutne zarehotal. Mikael ho mlčky pozoroval. Kamarát z detstva a dlhoročný podriadený. Krivé zuby, ktoré sa mu rodičia ani nepokúšali vyrovnať, odporné červené ďasná. Všetko bolo zdanlivo ako kedysi, no čosi sa zmenilo. Možno za to môže jeho ostrihaná hlava? Alebo pozastavenie činnosti? Trest zasiahne aj človeka, o ktorom by to nikto nepovedal. Možno náročky pôsobí chladne, neventiluje svoje pocity, dusí ich v svojom vnútri a verí, že časom sa stratia. Práve takým ľuďom zvykne preskočiť a priložia si k spánku revolver.

No Truls sa tváril spokojne. Neprestával sa smiať. Mikael ho ešte kedysi dávno upozornil, že jeho smiech ľudí irituje. Mal by sa smiať inak. Vžiť si bežnejší, sympatickejší smiech. Trulsa to náramne pobavilo. Ďobol prstom do Mikaela. Nepovedal nič, len sa ďalej odporne smial.

„Ani teba to nezaujíma?“ Truls si nabíjal pištoľ. Bellmanovi nevenoval jediný pohľad.

„Čo?“

„Tie peniaze, čo mám na konte.“

Mikael prešliapol na druhú nohu. „Tak preto si ma sem pozval? Aby som sa ťa pýtal na peniaze?“

„Nechceš vedieť, odkiaľ ich mám?“

„Prečo by som mal na teba tlačiť práve teraz?“

„Lebo si policajný prezident.“

„A ty si sa rozhodol nevypovedať. Pokladám to za hlúpe rozhodnutie, ale budem ho rešpektovať.“

„Naozaj?“ Truls zaklapol zásobník. „Mikael, nie je to preto, lebo poznáš odpoveď?“

Bellman sa zadíval na svojho kamaráta z detstva. Vtedy to pochopil. Už vie, čo sa na ňom zmenilo. Mal chorý pohľad. Ako keď sa v detstve rozzúril, lebo starší chlapci sa rozhodli zmlátiť veľkohubého krásavca, ktorý im ukradol Ullu, a Mikael im namiesto seba podstrčil Trulsa. Poštval na nich hyenu. Prašivú, dobitú hyenu, čo si už toľko vytrpela. A už jej je vlastne jedno, či dostane opäť. No postupne sa naučili, že mlátiť túto hyenu bolí. Väčšmi, než je to zábavné. Lebo keď sa v Trulsových očiach zjavil tento pohľad, pohľad chorej hyeny, znamenalo to, že je ochotný zomrieť, a keď sa do teba zahryzne, už ťa nikdy, ale naozaj nikdy nepustí. Zatne čeľuste a zostane zahryznutý, kým neklesneš bezvládne na zem, alebo ho z teba neodrežú. No obdobia medzi dňami, keď mal v očiach ten pohlaď, sa postupne skracovali. Samozrejme, že ho mal, keď si podali toho teploša v garáži. Aj nedávno, keď mu Bellman oznámil, že ho musí suspendovať. Teraz ho však má stále. Oči sa mu lesknú, akoby mu telom lomcovala horúčka.

Mikael pomaly zavrtel hlavou, akoby nechcel veriť tomu, čo počul. „Truls, o čom to hovoríš?“

„Možno tie peniaze prišli nepriamo od teba. Čo ak si ma platil ty? Za to, že si doviedol ku mne Rudolfa Asajeva.“

„Truls, mám pocit, že si sa priveľmi nadýchal pušného prachu. S Asajevom nemám nič spoločné.“

„Nespýtame sa ho na to?“

„Rudolf Asajev je mŕtvy.“

„Aká náhoda, však? Všetci, ktorí by mohli hovoriť, sú mŕtvi.“

Všetci, prikývol v duchu Bellman. Len ty nie.

„Len ja nie,“ uškrnul sa Truls.

„Musím ísť,“ zamračil sa Mikael, strhol svoj terč a poskladal ho.

„Ach, zabudol som,“ pokračoval Truls. „Veď je streda.“

Mikael zmeravel. „Čo tým chceš povedať?“

„Ešte si spomínam, že v stredu si vždy odchádzal z práce skôr.“

Mikael sa naňho skúmavo pozrel. Zvláštne, hoci Trulsa pozná dvadsať rokov, nebol si istý, či je naozaj taký hlúpy. „Presne tak. No poviem ti jedno - svoje filozofovanie si radšej nechaj pre seba. Všetko ostatné ti teraz môže len uškodiť. A radšej ani mne nehovor nič. Ak ma predvolajú ako svedka, mohol by som sa dostať do nepríjemnej situácie. Chápeš?“

No Truls si už nasadil na uši slúchadlá a obrátil sa k terču. Oči v okuliaroch mal doširoka otvorené. Záblesk. Druhý. Tretí. Pištoľ akoby sa mu chcela vytrhnúť, no Truls ju držal pevne. Zovretie hyeny.

Na parkovisku mu vo vrecku zavibroval telefón.

Ulla.

„Hovoril si s deratizérmi?“

„Áno,“ odvetil Mikael, ktorý si na úlohu ani len nespomenul, niežeby s niekým hovoril.

„Čo povedali?“

„Vraj ten smrad, čo cítiš na terase, môže pochádzať z nejakej mŕtvej myši alebo potkana. No kým je zaliaty v betóne, hrozí len to, že ešte chvíľu bude smrdieť, potom prestane. Neodporúčali nám pre to rozbíjať terasu.“

„Mal si ju nechať na odborníkov a nie na Trulsa.“

„Už som ti povedal, že to urobil uprostred noci a vôbec som to od neho nežiadal. Kde si, zlatko?“

„Idem na stretnutie s kamarátkou. Stihneš prísť na večeru?“

„Určite áno. A na tú terasu už nemysli, dobre, zlatko?“

„Dobre.“

Zložil. Uvedomil si, že zlatko povedal dva razy. Raz by stačilo. Inak to znie neúprimne. Naštartoval, pridal plyn, pustil spojku, a keď jeho nové audi zrýchlilo na prázdnom parkovisku, na zátylku cítil nádherný tlak opierky za hlavou. Predstavil si Isabelle. Už teraz cítil príjemné chvenie. A uvedomil si zvláštny paradox, že tie slová myslel úprimne. Že svoju lásku k Ulle nikdy nevníma jasnejšie ako vo chvíli, keď sa chystá pretiahnuť inú ženu.

Anton Mittet sedel na terase. Privrel oči, slnko ho príjemne hrialo na tvári. Už sa začínala hlásiť jar, no zima sa zatiaľ nechystala odísť. Potom opäť otvoril oči a pohľadom sa vrátil k obálke na stole.

Modré logo zdravotníckeho centra v Drammene.

Vedel, čo je to. Prišli výsledky krvných testov. Najradšej by obálku ihneď roztrhal, no rozhodol sa počkať a pohľadom zamieril k rieke za oknom. Keď sa im do rúk dostal prospekt s novými bytmi v parku Elveparken, neváhali ani na okamih. Deti sa už odsťahovali a s pribúdajúcimi rokmi sa im záhrada obrábala čoraz ťažšie. Údržba priveľkého domu v Konnerude, ktorý zdedili po Lauriných rodičoch, ich stála čoraz viac síl. Predaj domu a kúpa nového moderného bytu im poskytne viac času aj peňazí na splnenie dlhoročného sna. Na cestu do exotických krajín. A na zážitky, ktoré táto zem ponúka smrteľníkom.

Prečo potom ešte necestovali? Prečo to naďalej odkladajú?

Anton si napravil slnečné okuliare a siahol po obálke. Namiesto nej však v poslednej chvíli vzal do ruky telefón.

Mohol za to ich rušný každodenný život? Božský výhľad na rieku Drammenselva? Strach pred tým, že dlhé spoločné chvíle odkryjú pravdu o ich manželstve, ktorú nechcú poznať? Alebo za to mohol ten nešťastný prípad, ktorý z neho vysal energiu aj zvyšky iniciatívy a vyvolal stav, keď každodennú rutinu vnímal ako jedinú šancu pred totálnym kolapsom? A do toho prišla Mona…

Anton sa zadíval na displej telefónu. GAMLEM KONTAKT NEMOCNICA.

Mal tri alternatívy. Zavolaj. Pošli esemesku. Uprav.

Uprav. Aj život by mohol mať taký gombík. Všetko by bolo celkom inak. Ohlásil by nález obuška. Nepozval by Monu na kávu. Nezaspal by.

Ale on zaspal.

Zaspal na stráži, na tvrdej drevenej stoličke. Hoci inokedy mal po náročnom dni problém zaspať aj vo vlastnej posteli. Nepochopiteľné. A aj keď sa prebral, motal sa ako v mrákotách, neprebrala ho ani tvár mŕtveho a chaos, čo nasledoval. Stál ako zombie so zahmleným mozgom, neschopný konať či odpovedať na úplne jednoduché otázky. Aj keby nezaspal, pacienta by nezachránil. Pitva potvrdila, že zrejme naozaj zomrel na infarkt. Anton však nesplnil svoju úlohu. Nikto to nezistí, nikomu nič neprezradil. No sám to vie. Vie, že zasa zlyhal.

Zadíval sa na telefón.

Zavolaj. Pošli esemesku. Uprav.

Je najvyšší čas. Čas niečo urobiť. Vykonať správnu vec. A ďalej to neodkladať.

Stlačil Uprav. Zjavili sa ďalšie alternatívy.

Vybral si tú správnu. Vymaž.

Potom otvoril obálku a vytiahol z nej hárok papiera. Išiel tam hneď ráno po pacientovej smrti. Povedal im, že je policajt, ide do práce a prehltol tabletku, ktorej obsah nepozná. Cíti sa čudne a nechce ísť do služby pod vplyvom nejakej chemikálie. Lekár ho chcel najprv len vypísať, no Anton trval na krvnej skúške.

Pohľadom prebehol riadky. Nerozumel všetkým slovám, názvom ani číselným údajom, no na záver lekár dopísal dve jasné vety.

„… Nitrazepam sa vyskytuje v silných uspávacích prostriedkoch. Ďalšie tabletky v nijakom prípade neužívajte bez konzultácie s lekárom!“

Zatvoril oči a pomedzi zaťaté zuby nasal vzduch.

Doriti!

Tušil správne. Nadrogovali ho. Niekto ho uspal. Aj tušil, ako sa im to podarilo. Káva. Zvuk na konci chodby. Škatuľa s poslednou kapsulou. Veď už vtedy mu napadlo, že je použitá. Injekciou do nej vpichli drogu. A potom im stačilo počkať, kým si Anton sám namieša svoj uspávací nápoj - espresso s Nitrazepamom.

Tvrdia, že pacient zomrel prirodzenou smrťou. Alebo lepšie povedané, že nemajú nič, čo by naznačovalo kriminálny skutok. No k tomuto záveru významne prispel Anton, keď trval na tom, že od poslednej vizity, teda dve hodiny pred zlyhaním srdca, u pacienta nebol nikto.

Anton vedel, čo má robiť. Musí to oznámiť. Ihneď. Vzal telefón. Prezradí na seba ďalší prešľap. Vysvetlí, prečo im nepovedal hneď, že zaspal. Pozrel sa na displej. Po tomto telefonáte ho už nezachráni ani Hagen. Odložil mobil. Zavolá. Len trochu neskôr.

Mikael Bellman si pred zrkadlom uväzoval kravatu.

„Dnes ti to išlo,“ ozvala sa z postele.

Mikael vedel, že hovorí pravdu. V zrkadle sledoval, ako vstáva a naťahuje si pančuchy. „Lebo je mŕtvy?“

Cez paplón prehodila soboliu prikrývku. Stenu zdobili obrazy laponských umelcov, nad zrkadlom kedysi trónili impozantné parohy. Izby v tomto krídle hotela navrhovali známe umelkyne a podľa nich boli aj pomenované. Túto izbu zasvätili laponskej speváčke. O jediné faux pas sa postarali japonskí turisti, ktorí z nej ukradli jelenie parohy. Určite verili pozitívnemu vplyvu extraktu z nich na potenciu. Mikael tiež už pár ráz uvažoval, že čosi vyskúša. Dnes to však nepotreboval. Možno mala pravdu, možno sa mu naozaj uľavilo, že pacient zomrel.

„Nechcem vedieť, ako sa to stalo,“ povedal potichu.

„Aj tak by som ti to nepovedala,“ odsekla, zapínajúc si blúzku.

„Ani o tom nehovorme.“

Postavila sa zaňho. Uhryzla ho do krku.

„Netvár sa tak skormútene,“ podpichla ho. „Veď život je krásny.“

„Možno tvoj. Ešte vždy mám na krku tie prekliate vraždy policajtov.“

„Ty nepotrebuješ byť znovuzvolený. Ja áno. A tvárim sa ustarostene?“

Mykol plecom. Obliekol si sako. „Pôjdeš prvá?“

Keď ho sprisahanecky tľapla po zátylku, len sa usmial. Počul, ako vykročila k dverám.

„Budúcu stredu zrejme nebudem môcť. Preložili nám zasadanie mestského zastupiteľstva.“

„Fajn,“ odvetil a uvedomil si, že to je naozaj fajn. Nie, je to ešte lepšie než fajn. Cíti úľavu. Naozaj.

Zastala na prahu. Ako zvyčajne nastražila uši, aby si overila, či je na chodbe naozaj čistý vzduch. „Ľúbiš ma?“

Otvoril ústa. Videl sa v zrkadle. Díval sa na čiernu dieru v tvári, odkiaľ nevyšiel nijaký zvuk. Začul jej tichý smiech.

„Len žartujem,“ zašepkala. „Zľakol si sa? Desať minút.“

Otvorila dvere a potichu ich za sebou zatvorila.

Podľa dohody druhý z nich odchádzal z izby najskôr desať minút po prvom. Už si nepamätal, či to navrhla ona. Vtedy sa možno báli rizika, že ich odhalí zvedavý novinár alebo známy, no doteraz sa nič také nestalo.

Vytiahol hrebeň a učesal si trochu pridlhé vlasy. Končeky vlasov mal ešte vlhké, Isabelle sa po milovaní nikdy nesprchovala, vraj ho rada dlhšie cíti v sebe. Pozrel sa na hodinky. Dnes im sex zafungoval, nemusel myslieť na Gusta, dokonca mu to aj slušne dlho trvalo. Tak dlho, že ak bude čakať celých desať minút, príde neskoro na poradu.

Ulla Bellmanová sa pozrela na hodinky značky Movado, dizajn z roku 1947. Dostala ich od Mikaela na výročie svadby. Bolo o desať minút pol druhej. Oprela sa v kresle a pohľadom skúmala recepciu. Premýšľala, či ho spozná. Videli sa len dvakrát. Raz jej podržal dvere, keď navštívila Mikaela na policajnej stanici v Stovneri. Vtedy sa jej predstavil. Šarmantný, usmievavý chlapík zo severného Nórska. Druhý raz spolu tancovali na vianočnom večierku. Možno ju k sebe tisol trochu silnejšie, ako sa patrí. No bol to len neškodný flirt, potvrdenie vlastnej atraktivity, aké občas potrebuje každá žena. Mikael kdesi popíjal a ani ostatné manželky netancovali so svojimi partnermi. Ktosi ju však sledoval pozorným pohľadom. Stál na kraji parketu, v ruke držal drink. Truls Berntsen. Vyzvala ho do tanca, no len sa uškrnul. Nikdy netancuje.

Runar. Už dávno zabudla jeho meno. Nikdy potom ho už nevidela. Až kým ju dnes nezavolal na stretnutie. Pripomenul sa jej. Najprv odmietla, tvrdila, že nemá čas, no on nástojil, že jej chce povedať niečo dôležité. Nechcel hovoriť do telefónu, vraj jej to musí ukázať. Mal zvláštny prízvuk, takto si ho nepamätala. Možno sa v ňom miešal severský dialekt s jazykom hlavného mesta. To sa ľudom z vidieka občas stáva.

Prijala pozvanie na kávu. Veď sa aj tak chystá do mesta. Klamala. Tak ako klamala Mikaelovi, keď sa jej spýtal, kde je. Povedala mu, že ide za kamarátkou. Nechcela klamať, ale jeho otázka ju zaskočila. Okamžite si uvedomila, že mala Mikaelovi povedať na rovinu, že ide na kávu s jeho bývalým kolegom. Prečo mu to neprezradila? Lebo kdesi v hĺbke duše cítila, že to, čo jej chce Runar ukázať, súvisí s Mikaelom? Už oľutovala, že prišla. Pozrela sa na hodinky.

Všimla si, že recepčný ju sleduje. Vyzliekla si kabátik. Pod ním mala pulóver a nohavice zvýrazňujúce jej štíhle telo. Do centra nechodila často, dala si záležať na šminkách aj úprave dlhých svetlých vlasov, pre ktoré ju chlapci z Manglerudu obiehali na motorke, aby mohli skontrolovať, či je aj spredu taká pekná ako zozadu. Nikdy ich nesklamala. Mikaelov otec raz podotkol, že sa podobá na tú peknú zo skupiny The Mamas & The Papas, no netušila, o kom hovorí, a ani sa to neusilovala zistiť.

Zahľadela sa na vstupné dvere. Neustále vchádzali noví ľudia, no ten, na koho čakala, nechodil.

Počula cinknutie výťahu, z ktorého vystúpila vysoká žena v kožuchu. Napadlo jej, že ak by sa nejaký novinár tej ženy spýtal, či je kožuch pravý, určite by to poprela. Politici lavicovej Strany pracujúcich sa prispôsobujú želaniam voličov. Isabelle Skøyenová. Mestské zastupiteľstvo. Keď Mikaela vymenovali za policajného prezidenta, aj ju pozval k nim domov na veľkú oslavu. Vlastne to plánovali ako kolaudáciu, no namiesto kamarátov napozýval ľudí dôležitých pre jeho kariéru. Alebo, ako to hovorieval, pre ich kariéru. Truls Berntsen patril k hŕstke ľudí, ktorých poznala, a tiež nepatril k tým, s ktorými by chcela stráviť večer. Napokon, ako zaneprázdnená hostiteľka ani nemala na nikoho čas.

Isabelle Skøyenová si ju premerala pohľadom a kráčala k východu. No Ulla postrehla jej krátke zaváhanie. Spoznala Ullu a musí sa rozhodnúť medzi tým, že sa bude tváriť, že si ju nevšimla, alebo s ňou prehodí pár slov. Ale nechce sa s ňou rozprávať. Ulla poznala ten pocit. Napríklad práve pri Trulsovi. Istým spôsobom ho mala rada, spolu dospievali, bol milý a lojálny. Napriek tomu. Nádejala sa, že Isabelle si vyberie druhú možnosť a uľahčí im to obom. S úľavou sledovala, ako zamierila k dverám. Potom si to však očividne rozmyslela, zvrtla sa na opätku, vystrúhala široký úsmev a pozrela sa na ňu žiarivým pohľadom. Otočila sa ako veľká a dramatická figúra na prove drahej lode a pomaly začala plávať smerom k nej.

„Ulla!“ kričala už z niekoľkých metrov, akoby po rokoch stretla svoju najlepšiu priateľku.

Ulla vstala. Hrozila sa toho, že jej bude musieť odpovedať na prvú nevyhnutnú otázku. Čo tu robí?

„Zlatko, ešte raz ďakujem za ten úžasný žúrik!“

Isabelle Skøyenová jej položila ruku na rameno a nastrčila líce. Ulla k nemu musela priložiť svoje. Žúrik? Mali tam tridsaťdva hostí.

„Je mi ľúto, že som musela odísť skôr.“

Ulla si spomenula, že Isabella mala vtedy vypité. Kým Ulla obsluhovala hostí, s Mikaelom vyšla na terasu. Vtedy na chvíľu pocítila osteň závisti.

„Nič sa nestalo, bolo nám cťou, že si vôbec prišla.“ Ulla verila, že jej úsmev nevyzerá tak neúprimne, ako ho cíti. „Isabelle.“

Politička sa na ňu zadívala. Skúmavo. Akoby hľadala odpoveď na otázku, ktorú zatiaľ nepoložila. Čo tu robíš, milá moja?

Ulla sa rozhodla povedať pravdu. Neskôr ju povie aj Mikaelovi.

„Musím bežať,“ konštatovala Isabelle, no nepohla sa ani o krok a nespúšťala zrak z Ully.

„Veru, asi máš viac práce než ja,“ prikývla Ulla a nahnevalo ju, že sa opäť zachichotala tým svojím hlúpym smiechom, ktorého sa už dlhšie nevie zbaviť. Isabelle na ňu ďalej hľadela a Ulle napadlo, že z nej chce takto vymámiť priznanie. Čo robí manželka policajného prezidenta na recepcii hotela Grand? Panebože, ozaj si myslí, že sa tu má stretnúť s milencom? Preto je taká diskrétna? Ulla cítila, ako jej z úsmevu mizne meravosť, uvoľňuje sa, začína sa usmievať úprimne, tak ako chcela. Uvedomila si, že sa jej už usmievajú aj oči. Onedlho sa začne smiať nahlas. Do tváre Isabelle Skøyenovej. Alebo prečo by to robila? Zvláštne, no aj Isabelle vyzerá tak, že sa rozosmeje.

„Verím, že sa čoskoro zasa uvidíme, zlatko,“ s úsmevom stisla Ullinu dlaň svojimi dlhými, mocnými prstami.

Potom sa zvrtla a odkráčala k východu, kde jej pri odchode zo scény asistoval vrátnik. Ulla postrehla, že si z vrecka vyberá telefón a vyťukáva nejaké číslo.

Mikael stál pri výťahu pár krokov od laponskej izby. Pozrel sa na hodinky. Prešli len tri či štyri minúty, no dnes to postačí. Najdôležitejšie je, aby ich nevideli spolu. Preto aj izbu vždy objednáva Isabelle a prichádza o desať minút skôr. Čakáva ho v posteli. Tak to má rada. A on?

Ešteže cesta z hotela na poradu do radnice trvá iba tri minúty rýchlej chôdze.

Dvere výťahu sa otvorili a Mikael nastúpil. Stlačil jedničku. Dvere výťahu sa začali zatvárať, potom sa opäť otvorili.

„Guten Tag.“

Nemeckí turisti. Starší manželský pár. Staré fotoaparáty v hnedých kožených puzdrách. Usmial sa. Mal dobrú náladu. Poodstúpil, aby sa zmestili. Isabelle mala pravdu. Po smrti pacienta sa mu naozaj uľavilo. Cítil, ako z jeho dlhých vlasov steká za golier kvapka vody. Chladila ho na chrbte. Ulla mu navrhla, aby sa pred nástupom na nový post ostrihal, ale prečo by to robil? Svojím mladistvým výzorom ešte väčšmi zdôrazňuje, čo dosiahol. Mikael Bellman je najmladším policajným prezidentom v histórii mesta.

Manželský pár sa s nedôverou díval na tlačidlá. Starý známy problém. Znamená číslo jeden poschodie nad úrovňou ulice, alebo prízemie? Ako je to v Nórsku?

„Iťs the ground floor,“ usmial sa Mikael. Dvere sa zatvorili.

„Danke,“ zamrmlala žena. Muž privrel oči a zhlboka dýchal. Ako v ponorke, uvedomil si Mikael.

Výťah pomaly klesal.

Keď sa otvorili dvere a vyšli na recepciu, stehno mu zavibrovalo. Po vystúpení z výťahu telefón zachytil signál. Vytiahol ho. Zmeškaný hovor od Isabelle. Chystal sa jej zavolať, keď telefón opäť zavibroval. Esemeska.

Na recepcii som stretla tvoju ženu:)

Mikael zmeravel. Zdvihol zrak. Už bolo neskoro.

Ulla sedela v kresle pár metrov od neho. Dala si na sebe záležať väčšmi než zvyčajne. Bola pekná a ako prikovaná ku kreslu.

„Ahoj, zlatko,“ pozdravil ju a vzápätí pochopil, ako neuveriteľne falošne to znie. Videl to aj na jej výraze.

Prevŕtavala ho pohľadom, posledné zvyšky neistoty rýchlo ustupovali. Mozog mu pracoval na plné obrátky. Prijímal a spracúval informácie, hľadal súvislosti, vyvodzoval závery. Vedel, že mokré konce vlasov nevysvetlí. Videla Isabelle. A jej mozog nepracuje o nič pomalšie. Ľudský mozog je jednoducho taký. Neúprosne logicky skladá mozaiku zo zlomkov informácií, čo do seba zapadajú. Videl, že neistotu vystriedalo čosi iné. Istota. Sklopila zrak, a keď sa k nej postavil, dívala sa mu rovno na brucho.

Keď šepkala, takmer nespoznával jej hlas:

„Takže jej esemesku si dostal neskoro.“

Katrine vopchala kľúč do zámky, no dvere sa ani nepohli.

Gunnar Hagen pristúpil bližšie a mocne nimi zalomcoval. Povolili.

Päť osôb sa nadýchlo teplej vlhkosti stuchnutého vzduchu. „Tu sme,“ konštatoval Hagen. „Ničoho sme sa ani nedotkli.“

Katrine vstúpila prvá a rozsvietila. „Vitajte na vysunutom pracovisku bergenskej polície v Osle.“

Beate prekročila prah. „Takže tu sa budeme skrývať.“

Studené modré svetlo neónu dopadalo na holé steny a štvoruholníkovú betónovú podlahu so sivomodrým linoleom. Miestnosť bez okien mala tri stoly so stoličkami a počítačom. Na jednom stole stál starý kávovar a džbán na vodu.

„Dostali sme kanceláriu v pivnici policajnej stanice?“ neveriacky si overoval Aune.

„Na papieri ide o majetok mestskej väznice,“ spresnil Hagen. „Podzemná chodba vedie popod park. Ak by si teraz vybehol po schodoch za dverami, vyjdeš na vrátnicu väznice.“

Jeho informáciu doplnili tóny Gershwinovej Rhapsody in Blue. Hagen vytiahol mobil. Katrine mu nazrela ponad plece. Na displeji svietilo meno Anton Mittet. Hagen zrušil hovor a telefón si vopchal do vrecka.

„Mám stretnutie s tímom, zvyšok teda nechám na vás.“ Keď Hagen odišiel, v miestnosti zavládlo ticho.

„Je tu poriadne teplo,“ posťažovala sa Katrine a rozopla si bundu. „Ale nevidím nijaké radiátory.“

„Za touto stenou sú kotly ústredného kúrenia celej väznice,“ zasmial sa Holm a prehodil si semišovú bundu cez operadlo stoličky. „Volali sme to tu Kotolňa.“

„Ty si tu už bol?“ začudoval sa Aune.

„Samozrejme. Vtedy nás bolo v skupine ešte menej.“ Kývol k písacím stolom. „Ako vidíte, boli sme traja. Aj tak sme prípad, samozrejme, vyriešili. Vtedy nám však šéfoval Harry…“ Rýchlo sa pozrel na Katrine. „Teda nechcem tvrdiť, že…“

„To je v poriadku, Bjørn,“ rýchlo povedala Katrine. „Nie som Harry a ani tu nešéfujem. Formálne podávate správy mne, aby mal Hagen čisté ruky. No budem mať dosť práce sama so sebou. Na čele tímu stojí Beate. Má na to odpracované roky a skúsenosti s vedením tímu.“ Ostatní sa pozreli na Beate. Tá len mykla plecom. „Ak si to všetci želáte, môžem viesť tím do tej miery, ako bude potrebné.“

„Bude to potrebné,“ prízvukovala Katrine.

Aune s Bjørnom prikývli.

„Tak dobre,“ začala Beate. „Pusťme sa do práce. Máme tu signál aj pripojenie na internet. Máme… šálky na kávu.“ Spoza kávovaru vytiahla bielu šálku. A prečítala si fixkou napísané meno. „Hank Williams?“

„Moja,“ prihlásil sa Bjørn.

Zdvihla druhú. „John Fante?“

„Harryho.“

„Okej, tak si preberme jednotlivé úlohy,“ prikývla a odložila šálku. „Katrine, hovor.“

„Sledujem internet. Zatiaľ som nenašla ani stopu po Valentinovi Gjertsenovi či Judasovi Jacobsenovi. Ak sa človeku v digitálnom veku podarí ukryť, nemôže byť hlúpy, a to len posilňuje teóriu, že neušiel Johansen. Ten by vedel, že nie je pre políciu prioritou, a nezdá sa mi pravdepodobné, že by pre pár posledných mesiacov vo väzení natrvalo obetoval svoju slobodu, len aby nezostal pár mesiacov navyše vo väzení. Valentin má v hre oveľa viac. Isté je, ak jeden z nich žije a preloží čo len slamku v digitálnom svete, mám ho.“

„Dobre. Bjørn?“

„Skúmam policajné správy zo všetkých prípadov, do ktorých sa zaplietli Valentin s Judasom, a hľadám prienik s Tryvannom a Maridalenom. Opakujúce sa osoby, technické stopy. Spisujem zoznam ľudí, ktorí ich poznajú a mohli by nám ich pomôcť nájsť. Tí, s ktorými som sa zhováral doteraz, sa bez problémov vyjadrujú k Judasovi Johansenovi. No len čo prejdem k Valentinovi…“

„Boja sa?“

Bjørn prikývol.

„Ståle?“

„Aj ja sa venujem Valentinovi s Judasom, tvorím ich psychologický profil a hľadám odpoveď na otázku, či je pravdepodobné, že by boli sériovými vrahmi.“

Všetci ihneď zmĺkli. To označenie zaznelo prvý raz.

„V tomto prípade používam takéto slovné spojenie len ako technické označenie, nie diagnózu,“ dodal rýchlo Aune. „Pomenúvam osobu, ktorá zabila viac ako jedného človeka a v budúcnosti možno zabije ďalších. Rozumiete?“

„Rozumieme,“ prikývla Beate. „Ja analyzujem obrazový materiál z kamier v okolí miest činu. Čerpacie stanice, večierky, rýchlostné radary. Videla som už časť záberov, no zďaleka nie všetky. A to isté ma čaká aj pri pôvodných vraždách.“

„Máme dosť práce,“ konštatovala Katrine.

„Veru dosť,“ pridala sa Beate.

Chvíľu na seba mlčky hľadeli. Beate zdvihla šálku John Fante a vrátila ju za kávovar.

13/

„A inak čo porábaš?“ spýtala sa Ulla a oprela sa o kuchynský drez.

„Čo príde,“ odvetil Truls a priložil si k perám šálku s kávou. Odpil si. Díval sa na ňu pohľadom, ktorý poznala. Vyplašený a hladný. Hanblivý a skúmavý. Odmietavý a žobroniaci. Nie a áno.

Ihneď oľutovala, že mu dovolila prísť na návštevu. No zastihol ju v slabej chvíli. Zavolal, spýtal sa, ako sa im žije v novom dome a či nepotrebujú niečo opraviť. V karanténe aj tak nemá do čoho pichnúť. Nič netreba opravovať, zaklamala. Naozaj nie? A čo tak si vypiť spolu kávu? Zaspomínať na staré dobré časy? Ulla odvetila, že by netvrdila, že… Truls sa však tváril, akoby nepočul, povedal, že je len kúsok od ich domu a dal by si kávu. Ulla ustúpila. Prečo nie, tak dobehni.

„Ešte vždy som sám, veď vieš,“ pokračoval. „Ani v tom ohľade nemám nič nové.“

„Určite si niekoho nájdeš, uvidíš.“ Demonštratívne sa pozrela na hodinky, nadýchla sa, aby povedala čosi o deťoch, ktoré musí kdesi vyzdvihnúť. No aj starý mládenec vedel, že je ešte priskoro.

„Možno.“ Sklopil zrak do šálky. Namiesto toho, aby ju položil, opäť si z nej odpil. Akoby sa na niečo chystal, uvedomila si a desila sa pokračovania.

„Ulla, iste vieš, že som ťa mal vždy rád.“

Zaryla nechty do kuchynskej dosky.

„Takže určite vieš, že ak sa potrebuješ s niekým o niečom rozprávať, som tu pre teba.“

Ulla zažmurkala. Počula správne? Rozprávať sa?

„Ďakujem, Truls,“ odsekla. „No mám Mikaela.“

Pomaly odložil šálku. „Áno, samozrejme. Máš Mikaela.“

„Takže budem musieť začať variť večeru.“

„Veru. Budeš variť, zatiaľ čo on…“ Zmĺkol.

„Čo on?“

„Večeria niekde inde.“

„Truls, nerozumiem, čo tým chceš povedať.“

„Veľmi dobre rozumieš. Počúvaj, len som ti prišiel pomôcť. Chcem pre teba len to najlepšie, Ulla. A pre deti tiež. Deti sú dôležité.“

„Navarím im niečo dobré. A príprava rodinnej večere si vyžaduje istý čas. Preto…“

„Ulla, chcem ti čosi povedať.“

„Nie, Truls. Prosím, nehovor nič.“

„Si preňho príliš dobrá. Vieš, koľko iných žien on…“

„Nie, Truls!“

„Ale…“

„Truls, odíď. A istý čas sa sem ani nevracaj.“

Ulla sledovala od kuchynskej linky, ako Truls vychádza bránkou k autu zaparkovanému vedľa prašnej cesty, hadiacej sa medzi vilami Høyenhallenu. Mikael jej sľúbil, že osloví pár ľudí a urýchli položenie asfaltu, no zatiaľ sa nič nedialo. Zaštebotal alarm, Truls nastúpil do auta. Videla, že zostal nehybne sedieť. Civel pred seba. Potom sa strhol a začal biť päsťou do volantu. Akoby mu chcel ublížiť. Aj z diaľky sršala z jeho úderov taká nenávisť, až ju striaslo. Mikael jej spomínal Trulsove výbuchy hnevu, no na vlastné oči ich ešte nevidela. Ak by sa Truls nestal policajtom, podľa Mikaela by bol z neho zločinec. To isté hovorieval aj o sebe, keď sa chcel tváriť ako tvrdý chlap. Neverila mu, na to bol príliš normálny, priveľmi… prispôsobivý. No Truls… bol z iného cesta.

Truls Berntsen. Jednoduchý, naivný, lojálny Truls. Jasné, že ho podozrievala, no nechcelo sa jej veriť, že by bol taký prešpekulovaný. Že by mal toľko… fantázie.

Hotel Grand.

Najboľavejšie sekundy jej života.

Niežeby jej občas nenapadlo, že jej môže byť neverný. Najmä odkedy spolu nespávali. No vysvetlení mohlo byť viac, stres v súvislosti s vraždami policajtov… Ale Isabelle Skøyenová? Bez vplyvu alkoholu v hotelovej izbe za bieleho dňa? Pochopila, že jej odhalenie niekto zaranžoval. Fakt, že niekto vedel, že tam budú práve v tom čase, znamená, že to robili pravidelne. Vždy keď si to uvedomila, naplo ju na vracanie.

Mikaelova bledá tvár. Vystrašený, previnilý pohľad chlapca, ktorého pristihli pri chlapčenskej lotrovine. Ako sa mu to podarilo? Ako sa tá neverná sviňa vie tváriť, že je to on, kto potrebuje ochrannú ruku? On, ktorý pošliapal všetko pekné, otec troch detí? Prečo vyzerá ako ten, kto nesie ich kríž?

„Prídem domov skôr,“ zašepkal. „Porozprávame sa. Kým deti… O štyri minúty musím byť na porade.“ Naozaj sa mu v oku zaleskla slza? Ten hajzel si dovolil vyroniť slzu?

Keď odišiel, prekvapivo rýchlo sa pozviechala. To je asi jediné východisko ľudí v núdzi. Keď neexistuje alternatíva, keď kolaps nie je alternatíva. V mrákotách zavolala na číslo, z ktorého jej volal údajný Runar. Nikto nedvíhal. Počkala päť minút, potom odišla. Po návrate domov ho nechala skontrolovať známej z Kriposu, ktorá Ulle prezradila, že je to neregistrované číslo s dobíjacou kartou. Otázka znie: kto by si dal toľko námahy a vylákal ju do hotela Grand, aby všetko videla na vlastné oči? Novinár z bulváru? Viac či menej dobroprajná kamarátka? Niekto od Isabelly či Mikaelov pomstychtivý rival? Alebo niekto, kto nechce, aby sa rozišiel s Isabelle, ale práve s Ullou? Alebo niekto, kto ju chce získať a verí, že po rozchode s Mikaelom príde rad naňho? Poznala jediného človeka, ktorý ju chce viac, ako je zdravé.

Keď sa popoludní zhovárali, Mikaelovi sa o svojom podozrení nezmienila ani slovom. Očividne si myslel, že jej prítomnosť na recepcii bola čisto náhodná, náhly úder blesku, aké sa počas života stanú každému, nepravdepodobná zhoda okolností, ktorú niekto volá osud.

Mikael sa ani nepokúšal klamať a tvrdiť, že nebol s Isabelle. To mu musela uznať. Nebol taký hlúpy, aby nevedel, že je to máme. Povedal, že ho nemusí žiadať, aby túto aféru ukončil, urobil to ešte pred Isabelliným odchodom z hotela z vlastnej iniciatívy. Aféra. Presne to slovo použil. Určite ho dobre zvážil, znelo tak bezvýznamne, nedôležito, špinavo, že stačí len zobrať metlu a poriadne ju vymiesť. Vzťah by bol o čomsi inom. Tomu, že to ukončil práve v hoteli, neverila ani chvíľu, na to vyzerala Isabelle príliš spokojne. No zvyšok bola pravda. Ak sa to prevalí, škandál neuškodí len jemu, ale aj deťom a - nepriamo - aj jej. Stane sa to v najhoršej možnej chvíli. Debata na radnici sa totiž týkala politiky. Chcú, aby vstúpil do strany. Z dlhodobého hľadiska ho vnímajú ako zaujímavého kandidáta na politickú funkciu. Potrebujú ľudí, ako je on - mladý, ambiciózny, populárny a úspešný. Samozrejme, až na prípad vrážd policajtov. Keď ho vyrieši, musia sa stretnúť a dohodnúť sa, či svoju budúcnosť vidí v politike, alebo v radoch polície. Niežeby sa už rozhodol, no škandál s neverou by mu definitívne zatvoril dvere.

A potom, samozrejme, sú tu deti. Jeho kariéra je zanedbateľná v porovnaní s tým, čo by prežívali deti. Ulla ho prerušila, skôr než jeho sebaľútosť prerástla únosnú mieru, a povedala, že si to tiež premyslela a dospela k tomu istému záveru. Jeho kariéra. Ich deti. Spoločný život. Povedala, že mu odpúšťa, no musí sľúbiť, že sa už nikdy, ale naozaj nikdy nestretne s Isabelle Skøyenovou. S výnimkou schôdzí v pozícii policajného prezidenta za účasti kolegov. Tváril sa takmer sklamane, akoby sa pripravoval na úder a nie skromné ultimátum, ktoré ho ani veľa nestojí. No večer, keď uložili deti, prvý raz po dlhých mesiacoch inicioval spoločný sex.

Ulla videla, ako Truls odchádza. Nezverila sa Mikaelovi so svojím podozrením a ani to nemá v pláne. Čo by tým dosiahla? Ak má pravdu, Truls jej ešte poslúži ako špión, ktorý spustí poplach, ak Mikael nedodrží sľub, že sa so Skøyenovou nebude stretávať.

Auto zmizlo. So zvíreným prachom na vilovú štvrť pomaly opäť sadalo aj ticho. Hlavou sa jej mihla myšlienka. Samozrejme, bola šialená a neprijateľná, no človek ťažko rozkáže mozgu. Ona a Truls. V tejto spálni. Samozrejme, len z čírej pomsty. Zahnala ju rovnako rýchlo, ako prišla.

Brečka, čo stekala po čelnom skle ako sivý sliz, sa zmenila na dážď. Potom na intenzívny lejak. Stierače zúfalo bojovali s prívalmi vody. Anton Mittet preto šoféroval pomaly. Bola hlboká tma, v prúdoch vody na čelnom skle vnímal všetko ako omámený. Pozrel sa na hodiny v svojom Volkswagene Sharan. Kúpili si ho pred troma rokmi. Laura vtedy trvala na sedemmiestnom aute. Zo žartu sa jej pýtal, či plánuje veľkú rodinu, hoci vedel, že pri prípadnej havárii len nechce sedieť v malom slabom aute. Ani Anton nechcel havarovať. Hoci cestu dobre poznal a vedel, že šanca stretnúť sa s protiidúcim autom je v tomto čase minimálna, radšej neriskoval.

V spánkoch cítil zrýchlený tlkot svojho srdca. Najmä pre telefonát spred dvadsiatich minút. Ale aj preto, že dnes ešte nemal kávu. Od výsledku lekárskych testov stratil na ňu chuť. Samozrejme, že je to nezmysel. Cievy zvyknuté na prísun kofeínu sa mu zúžili a bolesť hlavy neustupovala. Vnímal ju ako nepríjemnú dunivú hudbu v pozadí. Kdesi čítal, že abstinenčné príznaky u kávičkára miznú po dvoch týždňoch. No Anton sa neplánoval zbaviť svojej závislosti. Chce kávu. Chce, aby mu chutila. Ako Monin mentolový jazyk. No pri pití kávy teraz cítil len horkú príchuť uspávacieho prípravku.

Prinútil sa zavolať Gunnarovi Hagenovi, aby mu povedal, že v čase pacientovej smrti bol nadrogovaný. Že spal, kým u pacienta niekto bol, a hoci lekári tvrdia, že pacient zomrel prirodzenou smrťou, nie je to pravda. Musia urobiť ďalšiu, podrobnejšiu pitvu. Volal mu dva razy. Hagen však nezdvihol. Nenechal mu odkaz. Skúšal to. Naozaj to skúšal. A skúsi to zasa. Lebo človeka vždy dobehne pravda. Ako teraz. Zasa sa to stalo. Niekoho zabili. Pribrzdil, odbočil na vedľajšiu cestu do Eikersagy, zasa pridal plyn a cítil, ako drobné kamienky odskakujú spod pneumatík.

Na bočnej ceste tma ešte zhustla, voda na ceste vyplnila všetky nerovnosti. Čoskoro bude polnoc. Aj vtedy sa to tu stalo okolo polnoci. Na hranici vedľajšieho okresu. Preto na miesto činu dorazil prvý kolega odtiaľ. Miestni obyvatelia mu volali, že počuli hluk, nejaké auto zrejme skončilo v rieke. Ten policajt prešiel do cudzieho okrsku, ešte im tým aj poriadne sťažil vyšetrovanie, lebo autom niekoľkokrát prešiel miestom činu a zničil všetky stopy.

Anton vybral zákrutu, kde ho vtedy našiel. Obušok. Štvrtý deň po vražde René Kalsnesa mal konečne voľno, no nevedel obsedieť doma a na vlastnú päsť sa vydal do lesa. Vraždu v ich okrsku predsa len nevyšetrujú každý deň, ba ani každý rok. Chodil po teréne, ktorý pred niekoľkými dňami prečesal tím ľudí. A vtedy to našiel. Pod stromom hneď za zákrutou. Vtedy sa rozhodol hlúpo a všetko tým pokazil. Neoznámil nález. Prečo? Bolo to už ďaleko od miesta činu a obušok nemusel mať nič spoločné s vraždou. Neskôr sa ho pýtali, prečo tam vôbec hľadal, ak si naozaj myslel, že už zašiel priďaleko. No tam na mieste mu napadlo len to, že nález by zbytočne vyvolal negatívnu reklamu polície. Kalsnesove zranenia mohol spôsobiť akýkoľvek iný ťažký predmet, mohol si ublížiť v aute, keď padal do rieky zo štyridsaťmetrovej výšky. Ale zabila ho guľka z pištole, deväťmilimetrový kaliber. Koniec príbehu.

Až po niekoľkých týždňoch o obušku povedal Laure. Ona ho napokon presvedčila, aby nález oznámil. Nie je predsa jeho úlohou posúdiť, čo je dôležité a čo nie. A tak ju poslúchol. Išiel za šéfom. Policajný prezident nazval jeho konanie hrubou chybou. A za to, že sa vo voľnom čase usiloval prispieť k vyšetreniu vraždy, ho odmenili stiahnutím z aktívnej služby a umiestnením na dispečing policajnej stanice. Šmahom ruky prišiel o všetko. Kvôli komu? Nikto to nepovedal nahlas, no René Kalsnesa každý vnímal ako bezcitnú bezcharakternú sviňu. Klamal priateľov aj neznámych ľudí, väčšina mala pocit, že jeho odchod nikomu neublížil. No Antona najväčšmi ponížilo, že ani technici nenašli na obušku nič, čo by naznačilo jeho súvislosť s vraždou. Po troch mesiacoch na dispečingu si musel vybrať: buď zošalie, podá výpoveď, alebo sa postará o to, aby ho preložili. A tak zavolal svoju starému kamarátovi a kolegovi Gunnarovi Hagenovi, ktorý mu vybavil miesto v polícii hlavného mesta. Jeho ponuka z pohľadu kariéry znamenala krok späť, no aspoň sa vrátil medzi ľudí a všetko bolo lepšie ako zatuchnutý Drammen, ktorý sa pokúšal napodobňovať Oslo, malú búdu nazýval policajnou stanicou a ešte aj adresou - Grønland 36 - akoby sa chcel hrať na Grønlandsleiret v Osle.

Auto prešlo cez kopec. Keď v diaľke zbadal svetlo, pravou nohou podvedome nahmatal brzdu. Pneumatiky zaškrípali o kamienky. Auto zastalo. Dážď bubnoval na karosériu a takmer prehlušil motor. Dvadsať metrov od neho ktosi sklopil baterku. Reflektory auta sa odrazili od oranžovo-bielych policajných pások a žltej policajnej vesty muža s baterkou. Zamával mu, aby podišiel bližšie. Reného auto zišlo z cesty práve tu, hneď za policajnou páskou. Z rieky ho vyťahovali žeriavom a oceľovým lanom. Kalsnesovu mŕtvolu museli vyrezať, lebo náraz vrazil motor do kabíny.

Anton otvoril okienko a nadýchol sa studeného vlhkého vzduchu. Veľké a ťažké kvapky dažďa dopadali na kapotu a kropili mu tvár.

„Takže,“ začal. „Kde…“

Anton zažmurkal. Nebol si istý, či stihol dokončiť vetu. Pripomenulo mu to zlý strih vo filme, čas akoby poskočil a odrazu netušil, čo sa stalo. Vedel len to, že na okamih nevnímal. Pozrel sa do lona, kde ležali črepiny skla. Zdvihol zrak. Okno bolo rozbité. Otvoril ústa a chcel sa spýtať, čo sa deje. Začul svišťanie. Tušil, čo to je, chcel zdvihnúť ruku, no už bolo neskoro. Čosi zapraskalo. Tušil, že to je jeho hlava. Niečo mu v lebke prasklo. Zdvihol ruku, zreval. Chytil prevodovú páku, aby zaradil spiatočku. No neposlúchala, všetko sa spomalilo. Chcel pustiť spojku, dupnúť na plyn, no to by ho pohlo len dopredu. Na kraj brala. Do priepasti. Do rieky. Štyridsať metrov. Čistá… čistá… Striaslo ho, ale mykal pákou. Zrazu počul dážď silnejšie, studený nočný vzduch mu už chladil celé telo, niekto otvoril dvere. Kde je spojka? Zaradiť spiatočku. Koniec.

Mikael Bellman civel do stropu. Počúval upokojujúce klopkanie dažďa na streche pokrytej holandskou škridlou so štyridsaťročnou zárukou. Mikael uvažoval, o koľko preto firme stúpol predaj. Určite o toľko, aby si mohla dovoliť platiť odškodné tým, ktorým strecha nevydrží. Všetci ľudia chcú mať záruku, že veci vydržia.

Ulla si položila hlavu na jeho hruď.

Rozprávali sa. Veľa a dlho. Prvý raz po dlhom čase sa rozprávali. Plakala. Nie tým zlým plačom, ktorý nenávidel, no mäkkým, ktorý nesvedčil o bolesti, skôr o tom, že jej niečo chýba. Chýba jej to, čo bolo a už sa nikdy nevráti. Jej plač svedčil o tom, že čosi v ich vzťahu bolo také vzácne, že by to stálo za ľútosť. Neuvedomil si to, kým sa nerozplakala. Akoby mu to potrebovala dokázať. Strhla tým oponu, ktorá vždy oddeľovala to, čo Mikael Bellman cítil a čo si myslel. Plakala za nich oboch, vždy to tak bolo. Za oboch sa aj smiala.

Chcel ju utešiť. Hladkal ju po vlasoch. Jej slzy sa mu vpíjali do belasej košele, ktorú mu včera vyžehlila. Potom ju takmer mimovoľne pobozkal. Alebo to urobil vedome? Zo zvedavosti? Chcel vedieť, ako zareaguje? Ako keď mladý vyšetrovateľ vedie výsluch podľa deväťstupňovej metódy, ktorú vymysleli Inbau, Reid a Buckley? Stlačí gombík a čaká na reakciu.

Ulla sprvoti zmeravela. Potom opatrne otvorila pery. Poznal jej bozky, no nikdy neboli takéto - vyčkávajúce, váhavé. Pobozkal ju vášnivejšie. Nechala sa strhnúť. Odtiahla ho do postele. Strhla zo seba šaty. A v tme si to opäť uvedomil. Že ona nie je Gusto. A stratil erekciu, skôr než stihli vliezť do postele.

Vysvetlil jej, že je unavený. Má plnú hlavu všetkého, čo sa stalo. Celé mu to je trápne, hanbí sa za to, čo urobil. No rýchlo dodal, že tá druhá s tým nemá nič spoločné. A naozaj neklamal.

Opäť zatvoril oči. Nemohol zaspať. Znova cítil ten nepokoj, s akým sa budil posledné mesiace, nejasný pocit, že sa udialo niečo hrozné, že niečo príšerné sa práve deje. Bol presvedčený, že v ňom len doznieva sen, kým nepochopil, čo ho zobudilo.

Svetlo. Biele svetlo na strope. Vychádzalo z podlahy vedľa postele. Obrátil sa, zadíval sa na displej. Vždy si na noc vypínal zvuk, no nikdy nevypol telefón. S Isabelle uzatvorili dohodu, že v noci si nebudú písať. Ani sa jej nepýtal, prečo jej nočné esemesky prekážajú. Keď jej povedal, že sa istý čas nesmú vídať, zobrala to relatívne dobre. Hoci určite pochopila, čo tým myslí. Že v tej vete si môže vyškrtnúť istý čas.

Uľavilo sa mu, keď zistil, že esemesku písal Truls. No nechápal. Určite má vypité. Alebo ju nechcel napísať Mikaelovi, možno ju adresoval nejakej slečne, o ktorej mu nepovedal. Správu tvorili len dve slová:

Dobrú noc

Anton Mittet sa prebral.

Najprv zaregistroval ľahké klopkanie kvapiek na predné sklo. Motor medzitým zhasol, hlava ho bolela, nevedel pohnúť rukami.

Otvoril oči.

Reflektory ešte svietili. Mierili kamsi nadol, do tmy, v ktorej prudko mizla priepasť. Cez opršané sklo nevidel ihličnatý les na druhej strane priepasti, no vedel, že je tam. Pustý, mĺkvy a nepreniknuteľný les. Vtedy sa im nepodarilo nájsť svedkov. Ani teraz sa im to nepodarí.

Zadíval sa na ruky. Pochopil, že nimi nemôže pohnúť, lebo ich má prilepené k volantu páskou, ktorá v polícii už takmer celkom nahradila tradičné putá. K rukám zatknutého stačí priložiť tenkú pásku, zatiahnuť a aj najsilnejší muž si kladením odporu spôsobí len to, že páska sa ešte hlbšie zaryje do kože a svalov. A ak bude ťahať ďalej, prenikne až ku kosti.

Anton chytil volant. Uvedomil si, že stratil cit v končekoch prstov.

„Už si hore?“ Ten hlas mu znel nápadne povedome. Keď zvrtol hlavu, díval sa do očí svietiacich spoza masky. Takú istú používajú aj kukláči.

„Takže ju môžeme uvoľniť.“

Ľavá ruka v rukavici uchopila ručnú brzdu a nadvihla ju. Anton mal vždy rád škrípanie ručných bŕzd v starých autách, počul v ňom jemnú prácu mechaniky, ozubených koliesok a reťazí. Auto akoby žilo vlastným životom.

Teraz však muž nadvihol a pustil páku bez toho, aby vydala zvuk. Ozval sa len škrabot kolies na kamienkoch cesty. Pohli sa dopredu o meter, možno o dva. Anton dupol na brzdu. Musel poriadne pritlačiť, lebo motor bol vypnutý.

„Pohotová reakcia, Mittet.“

Anton sa díval cez predné sklo. Ten hlas. Opatrne uvoľnil brzdu. Auto sa ihneď pohlo. Rýchlo ju opäť zatlačil. Radšej to znova neskúšal.

V aute sa rozsvietilo svetlo.

„Podľa teba René vedel, že zomrie?“

Anton Mittet neodpovedal. V spätnom zrkadle práve zahliadol svoju tvár. Nespoznal sa v nej. Mal ju zaliatu krvou. Nos pokrivený, určite zlomený.

„Aký je to pocit, Mittet? Mať tú istotu. Skúsiš mi to opísať?“

„Pr… prečo?“ Otázka prišla sama od seba. Ani nevedel prečo. Len cítil, že mu je zima. A chce odtiaľto čím skôr zmiznúť. Vrátiť sa k Laure a objať ju. Cítiť jej vôňu. Jej teplo.

„Mittet, ty si to naozaj nepochopil? Lebo ste nevyriešili ten prípad. Dávam vám novú šancu. Možnosť poučiť sa zo starých chýb.“

„Po… poučiť?“

„Vedel si, že podľa psychologického výskumu ťa mierne negatívna kritika najväčšmi posúva dopredu? Nie veľmi negatívna a nie pozitívna, len mierne negatívna. Poučiť značí trestať vás tým, že vždy zabijem jedného z vyšetrovacieho tímu. To je séria mierne negatívnych kritík, čo povieš?“

Kolesa zaškrípali, Anton silnejšie stlačil pedál. Díval sa do priepasti. Cítil, že o chvíľu bude musieť pritlačiť ešte viac.

„Brzdová kvapalina,“ vysvetlil mu muž. „Postaral som sa o to, aby pomaličky vytekala. Čoskoro budeš tlačiť zbytočne. Myslíš si, že stihneš počas pádu premýšľať? Stihneš to oľutovať?“

„Čo mám oľut…“ Anton chcel pokračovať, no slová zmizli, akoby sa mu ústa naplnili múkou. Pád… Nechce padať.

„To s tým obuškom,“ pripomenul mu muž. „Že si im nepomohol nájsť vraha. Chápeš, teraz ti to mohlo zachrániť život.“

Anton mal pocit, že dupaním na pedál vytláča z auta brzdovú kvapalinu. Čím silnejšie ho stláča, tým rýchlejšie sa blíži k neúprosnému pádu. Opatrne nadvihol špičku topánky. Kolesá sa ihneď pohli. V panike sa zaprel o operadlo a z celej sily dupol na brzdový pedál. Auto má dva nezávislé hydraulické brzdové systémy, možno poškodil len jeden.

„Ak to oľutuješ, možno ti Pán odpustí, Mittet. Ježiš je veľkodušný.“

„Ja… ja to ľutujem. Vytiahni ma von.“

Tichý smiech. „Mittet, ja hovorím o ríši nebeskej. Ja nie som Ježiš, odo mňa sa milosti nedočkáš.“ Ticho. „A odpoveď znie áno, naozaj som poškodil oba brzdové systémy.“

Anton chvíľu skutočne počul kvapkanie brzdovej kvapaliny na cestu, až potom si uvedomil, že to kvapká krv z jeho brady. Zomrie. Zrazu to vnímal ako nezvratný fakt. Zmeravelo mu celé telo, nemohol sa pohnúť. Akoby sa mu už začal rigor mortis. Prečo však vrah naďalej sedí vedľa neho?

„Bojíš sa smrti,“ pokračoval muž. „Cítim tvoj pach. Aj ty? To je adrenalín. Páchne liekmi a močom. Ten istý smrad ako v starobincoch a na bitúnkoch. Pach smrteľnej hrôzy.“

Anton zalapal po vzduchu. Akoby v aute nebolo dosť kyslíka pre dvoch ľudí.

„Ja sa smrti vôbec nebojím,“ pokračoval muž. „Nie je to zvláštne, že človek môže stratiť čosi také prirodzené ako strach pred smrťou? Samozrejme, súvisí to s chuťou žiť, ale to je vedľajšie. Mnohí ľudia strávia celý svoj život na mieste, kde nechcú byť, lebo sa boja alternatív. Nie je to smutné?“

Anton sa začal dusiť. Nikdy nemal astmu, no poznal Laurine záchvaty, jej zúfalý prosebný pohľad, bezradnosť, že jej nemôže pomôcť a len sa prizerá jej hysterickej snahe nadýchnuť sa. No časť jeho ja bola vtedy aj zvedavá, chcela vedieť a cítiť, aké je stáť na prahu smrti. Uvedomovať si, že si nijako nepomôže a musí to len akceptovať.

Teraz to už vie.

„Podľa mňa je smrť lepšie miesto ako tento život,“ uvažoval muž. „No teraz ťa tam neodprevadím, Anton. Chápeš, mám ešte prácu.“

Anton opäť začul škripot. Zachrípnutý hlas, ktorý začal vetu a hovoril čoraz rýchlejšie. Už nemal kam stlačiť brzdový pedál.

„Zbohom.“

Keď sa otvorili dvere, cítil závan čerstvého vzduchu.

„Pacient,“ vydýchol Anton.

Díval sa priamo pred seba, na miznúci svet, pritom však postrehol, ako sa k nemu muž otáča.

„Aký pacient?“

Anton vyplazil jazyk a oblízal si hornú peru. Chutila sladko a kovovo. Navlhčil si podnebie. Nadýchol sa. „Pacient v nemocnici. Nadrogovali ma a potom ho zabili. Bol si to ty?“

Počas niekoľkých sekúnd ticha počul len dážď Existuje azda krajší zvuk ako dážď v tme? Keby si mohol vybrať, len by tak sedel a deň čo deň počúval, ako prší. Rok čo rok. Vnímal by každú sekundu.

Potom sa telo vedľa neho pohlo a auto sa rozkývalo, keď sa zbavilo záťaže. Dvere sa za mužom ticho zabuchli. Anton osamel. Auto sa posúvalo dopredu. Pneumatiky, ktoré sa potichu hýbali po kamienkoch, akoby čosi zachrípnuto šepkali. Ručná brzda. Delí ho od nej asi päťdesiat centimetrov. Pokúšal sa ju nahmatať. Ani necítil bolesť, keď sa mu páska vryla hlboko pod kožu. Zachrípnutý šepot bol čoraz hlasnejší a rýchlejší. Vedel, že je príliš vysoký a príliš meravý, aby pod ručnú brzdu vtisol nohu. Predklonil sa. Otvoril ústa. Zahryzol sa do páky, na horných zuboch cítil gumu. Potiahol, ale vykĺzla mu. Skúsil to znova, už vedel, že je neskoro, no radšej chcel zomrieť v boji, zúfalý a živý. Z celej sily zahryzol do páky.

Zrazu všetko stíchlo. Aj dážď akoby ustal. Nie, neustal. To on padá. Letí, vrtí sa v pomalom valčíku, ako keď tancoval s Laurou a všetci sa na nich pozerali. Točil sa okolo vlastnej osi, pomaly sa hojdal, raz-dva-tri, ibaže teraz je celkom sám. Padá v nádhernom tichu. Spolu s kvapkami dažďa.

14/

Laura Mittetová ich videla. Keď zazvonili pri bráne, zišla dolu. Teraz v župane stála na ulici s rukami skríženými na hrudi a triasla sa od zimy. Podľa hodín bola noc, no už začínalo svitať, v rieke sa odrážali prvé slnečné lúče. Na pár sekúnd akoby odišla, nepočúvala ich, vnímala len rieku. Krátku chvíľu tam stála sama s vedomím, že Anton nikdy nebol ten pravý, že nikdy nestretla toho pravého, lebo osud jej ho nedožičil spoznať. Anton, ktorý jej kedysi dávno skrížil cestu, ju podvádzal ešte v tom roku, čo sa zobrali. Nikdy sa nedozvedel, že ho odhalila. Príliš veľa by tým stratila. A zrejme si zasa nejakú našiel. Mal ten istý výraz prehnanej normálnosti a tie isté zlé výhovorky ako vtedy. Náhly nárast nadčasov. Dopravné zápchy na ceste domov. Vypnutý mobil, vybitá baterka.

Teraz prišli dvaja. Muž a žena, obaja v dokonale vyžehlených, čistých policajných rovnošatách. Akoby ich len teraz vytiahli zo skrine. Vážne, trochu vydesené tváre. Oslovovali ju pani Mittetová. Nikto iný ju tak nenazve. A ani sa jej to nepáči. Je to jeho meno a už neraz oľutovala, že ho prijala.

Odkašlali si. Niečo jej prišli povedať. Tak na čo čakajú? Už vie všetko. Už jej to prezradili svojimi idiotskými, prehnane tragickými ksichtami. Rozzúrila sa. Cítila, ako jej hnev kriví tvár a robí z nej čosi, čo nechce byť. V tejto tragikomédii ju donútili hrať istú rolu. Niečo hovoria. Čo to je? Nórčina? Veď tie slová nedávajú zmysel.

Nikdy ho nepokladala za toho pravého. Nikdy nechcela prijať jeho meno.

Až teraz.

15/

Čierny Volkswagen Sharan pomaly stúpal k modrej oblohe. Ako spomalená raketa, uvedomila si Katrine, sledujúc jeho kapotu. Nešľahali z neho plamene, ale z dverí a kufra rozbitého auta tiekla voda, čo sa trblietajúc v slnečných lúčoch vracala naspäť do rieky.

„Minule sme auto vytiahli sem,“ konštatoval miestny policajt.

Stáli pred zrušenou pílou. Zo stien budovy sa odlupovala červená farba, všetky okná boli vybité. Vyschnutá tráva ležala na zemi ako ofina nacistu, sčesaná do smeru, ktorým včera v noci tiekla voda. Na miestach, kam nedopadalo slnko, ležali sivé fľaky posledných zvyškov snehu. Sťahovavý vták, ktorý sa priskoro rozhodol vrátiť domov, teraz odsúdený na smrť vyludzoval optimistické tóny. Rieka spokojne klokotala.

„No toto sa zaseklo medzi dvoma skalami, ľahšie by sa vyťahovalo kolmo nahor.“

Katrine pohľadom skúmala rieku. Nad pílou ju prehradili, tu dole sotva tiekla medzi veľkými sivými skalami, čo zachytili auto. Videla, ako sa slnko zrkadlí v sklenených črepoch. Potom pohľadom prešla po kolmej skalnej stene hore. Drammenský granit. Pozná ho celé Nórsko. V diaľke rozoznávala mohutný žltý žeriav s ramenom vysoko nad priepasťou.

„Ale ak ste vyšetrovatelia, prečo nie ste pri ostatných kolegoch?“ spýtal sa policajt, ktorý ich po dôkladnom preskúmaní legitimácií pustil za policajné zátarasy.

Katrine mykla plecom. Nemohla mu prezradiť, že tu kradnú jablká, že ich štvorica nemá prístup ani autorizáciu na vyšetrovanie prípadu. Charakter ich úlohy si zatiaľ žiada, aby sa vyhýbali pohľadom oficiálneho vyšetrovacieho tímu.

„Všetko, čo potrebujeme, uvidíme odtiaľto,“ odvetila Beate. „Ďakujeme, že ste nám to umožnili.“

„Za málo.“

Katrine odložila iPad, v ktorom naďalej skúmala zoznam trestancov v nórskych väzniciach, a ponáhľala sa za Beate a Stålem. Tí sa práve vrátili pred zátarasy a chystali sa nastúpiť do Holmovho tridsaťročného volva. Jeho majiteľ práve schádzal po strmej cestičke z vrcholu kopca a dobehol ich pri starožitnom aute bez klimatizácie, airbagov, centrálneho zamykania, no so šachovnicovým vzorom na kapote, streche aj zadnom kufri. Katrine podľa jeho zrýchleného dychu usúdila, že v súčasnosti by len ťažko obstál v prijímacích testoch na policajnú školu.

„Čo ste zistili?“ spýtala sa Beate.

„Tvár má doráňanú, no tvrdia, že s najväčšou pravdepodobnosťou ide o Antona Mitteta,“ zhrnul Holm, sňal rastafariánsku čiapku a utrel si ňou pot z okrúhlej tváre.

„Mittet,“ prikývla Beate. „Samozrejme.“

Obrátili sa k nej.

„Pracoval tu. Ten istý, ktorý prevzal po Sivertovi službu v Maridalene. Bjørn, ty si ho budeš pamätať.“

„Nie,“ bez hanby priznal Holm. Katrine pochopila, že si už začína zvykať na svoju nadriadenú z Marsu.

„Pracoval v drammenskej polícii. A okrajovo sa zapojil do vyšetrovania vraždy, čo sa udiala v minulosti na tomto istom mieste.“

Katrine neveriacky zavrtela hlavou. Jednak preto, že Beate ihneď zareagovala na správu o aute v rieke a rozhodla o ceste do Drammenu. Pamätala si, že tu pred niekoľkými rokmi zavraždili René Kalsnesa. A teraz si spomína na meno policajta z Drammenu, ktorý sa okrajovo zapojil do vyšetrovania vraždy.

„Len preto, že to poriadne prepískol,“ vysvetľovala Beate, ktorá si očividne všimla Katrinino prekvapenie. „Nenahlásil nález obuška, lebo sa bál, že tým vrhne zlé svetlo na policajný zbor. Spomínali už pravdepodobnú príčinu smrti?“

„Nie,“ zavrtel hlavou Holm. „Očividne sa zabil pri páde do priepasti. Páka ručnej brzdy mu prerazila ústa a vyliezla zo zátylku. No museli ho biť, kým bol nažive, lebo tvár má pokrytú drobnými ranami.“

„Mohol sa tam dostať sám?“

„Možno. No ruky mal pripútané k volantu páskou. Stopy po brzdení nenašli a auto sa odrazilo od kameňov takmer kolmo pod cestou. Nemohol ísť rýchlo. Keď sa auto prevalilo do priepasti, takmer stálo.“

„Páku ručnej brzdy mal vrazenú do hlavy?“ zamyslela sa Beate. „Čo sa mohlo stať?“

„Ruky mal spútané a auto sa pohlo k priepasti,“ uvažovala Katrine.

„Možno sa pokúšal zatiahnuť ručnú brzdu.“ „Možno. Rozhodne tu máme ďalšieho policajta zavraždeného na mieste činu, ktorý kedysi vyšetroval.“

„A neuspel,“ dodal Holm.

„No medzi touto vraždou a vraždami dievčat z Maridalenu a Tryvannu je významný rozdiel,“ pripomenula Beate a zamávala policajnou správou, ktorú si vytlačili pred odchodom z Kotolne. „René Kalsnesa nikto sexuálne nezneužil.“

„Iný rozdiel je dôležitejší,“ podotkla Katrine.

„Počúvame.“

Poklepkala po iPade, ktorý držala pod pazuchou. „Práve som kontrolovala databázu. Valentin Gjertsen si v čase Kalsnesovej smrti odpykával kratší trest vo väznici v Ile.“

„Doriti!“ zanadával Holm.

„Nerozčuľuj sa,“ tíšila ho Beate. „To ešte neznamená, že Mitteta nezabil Valentin. Možno v tomto prípade vybočil zo schémy, no za vraždou stojí ten istý šialenec. Čo povieš, Ståle?“

Všetci traja sa otočili na Auneho, ktorý bol nezvyčajne mĺkvy. Katrine si všimla aj preňho netypickú bledosť. Opieral sa o dvere Amazonu a dýchal zhlboka.

„Ståle?“ zopakovala Beate.

„Prepáčte,“ neúspešne sa pokúsil o úsmev. „Ale tá ručná brzda…“

„Zvykneš si,“ mykla plecom Beate a rovnako neúspešne sa pokúsila skryť svoju netrpezlivosť. „Je to náš vrah, alebo nie?“

Aune sa pomaly vystrel. „Ak som pochopil tvoju otázku správne, tak áno, sérioví vrahovia občas porušia svoj systém. Nemyslím si, že ide o prácu človeka, ktorý napodobňuje vraha tam… kde ten prvý skončil. Ako Harry hovorieval, sériový vrah je biela veľryba. A sériový vrah policajtov je biela veľryba s ružovými bodkami. Dve také zvieratá prosto neexistujú.“

„Takže sme sa zhodli, že ide o toho istého vraha,“ uzavrela Beate. „No informácia z väzenskej databázy podkopáva našu teóriu, že Valentin navštevuje staré miesta činu a opakuje vraždy.“

„Neviem,“ nesúhlasil Bjørn. „Toto je jediná vražda, kde kopíroval aj samotný spôsob zabitia. Údery do tváre, auto v rieke. To môže niečo znamenať.“

„Ståle?“

„Možno sa mu zdá, že je šikovnejší, a svoje činy zdokonaľuje doťahovaním detailov.“

„Prestaň,“ vybuchla Katrine. „Robíš z neho umelca.“

„Naozaj?“ spýtavo sa na ňu zadíval Ståle.

„Lønnová!“

Všetci sa zvrtli za hlasom. Z kopca k nim schádzal chlap s vejúcimi kaderami a v havajskej košeli, z ktorej mu vytŕčalo tlsté brucho. Za relatívne vysoké tempo mohlo prudké klesanie, nie prehnaná fyzická aktivita.

„Vypadnime,“ navrhla Beate.

Rýchlo nastúpili do auta a Bjørn sa tretí raz pokúsil naštartovať auto, keď im na okienko zaklopal mužov ukazovák.

Vzdychla a stiahla okienko.

„Roger Gjendem,“ začala. „Chce mi denník Aftenposten položiť otázku, na ktorú by som mohla odpovedať Bez komentára?“

„Tretia vražda policajta,“ fučal muž v havajskej košeli a Katrine si uvedomila, že v otázke fyzickej kondície Holm našiel vážneho soka. „Máte stopy?“

Lønnová sa usmiala.

„B-e-z k-o-m-e-n-t…“ hláskoval Gjendem tváriac sa, že si píše poznámky. „Trochu sme sa tu vypytovali. Tu pozná každý každého. Majiteľ čerpacej stanice mu ešte včera večer predával benzín. Mittet bol v aute sám. Znamená to…“

„Bez…“

„… komentára. Pokladáte za pravdepodobné, že policajný prezident prijme rozhodnutie, podľa ktorého od tejto chvíle budete musieť nosiť nabitú zbraň?“

Beate zdvihla obočie. „Ako vám to napadlo?“

„V súvislosti s Mittetovou služobnou zbraňou v priečinku spolujazdca.“ Gjendem sa predklonil a s nedôverou sa zadíval na ostatných, akoby ho prekvapilo, že nemajú základnú informáciu. „Bola prázdna, hoci vedľa nej mal plnú škatuľku s nábojmi. Ak by ju mal nabitú, možno by mu zachránila život.“

„Viete čo, Gjendem?“ prerušila ho Beate. „Na všetky otázky napíšte rovnakú odpoveď. A potešilo by ma, keby sa naše stretnutie vôbec nespomínalo.“

„Prečo?“

Holmovi sa podarilo naštartovať.

„Želám pekný deň, Gjendem.“ Beate začala zatvárať okienko. No Gjendem stihol vysloviť ďalšiu otázku:

„Chýba vám… veď viete kto?“

Holm pustil spojku.

Katrine sledovala, ako sa Roger Gjendem pomaly zmenšuje v spätnom zrkadielku.

Počkala, kým neminuli Liertoppen, a až potom vyslovila, čo vedeli všetci.

„Gjendem má pravdu.“

„Áno,“ vzdychla si Beate. „Katrine, ale už ho nemáme k dispozícii.“

„Viem, no musíme sa o to pokúsiť!“

„O čo sa chcete pokúsiť?“ zamračil sa Holm. „Vyhrabať z hrobu muža, ktorého svet už dávno oplakal?“

Katrine sa dívala na monotónny les, ktorý sa im mihal za oknom. Spomenula si na deň, keď tadiaľto - ponad najhustejšie osídlenú časť Nórska - prelietala v policajnej helikoptére. Vtedy ju šokovalo, že aj tu väčšinu územia tvorí les a nezastavaná krajina. Miesta, kam nechodia ľudia. Miesta, kde sa dá ukryť. A aj tu sú domy len malé svetielka a cesty iba tenučké prúžky v nepreniknuteľnej tme. Nedá sa vidieť všetko. Človek musí voňať. Počúvať. Vedieť.

Už boli pri Askeri, no celou cestou ich dusilo ticho v aute. Keď sa Katrine konečne ozvala, každý vedel, že odpovedá na Holmovu otázku.

„Áno,“ odvetila potichu.

16/

Katrine Brattová prešla námestím pred sídlom študentskej organizácie v Chateau Neuf. Poriadne žúrky, super koncerty, ostré diskusie. Tak si pamätala imidž tohto miesta.

Prekvapilo ju, že štýl obliekania študentov sa od jej čias takmer nezmenil. Tričká, voľné plátenné nohavice, intelektuálske rámy okuliarov, retro prešívané bundy a vojenské bundy, štýl, čo maskuje neistotu priemerného štrébera, ktorý sa hrá na bystrého slackera, jeho obavy zo spoločenského aj odborného zlyhania, ktorý sa však hrdí tým, že nepatrí k tým chudákom na opačnej strane, za ktorými teraz smerovala Katrine.

Zopár tých chudákov práve vyšlo z brány školy pripomínajúcej väznicu. Študenti v čiernych policajných uniformách, čo vždy vyzerajú priveľké, hoci sú priliehavé. Prvákov spoznala na prvý pohľad. Najväčšmi vypínajú hruď v uniforme a šilt čiapky majú stiahnutý do čela. Buď nevrlosťou zakrývajú svoju nervozitu, alebo sa tak chcú vyhnúť pohŕdavým, ba občas súcitným pohľadom študentov spred Chateau Neuf, tým skutočným študentom, slobodným a nezávislým intelektuálom, kritickým voči systému, schopným samostatne myslieť. Rozvalení na schodoch zaliatych slnkom sa na nich uškŕňajú spod dlhej ofiny, nadchýnajú sa tým, akí sú otrávení, a vdychujú čosi, o čom študenti policajnej akadémie tušia, že to môže byť tráva.

Lebo oni sú tá zlatá mládež a výkvet spoločnosti s právom na omyly, čo má svoje životné rozhodnutia ešte pred sebou, nie za sebou.

Možno len Katrine to v tom čase tak vnímala. Vtedy by najradšej na nich zakričala, že vôbec netušia, kto v skutočnosti je, prečo sa rozhodla stať policajtkou a ako plánuje naložiť so zvyškom svojho života.

Starý vrátnik Karsten Kaspersen ešte neodišiel na dôchodok, no ak študentku Katrine Brattovú spoznal, nedal to najavo a pozorne preštudoval jej policajnú legitimáciu. Potom spokojne prikývol. Katrine prešla chodbou k prednáškovej sále. Obišla miestnosť s posuvnými stenami a galériou, kde sa študenti mohli navzájom pozorovať pri nácviku telesnej prehliadky, zaisťovania stôp a analýzy priebehu trestných činov.

Nasledovali dvere telocvične so žinenkami páchnucimi potom, kde sa učili umeniu zložiť páchateľa na zem a nasadiť mu putá. Opatrne otvorila auditórium číslo dva a vkĺzla do miestnosti. Prednáška bola v plnom prúde. Našla si voľnú stoličku v poslednom rade. Posadila sa tak potichu, že si ju dve vzrušene šepkajúce dievčatá v rade pred ňou ani nevšimli.

„Ona fakt nie je normálna. Na stene má jeho fotografiu.“

„Naozaj?“

„Videla som to na vlastné oči.“

„Bože, veď je už starý. A škaredý.“

„Myslíš si?“

„Si slepá?“ Kývla k tabuli, kde prednášajúci, obrátený k nim chrbtom, práve čosi zapisoval.

„Motív!“ Prednášajúci sa k nim obrátil a zopakoval slovo napísané na tabuli. „Psychologická hodnota samotného aktu vraždy je pre racionálne uvažujúceho a normálne citlivého človeka taká vysoká, že na ňu musí mať mimoriadne dobrý motív. Takéto motívy sa zvyčajne hľadajú ľahšie a rýchlejšie ako vražedná zbraň, svedkovia a stopy. Spravidla jednoznačne vedú k páchateľovi. Preto musí každý vyšetrovateľ začať otázkou prečo.“

Odmlčal sa a pohľadom obišiel prítomných. Ako keď si strážny pes kontroluje čriedu, uvedomila si Katrine.

Zdvihol ukazovák: „Veľmi zjednodušene povedané: nájdite motív a máte vraha.“

Katrine nepripadal škaredý. Samozrejme, že nebol fešák v konvenčnom zmysle slova. Angličania by jeho vzhľad nazvali acquired taste. Hlas sa mu nezmenil, zostal hlboký a vrúcny s mierne zachrípnutým nádychom, ktorý neimponoval len mladučkým študentkám.

„Áno?“ Prednášajúci zaváhal, až potom dal slovo hlásiacej sa študentke.

„Prečo na miesto činu vysielame finančne nákladné veľké tímy, keď brilantný vyšetrovateľ, ako ste vy, vyrieši prípad pomocou pár otázok a úvahou?“

V hlase dievčaťa nebol ani náznak irónie, skôr naivná úprimnosť.

Katrine sledovala, ako sa tvárou prednášajúceho prehnalo niekoľko rôznych pocitov - trápnosť, apatia, hnev. Hľadal slová. Našiel ich: „Silje, nikdy nestačí poznať vraha. Pred desiatimi rokmi sme mali v Osle policajtku, ktorá identifikovala aj maskovaných páchateľov na základe obrysov ich tváre a siluety.“

„Beate Lønnová,“ prikývlo dievča menom Silje. „Šéfka technikov.“

„Presne tak. V ôsmich z desiatich prípadov oddelenie vedelo, kto sa skrýva pod maskou. No nemali dôkazy. Odtlačok prstov je dôkaz. Pištoľ, z ktorej sa strieľalo, je dôkaz. Vyšetrovateľ nie je dôkaz, nech je akokoľvek brilantný. Dnes som všetko náročky zjednodušoval, a tak v tom budem pokračovať. Odpoveď na otázku prečo nemá pre nás nijakú hodnotu, kým nezistíme ako. A naopak. No to už predbiehame. O technickom vyšetrovaní vám povie viac kolega Folkestad.“ Pozrel sa na hodinky. „Motívu sa budeme venovať podrobnejšie na ďalšej hodine. Teraz ešte stihneme kolo na zahriatie. Prečo ľudia zabíjajú ľudí?“

Vyzývavo sa zadíval na publikum. Katrine si všimla, že k jazve, čo sa mu tiahla od kútika úst k uchu, pribudli ďalšie dve. Jedna vyzerala ako rana po bodnutí nožom do krku, druhá na spánku, vo výške obočia, mohla byť po guľke. No inak vyzeral lepšie ako kedykoľvek predtým. Jeho stodeväťdesiattricentimetrová postava pôsobila štíhlo a vyšportované, pod tričkom sa mu rysovali svaly. Svetlé, nakrátko ostrihané vlasy ešte vždy nezačali šedivieť. A čo bolo najlepšie, do očí sa mu vrátil život. Bdelý, energický pohľad bol späť. Pribudli vrásky smiechu a otvorená reč tela, akú predtým uňho nikdy nevidela. Takmer by ho upodozrievala, že sa mu žije dobre. To by v jeho prípade bolo prvý raz, odkedy ho pozná.

„Lebo tým môžu niečo získať,“ odvetil chlapčenský hlas.

Prednášajúci spokojne prikývol. „To znie logicky, však? No vražda s cieľom niečo získať nie je obvyklá, Vetle.“

Zvučný hlas zozadu: „Lebo niekoho nenávidia?“

„Elling navrhuje vraždu z vášne,“ obrátil sa k študentom. „Žiarlivosť. Pomsta za odmietnutie. Určite áno. Ešte niečo?“

„Lebo človek je šibnutý.“ Návrh prišiel od hrbiaceho sa chlapca.

„Róbert, nehovorí sa šibnutý,“ opäť sa ozvalo dievča. Katrine videla len jeho svetlý vrkoč na operadle stoličky v prvom rade. „Povie sa to…“

„To je v poriadku, Silje, všetci rozumieme.“ Prednášajúci sa posadil na katedru, vystrel nohy a ruky skrížil na logu skupiny Glasvegas, čo mal na tričku. „Podľa mňa je slovo šibnutý dosť trefné. No nie je to zvyčajný dôvod vraždiť. Samozrejme, nájdu sa takí, čo tvrdia, že už samotný akt vraždy je prejavom duševnej choroby, no väčšina vrahov koná racionálne. Tak ako je racionálne bojovať o materiálny zisk, je racionálne usilovať sa nechať rozhodovať city. Vrah môže mať predstavu, že vražda utlmí jeho bolesť spôsobenú nenávisťou, strachom, žiarlivosťou, ponížením.“

„Ale ak je vražda racionálna…“ Opäť prvý chlapec. „Poviete nám, koľkých spokojných vrahov ste v živote stretli?“

Mozog triedy, usúdila Katrine.

„Len málo,“ priznal prednášajúci. „No fakt, že vražda prináša sklamanie, ešte neznamená, že nejde o racionálny skutok, kým vrah verí, že v nej nájde vykúpenie. Pomsta je zväčša sladšia v našich predstavách, zúrivú nenávisť však vystrieda ľútosť, crescendo, ktoré si sériový vrah tak pedantne vybudoval, sa takmer vždy mení na antiklimax, a musí to skúsiť znova. Skrátka…“ Vstal a vrátil sa k tabuli. „Pokiaľ ide o vraždu, na tvrdení, že zločin sa nevypláca, je kus pravdy. Do budúcej hodiny si každý vymyslite motív, pre ktorý by ste boli ochotní zabiť. Nechcem počuť nijaké politicky korektné nezmysly, siahnite do svojho najtemnejšieho vnútra. No dobre, možno nie až tak hlboko. A prečítajte si Auneho analýzu na tému osobnosť vraha a tvorba jeho profilu. Platí? Aby som nezabudol, budem klásť kontrolné otázky. Takže, bojte sa a príďte pripravení. A teraz vypadnite na vzduch.“

Búchanie stoličiek.

Katrine zostala sedieť a sledovala odchádzajúcich študentov. Napokon zostali v sále len traja ľudia. Ona, prednášajúci, ktorý zotieral tabuľu, a dievča s vrkočom, ktoré teraz pristúpilo ku katedre. Katrine usúdila, že je štíhla. A že jej hlas znie inak ako na prednáške.

„Nemyslíte si, že vrah, ktorého ste chytili v Austrálii, našiel vo vraždách žien uspokojenie?“ Umelá dievčenská póza. Ako dcérka, ktorá sa chce zapáčiť tatovi.

„Silje…“

„Veď ich znásilňoval. A to muselo byť super.“

„Prečítaj si tú analýzu a nabudúce sa o tom porozprávame, dobre?“

„Dobre.“

No neodišla. Pohojdávala sa na pätách, akoby sa chcela postaviť na prsty a dosiahnuť naňho, uvedomila si Katrine. No prednášajúci si zbieral poznámky do koženého obalu a ani na ňu nepozrel. Po chvíli sa prudko zvrtla a vybehla po schodoch k dverám. Pri Katrine na chvíľu spomalila, premerala si ju pohľadom a vyšla von.

„Ahoj, Harry,“ oslovila ho Katrine potichu.

„Ahoj, Katrine,“ odvetil. Nepozrel sa na ňu.

„Vyzeráš dobre.“

„Aj ty.“ Zatiahol zips obalu.

„Videl si ma?“

„Cítil som ťa.“ Zdvihol zrak. Usmial sa. Katrine sa nikdy neprestala čudovať nad zmenou jeho tváre pri úsmeve. Jeho tvrdé, odmerané a životom unavené ja, čo nosí ako ošúchaný plášť, v okamihu zmizne, z ničoho nič vyzerá ako dospelý chlapec, z ktorého sála teplo. Ako slnečný deň v júlovom Bergene. O čo je kratší a zriedkavejší, o to väčšiu radosť šíri.

„Čo tým chceš povedať?“ spýtala sa.

„V podstate som tušil, že prídeš.“

„Naozaj?“

„Naozaj. A hovorím nie.“ Obal si vopchal pod pazuchu, vybehol k nej štyrmi dlhými krokmi a objal ju.

Pritúlila sa. Nadýchla sa jeho vône. „Čo nie, Harry?“

„Nie, nedostaneš ma,“ zašepkal jej do ucha. „Ale to si vedela, však?“

„Idiot!“ vybuchla a chvíľu sa tvárila, že sa mu pokúša vymaniť z objatia. „Chlapče, nebyť tej tvojej špaty, za päť minút by si mi kľačal pri nohách. A vôbec som nepovedala, že vyzeráš až tak dobre.“

Zasmial sa, pustil ju a Katrine cítila, že by sa tešila, keby ju držal aj dlhšie. Nikdy si neodpovedala na otázku, či ho naozaj chce, alebo sa jej o tom tak príjemne rozmýšľa len preto, že je to vylúčené a nemusí k tomu naozaj zaujať postoj. Okrem toho opäť žije s Rachel. S tou špatou, ako jej dovolil ju volať, lebo označenie bolo tak ďaleko od reality, že len podčiarkovalo Rachelinu iritujúcu krásu.

Harry si pošúchal nedbalo oholenú bradu. „Ak ti nejde o moje neodolateľné telo, určite si prišla kvôli…“ Zdvihol ukazovák. „Mám to, kvôli môjmu brilantnému mozgu.“

„Vidím, že vek ti nepridal ani na vtipnosti.“

„A naďalej odpovedám nie. Aj to si vedela.“

„Máš kanceláriu, kde by sme sa o tom mohli pozhovárať?“

„Áno a nie. Mám kanceláriu, no nebudeme sa v nej rozprávať, či vám môžem pomôcť s tým prípadom.“

„S prípadmi.“

„Ak som to pochopil správne, je to jeden prípad.“

„Fascinujúce, však?“

„Ani to neskúšaj. S tým životom som skončil a ty to veľmi dobre vieš.“

„Harry, teraz ťa naozaj potrebujeme. A ty to potrebuješ tiež.“

Úsmev mu už neprenikol do očí. „Katrine, vyšetrovanie vraždy potrebujem asi tak ako prvý drink. Sorry. Šetri čas a skús to inde.“

Pozrela sa naňho. Uvedomila si, že jeho asociácia prišla prirýchlo. Potvrdil tým jej tušenie. Harry sa bojí. Má strach, že len čo sa na ten prípad pozrie zblízka, bude to mať ten istý následok ako kvapka alkoholu. Nezastaví sa, prípad ho pohltí, zničí. Na okamih ju premkli výčitky svedomia. Cítila sa ako díler, keď chvíľu pohŕda sám sebou. Až kým si nespomenula na zábery z miesta činu. Na Mittetovu rozbitú lebku.

„Harry, nemáme kde inde skúšať.“

„Nadiktujem ti pár mien,“ odsekol Harry. „Zavolám jednému chlapíkovi, s ktorým som chodil na kurz FBI…“

„Harry…“ Katrine ho chytila pod pazuchu a ťahala k dverám. „Máš v kancelárii kávu?“

„Samozrejme, ale už som povedal…“

„Zabudni na ten prípad. Len sa porozprávame o starých časoch.“

„Neponáhľaš sa?“

„Potrebujem rozptýlenie.“

Pozrel sa na ňu. Chcel niečo povedať, ale rozmyslel si to. Prikývol. „Tak fajn.“

Vyšli po schodoch a vykročili chodbou.

„Počula som, ako kradneš zo Ståleho psychologických prednášok,“ usmiala sa Katrine. Ako zvyčajne musela pobehnúť, aby stačila Harryho sedemmíľovým krokom.

„Kradnem od neho všetko, čo sa mi hodí. Bol predsa najlepší.“

„Napríklad to, že slovo šibnutý ako jedno z mála označuje chorobu presne, intuitívne pochopiteľne a zároveň poeticky. No presné slová často končia na smetisku, lebo hlúpi jazykovedci tvrdia, že zahmlievanie pojmov je na prospech pacienta.“

„Presne tak,“ prikývol Harry.

„Preto už nie som manodepresívna. Ani borderline. Ale mám bipolárnu afektívnu poruchu.“

„Čo?“

„Ani ty nechápeš? Inak, prečo neprednáša Aune? Veď to miloval.“

„Chcel lepší, jednoduchší život. Tráviť viac kvalitného času s ľuďmi, ktorých má rád. Múdre rozhodnutie.“

Pozrela sa naňho. „Mali by ste ho prehovoriť. Nijaký člen ľudskej spoločnosti by nemal takto mrhať svojím výnimočným talentom. Nesúhlasíš?“

Harry sa zasmial. „Nevzdávaš sa, čo? Katrine, podľa mňa tu svoj talent nemrhám. A škola nekontaktovala Auneho, lebo si želajú mať za katedrou viac ľudí v uniforme, nie civilov.“

„Ty si civil.“

„A v tom je pointa. Už nepracujem v polícii. Katrine, rozhodol som sa. A to znamená, že už nekopeme za jeden tím.“

„Odkiaľ máš tu jazvu na spánku?“ spýtala sa. Postrehla, ako sa Harry mykol. No skôr ako sa nadýchol na odpoveď, z konca chodby sa ozval zvučný hlas.

„Harry!“

Zvrtli sa. Blížil sa k nim nízky zavalitý muž s ryšavou bradou. Katrine sledovala Harryho, ktorý mu vyšiel v ústrety.

„Máš návštevu,“ hučal muž zdiaľky.

„Predstavím vás,“ prikývol Harry. „Katrine Brattová. Toto je Arnold Folkestad.“

„Nie tu. V kancelárii máš návštevu,“ zavrtel hlavou Folkestad, zastal a zhlboka sa nadýchol. Potom podal Katrine veľkú pehavú ruku.

„S Arnoldom sa striedame na prednáškach,“ vysvetlil jej Harry.

„A keďže on rozpráva o tej zábavnejšej časti, z nás dvoch je obľúbenejší,“ zahundral Folkestad. „A ja ich musím vracať na zem rozprávaním o metódach, technikách, etike a predpisoch. Svet je nespravodlivý.“

„Na druhej strane Arnold vie všeličo o pedagogike,“ dodal Harry.

„No toto malé šteňa sa učí rýchlo,“ hundral Folkestad.

Harry sa zamračil. „Tá návšteva, však to nie je…“

„Prestaň. Nie je to Silke Gravsengová, len bývalí kolegovia. Ponúkol som ich kávou.“

Harry sa prísne pozrel na Katrine. Potom sa prudko zvrtol a vykročil ku svojej kancelárii. Katrine s Folkestadom za ním hľadeli.

„Kristepane, povedal som niečo zlé?“ čudoval sa Folkestad.

„Chápem, ak máš pocit, že sme ťa obkľúčili,“ začala Beate a priložila si šálku k ústam.

„A podľa teba si to len namýšľam?“ spýtal Harry a zaklonil sa na stoličke tak, ako sa to len dalo v jeho v malej kancelárii. Na druhej strane písacieho stola za kopami papierov sedeli Beate Lønnová, Bjørn Holm a Katrine Brattová. Prvé formality odbavili rýchlo. Krátke podania rúk, nijaké objatia. Nijaké trápne pokusy o bežné floskuly. Harry Hole nemal rád prázdne reči. Chcel prejsť k veci. A oni nepochybovali, že vie, o čo ide.

Beate si odpila, zvraštila tvár a šálku položila na stôl.

„Viem, že si sa rozhodol nevenovať sa operatívnemu vyšetrovaniu,“ pokračovala. „A viem, že na to máš lepšie dôvody ako ktokoľvek iný. No aj tak sa ťa pýtam, či nemôžeš urobiť výnimku. Si náš jediný odborník na sériových vrahov. Štát investoval peniaze do tvojho vzdelania v FBI a…“

„… ja som mu za to zaplatil krvou aj slzami,“ prerušil ju Harry. „A nielen vlastnou krvou a nielen vlastnými slzami.“

„Nezabúdam, že Rachel s Olegom sa stali terčom útoku Snehuliaka, ale…“

„Hovorím nie,“ odsekol Harry. „Sľúbil som to Rachel. A tentoraz svoj sľub dodržím.“

„Ako sa má Oleg?“ spýtala sa Beate.

„Lepšie,“ odvetil Harry a pozorne sa na ňu zadíval. „Ako vieš, je na odvykacej klinike vo Švajčiarsku.“

„To rada počujem. Rachel dostala tú prácu v Ženeve?“

„Áno.“

„Pendluje?“

„V princípe je štyri dni v Ženeve a tri dni doma. Olegovi prospieva mamina prítomnosť.“

„To si viem predstaviť. Inak povedané, sú mimo akéhokoľvek ohrozenia, však? A ty si cez týždeň sám. Vtedy si môžeš robiť, čo chceš.“

Harry sa potichu zasmial. „Moja milá Beate, možno som sa nevyjadril dosť jednoznačne. Presne toto chcem. Prednášať. Učiť iných.“

„Aj Ståleho máme v tíme,“ zapojila sa Katrine.

„To ma teší zaňho,“ prikývol Harry. „A aj za vás. O sériových vrahoch vie toľko ako ja.“

„Si si istý, že nie viac?“ uškrnula sa Katrine a zdvihla obočie.

Harry sa zasmial. „Dobrý pokus, Katrine. Súhlasím, vie viac.“

„Bože,“ vzdychla si Katrine. „Kam sa podela tvoja súťaživosť?“

„Kombinácia vás troch a Auneho je to najlepšie, čo existuje. Mám ďalšiu prednášku, takže…“

Katrine pomaly zavrtela hlavou. „Harry, čo sa s tebou stalo?“

„To najlepšie,“ odvetil. „Samé dobré veci.“

„Pochopili sme,“ prikývla Beate a vstala. „Napriek tomu ťa chcem poprosiť, aby sme sa občas smeli prísť s tebou poradiť.“

Videla, že sa chystá odmietnuť. „Neodpovedaj,“ dodala rýchlo. „Zavolám ti neskôr.“

Keď Harry o tri minúty neskôr vstupoval do prednáškovej sály plnej študentov, Beate si uvedomila, že láska ženy možno skutočne vie spasiť muža. V Harryho prípade pochybovala, že by ho odvolávanie sa na záväzky voči spoločnosti mohli zahnať späť do pekla. Práve to je však jej úloha. Pritom vyzeral neuveriteľne zdravo a šťastne. Veľmi rada by ho v tom nechala. No vedela, že už čoskoro sa pred ňou opäť vynoria prízraky zavraždených kolegov. Zrejme nie sú posledné.

Len čo prekročila prah Kotolne, zavolala Harrymu.

Rico Herrem sa strhol zo sna.

Žmúril oči do tmy, kým nezaostril zrak na biele plátno tri rady stoličiek pred ním. Nejaká obézna ženská si práve vkladala do úst konský penis. Cítil, ako sa mu postupne upokojuje pulz. Nemá dôvod na paniku, naďalej je v Rybárovi, prebudilo ho len zachvenie stoličiek, keď si zaňho niekto sadol. Otvoril ústa, pokúsil sa nadýchnuť vzduchu, páchnuceho potom, cigaretami a čímsi, čo mohla byť, ale nebola ryba. Pred štyridsiatimi rokmi Moenov obchod s rybárskym náradím ponúkal originálnu kombináciu čerstvých rýb na pulte a relatívne čerstvých pornočasopisov pod pultom. Keď Moen odišiel do dôchodku a obchod predal, aby sa mohol systematickejšie venovať ožieraniu na smrť, noví majitelia otvorili v suteréne nonstop kino s bežným pornom. No keď ich o klientov pripravili kazety a dévedéčka, začali sa špecializovať na filmy, čo sa nedali nájsť na internete bez toho, aby človeku hrozilo, že mu pri dverách zazvoní polícia.

Zvuk bol stíšený na minimum. Rico počul, ako okolo neho onanujú chlapi. Vysvetlili mu, že práve to je dôvod, prečo je zvuk stíšený. Už dávno vyrástol z chlapčenskej fascinácie skupinovou onániou, nesedel tu preto. To nebol dôvod, prečo sem zamieril hneď po prepustení a presedel tu dva dni a dve noci s výnimkou krátkych prestávok, keď sa potreboval najesť, vyprázdniť a priniesť si niečo na pitie. Vo vrecku má ešte štyri rohypnoly. Chvíľu mu musia vydržať.

Samozrejme, že tu nemôže stráviť zvyšok života. No presvedčil mamu, aby mu požičala desaťtisíc korún, a kým mu thajské veľvyslanectvo nevystaví predĺžené turistické vízum, Rybár mu ponúka tmu a anonymitu, vďaka ktorej neexistuje.

Nadýchol sa, no vzduch akoby tvoril len nitrogén, argón a oxid uhličitý. Pozrel sa na hodinky. Fosforeskujúce ručičky ukazovali šesť. Popoludní, alebo ráno? Tu vládne večná noc, no malo by byť popoludnie. Naplo ho na zvracanie, potom ho to prešlo. Nesmie podľahnúť klaustrofóbii. Musí vydržať. Kým nevypadne z Nórska. Kým neutečie pred Valentinom. Bože, ako rád by sa vrátil do bezpečia cely! Do samoty. Kde sa vzduch dal dýchať.

Žena na plátne usilovne pracovala, no musela sa pohnúť za koňom, ktorý urobil pár krokov a stratil sa z plátna.

„Ahoj, Rico.“

Rico zmeravel. Muž hovoril potichu, takmer šepkal, no ten hlas akoby mu do ucha vrazil ľadový klin.

„Vanessa’s Friends? Klasika z osemdesiatych rokov. Vedel si, že Vanessa počas nakrúcania zomrela? Rozdupala ju kobyla. Myslíš si, že na ňu žiarlila?“

Rico sa chcel otočiť, no zastavila ho ruka, ktorá mu stisla krk ako zverák. Chcel skríknuť, no ruka v rukavici mu už zakryla ústa aj nos. Rico sa nadýchol kyslého zápachu, mokrej vlny.

„Až mi je trápne, ako ľahko som ťa našiel. Kino pre perverzov. Dosť samozrejmá voľba, nezdá sa ti?“ Tichý smiech. „Okrem toho tu tvoja červená hlava svieti ako maják. Rico, nezapálil sa ti ten ekzém? Niet divu, keď si v takom strese, čo povieš?“

Ruka na ústach mu pustila do pľúc trochu vzduchu. Chutil omietkou a voskom na lyže.

„Rico, povráva sa, že si sa v íle rozprával s policajtkou. Čo ste spolu mali?“

Rukavica z úst zmizla. Rico sa zhlboka nadýchol, no jazyk márne hľadal sliny.

„Nič som jej nepovedal,“ zachrapčal. „Prisahám. Prečo by som to robil? O pár dní ma aj tak mali pustiť.“

„Pre prachy.“

„Ja mám prachy.“

„Rico, všetko si minul na drogy. Podľa mňa by som u teba aj teraz našiel tabletky.“

„Neklamem! Pozajtra letím do Thajska. Sľubujem ti, že nebudem robiť problémy.“

Rico počul, že v poslednej vete znelo zúfalstvo na smrť vydeseného človeka, no bolo mu to jedno. On je na smrť vydesený.

„Rico, upokoj sa trochu. Neplánujem ublížiť svojmu tetovačovi. Človek predsa musí dôverovať chlapovi, ktorý doňho pichal ihlu. Čo povieš?“

„Ty… môžeš mi veriť.“

„Fajn. Pattaya znie okej.“

Rico neodpovedal. Veď nespomínal, že sa chystá do Pattaye, odkiaľ… Rico sa takmer prevrátil na chrbát, keď sa muž pri vstávaní zaprel o jeho operadlo.

„Musím bežať. Mám prácu. Rico, užívaj si slnko. Vraj pomáha aj pri ekzémoch.“

Rico sa otočil a zdvihol zrak. Muž si zakryl dolnú časť tváre vreckovkou a na to, aby mu videl do očí, bola priveľká tma. Prudko sa k Ricovi naklonil.

„Vedel si, že pri pitve Vanessy objavili pohlavné choroby, aké dovtedy veda nepoznala? Radím ti dobre, drž sa svojho druhu.“

Rico sa díval na postavu, ktorá mizla k dverám sály. Videl, ako si sníma vreckovku. Zelená šípka únikového východu mu na okamih ožiarila tvár. Do miestnosti sa vrátil kyslík a Rico ho zhlboka vdychoval, neveriacky žmúriac do tmy.

Nechápal.

Nechápal, ako je možné, že ešte žije, a ani to, čo práve videl. Neprekvapilo ho, že aj úchylovia dbajú o svoju bezpečnosť. Ibaže toto nebol on. Mal rovnaký hlas aj smiech. No muž, ktorého na zlomok sekundy zbadal v zelenom svetle, nebol Valentin.

17/

„Takže definitívne si sa presťahoval sem?“ spýtala sa Beate, keď vošli do veľkej kuchyne. Za oknom už sadala tma na Holmenkollåsen a susedné vily. Každá z nich vyzerala inak, no mali čosi spoločné. Boli najmenej dvakrát väčšie ako dom v chudobnej východnej časti mesta, ktorý Beate zdedila po mame. Mali dvojnásobne vyššie živé ploty, garáže pre dve autá a na poštových schránkach priezviská zložené z dvoch mien oddelených pomlčkou. Beate uznávala, že voči obyvateľom bohatých štvrtí Osla má predsudky, no nijako si nevedela predstaviť Harryho v tejto spoločnosti.

„Áno,“ prikývol Harry a obom nalial kávu.

„Necítiš sa tu… sám?“

„Hm. Nebývaš aj ty sama s Tullou?“

„No áno, ale…“ Nepokračovala. Najradšej by mu vysvetlila, že ona býva v príjemnom starom domčeku, postavenom v budovateľskom období po druhej svetovej vojne. Je skromný a praktický. Nemá nič spoločné s národnou romantikou, ktorá vedie bohatých ľudí k stavaniu domov, čo v sebe kombinujú prvky horskej chaty a pevnosti, v akom býval Harry. Čierne drevené trámy spôsobovali, že v dome, ktorý Rachel zdedila po otcovi, aj za slnečných dní vládlo prítmie.

„Rachel chodí na víkendy domov,“ dodal a priložil si k perám šálku.

„Takže je všetko, ako má byť?“

„Všetko je úplne, ako má byť.“

Beate prikývla. Zadívala sa naňho. Sledovala zmeny. Vrásky smiechu okolo očí mu nebránili vyzerať mladšie. Titánová protéza, náhrada za pravý ukazovák, cinkala o šálku.

„A čo ty?“ spýtal sa.

„Fajn. Veľa roboty. Tulla je na prázdninách u starej mamy v Steinkjeri.“

„Naozaj? Neskutočné, ako rýchlo…“ Privrel oči a potichu sa zasmial.

„Veru,“ prikývla Beate. Odpila si z kávy. „Harry, už dlhšie som sa s tebou chcela stretnúť, aby si mi povedal, čo sa stalo.“ „Viem,“ priznal. „Plánoval som sa ti ozvať. No najprv som sa musel postarať o Olega. A o seba.“

„Teraz môžeš.“

„Okej,“ prikývol Harry a položil šálku. „Len tebe som sa zdôveroval s tým, čo sa dialo. Pomohla si mi a som ti veľmi zaviazaný, Beate. A ak si to želáš, ako jediná sa dozvieš pravdu. Naozaj to chceš? Aj keď ťa to postaví pred istú dilemu?“

„Harry, už keď som ti vtedy pomohla, stala som sa spoluvinníčkou. Ale zbavili sme sa violínu. Na ulici ho už nenájdeš.“

„Fantastické,“ uškrnul sa Harry. „Trh sa vrátil k heroínu, kreku a k speedballom.“

„Pôvodca violínu už nežije. Rudolf Asajev je mŕtvy.“

„Viem.“

„Ty to už vieš? Vedel si aj to, že posledné mesiace pred smrťou v štátnej nemocnici ležal v kóme?“

Harry zdvihol obočie. „Asajev? Myslel som si, že zomrel v hotelovej izbe v Leonse.“

„Našli ho tam v kaluži krvi. No udržali ho pri živote. Až doteraz. Odkiaľ vieš o tom Leonse? Všetko malo zostať utajené.“

Harry neodpovedal, len potočil v dlani šálkou.

„Preboha, však si ne…“ zašepkala Beate.

Harry mykol plecom. „Hovoril som ti, že to asi nebudeš chcieť vedieť.“

„Ty si ho bodol nožom?“

„Pomôže ti, ak poviem, že to bolo v sebaobrane?“

„V čele postele sme našli guľku. No tá diera po noži bola hlboká a veľká. Súdny lekár potvrdil, že páchateľ musel ten nôž niekoľkokrát otočiť.“

Harry sa zadíval do šálky. „Nuž, aj tak som očividne nebol dosť dôsledný.“

„Harry, úprimne, ja… ty…“ Beate nikdy nevedela zvyšovať hlas. Aj teraz sa jej chvel ako list pílky.

„Beate, urobil z Olega narkomana.“ Harry hovoril potichu, ani nezdvihol zrak od šálky.

Mlčali. Počúvali prepychové holmenkollenské ticho.

„Asajev ťa strelil do hlavy?“ spýtala sa napokon Beate.

Harry si prešiel prstom po novej jazve na čele. „Prečo si myslíš, že išlo o streľbu?“

„Veru, čo už viem o ranách po guľke? Veď som len technička.“

„Prepáč. Strieľal chalan, ktorý robil pre Asajeva. Tri guľky z bezprostrednej blízkosti. Dve do hrude, jednu do hlavy.“ Beate sa naňho pozrela. Pochopila, že neklame, nehovorí však celú pravdu.

„To sa dá prežiť?“

„Dva dni som nosil nepriestrelnú vestu. Bolo načase, aby mi poslúžila. No guľka do hlavy ma odrovnala. A zabila by ma, keby…“

„Keby čo?“

„Keby ten chalan nebežal ako o život na pohotovosť na ulici Storgata. Presvedčil lekára, aby ma zachránil.“

„Čo to hovoríš? Prečo som o tom doteraz nevedela?“

„Lekár mi poskytol prvú pomoc a chcel ma poslať do nemocnice, no včas som sa prebral a presvedčil som ho, aby ma radšej odviezol domov.“

„Prečo?“

„Nechcel som robiť okolo seba rozruch. A ako sa darí Bjørnovi? Už si našiel frajerku?“

„Ten chalan… sa ťa najprv pokúšal zabiť, potom ťa zachránil. Kto…“

„Nepokúšal sa ma zabiť. Bola to nehoda.“

„Nehoda? Harry, tri guľky nie sú nehoda.“

„Stáva sa to, ak máš absťák z violínu a v ruke Odessu.“

„Odessu?“ Beate poznala túto zbraň. Lacná kópia ruského Stečina. Na fotografiách vyzerala ako výtvor priemerne nadaného žiaka na zváračských prácach, nepekný bastard pištole a samopalu. No ruskí urkovia ju mali radi, mohli vystreliť jednu ranu aj sériu. Stačí raz stlačiť spúšť a vyletia dve guľky. Alebo tri. Ihneď si spomenula, že do Odessy sa používa ten istý kaliber nábojov, ktorými zabili Gusta Hanssena.

„Rada by som tú zbraň videla,“ povedala potichu. Postrehla, že Harry sa strhol a zdvihol zrak Otočila sa smerom, kam podvedome pozrel. Ku starej čiernej skrini v kúte.

„Ešte si mi neprezradil, kto bol ten chalan.“

„To nie je dôležité,“ odvetil Harry. „Už dávno je mimo tvojej jurisdikcie.“

Beate prikývla. „Chrániš človeka, ktorý ťa takmer pripravil o život.“

„O to viac si cením, že mi ho potom zachránil.“

„Preto ho chrániš?“

„Nemyslíš si, že výber ľudí, ktorých v živote chránime, je často hádankou?“

„Je,“ prikývla. „Napríklad si zober mňa. Chránim policajtov. Keďže sa špecializujem na poznávanie tvárí, zúčastnila som sa výsluchu barmana z klubu Come As You Are, kde toho Asajevovho dílera zabil vysoký chlap s jazvou od kútika úst až k uchu. Ukázala som mu fotografie. Všeličo mi porozprával. Ako vieš, vizuálna pamäť sa manipuluje veľmi jednoducho. Svedkovia si nepamätajú, čo s istotou vedeli ešte pred chvíľou. Barman si bol napokon stopercentne istý, že muž v bare určite nebol Harry Hole, ktorého fotografie som mu ukázala.“

Harry sa na ňu pozrel. Potom pomaly prikývol. „Ďakujem.“

„Povedala by som, že mi nemáš za čo ďakovať,“ pokračovala Beate. „No klamala by som. A mám návrh, ako sa mi odvďačíš.“

„Beate…“

„Chránim policajtov. Vieš, že každú smrť policajta v službe beriem osobne. Kvôli Jackovi. A kvôli otcovi.“ Podvedome sa dotkla náušnice. Dala si do nej vsadiť gombík z otcovej uniformy. „Nevieme, kto je ďalší na rade, no rozhodla som sa, že urobím čokoľvek, aby som toho hajzla zastavila. Chápeš?“

Harry neodpovedal.

„Prepáč, isteže chápeš,“ dodala potichu. „Máš vlastných mŕtvych…“

Harry si šúchal o šálku hánky pravej ruky, akoby mu bola zima. Potom vstal a prešiel k oknu. Chvíľu tam mlčky stál.

„Ako vieš, vrah vnikol aj do tohto domu a pokúšal sa zabiť Rachel s Olegom. A vinu nesiem ja.“

„Harry, to bolo dávno.“

„Bolo to včera. Nikdy to nebude dávno. Nič sa nezmenilo. No ja sa o to aspoň usilujem. Chcem zmeniť seba.“

„A darí sa ti?“

Harry mykol plecom. „Ako kedy. Už som ti spomínal, že som vždy zabúdal kúpiť Olegovi darček na narodeniny? Hoci mi to Rachel pripomenula týždeň vopred, tú informáciu vždy čosi potlačilo. Opakovalo sa to rok čo rok. Prišiel som domov, objavil som dom pripravený na narodeninovú oslavu a rok čo rok som musel siahať po tom istom starom triku.“ Harry sa kútikom úst uškrnul. „Zaklamal som, že som si zabudol kúpiť cigarety, skočil som do auta, trielil na najbližšiu čerpaciu stanicu a kúpil tam Olegovi pár cédečiek. Samozrejme, Oleg nebol hlúpy, a tak sme s Rachel uzatvorili dohodu. Keď som sa opäť zjavil vo dverách, Oleg ma sledoval vyčítavým pohľadom svojich tmavých očí. No skôr ako ma stihol prešacovať, Rachel ku mne priskočila a objala ma, akoby ma celé týždne nevidela. A vtedy mi spoza opaska vytiahla Olegov darček, a odniesla ho preč skôr, ako sa na mňa vrhol Oleg. O desať minút ho už mal zabalený aj s venovaním.“

„Zmenilo sa to?“

„Nedávno mal Oleg narodeniny. Doniesol som mu zabalený darček. Nespoznal písmo na venovaní. Prezradil som mu, že to je preto, lebo som ho písal sám.“

Beate sa usmiala. „Milý príbeh, Harry. Takže happyend?“

„Beate, počúvaj. Voči týmto dvom ľudom som večným dlžníkom a naďalej ich potrebujem vo svojej blízkosti. Osud mi doprial, že aj oni potrebujú mňa. Ako matka určite vieš, aké je to požehnanie a zároveň prekliatie, keď ťa niekto potrebuje.“

„Áno. A preto sa ti usilujem vysvetliť, že aj my ťa potrebujeme.“

Harry sa vrátil k stolu a naklonil sa k nej. „Beate, inak ako oni dvaja. V práci nie je nikto nenahraditeľný. Ani…“

„Veru nie, tých zavraždených nahradíme. Jeden z nich bol už navyše dôchodca. Nájdeme ľudí, ktorí nahradia aj ďalšie obete.“

„Beate…“

„Toto si videl?“

Harry sa ani nepozrel na fotografie, čo vytiahla z tašky a položila na stôl.

„Harry, rozmlátil ho na kašu. Jediná kosť nezostala celá. Ani ja som ho nevedela identifikovať.“

Harry zostal stáť. Ako čašník, ktorý dáva hosťom najavo, že je veľa hodín a čas ísť domov. No Beate nevstávala. Napila sa kávy. Nepohla sa zo stoličky. Harry si vzdychol. Opäť si odpila.

„Oleg sa po návrate z odvykacej kúry chystá študovať právo, však? A potom sa chce uchádzať o miesto na policajnej škole.“

„To máš odkiaľ?“

„Od Rachel. Volala som s ňou predtým, ako som ťa navštívila.“

Harryho svetlé oči sa zachmúrili. „Čo si urobila?“

„Zatelefonovala som jej do Švajčiarska a vysvetlila, o čo ide. Viem, že mi to neodpustíš, a veľmi ma to mrzí. No hovorila som ti, že urobím čokoľvek.“

Harryho pery sa hýbali, nezvučne chrlil najhoršie nadávky. „A čo povedala?“

„Že rozhodnutie je na tebe.“

„Presne tak.“

„Harry, ja ťa prosím. Prosím ťa v mene Jacka Halvorsena. V mene Elien Gjeltenovej. V mene všetkých zavraždených policajtov. No najmä tých, ktorí ešte žijú. Aj tých, z ktorých sa raz možno stanú policajti.“

Videla, ako Harry zatína zuby. „Beate, ja som ťa neprosil, aby si kvôli mne manipulovala svedkov.“

„Harry, neprosíš nikdy o nič.“

„Takže. Je neskoro, preto ťa prosím, aby si…“

„… vypadla.“ Prikývla. Harry svojím pohľadom vedel ľudí presvedčiť, aby poslúchali. Vstala a vyšla do chodby. Obliekla si bundu, pomaly si ju pozapínala. Harry ju mlčky sledoval.

„Prepáč, že som taká zúfalá,“ povedala potichu. „Nebolo správne, že som sa ti takto miešala do života. Veď je to len práca.“ Cítila, že ju čoskoro zradí hlas. Rýchlo dodala: „A máš, samozrejme, pravdu. Existujú pravidlá a hranice. Zbohom.“

„Beate…“

„Harry, dobre sa vyspi.“

„Beate Lønnová!“

Beate otvorila dvere, aby vyšla, skôr než uvidí v jej očiach slzy. No Harry už stál pri nej a jednou rukou zabuchol dvere. Zašepkal jej do ucha:

„Premýšľali ste nad spôsobom, akým vrah presvedčí policajtov, aby sa vrátili na to miesto činu práve na výročie vraždy?“

Beate pustila kľučku. „Čo si povedal?“

„Nejdem sa tváriť, že nečítam noviny. Písali, že Nilsen prišiel k Tryvannu na Golfe, nechal ho odstavený na parkovisku. V snehu našli len jeho stopy. Zábery bezpečnostných kamier z čerpacej stanice v Drammene dokazujú, že krátko pred vraždou bol Anton Mittet v aute sám. Hoci obaja vedeli, že len nedávno práve takto zavraždili ich kolegov. Napriek tomu naleteli.“

„Jasné, že sme na to mysleli,“ prisvedčila Beate. „No nenašli sme jednoznačnú odpoveď. Vieme, že krátko pred vraždou im volali z telefónnych búdok neďaleko miest činu, predpokladáme, že pochopili, kto volá, a chceli chytiť páchateľa na vlastnú päsť.“

„Nie,“ povedal potichu Harry.

„Čo nie?“

„V Mittetovom aute ste našli nenabitú pištoľ a škatuľku nábojov. Keby si myslel, že ide za vrahom, aspoň by si ju nabil.“

„Možno nechcel strácať čas. Hneď vyrazil a vrah zaútočil, skôr než stihol siahnuť…“

„Volali mu o desať tridsaťjeden, o desať tridsaťpäť tankoval. To znamená, že mal čas zastaviť na čerpacej stanici po telefonáte.“

„Čo ak sa mu míňal benzín?“

„Na to zabudni. Na stránke Aftenpostenu je video z čerpacej stanice s nápisom: Posledné minúty Antona Mitteta krátko pred popravou. Od momentu, keď začne tankovať, do chvíle, keď hadica poskočí - čo značí, že nádrž je plná -, uplynie len tridsať sekúnd. Mittet mal viac než dosť paliva, aby došiel na miesto činu aj domov, a vôbec nemusel tankovať.“

„No dobre. Mohol si nabiť pištoľ, ale neurobil to.“

„A čo Tryvann?“ pokračoval Harry. „Aj Bertil Nilsen mal v aute pištoľ. No nevzal šiju so sebou. Hovoríme o dvoch policajtoch so skúsenosťami z vyšetrovania vrážd. Smerujú k miestu, kde sa stali neobjasnené vraždy, hoci vedia, že ich kolegu práve takto zabili. Mohli sa ozbrojiť, majú dosť času, no vykašlú sa na to. Skúsení policajti sa nepotrebujú hrať na hrdinov. Čo vám to hovorí?“

„Tak dobre, Harry,“ vzdychla Beate, urobila krok a oprela sa chrbtom o dvere, ktoré sa za ňou zabuchli. „Čo by nám to malo hovoriť?“

„Malo by vám to povedať toľko, že si nemysleli, že tam stretnú vraha.“

„No dobre, tak si to nemysleli. Možno verili, že idú na rande s krásnou ženou, ktorú vzrušuje sex na mieste činu.“

Beate to myslela ako žart, no Harry ani nepohol brvou: „Tá by im volala skôr.“

Beate sa zamyslela: „Čo ak sa vrah vydával za novinára, ktorý sa chce porozprávať o nevyjasnených vraždách v súvislosti s poslednými udalosťami? Čo ak Mitteta presvedčil, že potrebuje večernú tmu pre autentickosť záberov?“

„Dostať sa na miesto činu nie je jednoduché. Najmä k Tryvannu. Čítal som, že Bertil Nilsen prišiel až z Nedre Eikeru, to je polhodina jazdy. A seriózni policajti nerobia zadarmo len preto, že si nejaký novinár vysníva šokujúcu reportáž.“

„Keď hovoríš, že nerobia zadarmo, znamená to, že…“

„Presne tak. Podľa mňa verili, že tam idú z pracovných dôvodov.“

„Že im volá kolega?“

„Hm.“

„Vrah im zavolal, vydával sa za policajta, ktorý je na mieste činu, lebo… lebo práve tu môže páchateľ udrieť nabudúce a… a…“ Beate si potiahla gombík v ušnom laloku. „… A potrebuje ich pomoc na rekonštrukciu pôvodnej vraždy!“

Cítila, že sa usmieva ako žiačka, ktorá učiteľovi práve dala správnu odpoveď, a zapýrila sa, keď sa Harry zasmial:

„Nie si ďaleko od pravdy. No pri všetkých obmedzeniach nadčasov by sa Mittet podľa mňa čudoval, prečo ho volajú uprostred noci a nie počas pracovného času, keď je navyše svetlo.“

„Vzdávam sa.“

„Naozaj?“ zdvihol obočie. „Aký telefonát od kolegov by ťa prinútil vyraziť uprostred noci aj na kraj sveta?“

Beate sa buchla po čele. „Veď jasné,“ vykríkla. „Ako sme mohli byť takí idioti?“

18/

„Čo si povedala?“ neveriacky sa spýtala Katrine, keď stáli na schodoch pred žltým domom v Bergslie. Triasla sa v nárazoch studeného vetra. „Klame svojim obetiam, že vrah policajtov opäť udrel?“

„Je to jednoduché a zároveň geniálne,“ prisvedčila Beate. Vytiahla správny kľúč a odomkla. „Predstav si, že ti zavolá vyšetrovateľ. Máš okamžite prísť, lebo jediná vieš, čo sa kedysi odohralo na mieste činu. Potrebujú tvoje informácie, kým sú stopy čerstvé, aby sa správne nastavili priority.“

Beate vošla prvá. Samozrejme, že to tu poznala. Tvrdenie, že technik nikdy nezabudne na miesto činu, nie je fráza. Zastala v obývačke. Cez okno dopadali slnečné lúče a na prázdnej drevenej podlahe vytvárali nepravidelné štvoruholníky. Už roky tu nestál nábytok. Príbuzní po vražde zrejme všetko odniesli.

„Zaujímavé,“ zapojil sa Aune, ktorý sa postavil k oknu s výhľadom na les medzi domom a bergským gymnáziom. „Vrah používa ako lákadlo hystériu, čo sám vyvolal.“

„Ak by zavolal mne, vôbec by som nezapochybovala,“ súhlasila Katrine.

„Preto prichádzajú neozbrojení,“ pokračovala Beate. „Veria, že nebezpečenstvo pominulo. Polícia už dorazila na miesto, majú čas aj natankovať.“

„Ale,“ namietol Bjørn s ústami plnými suchára s kaviárovou pastou. „Odkiaľ páchateľ vie, že jeho obeť nezavolá kolegom a neodhalí tak jeho pascu?“

„Pravdepodobne ich poprosí, aby o tom zatiaľ nikomu nehovorili,“ mykla plecom Beate a s nevôľou sa zadívala na omrvinky na zemi.

„Veľmi dôveryhodné,“ prikývla Katrine. „Skúsený vyšetrovateľ by to bez problémov akceptoval. Vie, že nález mŕtveho tela sa usilujeme držať čo najdlhšie v tajnosti.“

„Prečo vlastne?“ nechápal Aune.

„Vrah môže poľaviť v ostražitosti, kým si myslí, že polícia zatiaľ neodhalila vraždu,“ vysvetlil mu Bjørn a odhryzol si zo suchára.

„A toto všetko Harry vysypal len tak z rukáva?“ zdvihla obočie Katrine. „Len na základe informácií z novín?“

„Inak by to nebol Harry,“ usmiala sa Beate. Za oknom zahučal prímestský vlak. Spomedzi stromov vytŕčala strecha štadióna Ullevaal. Jednoduché okná nezabránili, aby do domu prenikal nikdy neustávajúci hukot z diaľničného obchvatu. Spomenula si, ako tu bolo chladno. Aj v bielych kombinézach, čo si obliekli na šaty, sa triasli od zimy. Navyše, v tejto izbe by človek mrzol aj uprostred leta. Možno preto sa sem nikto nenasťahoval, potenciálni nájomcovia a kupci cítili tento chlad. Chlad starých príbehov a legiend.

„No dobre,“ mykol plecom Bjørn. „Zrejme prišiel na to, ako vrah láka obete do pasce. No to, že tam išli dobrovoľne a z vlastného rozhodnutia, sme už vedeli. Takže to neznamená míľový skok vo vyšetrovaní, však?“

Beate prešla k druhému oknu a pohľadom skenovala okolie. Ukryť Deltu v lese by nemalo byť zložité. Využijú priehlbiny v teréne, násyp koľajiska aj múry okolitých domov. Inými slovami, obkľúčia celý dom.

„Vždy prichádzal s jednoduchými riešeniami a všetci sme sa čudovali, že sme na ne neprišli sami,“ poznamenala. „Omrvinky.“

„Čo?“

„Omrvinky z tvojich suchárov, Bjørn.“

Bjørn sa pozrel pod nohy. A potom na Beate. Zo zošita vytrhol list papiera, kľakol si a začal naň zmetať natrúsené odrobinky.

Beate si všimla Katrinin spýtavý pohľad.

„Viem, čo chceš povedať,“ poznamenala. „Prečo som taká úzkostlivá, veď nie sme na mieste činu. Sme. Každé miesto činu, kde sa stala dosiaľ neobjasnená vražda, zostáva miestom, kde potenciálne môžeme nájsť stopy.“

„Rátaš s tým, že tu nájdeš stopy Piliara?“ začudoval sa Ståle.

„Nie,“ odvetila Beate a pozrela sa na dlážku. Museli ju vybrúsiť. Litre krvi, čo vsiakli do dreva, sa inak nedali vyčistiť.

Ståle sa pozrel na hodinky. „Čoskoro mi príde pacient. Nepovieš nám o tom Harryho nápade?“

„Nikdy sme o tom neinformovali médiá,“ začala Beate. „No keď sme v tejto miestnosti našli mŕtvolu, museli sme sa najprv ubezpečiť, že je to naozaj človek.“

„Ach,“ vykĺzlo Stålemu. „Všetci chceme počuť aj pokračovanie?“

„Áno,“ rozhodla Katrine.

„Mŕtvola bola rozpílená na také drobné kúsky, že na prvý pohľad to mohlo byť čokoľvek. Jej prsia vrah vyložil na poličku v tamtej vitríne. Jedinou stopou bol zlomený list pílky. A… kto chce, môže si to prečítať v policajnej správe. Mám ju so sebou.“ Beate si potľapkala po taške prevesenej cez plece.

„Ďakujem pekne,“ uškrnula sa Katrine. Rýchlo však pochopila, že úsmev nie je namieste.

„Obeťou sa stalo mladé dievča. Bolo doma samo,“ pokračovala Beate. „Už vtedy sme si všimli, že vražda má priveľa spoločných znakov s Tryvannom. No pre nás je momentálne najdôležitejší fakt, že sme ju neobjasnili. A došlo k nej sedemnásteho marca.“

V miestnosti zavládlo také ticho, že počuli krik detí zo školského dvora.

Bjørn ho prerušil prvý: „To je o štyri dni.“

„Presne tak,“ zdvihla obočie Katrine. „A šibnutý Harry navrhol, aby sme tu nastražili pascu, však?“

Beate prikývla.

Katrine pomaly zavrtela hlavou. „Prečo to nikomu z nás nenapadlo?“

„Lebo nikto nepochopil, ako vrah láka svoje obete na miesto činu,“ poznamenal Ståle.

„Harry sa však mohol pomýliť,“ podotkla Beate. „Aj v otázke, ako sa to deje, aj v tom, či bude v hre zasa toto miesto činu. Od prvej vraždy prešlo už niekoľko výročí neobjasnených vrážd, a nič sa nestalo.“

„Harry však vidí podobnosť medzi Piliarom a ostatnými vraždami. Detailný plán a zdanlivo nekontrolovaná brutalita.“

„Hovorí, že to cíti v žalúdku,“ prikývla Beate. „No tým chce povedať, že…“

„Analýza, ktorá sa zakladá na náhodnej zmesi faktov,“ prisvedčila Katrine. „Nazývaná tiež Harryho metóda.“

„Takže hovorí, že sa to stane o štyri dni.“

„Presne tak. A ponúkol ešte jednu veštbu. Všimol si to čo Ståle. Posledná vražda sa ešte väčšmi podobá na originál. Obeť umiestnil do auta a zhodil ju do priepasti. Vrah bude svoje činy zdokonaľovať. A ďalším logickým krokom je výber rovnakej zbrane.“

„Pílka,“ vydýchla Katrine.

„To by bolo typické pre narcistického sériového vraha,“ pripomenul Ståle.

„A Harry si bol istý, že k nej príde práve tu?“ zvraštil tvár Bjørn.

„Práve tým si nebol istý,“ priznala Beate. „K ostatným miestam činu mal vrah voľný prístup. Tento dom je už roky prázdny, keďže tu nikto nechce bývať. No je zamknutý. Aj vlekárovu búdu v Tryvanne si musel otvoriť, ale v blízkosti tohto domu žijú susedia. Vlákať sem policajta by bolo spojené s veľkým rizikom. A tak podľa Harryho môže porušiť systém a obeť vylákať inam. Pascu mu však nastražíme tu. Uvidíme, či zavolá.“

Nastala chvíľa ticha, počas ktorej všetci spracúvali fakt, že Beate použila prezývku, čo dali páchateľovi novinári.

„A obeť…?“ spýtala sa Katrine.

„Mám ich tu,“ opäť potľapkala tašku. „Tu sú všetci, ktorí pracovali na Piliarovi. Dostanú pokyn zdržiavať sa doma a čakať na telefonát. Ten, komu zavolajú, sa má tváriť celkom neutrálne a prisľúbiť, že príde. Potom zavolá do centrály, odovzdá informáciu, kam sa má dostaviť, a spustíme akciu. Ak to nebude Berg, Deltu prevelíme inam.“

„Policajt sa má tváriť, že sa nič nedeje, keď mu volá sériový vrah?“ neveriacky zopakoval Bjørn. „Neviem, by som bol na to dosť dobrý herec.“

„Dotyčný nemusí skrývať rozrušenie,“ zapojil sa Ståle. „Naopak, bolo by podozrivé, keby sa mu neroztriasol hlas po správe, že zavraždili jeho kolegu.“

„Viac sa obávam Delty a centrály.“

„Viem,“ priznala Beate. „Ide o priveľkú akciu na to, aby sa o nej nedozvedel Bellman. Práve preto ho teraz informuje Hagen.“

„A ako zareaguje?“ spýtala sa Katrine.

„To je momentálne jedno,“ pripomenula jej Beate a netrpezlivým gestom si potiahla náušnicu v uchu. „Vypadnime odtiaľto. Nemá zmysel, aby sme sa tu zbytočne ukazovali. Nič si tu nezabudnite.“

Katrine vykročila k dverám, no na polceste zmeravela. „Čo sa deje?“

„Nič ste nepočuli?“ zašepkala.

„Čo sme mali počuť?“

Zdvihla nohu a pozrela sa na Bjørna. „Praskanie omrviniek.“

Beate sa zasmiala prekvapivo veselým smiechom, žatia! čo rastafarián si znova kľakol s hárkom papiera.

„Aha,“ povedal zrazu.

„Čo je?“

„Čo tu robí táto žuvačka?“ vliezol pod stôl. Po chvíli sa opäť zjavila jeho tvár. Medzi palcom a ukazovákom držal cenný úlovok.

„Možno ju tam prilepil vrah,“ zazíval Ståle. „Ľudia lepia žuvačky pod sedadlá v kine či v autobuse, no nie pod vlastný jedálenský stôl.“

„Zaujímavá teória,“ priznala Beate a kúsok žuvačky priložila pod svetlo. „DNA by sme našli aj po mesiacoch. No táto je príliš vyschnutá.“

„Sherlock, tak do toho,“ uškrnula sa Katrine. „Trochu ju prežúvaj a povedz nám značku…“

„Stačilo,“ prerušila ju Beate. „Vypadnime.“

Arnold Folkestad odložil šálku a zadíval sa na Harryho. Poškrabal sa po ryšavej brade. Harry videl, ako si z nej raz vyťahoval ihličie, keď prišiel do práce na bicykli z malého domčeka, ktorý mal kdesi v lese, a predsa blízko centra. Arnold však dal jasne najavo, že všetci, ktorí ho na základe jeho dlhej brady, bicykla a domu v lese pokladajú za pokrokového ochrancu životného prostredia, sa mýlia. Je iba lakomý a má rád ticho.

„Mal by si ju už napomenúť,“ povedal potichu, aby ho ostatní nepočuli.

„Chcel som o to poprosiť teba,“ odvetil Harry. „Pôsobilo by to viac…“ Nenašiel správny výraz. Netušil, či vôbec existuje. Ak áno, mal by ho hľadať niekde medzi správnejšie a menej trápne pre všetkých zainteresovaných.

„Nebodaj sa Harry Hole bojí mladého dievčaťa, ktoré sa platonicky buchlo do svojho prednášajúceho?“ uškrnul sa Folkestad.

„Správnejšie a menej trápne pre všetkých zainteresovaných.“

„Harry, toto môžeš vyriešiť jedine ty. Aha, práve ide…“ Arnold ukázal z okna pred jedáleň. Silje Gravsengová stála bokom od ostatných študentov, ktorí práve čosi zápalisto rozoberali. Hľadela na oblohu a čosi sledovala.

Harry si vzdychol. „Ešte chvíľu počkám. Z pohľadu štatistík sa sto percent takýchto prípadov vyrieši samo.“

„Keď spomínaš štatistiky,“ nadviazal Folkestad. „Počul som, že ten pacient, ktorého Hagen strážil v štátnej nemocnici, vraj zomrel prirodzenou smrťou.“

„Tak to tvrdia.“

„FBI tiež vytvorila jednu štatistiku. Kontrolovali sa všetky prípady, keď korunní svedkovia obžaloby zomreli v období od oficiálneho vymenovania za svedka do začiatku procesu. Pri vážnych obvineniach, keď obvineným hrozilo aspoň desať rokov väzenia, zomierali svedkovia takzvanou neprirodzenou smrťou až v sedemdesiatich ôsmich percentách prípadov. Výsledky štatistiky viedli k tomu, že na niekoľkých obetiach vykonali novú pitvu, a číslo sa zvýšilo na deväťdesiatštyri.“

„Naozaj?“

„A to je veľa, nezdá sa ti?“

Harry sa díval von. Silje naďalej pozorovala oblohu. Slnko jej ožarovalo tvár.

Potichu zanadával a obrátil do seba zvyšok kávy. Gunnar Hagen sa usiloval nestratiť rovnováhu na Bellmanovej nestabilnej stoličke a prekvapene sa díval na svojho policajného prezidenta. Práve ho poinformoval o zriadení skupinky, ktorá bola v príkrom rozpore s pokynmi policajného prezídia. A o pasci, ktorú chceli nastražiť v Bergu. S údivom sledoval, že Bellmanovi ani táto správa nepokazila mimoriadne dobrú náladu.

„Výborne,“ zatlieskal Bellman. „Konečne vidím nejakú aktivitu. Pošleš mi váš plán a mapu, aby sme sa do toho pustili?“

„My? Chceš povedať, že ty osobne…“

„Áno, považujem za prirodzené, že sa ujmem velenia, Gunnar. Takáto rozsiahla akcia si vyžaduje rozhodnutia na najvyššej úrovni…“

„Ide len o jeden dom a jedného muža…“

„Takže je správne, aby som sa zapojil. Ide skutočne o veľa. Preto je dôležité udržať akciu v tajnosti. Chápeš?“

Hagen prikývol. V tajnosti, ak neprinesie ovocie. Ak budú úspešní a zatknú vraha, Mikael Bellman zlíže všetku smotanu. Všetci novinári sa dozvedia, že akciu viedol osobne.

„Chápem,“ odvetil Hagen. „Ideme na to. A rozumiem teda správne, že naša skupinka v Kotolni môže pracovať ďalej?“

Bellman sa zasmial. Hagen si lámal hlavu, čo mu mohlo tak zmeniť náladu. Pôsobil, akoby omladol o desať rokov, schudol desať kilogramov a zbavil sa hlbokej vrásky, ktorá mu pretínala čelo odo dňa, keď nastúpil do služby.

„Gunnar, radšej sa kroť. Fakt, že sa mi páči váš nápad, ešte neznamená, že akceptujem neuposlúchnutie svojich príkazov.“

Hagena striaslo, no rozhodol sa čeliť Bellmanovmu chladnému pohľadu na usmiatej tvári.

„Až do odvolania pozastavujem akúkoľvek aktivitu tvojej skupinky. A po akcii sa o všetkom porozprávame. Ak sa dozviem, že ste vykonali akýkoľvek krok, čo len jeden telefonát, alebo jedno hľadanie na internete…“

Som starší ako on a som lepší človek, opakoval si Hagen, nesklopil zrak a cítil, ako mu zo zmesi odporu a hanby začínajú červenieť líca.

Je to len štafáž, pripomínal si v duchu, viac hviezdičiek na náplecníkoch.

Potom sklopil zrak.

Bolo už veľa hodín. Katrine Brattová sa dívala do policajnej správy. Nemala to robiť. Beate jej pred chvíľou zavolala, že na priamy Bellmanov príkaz Hagen zastavil vyšetrovanie. Katrine nech pokojne zostane doma v posteli s veľkou šálkou kamilkového čaju pri mužovi, ktorý ju ľúbi. A nech si k tomu pustí obľúbený seriál. Rozhodne však nemá v Kotolni čítať policajné správy o vraždách a hľadať možné chyby, náznaky, že čosi nesedí, a vágne prepojenia. A toto prepojenie bolo také vágne, až bolo choré. Alebo nie? Dostať sa k policajnej správe o vražde Antona Mitteta nebolo zložité. Opis predmetov, čo mu našli v aute, bol rovnako detailný ako nudný. Prečo sa zastavila práve pri jednej vete? Medzi možnými stopami, čo vzali z Mittetovho auta, bola škrabka na ľad, zapaľovač a žuvačka prilepená pod sedadlo.

V správe bol uvedený aj kontakt na vdovu Lauru Mittetovú.

Katrine zaváhala, vyťukala číslo. Ozvala sa žena. Hovorila pomaly, akoby bola pod vplyvom liekov. Katrine sa predstavila a položila jej dôležitú otázku.

„Žuvačka?“ zopakovala Laura Mittetová. „Nie, nikdy nežul žuvačku. Pil kávu.“

„Šoférovali to auto aj iní ľudia, ktorí by…“

„Anton nikoho nepustil za volant.“

„Ďakujem,“ rozlúčila sa Katrine.

19/

Bol večer. V kuchyni dreveného domu v Oppsale, kde Beate Lønnová práve ukončila telefonát so svojou dcérou, sa svietilo. Potom k telefónu prišla svokra a dohodli sa, že ak dievča bude ešte kašľať a mať teplotu, cestu domov odložia o niekoľko dní. Poteší ju, ak s nimi v Steinkjeri zostane ešte niekoľko dní. Beate vysypala zvyšky jedla do bieleho vreca na smeti. Vtom opäť zazvonil telefón. Volala Katrine. Prešla priamo k veci.

„Pod sedadlom vodiča v Mittetovom aute bola nalepená žuvačka…“

„No a…“

„Zaradili ju medzi dôkazový materiál, no nepodrobili analýze DNA.“

„Ani ja by som to nerobila. Patrila Mittetovi. Počúvaj, ak by sme bezhlavo testovali DNA na každej omrvinke, čo nájdeme, čakanie na výsledky by sa predĺžilo…“

„Beate, Ståle má pravdu! Ľudia si nelepia žuvačky pod vlastný jedálenský stôl. Ani pod sedadlo vlastného auta. Podľa Mittetovej ženy Anton vôbec nepoužíval žuvačky. A nikoho nepúšťal za volant svojho auta. Podľa mňa sa ten, kto ju žuval, načahoval ponad sedadlo vodiča. Podľa policajnej správy vrah sedel na sedadle spolujazdca a nakláňal sa nad Mitteta, keď mu priväzoval ruky k volantu. Auto skončilo v rieke, no Holm tvrdí, že DNA v slinách…“

„No, dobre, už ťa chápem,“ prerušila ju Beate. „Zavolaj niekomu z Bellmanovho tímu a vysvetli mu to.“

„Ty nechápeš!“ vybuchla Katrine. „Toto nás môže priviesť k vrahovi.“

„Aj teraz ťa chápem. Môže nás to priviesť rovno do pekla. Už to nie je náš prípad.“

„Čo keby som zašla do skladu a kúsok žuvačky poslala na test DNA? Porovnám ho s údajmi v databáze. Ak sa nebudú zhodovať, nikto sa nič nedozvie. Ak nájdeme zhodu, vyriešili sme prípad a za to nám nikto nemôže nadávať. Viem, je to egoistické. No aspoň raz by sme si mohli užiť slávu my. My. Ženy. Veď si to zaslúžime.“

„Jasné, znie to lákavo a nikoho tým neobmedzíme v jeho práci, ale…“

„Nijaké ale! Raz môžeme trochu vystrčiť lakte. Alebo máš chuť sledovať, ako sa Bellman so spokojným úškrnom chváli naším perím?“

Dlhé ticho.

„Hovoríš, že nikto sa nič nedozvie,“ zamyslela sa Beate. „No akýkoľvek zásah do dôkazového materiálu treba zaregistrovať v centrálnom registri. Informácia o pohybe v Mittetovom materiáli je do piatich minút na Bellmanovom stole.“

„Registrácia…“ nadýchla sa Katrine. „Ak si dobre pamätám, šéfka technikov - ktorá občas potrebuje analyzovať dôkaz mimo otváracích hodín skladu - má vlastný kľuč.“

Beate si sťažka vzdychla.

„Sľubujem ti, že z toho nebudú problémy,“ rýchlo dodala Katrine. „Počúvaj, teraz skočím k tebe, požičiam si kľúč, nájdem žuvačku, odrežem z nej maličký kúsok, všetko pekne vrátim naspäť a zajtra dopoludnia bude kúsok na analýze. Ak sa ma budú pýtať, vymyslím si, že sa to týka celkom iného prípadu. Okej? Dobre?“

Šéfka technikov zvažovala za a proti. Nemala ťažkú úlohu. Určite to nie je dobre. Nadýchla sa na odpoveď.

„Ako hovorieval Harry,“ pripomenula jej Katrine. „Nezáleží ako, no najmä tú poondenú loptu dostaň do brány!“

Rico Herrem civel z postele na televízor. Päť hodín ráno, a predsa nevedel spať. Vysielali reprízu programu, čo videl už včera. Komodský varan sa lenivo prevaľuje po pláži. Dlhý jazyk vysunie von, zaženie sa ním, potom ho opäť stiahne. Svoju pozornosť sústreďuje na vodného byvola, ktorého zdanlivo neškodne pohryzol pred niekoľkými dňami. Rico stíšil zvuk, takže počul šumenie klimatizácie, ktorá nevie vychladiť izbu. Už v lietadle cítil, že bude chorý. Klasika. Klimatizácia a letné oblečenie na palube lietadla smerujúceho do tepla. Dovolenka sa mení na trápenie a boj s bolesťami a horúčkou. Má však čas, tak skoro sa domov nechystá. Prečo by mal? Je v Pattayi, v raji všetkých úchylov a ľudí na úteku pred rukou zákona. Všetko, o čom snívajú, majú pár krokov od hotela. Cez sieťku proti komárom k nemu prenikali z ulice zvuky a hlasy, bľabotajúce nezrozumiteľným jazykom. Po thajský nevie ani slovo. Nepotrebuje. Thajčanky sú tu preňho, nie naopak. Všimol si ich už cestou z letiska. Postávali pred go-go barmi. Mladé, veľmi mladé dievčatá. A hlbšie v tieni, za stolčekmi s vyloženými žuvačkami, tie primladé. Budú tam, aj keď sa znovu postaví na nohy. Počúval hučanie vĺn, hoci dobre vedel, že lacný hotel, v ktorom sa ubytoval, je priďaleko od pláže. No je tu more. Aj horúce slnko. Aj drinky a ostatní farangovia, ktorí sem prišli za rovnakým cieľom a poradia mu, ako postupovať. Aj komodský varan.

V noci sa mu opäť snívalo o Valentinovi.

Siahol po fľaške vody na nočnom stolíku. Chutila ako jeho vlastné podnebie, smrťou a chorobou.

Do izby si dal poslať dva dni staré nórske noviny a európske raňajky, ktorých sa takmer nedotkol. Zatiaľ nepísali nič o tom, že by chytili Valentina. Tušil prečo. Valentin už nie je Valentin.

Zvažoval ďalší krok. Má zavolať tej policajtke Katrine Brattovej a informovať ju, že Valentin sa zmenil? Aj na miestnych klinikách by mu urobili novú tvár za pár tisíc nórskych korún. Zavolá Brattovej a nechá jej anonymný odkaz, že Valentina videli v blízkosti Rybára a je po zásadnej plastickej operácii. Nebude za to pýtať nijakú protislužbu. Stačí, že Valentina chytia. A postarajú sa, aby sa mu o ňom prestalo snívať.

Komodský varan sa usadil niekoľko metrov od vodnej nádrže, kde si vodný byvol ľahol do chladivého bahna. Trojmetrový netvor bažiaci po mäse akoby sa ho ani netýkal.

Rico cítil, ako ho obchádzajú mdloby, a rýchlo sa posadil. Bolí ho každý sval. Bože, toto je poriadna chrípka.

Keď sa vrátil do postele, v hrdle ho ešte pálila kyselina. Rozhodol sa. Navštívi jednu z tých súkromných kliník a vypýta si silné lieky, ktoré by mu v Nórsku nedali. A keď sa mu vďaka nim vráti sila, zavolá Brattovej. Dá jej opis tej beštie. A konečne pokojne zaspí.

Pridal zvuk. Nadšený hlas vysvetľoval, ako si vedci dlho mysleli, že komodský varan zabíja prostredníctvom svojich nakazených slín, ktoré sa po uhryznutí dostanú do krvného obehu obete. Až teraz zistili, že jašter má jedovaté žľazy, ktoré spôsobia, že krv sa nezrazí a obeť pomaly vykrváca aj z malej nenápadnej ranky.

Rica striaslo. Zatvoril oči, aby sa pokúsil zaspať. Rohypnol. Už mu napadlo, že nezápasí s chrípkou, ale s abstinenčným syndrómom. Rohypnol ponúkajú v Pattayi ako súčasť donáškovej služby. Prudko otvoril oči. Zrazu sa nevedel nadýchnuť. V záchvate čistej paniky začal okolo seba kopať a zaháňať sa rukami, akoby zápasil s neviditeľným útočníkom. Je to presne ako v tom kine, v miestnosti nie je kyslík! Potom sa pľúca konečne dočkali. Klesol naspäť na matrac.

Civel na dvere.

Sú zamknuté.

Nikto tu nie je. Nikto. Len on.

20/

Katrine kráčala do kopca. Fasáda policajnej stanice neodrážala ani slabý lúč bledého, akoby anemického svetla mesiaca, čo jej visel za chrbtom, a pohlcovala ho ako čierna diera. Pohľadom skontrolovala čas na hodinkách, čo zdedila po otcovi, skrachovanom policajtovi s výstižnou prezývkou Železný Rafto. Štvrť na dvanásť.

Otvorila vstupnú bránu so zvláštnym priezorom, cez ktorý akoby neustále niekto sledoval dianie za bránou. Otvárala sa ťažko. Akoby aj ona chcela dať návštevníkovi najavo, že je tu nevítaný.

Kývla strážnikovi, ktorý sedel ukrytý v rohu vľavo, odkiaľ mal výhľad na celý vstup do budovy. Odomkla dvere do haly, prešla okolo prázdnej recepcie, prebehla k výťahu a zviezla sa do suterénu. Kráčala po betónovej podlahe osvetlenej slabým svetlom. Počula vlastné kroky a striehla, či nezachytí zvuky iných ľudí.

Železné dvere miestnosti, kde skladovali dôkazový materiál, boli počas dňa otvorené. Vylovila kľúč, čo jej dala Beate, vopchala ho do zámky a odomkla. Vošla. Nastražila sluch.

Potom za sebou zamkla.

Rozsvietila baterku a vstúpila do tmavého skladu. Svetlo baterky sa muselo predierať radmi vysokých poličiek. Stáli na nich škatule z matného plastu, cez ktorý rozoznávala kontúry ich obsahu. Zodpovedný kolega má určite zmysel pre poriadok. Škatule stáli v dokonalom zástupe, ich hrany tvorili neporušenú priamku. Pohľadom kontrolovala čísla jednotlivých prípadov, prilepené na škatuli. Zoradené podľa dátumu smerovali od ľavého konca miestnosti ďalej do útrob skladu, kde sa hromadili materiály zo starých prípadov a čakali na cestu späť k svojim majiteľom alebo k zničeniu.

Až celkom vzadu kužeľ svetla osvietil škatuľu, čo hľadala. Bola na spodnej poličke. Vytiahla ju na betónovú podlahu a sňala veko. Obsah sa zhodoval s údajmi v spise. Škrabka na zamrznuté okná. Poťah na sedadlo. Igelitové vrecko s vlasmi. Druhé vrecúško so žuvačkou. Odložila baterku, otvorila ho, pinzetou vytiahla jeho obsah a chystala sa odrezať kúsok, keď zacítila závan vlhkého vzduchu.

Pohľad sklopila k svojmu predlaktiu osvetlenému baterkou. jemné tmavé chĺpky sa jej ihneď vztýčili. Potom rýchlo vzala baterku a namierila ju na stenu. Na strope je ventilátor. No ten nemohol spôsobiť taký pohyb vzduchu.

Načúvala. Nič. Celkom nič, len krv, čo jej hučí v ušiach.

Opäť sa pustila do tvrdej žuvačky. Svojím švajčiarskym nožíkom z nej kúsok odrezala. A zmeravela.

Zvuk prichádzal od dverí. Taký tichý, že ho ucho nevedelo identifikovať. Šramot v zámke? Zaklapnutie dverí? Asi nie, zrejme zvuk, čo prirodzene patrí do takýchto veľkých budov.

Zhasla baterku a zadržala dych. Žmúrila do tmy, akoby jej to mohlo pomôcť. Ticho. Ticho ako v…

Myšlienku radšej nechcela dokončiť.

Sústredila sa na inú, pri ktorej sa jej malo upokojiť srdce. Čo najhoršie sa jej môže stať? Že ju odhalia? Pochopia, že je príliš aktívna, potrestajú ju, pošlú späť do Bergenu? Okej, nepoteší ju to, no preto jej ešte srdce nemusí biť ako príklepová vŕtačka.

Čakala, načúvala.

Nič.

Naďalej nič.

Až vtedy pochopila. Sedí v absolútnej tme. Ak by tu naozaj niekto bol, určite by rozsvietil. Usmiala sa, pulz sa jej rýchlo upokojoval. Opäť rozsvietila baterku, vrátila dôkazový materiál do škatule a zasunula ju na miesto. Dala si záležať, aby ju zarovnala s ostatnými, a vykročila k dverám. Napadla jej nečakaná a idiotská myšlienka. Úprimne sa teší, ako mu zavolá. Pochváli sa mu, čo urobila. Zmeravela.

Kužeľ svetla čosi ožiaril.

Chcela kráčať ďalej, vnútorný hlas ju zbabelo presviedčal, aby ihneď vypadla.

Vrátila sa späť.

Priamka zarovnaných škatúľ.

Jedna z nich je vysunutá.

Pristúpila bližšie. Posvietila si na etiketu.

Harrymu sa zdalo, že počul buchnúť dvere. Zložil si slúchadlá. Nová platňa Boba Ivera zatiaľ splnila nemalé očakávania. Načúval. Nič.

„Arnold?“ zakričal.

Nijaká odpoveď. Večer mával toto krídlo školskej budovy pre seba. Samozrejme, po niečo sa mohla vrátiť upratovačka. No čas na hodinkách mu potvrdil, že už nie je večer, ale noc. Pohľadom zablúdil ku kôpke neopravených písomiek na písacom stole. Väčšina študentov ich tlačila na drsný recyklovaný papier z knižnice, od ktorého mal končeky prstov žlté ako od nikotínu. Rachel mu zakazovala dotýkať sa jej, kým si ich neumyje.

Pozrel sa z okna. Veľký okrúhly mesiac sa odrážal v oknách a na strechách domov štvrte Majorstua. Na juhu, pri kine Colosseum, videl ligotavú siluetu sídla KPMG. Oslo nie je pekné, veľkolepé ani malebné. Ale tu žil a pracoval. V Hongkongu si ráno sem-tam primiešal do cigarety trochu ópia a vyliezol na strechu Chungkingu, aby sledoval prebúdzajúci sa deň. Sedel v tme v nádeji, že keď sa mesto konečne zobudí, bude to opäť jeho skromné Oslo s nízkymi nevzhľadnými budovami, a nie bludisko týchto oceľových vežiakov, čo človeku naháňa strach. Chcel vidieť nežné stráne Osla, a nie strmé, nebezpečné a čierne bralá Hongkongu. Počuť brzdy a zvonenie električiek, radostné húkanie lode, blížiacej sa fjordom z Dánska, ktorá tak dáva najavo, že aj dnes sa jej podarilo prekonať more medzi Frederikshavnom a Oslom.

Harry sa zadíval na písomky. Miestnosť osvetľoval len kužeľ stolnej lampy. Samozrejme, že by si ich mohol vziať domov. Uvariť si kávu, zapnúť rádio, sadnúť si k otvorenému oknu a vdychovať vôňu lesa. Samozrejme. No už sa ani neusiloval odhaliť, prečo radšej sedí sám tu než tam. Pravdepodobne preto, lebo poznal odpoveď. Tam nikdy nie je celkom sám. Čierna pevnosť s tromi zámkami na dverách a mrežami na oknách neochránila svojich obyvateľov pred prízrakmi. Skrývali sa v tmavých kútoch a sledovali ich prázdnymi očnými jamkami. Vo vrecku mu zavibroval telefón. Prečítal si esemesku od Olega. Tvorilo ju len šesť čísel. 665625. Harry sa usmial. Samozrejme, že má ešte ďaleko od legendárneho rekordu v tetrise, ktorý vytvoril Stephen Krogman v roku 1999 - 1 648 905 bodov. Oleg už dávno prekonal Harryho rekord v tejto mierne zastaranej počítačovej hre. Podľa Auneho existuje hranica, za ktorou rekordy v tetrise prestávajú byť obdivuhodné a sú už len smutné. Oleg aj Harry ju prekročili dávno. Nikto však ani netušil niečo o iných hraniciach, čo spolu prekonali. Na ceste do záhrobia a naspäť do života. Oleg na stoličke pri posteli, keď Harry v horúčkach bojoval so zraneniami, čo mu spôsobili guľky z chlapcovej pištole. Olegov zúfalý nárek, keď sa jeho telo zvíjalo túžbou po droge. Ani vtedy toho veľa nenahovorili, no Harry si matne pamätal, že sa chvíľami držali za ruky tak mocne, až to bolelo. A spomienka na dvoch mužov, ktorí sa držia za ruku a nechcú sa pustiť, mu navždy zostane v mysli.

Harry naťukal ľll be back a odoslal. Trojslovná odpoveď na jedno číslo. To stačí. Potvrdenie, že jeden na druhého myslia. Harry si opäť nasadil slúchadlá a našiel pieseň, ktorú Oleg bez akéhokoľvek ďalšieho komentára označil za obľúbenú. The Decemberists. Skôr Harryho šálka kávy, Oleg preferoval tvrdšiu hudbu. V slúchadlách sa ozvala gitara Fender a jej čistý mäkký zvuk, aký vyčarí len takýto zosilňovač. Súčasná hudba nemá šancu. Naklonil sa k ďalšej písomke. Študent napísal, že po prudkom náraste počtu vrážd v sedemdesiatych rokoch sa počet ustálil na nových, vyšších číslach. V Nórsku sa počas roka spácha asi päťdesiat vrážd, približne jedna týždenne.

Harry cítil, že v miestnosti je vydýchaný vzduch. Mal by otvoriť okno.

Študent si pamätal, že objasnenosť sa pohybuje okolo deväťdesiatpäť percent, čo znamená, že v posledných dvoch desaťročiach zostalo asi päťdesiat neobjasnených vrážd. Za tridsať rokov sedemdesiatpäť.

„Päťdesiatosem.“

Harry sa strhol. Hlas mu do mozgu prenikol skôr než jej voňavka. Lekár mu raz povedal, že jeho čuch - presnejšie čuchové bunky - poškodili roky fajčenia a pitia. No túto voňavku zaradil ihneď. Volala sa Ópium, vyrábal ju Yves Saint Laurent a našiel by ju v kúpeľni domu na Holmenkollene. Vytiahol si z uší slúchadlá.

„Za posledných tridsať rokov ich je päťdesiatosem.“ Našminkovala si tvár. Spod červenej sukne jej vykúkali bosé nohy. „No štatistika Kriposu nezahŕňa nórskych občanov zavraždených v zahraničí, presný údaj poskytne len štatistický úrad. Vtedy číslo stúpne na sedemdesiatdva. To znamená, že v Nórsku je objasnenosť vyššia. Policajný prezident sa tým rád chváli.“

Harry si odsunul stoličku. „Ako si sa sem dostala?“

„Som triedna dôverníčka. Mám vlastný kľúč.“ Silje Gravsengová si sadla na kraj stola. „No pointa je v tom, že k väčšine vrážd v zahraničí dochádza pri ozbrojených prepadoch, kde páchateľ nepozná obeť.“ Harry si všimol opálené kolená a stehno, čo jej vykuklo spod vyhrnutej sukne. Prázdniny zrejme trávila niekde na juhu. „A pri tomto type vrážd je objasnenosť v Nórsku ešte nižšia. Až desivo nízka.“ Sklonila hlavu, aby jej mokré svetlé vlasy padali do tváre.

„Naozaj?“

„Naozaj. V celom Nórsku žijú len štyria vyšetrovatelia, ktorí vyriešili sto percent svojich prípadov. A vy… a ty si jeden z nich…“

„Neviem, či to je pravda.“

„Viem to.“ Usmiala sa naňho a prižmúrila oči ako pred zapadajúcim slnkom. Hojdala bosými nohami, akoby sedela na móle. jej prenikavý pohľad vysával Harrymu oči z jamiek.

„Čo tu robíš tak neskoro?“ spýtal sa.

„Bola som cvičiť.“ Kývla k taške na zemi a napla sval na pravej ruke. Vyskočil jej zreteľný biceps. Tréner zápasenia mu spomínal, že na tréningu položila na lopatky nejedného chalana.

„Takto neskoro?“

„Musím na sebe pracovať. Neukázal by si mi, ako položiť na lopatky podozrivého?“

Harry sa pozrel na hodinky. „Počúvaj, nemala by si…“

„Spať? Harry, aj tak nezaspím. Premýšľam len…“

Pozrel sa na ňu. Vyšpúlila červené pery a priložila si k nim ukazovák. Začínala ho iritovať. „Silje, je dobré, že premýšľaš. Pokračuj v tom. A mňa nechaj pokračovať v…“ Kývol k písomkám.

„Harry, nespýtal si sa ma, nad čim premýšľam.“

„Silje, tri veci. Som učiteľ, nie kňaz, ktorému by sa ľudia mali spovedať. V tomto krídle budovy v noci študent nemá čo hľadať. A navrhujem, aby si mi opäť vykala. Ak sa neurazíš?“ Uvedomoval si, že má zbytočne prísny hlas, a keď zdvihol zrak, díval sa do jej veľkých, okrúhlych a šokovaných očí. Už nešpúlila pery. A keď opäť prehovorila, už len šepkala:

„Harry, myslím na teba.“

Potom sa nahlas zasmiala.

„Silje, navrhujem, aby sme to tu ihneď ukončili.“ „Harry, ale ja ťa milujem.“ Opäť smiech.

Je zhúlená? Opitá? Prišla sem priamo z nejakej párty?

„Silje, ne…“

„Harry, viem, že máš záväzky. A viem o všetkých pravidlách, regulujúcich vzťah medzi prednášajúcim a študentkou. Mám však riešenie. Poďme do Chicaga. Tam, kde si bol na kurze FBI. Požiadam o prijatie na ten istý kurz a ty…“

„Stop!“

Harry počul ozvenu vlastného hlasu z chodby. Silje sa schúlila, akoby jej strelil zaucho.

„Silje, odprevadím ťa von.“

Nechápavo sa naňho pozrela. „Čo sa deje, Harry? Som druhá najkrajšia v krúžku. Spala som len s dvoma chlapcami. Môžem mať, koho chcem. Vrátane prednášajúcich. No šetrila som sa pre teba.“

„Ideme.“

„Harry, chceš vedieť, čo mám pod sukňou?“

Bosé nohy vyložila na písací stôl a pomaly ich roztiahla. Harry bol taký rýchly, že nestihla zareagovať, keď jej ich odsotil.

„Na tento stôl si nohy vykladám len ja, ďakujem.“

Silje sa opäť schúlila a ukryla tvár do dlaní, akoby sa v nich pokúšala nájsť bezpečný úkryt pred svetom. Rozplakala sa. Ticho vzlykala. Harry počkal, kým sa upokojí. Chcel ju objať, no zdržal sa.

„Silje, počúvaj,“ začal. „Zrejme si si niečo zle vysvetlila. To je v poriadku. Raz za čas sa to stane každému. Mám pre teba návrh: choď domov, obaja sa budeme tváriť, že sa tento večer nestal, a nikomu o tom ani nemukneme.“

„Harry, bojíš sa, že sa o nás niekto dozvie?“

„Silje, nijaké nás neexistuje. Dávam ti férovú šancu.“

„Myslíš si, že keď niekto zistí, že preťahuješ svoju študentku…“

„Nikoho nepreťahujem. Myslím na tvoje dobro.“

Silje zdvihla zrak. Harry sa strhol. Šminky jej stekali po tvári ako čierna krv, z očí šľahali blesky a jej chtivý pohľad mu pripomínal oči dravcov z prírodovedných filmov.

„Harry, klameš. Obrábaš tú štetku Rachel! A nemyslíš pri tom na mňa. Hoci mi pokrytecky tvrdíš opak. Pre teba som len kus mäsa, ktorý môžeš prefiknúť. A ty ho aj prefikneš!“

Skĺzla zo stola a vykročila k nemu. Harry sedel na stoličke s vystretými nohami ako zvyčajne a díval sa na ňu s pocitom, že je súčasťou príbehu, ktorý sa čoskoro odohrá, a nijako ho nevie ovplyvniť. S gráciou sa k nemu naklonila, zľahka mu pohladkala stehno, potom posunula dlaň vyššie, prešla okolo opasku a vkĺzla pod tričko. Zašepkala Hm, nice sixpack, pán učiteľ Harry jej vykrútil zápästie za chrbát a vyskočil zo stoličky. Skríkla od šoku a bolesti. Prinútil ju predkloniť sa. Potom ju odtiahol k dverám, schmatol jej tašku a vyviedol ju na chodbu.

„Harry!“ vzdychala.

„Tento ťah sa slangovo volá policajný chmat,“ vysvetľoval jej Harry cestou po schodoch. „Do skúšky sa ho nauč. Ak sa na ňu vôbec dostaneš. Lebo verím, že si uvedomuješ, že si ma prinútila oznámiť, čo sa stalo.“

„Harry!“

„Nie preto, že by som sa cítil osobne urazený. Len pochybujem, či si na prácu policajta dostatočne psychicky stabilná. Silje, posúdenie nechám na iných. Priprav sa, že im budeš musieť dokázať, že išlo o náhodný prešľap. Znie to ako férový návrh?“

Voľnou rukou otvoril bránu budovy. Keď ju vystrčil na ulicu, zvrtla sa a zagánila naňho. Šialená, neskrývaná zúrivosť v jej pohľade potvrdila Harryho predtuchu. Silje Gravsengová nemá čo hľadať v rovnošate.

Sledoval ju, ako neistým krokom prechádza popred Chateau Neuf, kde nejaký študent pri cigarete oddychoval od hudby vo vnútri. Opieral sa o pouličnú lampu. Vo vojenskej bunde v štýle kubánskych šesťdesiatych rokov. Tváril sa, že Silje sleduje celkom ľahostajne, až kým ho neobišla. Obrátil sa za ňou a vyzliekal ju pohľadom.

Harry zostal stáť pred bránou. Nahlas zanadával. Raz. A ešte raz. Cítil, ako sa mu postupne upokojuje pulz. Chytil telefón a zavolal na číslo z krátkeho telefónneho zoznamu, do ktorého si ukladal kontakty len pod iniciálkou krstného mena.

„Arnold.“

„Tu je Harry. Silje Gravsengová ma navštívila v kancelárii. Teraz to už prehnala.“

„Naozaj? Som samé ucho.“

Harry mu porozprával skrátenú verziu.

„Harry, to je zlé. Zrejme horšie, než si myslíš.“

„Musela byť zhúlená, vyzerala, akoby prišla z nejakého žúru. Alebo nezvládla pocity a realitu. Potrebujem však poradiť. Viem, že by som to mal ohlásiť, ale…“

„Očividne nechápeš. Ešte si pri bráne?“

„Áno,“ prekvapene prikývol Harry.

„Strážnik už zrejme odišiel. Vidíš niekoho?“

„Koho?“

„Kohokoľvek.“

„Pred Chateau Neuf fajčí nejaký chalan.“

„Videl ju odchádzať?“

„Áno.“

„Výborne! Hneď choď za ním. Oslov ho. Vypýtaj si jeho meno a adresu. A buď s ním, až kým po teba neprídem.“

„Šibe ti?“

„Neskôr ti to vysvetlím.“

„Odvezieš ma na tyči?“

„Bez mučenia priznávam, že tu mám auto. O dvadsať minút som tam.“

„Dobré… hm, ráno?“ zamrmlal Bjørn Holm, zaškúlil na hodinky, no nebol si istý, či stále nesníva.

„Spal si?“

„Nie.“ Hlavu si oprel o čelo postele a k uchu pritlačil telefón. Akoby si tým k sebe pritiahol aj to dievča.

„Len ti chcem oznámiť, že mám kúsok žuvačky spod Mittetovho sedadla,“ vysvetľovala Katrine. „Môže byť vrahova. Ale je to na dlhé lakte.“

„Áno.“

„Podľa teba tým len strácame čas?“ Bjørn zachytil v jej hlase sklamanie.

„Ty si zodpovedná za postup vyšetrovania,“ odvetil a hneď oľutoval, že jej nepovedal nič povzbudivejšie.

V tichu, čo nastalo, premýšľal, kde je. Doma? Aj ona si ľahla?

„Dobre, dobre,“ povedala. „Stalo sa však niečo zvláštne.“

„Naozaj?“ Uvedomil si, že svoje nadšenie preháňa.

„Kým som tam bola, akoby sa otvorili a zatvorili dvere. Iste, môžem sa mýliť, no cestou von som si všimla, že niekto zrejme posúval škatule s dôkazmi. Prečítala som si etiketu…“

Holmovi sa zdalo, že sa v telefóne usmieva. Mala zvláštne mäkký hlas.

„Išlo o prípad René Kalsnesa.“

Harry zamkol za sebou ťažké dvere a unikol mäkkému rannému svetlu.

Chladivou tmou drevenej vily prešiel do kuchyne. Klesol na stoličku. Rozopol si košeľu. Všetko vnímal ako v spomalenom filme.

Keď pristúpil k chalanovi vo vojenskej bunde a poprosil ho, aby s ním počkal na príchod policajta, poriadne ho vystrašil.

„To je len bežný tabak!“ bránil sa a podal Harrymu cigaretu.

Arnold konečne dorazil, zapísali si študentovu výpoveď, dali si ju podpísať a v špinavej fiatke neurčiteľnej značky zamierili do Kriposu, kde pre poslednú vraždu ľudia pracovali aj v noci. Vyzliekli Harryho, a kým ktosi kontroloval všetky kusy jeho oblečenia, technici mu skontrolovali pohlavný orgán aj ruky. Potom dostal prázdny plastový pohár.

„Hole, plnú dávku. Ak sa zmestí. Záchod nájdeš na konci chodby. Mysli na niečo pekné, dobre?“

„Hm.“

Keď Harry vychádzal z miestnosti, nepočul, no vnímal tichý smiech.

Mysli na niečo pekné.

Pri kuchynskom stole listoval v kópii policajnej správy. Poprosil Hagena, aby mu ju poslal a nikomu o tom nehovoril. Správu tvorili v podstate len lekárske výrazy v latinčine. Rozumel málo, no dosť na to, aby pochopil, že Rudolf Asajev zomrel rovnako záhadne a nevysvetliteľne, ako žil. Z nedostatku iných dôkazov za príčinu smrti označili infarkt. To sa predsa stáva.

Ako vyšetrovateľ by im vysvetlil, že to je omyl. Korunný svedok neumiera náhodou. Čo to povedal Arnold? Deväťdesiatštyri percent prípadov. Niekto mal dôvod báť sa jeho výpovede.

Paradoxne, sám Harry patril k tým, ktorí mali čo stratiť. Mohol prísť o veľa. Tak prečo do toho rýpe? Prečo sa nepoďakuje za priazeň osudu a nevykročí ďalej? Odpoveď znie jednoducho. Harry Hole je chorý.

Správu odhodil na druhý koniec stola. Zajtra ju skartuje. Teraz si musí pospať.

Mysli na niečo pekné.

Vstal a cestou do kúpeľne sa vyzliekol. Postavil sa pod sprchu a pustil na seba horúcu vodu. Cítil, ako mu bičuje kožu, ako ho tresce.

Mysli na niečo pekné.

Osušil sa, ľahol si do čistých bielych perín ich manželskej Postele, zatvoril oči a ponáhľal sa zaspať. No myšlienky ho dobehli.

Mysli na niečo pekné.

Na záchode policajnej stanice privrel oči, sústredil sa, aby sa v predstavách dostal čo najďalej. Myslel pri tom na Silje Gravsengovú. Predstavoval si jej mäkkú, opálenú pokožku, jej pery, horúci dych na jeho tvári, zúrivý pohľad, pevné svalnaté telo, krivky, nespravodlivú krásu mladých ľudí.

Doriti!

Jej ruka na jeho opasku, na bruchu. Telo, čo sa k nemu pritislo, keď ju zovrel do policajného chmatu. Mala hlavu pri zemi, vzdychala, prehla chrbát a vystrčila pevný zadok. Doriti, doriti!

Prudko sa posadil. Z fotografie na nočnom stolíku sa naňho usmievala Rachel. Vrúcne a múdro. Naozaj vie? Neutiekla by v hrôze, keby strávila čo len päť minút v jeho mozgu a pochopila by, kto je v skutočnosti? Alebo sme všetci chorí a líšime sa len tým, či necháme netvorov v sebe vyvádzať, alebo ich skrotíme?

Myslel na Silje Gravsengovú. Predstavoval si, ako na písacom stole robia presne to, čo od neho žiadala. Kôpky papierov padajú na zem, písomky poletujú po miestnosti ako žlté motýle. Na jej spotenú kožu sa lepia hárky husto popísané malými čiernymi písmenami s údajmi o počte vrážd a prepadov, sexuálne motivovaných trestných činov, násilia spôsobeného alkoholom, žiarlivosťou, rodinnými hádkami, pod vplyvom drog a pri boji gangov, v úsilí získať späť stratenú česť alebo dostať sa k majetku. Myslel na ňu, keď stál na toalete. A naplnil pohár po okraj.

21/

Beate Lønnová zívla, pretrela si oči a zadívala sa z okna električky. Raňajšie slnko začalo rozháňať hmlu nad Frognerovým parkom. Premočené tenisové kurty boli prázdne. Starší vychudnutý muž bezradne postával na mieste, kde mala byť natiahnutá sieť. Aj on sledoval prechádzajúcu električku. Z nemoderných tenisových šortiek mu trčali chudé nohy, modrú úradnícku košeľu mal zapnutú nakrivo, raketu ťahal po zemi. Čaká na partnera, ktorý neprišiel. Možno preto, že si pomýlil rok, keď sa mali stretnúť, možno už ani nežije. Tušila, ako mu je.

Keď prechádzali popred hlavnú bránu parku a električka pribrzdila pri zástavke, vo Vigelandovom parku zazrela siluetu Monolitu.

Keď Katrine odišla s kľúčom od skladu, Beate zamierila za svojím partnerom. Preto teraz sedí v električke v tejto štvrti. Obyčajný chlap. Tak ho v duchu aj nazývala. Určite nie muž, akého si vysnívala. Každá žena občas potrebuje chlapa. Jeho deti žijú u bývalej ženy, a keď je teraz Tulla u starej mamy v Steinkjeri, Beate má čas stretávať sa s ním trochu častejšie. Ich stretnutia však vedome obmedzuje. Pre ňu je dôležitejšie vedieť, že ho má, než naozaj byť s ním. Nijako jej nemôže nahradiť Jacka, no to ani nechce. Nechce náhradu, chce toto. Niečo iné, niečo nezáväzné, čo ju nebude tak bolieť, keď o to príde.

Hľadela z okna na protiidúcu električku, čo zastala na zastávke oproti. Ticho rušila len hudba zo slúchadiel dievčaťa na vedľajšom sedadle. Nechutná odrhovačka z deväťdesiatych rokov. Beate bola vtedy najtichšia študentka v krúžku. Stačilo, aby sa niekto pozrel jej smerom, a jej bledá tvár sa zapýrila. Našťastie sa to stávalo málokedy. A všetci na ňu rýchlo zabúdali. Beate Lønnová mala tvár aj auru, čo z nej robili neviditeľnú.

No ona si ich pamätala.

Každého z nich.

Preto jej stačilo preletieť pohľadom po tvárach v protiidúcej električke a spomenula si na každého z tých, ktorých v minulosti stretla. Možno v tej istej električke, možno pred dvadsiatimi rokmi na školskom dvore, na záberoch bezpečnostných kamier z banky, kde mala identifikovať lupičov, na pohyblivých schodoch v obchodnom dome, kam si išla kúpiť silonky. Nepomohlo im, ani keď zostarli, ostrihali sa, namaľovali, dali si narásť bradu, napichať do tváre botox či silikón. Akoby ich tvár, ich skutočná tvár, presvitala cez masku ako jedenásťciferné číslo v kóde DNA. Toto bolo jej požehnanie a prekliatie. Istý psychiater to nazval Aspergerovým syndrómom, iný menšou mozgovou poruchou, ktorú sa jej fusiform gyrus - mozgové centrum na poznávanie tvárí - usiluje vyrovnať. Tí múdrejší to nenazývali nijako. Len konštatovali, že si naozaj pamätá všetkých.

Preto ju vôbec neprekvapilo, keď jej mozog začal automaticky priraďovať miesto a čas k tvári muža oproti.

Ibaže teraz potrebovala dva pokusy.

Delilo ich len poldruha metra. Všimla si ho, lebo práve čosi písal na zarosené okno a tvár mal obrátenú k nej. Už ho kdesi videla, no netušila kde.

Možno to bolo odrazom v skle, možno mu oči zakrýval tieň. Už sa chcela vzdať, keď sa električka pohla, svetlo dopadlo mak a on zdvihol zrak. Pohľady sa im stretli.

Celé telo sa jej zachvelo v šialenom kŕči.

Pohľad plaza.

Ľadový pohľad páchateľa, ktorého pozná.

Valentin Gjertsen.

A ihneď pochopila, prečo ho nespoznala hneď. Prečo sa mu darí skrývať.

Vyskočila zo sedadla. Predierala sa von, no dievča vedľa nej sedelo s privretými očami. Beate do neho strčila- Nahnevane otvorilo oči.

„Pusť ma,“ skríkla Beate.

Dievča zdvihlo výrazne namaľované obočie, no nepohlo sa.

Beate jej strhla slúchadlá.

„Polícia. Musím vystúpiť.“

„Veď sme sa už pohli.“

„Zdvihni tú svoju odpornú tlstú riť!“

Všetci cestujúci sa pozerali na Beate, no nezapýrila sa. Už nie je taká. Zostala jej útla postava, na tvári takmer priehľadná pokožka, vlasy bezfarebné a suché ako neuvarené špagety, ale hanblivá Beate Lønnová bola minulosťou.

„Zastavte električku! Polícia! Zastavte!“

Nadávajúc každému, kto jej neuhol z cesty, sa predierala k šoférovi a k dverám. Brzdy zaškrípali. Ukázala legitimáciu a netrpezlivo čakala. Električka sa konečne s myknutím zastavila, cestujúcich hodilo dopredu a dvere sa otvorili. Beate vyskočila, popred električku vybehla na pás trávy, čo oddeľoval koľaje. Cítila, ako jej rosa premáča tenké topánky. Videla, ako sa v protiidúcej električke zatvárajú dvere. Zo všetkých síl sa za ňou rozbehla. Neobávala sa, že Valentin bude ozbrojený. Len musí dobehnúť tú prekliatu električku. Beh nebol nikdy jej silnou stránkou. Lekár, ktorý jej diagnostikoval Aspergerov syndróm, tvrdil, že ľudia s touto chorobou bývajú fyzicky hendikepovaní.

Na mokrej tráve sa pošmykla, no bežala ďalej. Zostávalo jej prekonať posledných pár metrov. Dobehla koniec električky. Treskla do plechu. Revala z plného hrdla, mávala policajnou legitimáciou v nádeji, že si ju vodič všimne. Možno si ju aj všimol, no videl úradníčku, ktorá asi zaspala a teraz zúfalo máva električenkou. Koľaje zapískali a električka sa začala vzďaľovať.

Beate zastala a zúfalo sledovala, ako mizne smerom do Majorstuy. Obrátila sa. Električka, ktorou sa priviezla, už prešla námestím Frogner plass.

Zanadávala, vytiahla telefón, prešla cez cestu a oprela sa o plot tenisových kurtov.

„Holm.“

„To som ja. Práve som videla Valentina.“

„Čo? Si si istá?“

„Bjørn.“

„Prepáč. Kde?“

„Pred Frognerovým parkom v električke smerom do Majorstuy.“

„Čo tam robíš?“

„O to sa nestaraj. Si v práci?“

„Áno.“

„Bola to dvanástka. Daj ju zastaviť. Nesmie nám ujsť.“

„Fajn. Jeho opis dám všetkým hliadkam v okolí.“

„Veď práve.“

„Čo veď práve?“

„Ten opis. On totiž vyzerá inak.“

„Ako inak?“

„Ako po plastickej operácii. Dosť výraznej na to, aby sa po Osle mohol pohybovať bez problémov. Daj mi vedieť, kde ju zastavíte, prídem ho identifikovať.“

„Pochopil som. Končím.“

Beate odložila mobil do vrecka. Až teraz si uvedomila, aká je zadychčaná. Oprela sa o pletivo. Okolo nej vrcholila ranná špička, akoby sa nič nedialo. Akoby fakt, že práve identifikovala vraha, bol úplne zanedbateľný.

„Kde sú?“

Beate sa odrazila od pletiva a obrátila sa za stareckým hlasom.

Starý muž sa na ňu díval spýtavým pohľadom.

„Kde sú všetci?“ zopakoval.

Keď Beate videla jeho pohľad, rýchlo prehltla guču v hrdle.

„Možno…“ zamyslel sa a zahnal sa raketou ako na skúšku. „Čo ak sú na tých druhých kurtoch?“

Beate pomaly prikývla.

„Asi budú tam,“ dodal. „Nemali sme sa stretnúť tu, ale na druhých kurtoch. Určite ma tam čakajú.“

Beate sledovala, ako sa jeho chudý chrbát pohol k bráne.

Potom sama rýchlo vykročila k Majorstue. A hoci mala hlavu plnú úvah o tom, kam mieri Valentin, odkiaľ ide a ako blízko sú k jeho zatknutiu, nevedela sa zbaviť ozveny mužových slov:

Určite ma tam čakajú.

Patologička Mia Hartvigsenová sa dlho dívala na Harryho. Skrížila si ruky na hrudi a iba sa k nemu pootočila. Na policiach ležali modré umelohmotné nádoby s kusmi ľudských tiel. Z prednáškovej sály na katedre anatómie, ktorá ležala na prvom poschodí štátnej nemocnice, už vyšli študenti. Hneď potom do jej sveta vstúpila táto ozvena z minulosti s Asajevovou pitevnou správou pod pazuchou.

Odmietavá reč tela nesúvisela s tým, že by Holeho nemala rada. No ako zvyčajne prichádzal s problémami. Ešte ako vyšetrovateľ pre ňu vždy znamenal priveľa práce, prikrátke termíny a priveľa možností urobiť chybu, z ktorej budú obviňovať len ju.

„Hovorím ti, že sme vykonali dôkladnú pitvu,“ zopakovala mu.

„Nebola dosť dôkladná,“ namietol Harry a položil správu na kovový stolík, kde študenti pred chvíľou  pitvali ľudské telo. Spod plachty na vozíku trčala svalnatá ruka. Harry si prečítal vyblednuté tetovanie na predlaktí. Too young to die. Nuž… Zrejme niekto z motorkárov Los Lobos, ktorý sa stal obeťou Asajevovho odstraňovania konkurencie.

„A na základe čoho si myslíš, že nebola dosť dôkladná?“

„Po prvé, neurčili ste príčinu smrti.“

„Vieš dobre, že sa to vždy nedá. To ešte nemusí znamenať, že nezomrel prirodzenou smrťou.“

„V tomto prípade by však bolo najprirodzenejšie, keby ho niekto zabil.“

„Viem, že bol potenciálnym korunným svedkom, no pitva prebieha podľa jasných pravidiel, ktoré nemôžu ovplyvniť takéto okolnosti. Nájdeme, čo nájdeme, patológia je exaktná veda.“

„Apropo veda,“ nadýchol sa Hole a sadol si na stôl. „Zakladá sa na overovaní hypotéz, však? Človek vytvorí teóriu a následne zisťuje, či bola správna, alebo nie. Mýlim sa?“

Mia Hartvigsenová zavrtela hlavou. Niežeby nemal pravdu, len sa jej nepáčilo, kam ich rozhovor smeruje.

„Moja teória znie nasledovne,“ pokračoval Hole s nevinným úsmevom, pri ktorom vyzeral ako chlapec, ktorý sa usiluje mamu presvedčiť, aby mu na Vianoce kúpila atómovú bombu. „Asajeva zabil niekto, kto presne vie, ako pracujete a čo musí urobiť, aby ste nič nenašli.“

Mia zmenila polohu. Obrátila sa k nemu celým telom.

„Takže?“

„Takže čo by si urobila ty?“

„Ja?“

„Poznáš všetky triky. Ako by si oklamala sama seba?“

„Som podozrivá?“

„Zatiaľ.“

Spamätala sa, keď si uvedomila, že sa usmieva. Neznáša ho.

„Vražedná zbraň?“

„Injekcia.“

„Naozaj? Prečo?“

„Niečo s anestéziou.“

„No dobre. Vieme vystopovať takmer akúkoľvek látku, najmä keď sa k telu dostaneme tak rýchlo, ako to bolo v tomto prípade. Jedinú možnosť vidím v…“

„Áno?“ usmieval sa, akoby mu už urobila po vôli. Prekliaty chlap. Človek sa nevie rozhodnúť, či mu má dať zaucho, alebo ho vystískať.

„Striekačka so vzduchom.“

„Čo s ňou?“

„Najstarší a naďalej najlepší trik, aký poznám. Pacientovi pichneš injekciu vzduchu, ktorý vytvorí v žile bublinu. Ak upchá cievu na dosť dlhý čas, aby sa krv nedostala do životne dôležitej časti tela, teda do mozgu alebo do srdca, zomrieš rýchlo a bez akejkoľvek látky, čo by sme vedeli v tele vystopovať. Krvná zrazenina mohla vzniknúť aj spontánne bez cudzieho zavinenia. Prípad je uzatvorený.“

„Zostala by však stopa po vpichu.“

„Ak by použili najjemnejšiu ihlu, odhalilo by to až mimoriadne dôkladné vyšetrenie kože na celom tele.“

Hole sa rozžiaril. Chlapec rozbalil darček a verí, že naozaj dostal atómovú bombu.

„Takže musíte…“

„A to sme urobili,“ odvetila, akoby mu dávala zaucho. „Každý milimeter. Dokonca sme kontrolovali aj hadicu, ktorou mu do žíl prúdila infúzia. Lebo aj cez ňu sa mu do krvi mohla dostať vzduchová bublina. Nenašli sme ani len uštipnutie komárom.“ Všimla si, ako mu žiara v očiach zhasla. „Je mi ľúto, že ťa sklamem. No uvedomovali sme si, že tá smrť bola podozrivá.“ Dôraz na slove bola.

„Musím si pripraviť ďalšiu prednášku, takže..,“

„A čo miesta, kde nie je koža?“

„Prosím?“

„Čo ak pichol injekciu na iné miesto? Telesný otvor, ústa, nosná dierka, uši…“

„Zaujímavý návrh, no v nose a v ušiach je minimum vhodných cievok. Análny otvor by pripadal do úvahy, no šanca napadnúť odtiaľ životne dôležitý orgán je malá. Okrem toho by si musel vedieť presne, kam pichnúť ihlu. Ústa prichádzajú do úvahy, blízkosť k mozgu zaručuje rýchlu a istú smrť, no tie kontrolujeme ako prvé. Sú plné slizníc, ktoré by po pichnutí ihlou opuchli.“

Pozrela sa naňho. Sledovala, ako jeho mozog hľadá ďalšie riešenie, no iba sa točí v kruhu.

„Rada som ťa znova videla. Zastav sa aj nabudúce.“

Prešla k vozíku, aby naň položila bledosivú ruku, ktorej roztiahnuté prsty vytŕčali z liehu.

„Mohol ju pichnúť zvnútra,“ povedal zrazu Hole. Vzdychla si. Veľmi otravný chlap. Pozrela naňho.

„Čo mohol?“

„Spomenula si, že blízkosť mozgu je výhodou. Mohol mu pichnúť injekciu zvnútra priamo do mozgu.“

„Ako by…“ Zarazila sa. Videla, kam ukazuje prstom. Zatvorila oči a znova si vzdychla.

„Prepáč,“ mykol plecom Harry. „No štatistika FBI ukázala, že po druhej pitve sa percento zavraždených svedkov zvýšilo zo sedemdesiatosem na deväťdesiatštyri percent.“

Mia Hartvigsenová zavrtela hlavou. Harry Hole. Problémy. Práca navyše. Ideálna možnosť skončiť na lavici hanby po chybe, za ktorú sama nemôže.

„Tu vystúpim,“ povedala Beate taxikárovi, ktorý zastavil pri krajnici.

Električka stála na zástavke Welhavens gate. Cestu jej zablokovalo jedno policajné auto, na koľajach za ňou zastali dve. Bjørn a Katrine sa opierali o Holmov Amazon.

Beate zaplatila a vybehla von.

„Čo nové?“

„V električke sú traja policajti, nikto nesmel vystúpil Čakáme len na teba.“

„Toto je jedenástka, ja som hovorila o dvanástke…“

„Na zástavke v Majorstue sa menilo číslo, no je to ten istý vagón.“

Beate pribehla k prvým dverám, zabúchala na ne a vytiahla legitimáciu. Dvere sa otvorili, vošla dnu. Kývla na pozdrav kolegovi v uniforme. Držal v ruke Heckler & Koch P30L.

„Poďte za mnou,“ oslovila ho a vykročila plnou električkou.

Pohľadom skenovala všetky tváre, kým sa nedostala do stredu vozňa. Cítila, ako jej srdce búcha čoraz rýchlejšie. Spoznala čarbanice na zarosenom skle. Naznačila policajtovi, aby sa pripravil, a oslovila muža pri okne.

„Prepáčte! Áno, vy.“

Obrátila sa k nej vydesená tvár, plná červených pupákov.

„Ja… ja som nechcel. Električenku som si zabudol doma. Už to neurobím. Ja…“

Beate zatvorila oči a v duchu zanadávala. Kývla policajtovi, aby kráčal za ňou. Keď prišli na koniec vagóna, zakričala na vodiča, aby otvoril zadné dvere. Vystúpila.

„Tak čo?“ nedočkavo vykríkla Katrine.

„Zmizol. Vypočujte všetkých, či ho nevideli. O hodinu naňho zabudnú, ak sa to už medzičasom nestalo. Mladý štyridsiatnik, meter osemdesiat, modré oči. Oči má trochu šikmé, hnedé vlasy ostrihané nakrátko, výrazné lícne kosti a úzke pery. Nikto sa nedotýkajte okna. Zaistite odtlačky prstov a odfoťte to. Bjørn?“

„Áno?“

„Prejdi všetky zástavky až po Frognerov park, oslov predavačov v obchodoch, pýtaj sa ich, či nepoznajú muža, na ktorého sa hodí tento opis. Ranná jazda električkou je často súčasťou istej rutiny. Ľudia chodia do práce, do školy, na tréning, do svojej obľúbenej kaviarne.“

„Takže ho možno stretneme aj nabudúce.“

„Presne tak. Preto buď opatrný. Vyhýbaj sa ľuďom, ktorí by ho mohli varovať. Katrine, ty sa postaraj o to, aby sme na tejto trase mali odteraz ráno svojich ľudí v električke. A po zvyšok dňa odtiaľto smerom do Frognerovho parku. Pre prípad, že by sa vracal tou istou cestou. Súhlasíte?“

Katrine s Bjørnom odišli rozdeliť úlohy policajtom, Beate sa vrátila k električke. Zadívala sa na okno. Čiary sa začínali roztekať. No vzor sa opakoval. Zvislá čiara, potom kruh. A ďalší riadok Spolu vytvárali štvorcovú maticu. Nemusí to byť dôležité.

No ako hovorieval Harry: Možno to nie je dôležité ani relevantné, no všetko niečo znamená. A začíname hľadať tam, kde je svetlo a kde aspoň niečo vidíme.

Beate vytiahla mobil a odfotila okno. Niečo jej napadlo.

„Katrine! Poď sem.“

Katrine nechala brífing na Bjørna.

„Ako si pochodila v noci?“

„Dobre,“ prikývla Katrine. „Žuvačku som ráno odovzdala na analýzu DNA. Označila som ju číslom založeného prípadu znásilnenia. Vraždy policajtov majú prioritu, no sľúbili, že sa na to pozrú rýchlo.“

Beate zamyslene prikývla. Rukou si prešla po tvári. „Ako rýchlo je rýchlo? Nemôžeme pripustiť, aby sa DNA potenciálneho páchateľa dostala na chvost dlhého radu len preto, že nikomu nepovieme, aká je tá žuvačka dôležitá.“

Katrine sa zadívala na Bjørna, ktorý vzrušene gestikuloval. „Poznám tam jednu pani. Zavolám jej.“

Beate sa na ňu pozrela. Zaváhala. Prikývla.

„A si si istá, že to nebolo len tým, že si chcela, aby to bol Valentin Gjertsen?“ spýtal sa Ståle Aune. Stál pri okne a hľadel na rušnú ulicu. Sledoval náhliacich sa ľudí, medzi ktorými môže byť aj Valentin Gjertsen. „Z nedostatku spánku mozog často začne halucinovať. Koľko hodín si spala za posledné dva dni?“

„To spočítam neskôr,“ odvetila Beate spôsobom, ktorý Auneho presvedčil, že nemusí počítať dlho. „Volám ti, lebo niečo nakreslil na okno. Dostal si moju ememesku?“

„Áno,“ prisvedčil Aune. Práve začal hodinu s pacientom, keď sa mu v povytiahnutej zásuvke stola rozsvietil telefón.

POZRI MMS. RÝCHLO. VOLÁM.

Cítil takmer perverzný pôžitok, keď sa díval do Stavnesovej prekvapenej tváre a vysvetľoval mu, že tento telefonát musí prijať. Medzi riadkami mu tým naznačil: Je oveľa dôležitejší než tie tvoje prekliate náreky.

„Raz si mi tvrdil, že vy psychológovia viete z čarbaníc sociopatov analyzovať stav ich podvedomia.“

„Hm. Zrejme som tým myslel metódu, ktorú vytvorili na univerzite v španielskej Granade na výskum psychopatologických porúch osobnosti. No vtedy im dávame pokyn, čo majú kresliť. A toto je aj tak skôr písmo než kresba.“

„Naozaj?“

„Vidím tu samé íčka a óčka. Ale nie je to tým o nič menej zaujímavé.“

„V akom zmysle?“

„V električke zavčas rána, keď ešte napoly spíš, tvoju ruku riadi podvedomie. A to sa rado hrá s kódmi a rébusmi. Niekedy sú nepochopiteľné, inokedy prekvapivo jednoduché, dokonca banálne. Jedna moja pacientka sa strašne bála, že ju znásilnia. Opakoval sa jej sen, že ju zobudil kanón tanku, prerazil stenu spálne a zastavil sa až pri jej posteli. A pred ústím kanóna visel plagát s nakresleným vtákom. Možno znie zvláštne, že ona ten jednoduchý symbol nepochopila, no mozog často maskuje, na čo skutočne myslí. Z pohodlnosti, pocitu viny, strachu…“

„Čo znamenajú tie íčka a óčka?“

„Že sa v električke nudí. Beate, nepreceňuj ma. Psychológiu som začal študovať v čase, keď to bolo štúdium pre hlupákov, čo sa nedostali na medicínu. No porozmýšľam nad tým a zavolám ti. Teraz mám pacienta.“

„Fajn.“

Aune položil a zadíval sa na ulicu. Na druhej strane ulice, iba sto metrov od Bogstadveien, je tetovacie štúdio. Električka číslo jedenásť ide po Bogstadveien a Valentin mal tetovanie, ktoré ho môže prezradiť. Ak si ho nedá odstrániť profesionálom. Alebo zmeniť v tetovacom štúdiu. Pár jednoduchých čiar kresbu zmení na nepoznanie. Ako keď jeden polkruh so zvislou čiarou vytvorí písmeno D. Alebo šikmá čiara premení O na písmeno Ø. Aune dýchol na sklo.

Za chrbtom sa mu ozvalo nervózne zakašľanie.

Nakreslil zvislú čiarku a kruh, tak ako to videl v ememeske.

„Nebudem platiť za celú hodinu, ak…“

„Viete čo, Paul?“ oslovil ho Aune s prízvukom na Paeul, dokreslil polkruh a šikmú čiaru. DØ. Zomrieš. Zmazal slovo rukávom. „Túto hodinu budete mať odo mňa zadarmo.“

22/

Rico Herrem vedel, že zomrie. Vždy to vedel. Nové bolo poznanie, že zomrie do tridsiatich šiestich hodín.

„Antrax,“ zopakoval lekár. Bez thajského er a s americkým prízvukom. Ten škuľoš určite študoval v USA. Kvalifikoval sa tak na miesto na tejto súkromnej klinike, ktorá prijímala za pacientov len zahraničných expatov a turistov.

„I’m so sorry.“

Rico dýchal pomocou kyslíkovej masky, no aj to mu už robilo problém. Tridsaťšesť hodín. Lekár mu vymeral čas. Tridsaťšesť hodín. Pýtal sa, či chce kontaktovať príbuzných. Možno by ešte stihli prísť. Alebo kňaza. Je katolík?

Podľa Ricovho prekvapeného výrazu pochopil, že musí vysvetľovať ďalej.

„Antrax je baktéria. Do pľúc sa vám dostala len nedávno.“

Rico naďalej ničomu nerozumel.

„Ak by ste ju mali v tráviacom systéme alebo na pokožke, možno by sme vás zachránili. Ale v pľúcach…“

Baktéria? Naozaj ho zabije baktéria? Ktorú vdýchol? Kde?

Tú otázku mu ako ozvena zopakoval aj lekár.

„Tušíte kde? Polícia sa bude pýtať, aby zachránila ďalších ľudí.“

Rico Herrem privrel oči.

„Mister, zamyslite sa. Ak si spomeniete, zachránite…“

Iných. Mňa už nie. Tridsaťšesť hodín.

„Mister Herrem?“

Rico chcel prikývnuť, že rozumel, no sily ho opustili. Počul, ako sa otvorili dvere. Klopkanie niekoľkých párov topánok. Zadychčaný ženský hlas oznámil:

„Miss Kari Farstad from Norwegian Embassy. Prišli sme tak rýchlo, ako sa len dalo. Je…?“

„Zlyháva krvný obeh, miss. O chvíľu sa dostane do stavu šoku.“

Kde? V jedle, čo zjedol, keď sa zastavil v tej odpornej reštaurácii na polceste z Bangkoku do Pattaye? Zo smradľavej diery v zemi, ktorú volali záchod? Alebo v hoteli z klimatizácie? Nešíria sa tak všetky baktérie? No lekár spomínal, že prvé príznaky sa podobajú na silnú chrípku. Tie mal už v lietadle. Ale to by sa nakazili aj ďalší ľudia. Počul ženský hlas. Hovorila tichšie a po nórsky:

„Slezinová sneť. Panebože, doteraz som si myslela, že sa používa len v biologických zbraniach.“

„Nie je to tak.“ Mužský hlas. „Cestou som to vygooglil. Bacillus anthracis. Vydrží v zemi celé roky. Je pekne húževnatý. Šíri sa spórami. Našli ich aj v prášku v listoch, čo niekto rozposielal ľuďom v USA. Pamätáš?“

„Podľa teba mu niekto poslal taký list?“

„Mohol to chytiť kdekoľvek, no najčastejšie sa človek nakazí pri kontakte s domácimi zvieratami. Zrejme sa nikdy nedozvieme, ako to bolo.“

Rico však vedel. Odrazu mu to bolo úplne jasné. Podarilo sa mu zdvihnúť ruku ku kyslíkovej maske.

„Našiel si nejakých príbuzných?“

„Áno.“

„A?“

„Vraj nech si tu zhnije.“

„Aha. Pedofil?“

„Nie. No inak zoznam jeho úchylok je slušne dlhý. Aha, pohol sa.“

Rico si z úst aj nosa strhol masku a pokúsil sa čosi povedať. No dostal zo seba len zachrípnutý šepot. Ešte raz. Žena mala svetlé kadere a hľadela naňho so zmesou empatie a odporu.

„Doctor, je to…“

„Nie, človek od človeka sa nenakazí.“

Nie je to nákazlivé. Len on.

Naklonila sa k nemu. Umierajúci - možno práve preto, že bol umierajúci - Rico Herrem sa s pôžitkom nadýchol jej vône. Vdychoval jej voňavku, tak ako vtedy vdychoval pach pornokina. Nadýchol sa pachu vlnenej rukavice, cítil vlhkú vlnu a akoby vápno. Prášok. Ten druhý si ústa aj nos zakrýval vreckovkou. Neskrýval sa, ale chránil. Drobné spóry vírili vzduchom. Možno by sme vás zachránili, no v pľúcach…

Pozbieral všetky sily a dostal zo seba dve slová. Dve slová. Stihol si uvedomiť, že sú jeho posledné. Potom Rica Herrema zahalila tma, akoby padla opona po dlhom úbohom a biednom predstavení, čo trvalo štyridsaťdva rokov. Prudký lejak bubnoval na strechu auta, akoby ju chcel preraziť. Kari Farstadová sa podvedome striasla. Pokožku jej pokrývala súvislá vrstva potu, no vraj sa to niekedy v novembri po skončení obdobia dažďov zlepší. Najradšej by sa hneď vrátila do svojho veľvyslaneckého bytu. Cesty do Pattaye neznášala a toto nebola prvá ani posledná. Nebudovala si kariéru na to, aby sa zaoberala ľudským odpadom. Skôr naopak. Predstavovala si koktejlové párty plné zaujímavých, inteligentných ľudí, živých konverzácií na vysokej úrovni o politike a kultúre, čakala, že osobnostne porastie a bude riešiť globálne otázky. Nie prízemnosti, ako je napríklad táto: zabezpečiť nórskemu páchateľovi dobrého advokáta, prípadne ho dostať z Thajska do nórskeho väzenia na úrovni trojhviezdičkového hotela.

Dážď ustal rovnako rýchlo, ako sa spustil. Rýchlo napredovali oparom, vznášajúcim sa nad rozhorúčeným asfaltom.

„Čo to Herrem povedal?“ spýtala sa jej asistentka.

„Valentin.“

„Nie, to druhé.“

„Nebolo mu rozumieť. Dlhé slovo. Znelo ako komoda.“

„Komoda?“

„Čosi také.“

Kari sa zadívala na rady kaučukovníkov pri ceste. Chce ísť domov. Do Nórska.

23/

Harry prebehol chodbou policajnej akadémie okolo obrazu Fransa Widerberga.

Stála v dverách posilňovne. Pripravená na boj v obtiahnutom drese. Ruky mala skrížené na hrudi, opierala sa o zárubňu. Harry jej chcel kývnuť na pozdrav, no niekto zakričal a Silje vošla do telocvične.

Na druhom poschodí sa zastavil u Arnolda.

„Ako dopadla prednáška?“

„V pohode, no určite im chýbali tvoje strašidelné, hoci irelevantné príklady z takzvanej reality,“ odvetil Arnold a ďalej si masíroval chorú nohu.

„Ďakujem, že si ma zaskočil,“ usmial sa Harry.

„Maličkosť. Čo dôležité si riešil?“

„Bol som na patológii. Službukonajúca lekárka súhlasila s exhumáciou tela Rudolfa Asajeva a s vykonaním druhej pitvy. Presvedčil som ju tvojou štatistikou FBI o mŕtvych svedkoch.“

„Som rád, že som ti pomohol. Mimochodom, zasa máš návštevu.“

„Ne…“

„Nie, nie je to slečna Gravsengová, ani bývalí kolegovia. Povedal som mu, že môže počkať v tvojej kancelárii.“

„Kto…“

„Tváril sa, že ho poznáš. Ponúkol som mu kávu.“

Harry sa pozrel na kolegu. Potom prikývol a odišiel.

Muž v Harryho kancelárii sa veľmi nezmenil. Možno trochu pribral, pleť už nemal takú hladkú a na spánkoch sa zjavili prvé šediny. No zostala mu chlapčenská ofina, hodiaca sa k prívlastku junior, zrejme požičaný oblek a ostrý pohľad, ktorým stihol za štyri sekundy prečítať stranu dokumentu a v súdnej sieni z neho doslovne citovať. Johan Krohn bol vlastne Beate Lønnová v obleku, právnik, ktorý by z nezákonnosti vedel usvedčiť aj zákony Nórskeho kráľovstva.

„Harry Hole,“ oslovil ho zvučným, mladistvým hlasom, vstal a podal mu ruku. „Dávno sme sa nevideli.“

„Mne to nechýbalo,“ mykol plecom Harry a stisol mu ruku. Titanový prst sa dotkol Krohnovej dlane. „Vždy keď sa zjavíš, prinášaš zlé správy. Káva chutí?“

Krohn mu stisk opätoval. Mocne. Kilogramy navyše sú určite svaly.

„Káva je dobrá,“ usmial sa. „Správy ako zvyčajne zlé.“

„Počúvam.“

„Nezvyknem chodiť osobne, no v tomto prípade som sa chcel s tebou porozprávať medzi štyrmi očami, skôr ako dáme čokoľvek na papier. Ide o tvoju študentku Silje Gravsengovú.“

„O moju študentku,“ zopakoval Harry.

„Sedí?“

„Zatiaľ áno. Len mi to znie, akoby ona študovala mňa.“

„Pokúsim sa vyjadrovať precíznejšie,“ pokračoval Krohn a roztiahol pery do úsmevu. „Nešla na políciu, oslovila priamo mňa. Bála sa, že ťa budú chrániť.“

„Kto?“

„Polícia.“

„Nie som…“

„Roky si pracoval v polícii a ako zamestnanec tejto školy zostávaš súčasťou systému. Pointa je v tom, že sa obáva, aby sa ju polícia neusilovala odhovoriť od nahlásenia znásilnenia. Ak sa vzoprie, z dlhodobého hľadiska to ohrozí jej kariéru.“

„Krohn, o čom to hovoríš?“

„Ešte vždy sa vyjadrujem nejasne? Včera večer krátko pred polnocou si v tejto kancelárii znásilnil Silje Gravsengovú.“

V tichu, čo nastalo, Krohn dlho mlčky pozoroval Harryho.

„Niežeby som to chcel proti tebe použiť, Hole, no vôbec sa netváriš prekvapene, čo len posilňuje dôveryhodnosť mojej klientky.“

„Treba ju posilňovať?“

Krohn spojil končeky prstov. „Hole, verím, že si uvedomuješ vážnosť celej záležitosti. Už len zverejnenie tohto skutku ti obráti život naruby.“

Harry si ho predstavoval v advokátskom talári. V plnom nasadení. Jeho ukazovák mieri na Harryho na lavici obžalovaných. Udatná Silje si osuší slzu. Sudcov prekvapený a pobúrený výraz. Chlad publika. Neprestajné škrípanie zapisovateľovho pera.

„Jediný dôvod, prečo tu sedím ja a nie dvaja policajti, pripravení ťa odviesť v putách po chodbe medzi kolegami a študentmi, je fakt, že by to ovplyvnilo aj život mojej klientky.“

„Naozaj?“

„Určite to chápeš. Navždy zostane ženou, ktorá poslala do väzenia svojho kolegu. Dostane prezývku bonzáčka. Život ma naučil, že v polícii nemáte takých ľudí radi.“

„Krohn, pozeráš priveľa seriálov. Policajti sa hrdia objasnením každého znásilnenia, nech je páchateľom ktokoľvek.“

„Súdny proces by pre mladé dievča znamenal obrovskú záťaž. Najmä vzhľadom na dôležité skúšky, termíny už klopú na dvere. Keďže sa neodvážila osloviť políciu a dlho zvažovala, či sa vôbec obráti na mňa, väčšina technických a biologických stôp sa stratila. A to znamená, že súdny proces sa bude ťahať veľmi dlho.“

„A aké dôkazy máte?“

„Modriny. Škrabance. Roztrhanú sukňu. A ak dám skontrolovať túto kanceláriu, určite nájdem zvyšky tej sukne.“

„Ak?“

„Áno. Harry, nenosím len zlé správy.“

„Naozaj?“

„Mám pre teba alternatívu.“

„Zmluva s diablom?“

„Hole, si inteligentný muž. Vieš, že nemáme dôkaz, čo by ťa usvedčil so stopercentnou istotou. Tak to pri znásilneniach chodí, však? Bude to tvrdenie proti tvrdeniu a obaja skončíte ako porazení. Obeť budú upodozrievať z radodajnosti či falošného obvinenia, prepusteného zasa z toho, že vyviazol so šťastím. Vzhľadom na to, čo som povedal, prišla Silje Gravsengová s návrhom, s ktorým sa pokojne stotožním. Nebudem teraz hovoriť ako advokát protistrany. Radím ti však tento návrh akceptovať. Jedinou alternatívou je totiž trestné oznámenie. Pevne sa rozhodla.“

„Počúvam.“

„Ako človek, ktorý má v budúcnosti presadzovať zákony tejto krajiny, pokladá za svoju povinnosť, aby muž, ktorý sa dopustil znásilnenia, bol potrestaný. No máš šťastie, že netrvá na tom, aby ťa potrestal sudca.“

„Takže má pevné princípy?“

„Byť tebou, odpustím si takéto poznámky a pekne sa poďakujem. Mohol som jej odporučiť druhú možnosť.“

„Krohn, čo odo mňa chcete?“

„V krátkosti? Podáš výpoveď zo školy a už nikdy a na nijakej úrovni nebudeš spolupracovať s políciou. Silje vďaka tomu v pokoji dokončí štúdium a v budúcnosti sa zamestná tam, kde plánovala. No stačí jediné tvoje slovo, dohodu stiahneme a bude nasledovať trestné oznámenie.“

Harry sa oprel lakťami o stôl, sklonil hlavu. Masíroval si čelo.

„Pripravím písomnú dohodu o mimosúdnom vyrovnaní,“ pokračoval Krohn. „Tvoja výpoveď za jej mlčanie. Záväzok mlčanlivosti platí pre obe strany. Pravda, slečne Gravsengovej by si zverejnením tej dohody neublížil. Jej rozhodnutie by totiž každý pochopil.“

„A ja by som zasa svoju vinu potvrdil tým, že som na takú dohodu vôbec pristal.“

„Hole, vnímaj to ako úsilie zamedziť väčším škodám. Človek s tvojimi skúsenosťami ľahko začne odznova. Čo tak skúsiť nejakú poisťovňu? Ver mi, že platia lepšie než škola.“

„Verím ti.“

„Fajn.“ Krohn si otvoril kalendár v telefóne. „Ako vyzeráš najbližšie dni?“

„Môžeme aj hneď zajtra.“

„Výborne. O druhej u mňa v kancelárii. Ešte si pamätáš adresu?“

Harry prikývol.

„Skvelé. Želám ti krásny deň!“

Krohn vyskočil zo stoličky. Drepy, kliky a zdvíhanie činky, usúdil Harry.

Keď odišiel, Harry sa pozrel na hodinky. Bol štvrtok, no Rachel sa chystala prísť o deň skôr než zvyčajne. Lietadlo pristáva o pol šiestej, sľúbil, že ju vyzdvihne na letisku, čo - po dvoch obligátnych nie, to ozaj netreba - s vďakou prijala. Vedel, ako má rada tých štyridsaťpäť minút cesty do mesta. Čas na rozhovor na úvod príjemného večera. Jej vzrušený hlas, keď vysvetľuje, čo reálne znamená, že na medzinárodnom súdnom dvore v Haagu môžu vystupovať ako zúčastnené strany len štáty. Keď hovorí o právnej sile a bezmocnosti OSN. Alebo sa rozprávajú o tom, ako sa darí Olegovi, ktorý vyzerá každým dňom lepšie. Starý Oleg sa vracia. Zhovárajú sa o jeho plánoch. Chce študovať právo. Hovoria o šťastí, čo ich všetkých zachránilo. O tom, aké je šťastie krehké.

Rozprávajú sa o všetkom, čo im napadne. Takmer o všetkom. Harry jej nikdy nespomenul, ako sa bojí. Ako sa jej bojí čokoľvek sľúbiť, lebo nevie, či to dodrží. Nevie, či pre nich bude tým, kým chce a potrebuje byť. A ani nevie, či nájde v ich spoločnom živote šťastie.

Zatiaľ stále neverí, že jeho súčasný život s ňou a Olegom nie je len čosi dočasné, príjemný sen, z ktorého sa každú chvíľu zobudí.

Pretrel si tvár. Možno sa blíži prebudenie. Oslepí ho ostré, nemilosrdné denné svetlo. Skutočnosť. Všetko bude ako kedysi. Čaká ho chladná a neúprosná samota. Striaslo ho.

Katrine Brattová sa pozrela na hodinky. Bolo desať minút po deviatej. Vonku je možno prekvapivo príjemný jarný večer, ale v suteréne vládne chladná, vlhká zimná noc. Dívala sa na Bjørna, ktorý si škrabal ryšavé bokombrady. Ståle si čosi zapisoval. Beate potlačila zívnutie. Sedeli pri monitore, na ktorom svietila fotografia z okna električky. Chvíľu sa rozprávali o obrazci a dospeli k názoru, že ak sa im ho aj podarí rozlúštiť, Valentina zrejme nechytia.

Katrine opäť ovládol pocit, že v sklade bol ešte niekto.

„Musel to byť zamestnanec,“ usúdil Holm. „Iba je čudné, že nerozsvietil.“

„Kľúč sa dá ľahko skopírovať,“ pripomenula Katrine.

„Možno to nie sú písmená,“ Beate sa vrátila k monitoru, „ale čísla.“

Obrátili sa k nej. Pohľad upierala na obrazovku.

„Jednotky a nuly. Nie íčka o óčka. Ako v dvojkovej sústave. Pamätám si dobre, že jednotky znamenajú plus a nuly mínus?“

„Som len užívateľka, neprogramujem,“ odvetila Katrine. „Ale asi máš pravdu. Pamätám si to podľa toho, že jednotka prepúšťa prúd a nula ho zastavuje.“

„Jednotka znamená čin, nula nečinnosť,“ prikývla Beate. „Urobím. Neurobím. Urobím. Neurobím. Jednotka. Nula. Riadok za riadkom.“

„Ako lupienky margarétky,“ poznamenal Bjørn.

Sedeli mlčky, ticho rušil len hukot ventilátora. „Vzorec sa končí nulou,“ všimol si Aune. „Neurobím.“

„Ak ho dokončil,“ mykla plecom Beate. „Možno musel vystúpiť.“

„Sérioví vrahovia občas prestanú vraždiť,“ zapojila sa Katrine. „Zmiznú. Skončia.“

„Iba výnimočne,“ nesúhlasila Beate. „Nula alebo nenula, kto z vás verí, že náš vrah plánuje skončiť? Ståle?“

„Katrine má pravdu, no obávam sa, že bude pokračovať“

Katrine sa v poslednej chvíli prinútila nevysloviť, že ona sa bojí opaku. Že vrah zmizne, keď sú mu nablízku. Radšej by prijala riziko. V najhoršom prípade je ochotná obetovať ešte jedného kolegu, len aby vraha chytili. Vedela, že to je chorá myšlienka, no nemohla sa jej ubrániť. Znesie stratu ešte jedného ľudského života, no neznesie predstavu, že Valentin unikne trestu. V duchu ho vyzývala: Ešte raz, ty hajzel, urob to ešte raz.

Zazvonil jej mobil. Podľa čísla videla, že volajú z laboratória, a ohlásila sa.

„Zdravím. Skontrolovali sme tú žuvačku.“

„Áno?“ cítila, ako sa jej rozbúchalo srdce. Doriti so všetkými teóriami, toto je konkrétny dôkaz.

„Žiaľ, nenašli sme nijakú DNA.“

„Čože?“ Akoby ju niekto oblial ľadovou vodou. „Ale… ale veď musela byť plná slín.“

„To sa, žiaľ, občas stáva. Samozrejme, že to môžeme ešte raz skontrolovať, no vzhľadom na vraždy, čo riešime…“

Katrine položila. „Na žuvačke nenašli nič,“ povedala potichu.

Bjørn len mlčky prikývol a Beate akoby sa uľavilo.

Vtom ktosi zaklopal.

„Ďalej!“ zakričala Beate.

Katrine sa pozrela na dvere. Zrazu vedela, Že to je on. Vysoký, nakrátko ostrihaný chlap. Rozmyslel si to. Prišiel ich vytiahnuť z kaše.

Dvere sa otvorili a Katrine sklamane vydýchla. Do miestnosti vošiel Gunnar Hagen. „Ako sa darí?“

Beate sa zaklonila s rukami zopätými na zátylku. „Valentin nešiel popoludní ani jedenástkou, ani dvanástkou. Pátranie v štvrti neprinieslo nič. Do večera budeme mať v električke našich ľudí, no viac nádeje vkladám do zajtrajšieho rána.“

„V tíme sa ma pýtali, čo znamenajú tí policajti v električke. Či to nejako súvisí s našimi vraždami.“

„Klebety sa šíria rýchlo,“ poznamenala Beate.

„Trochu prirýchlo. Už čoskoro sa ich dozvie Bellman.“

Katrine civela na monitor. Vzorec. Veď práve v tomto je dobrá, tak sa vtedy dostala aj na stopu Snehuliakovi. Takže, jednotka a nula. Dve čísla spolu. Žeby desiatka? Dvojica čísel, čo sa dokola opakujú. Dokola. Dokola…

„Preto ho už večer poinformujem o Valentinovi,“ dodal Hagen.

„Čo to znamená pre nás?“ spýtala sa Beate.

„Nemôžeme za to, že sa Valentin ráno zjavil v električke. Museli sme konať. No zároveň sme tým splnili svoju úlohu. Potvrdili sme, že Valentin žije, a získali sme tým hlavného podozrivého. A ak ho nedostaneme teraz, ešte vždy existuje možnosť, že sa vynorí v Bergu. Takže štafetu preberajú kolegovia.“

„A čo je po nórsky poly-ti?“ ozvala sa Katrine.

„Prosím?“ spozornel Hagen.

„Ståle tvrdí, že naše prsty riadi podvedomie. Valentin písal na okno desiatky. Veľa desiatok. To sa dá vyjadriť cudzím slovom poly. K tomu pridáme číslo desať - po nórsky ti. Polyti, čiže po nórsky polícia. V tomto prípade by to znamenalo, že policajtov plánuje vraždiť ďalej.“

„O čom to hovorí?“ obrátil sa Hagen na Ståleho.

Ten len pokrčil plecom. „Pokúšame sa analyzovať tie čarbanice na skle. Ja som dospel k tomu, že napísal DØ. Zomrieť. No čo ak sa mu len páčia jednotky a nuly? Ľudský mozog je štvordimenzionálny labyrint. Všetci tam boli, no nikto nepozná cestu.“

Keď Katrine kráčala Oslom do svojej garzónky v Griinerløkke, nevnímala usmiatych, nadšených ľudí, ktorí sa ponáhľali osláviť príchod krátkej jari, víkendu či života, lebo nič nie je večné.

Pochopila, prečo ich tak trápi ten idiotský kód. Lebo veľmi chcú, aby všetko dávalo zmysel. A nič iné nemajú. Preto dolujú význam z niečoho, čo nemá nijaký význam.

Pohľad upierala na chodník pred sebou a klopkala opätkami do rytmu výzvy, čo si dokola opakovala v duchu: Ešte raz, ty hajzel, urob to ešte raz.

Harry jej zahrabol do dlhých vlasov. Ešte vždy ligotavo čiernych, hustých a takých mäkkých, až mal pocit, že hladí hodváb. Zdvihla hlavu, videl jej štíhly, prehnutý chrbát, čo sa vlnil ako had. Jej vzdychy ako tiché vrčanie prichádzali hlboko z pľúc. Niekedy sa milovali pokojne, ticho, lenivo ako v pomalom tanci. Inokedy zasa zápasili. Ako dnes večer. Jej vzrušenosť akoby plodila ďalšiu, ešte väčšiu. Mal pocit, že oheň hasí benzínom, priam vybuchovala, vymykala sa mu spod kontroly. Zavše si v duchu hovoril, že toto sa nemôže skončiť dobre.

Jej červená sukňa zostala na dlážke pri posteli, červená farba jej veľmi svedčí. Bosé nohy. Nie, vtedy nemala bosé nohy. Harry sa nadýchol jej vône.

„Neprestávaj,“ vzdychala.

Ópium. Rachel mu vysvetlila, že trpkastá vôňa pochádza z potu kôry nejakého arabského stromu. Nie, nie je to pot, sú to slzy. Slzy princeznej, ktorá ušla, keď jej zakázali milého. Volala sa princezná Myrrha, Myrra. Zomrela od smútku, no Yves Saint Laurent platil za liter jej sĺz celý majetok a parfum predával ešte drahšie.

„Neprestávaj, chyť…“

Zovrela mu ruku a priložila si ju ku krku. Opatrne ju chytil. Nahmatal žily a napäté svaly na štíhlom krku.

„Silnejšie! Sil…“

Nedokončila vetu, lebo poslúchol. Vedel, že tým jej zastavil prísun kyslíka do mozgu. Mala to rada a jeho vzrušovalo, že ju to vzrušuje. No teraz sa niečo zmenila Predstavoval si, že ju má v moci. A môže s ňou robiť, čo sa mu zachce. Pozrel na jej červenú sukňu. Cítil, že sa už neubráni spomienke na ten večer v kancelárii. Zavrel oči a predstavil si Silje na kolenách, ako sa k nemu pomaly otáča, jej vlasy menia farbu a zrazu vidí, kto je naozaj. Púli oči, na krku má modriny, zreteľné pod svetlom lámp technikov.

Harry odtiahol ruku. Rachel zmeravela, niekoľko sekúnd sa zvíjala, potom sa zosunula na zem. Zomrela. Čelom dopadla na matrac. Z úst sa jej vydral posledný vzlyk. Zostala na kolenách ako pri modlitbe.

Harry sa odtiahol. Rachel nespokojne vzdychla a pozrela sa naňho vyčítavým pohľadom. Inokedy počkal, kým nebude pripravená na rozlúčku.

Pobozkal ju na krk, vykĺzol z postele a nahmatal trenky od Paula Smitha, čo mu kúpila na ktoromsi letisku cestou zo Ženevy. Vo wrangleroch, prevesených cez operadlo stoličky, nahmatal kamelky. Vyšiel do obývačky, stoličku si prisunul k oknu a díval sa do tmavej noci, v ktorej rozoznával siluetu okolitých kopcov. Zapálil si. Po chvíli začul šuchot jej krokov a vo vlasoch cítil jej ruku.

„Deje sa niečo?“

„Nie.“

Pritisla sa k nemu Ešte vždy má rozhorúčené telo. Opäť voňala ako Rachel po milovaní. Ako slzy princeznej Myrrhy.

„Ópium,“ usmial sa. „Názov ako stvorený pre voňavku“

„Nepáči sa ti?“

„Ale áno.“ Vyfúkol dym k stropu. „Ale je dosť… silná.“

Zdvihla hlavu. „A to mi hovoríš až teraz?“

„Nikdy predtým som nad tým nerozmýšľal. Vlastne ani teraz nie. Až kým si sa nespýtala.“

„Súvisí to s alkoholom?“

„Prosím?“

„Alkohol vo voňavke ti…“

Zavrtel hlavou.

„Niečo sa deje,“ zamračila sa. „Poznám ťa, Harry. Cítim z teba nepokoj. Len sa pozri, ako fajčíš, ťaháš, akoby si slamkou nasával poslednú kvapku vody.“

Harry sa usmial. Pohladkal ju po chrbte. Zľahka ho pobozkala na líce. „Ak to teda nie je alkohol, ide o to druhé.“

„O čo?“

„Absťák. Chýba ti policajná práca.“

„Aha.“

„Trápia ťa tie vraždy, však?“

„Beate ma prišla prehovoriť. Vraj si jej to odsúhlasila.“ Rachel prikývla.

„A vraj si sa vyjadrila, že si s tým okej.“

„Povedala som, že to je na tebe.“

„Zabudla si na náš sľub?“

„Nie, no ja ťa nemôžem nútiť dodržať sľub, Harry.“

„A ak by som sa dal prehovoriť?“

„Tak by si porušil sľub.“

„A následky?“

„Pre teba, pre mňa a pre Olega? Väčšia pravdepodobnosť, že sa všetko pokašle. A pre vyšetrovanie vrážd troch policajtov? Väčšia pravdepodobnosť, že sa vyriešia.“

„Hm. To prvé je isté, Rachel. To druhé mimoriadne neisté.“

„Možno. No sám dobre vieš, že sa to medzi nami môže pokašľať aj bez toho, aby si sa vrátil k polícii. Náš vzťah môže stroskotať práve na tom, že v našom záujme neurobíš to, na čo sa cítiš stvorený. Počula som o mužoch, ktorí sa rozvádzajú krátko pred jesennou poľovačkou.“

„Určite pre poľovačku na losy, čo? Nie na obyčajné tetrovy.“

„Asi tak.“

Harry vdýchol cigaretový dym. Zhovárali sa potichu, pokojne, akoby sa bavili o nákupe potravín. Toto je ich štýl. Toto je ona. Pritiahol si ju k sebe a zašepkal:

„Rachel, rozhodol som sa ťa udržať. Udržať si toto, čo máme.“

„Naozaj?“

„Naozaj. Lebo toto je dobré. Nikdy som nemal nič lepšie. Spomeň si na Ståleho diagnózu mojej osoby. Závislosť hraničiaca s obsedantnou neurózou. Alkohol, alebo poľovačka - to je jedno, myšlienky sa krútia v rovnakej špirále. Ak raz otvorím dvere, určite do nich vojdem, Rachel. Pritom tam nechcem vojsť, chcem tu zostať. Doriti, veď ich otváram, už len keď sa o tom bavíme! Nerobím to pre teba a Olega, robím to pre seba.“

„Harry,“ pohladkala ho po vlasoch. „Tak zmeňme tému.“

„Súhlasím. Takže tvrdia, že Oleg sa možno zotaví, skôr než predpokladali?“

„Áno. Zbavil sa už všetkých abstinenčných syndrómov. A očividne mu veľmi záleží na živote. Harry?“

„Áno.“

„Povedal mi, čo sa v ten večer stalo.“ jej ruka ho neprestávala hladkať. Nevedel, čo všetko v živote chce, no určite aj to, aby ho takto hladkala navždy.

„Ktorý večer?“

„Vieš dobre. Keď ťa lekár dával dokopy.“

„Oleg ti to povedal?“

„Tvrdil si mi, že ťa postrelil jeden z Asajevových dílerov.“

„To je aj pravda. Oleg bol jeho díler.“

„Pôvodná verzia sa mi páčila väčšmi. Že Oleg sa na mieste činu zjavil až neskôr, rýchlo pochopil, ako vážne si zranený, a utekal na pohotovosť.“

„Nikdy si jej neuverila, však?“

„Teraz viem, že Oleg vbehol do ordinácie jedného lekára a mieriac naňho Odessou, prinútil ho ísť ťa zachrániť.“

„Odpustil mu, keď videl, v akom som stave.“

Rachel zavrtela hlavou. „Chcel mi povedať všetko, ale vraj si z tých mesiacov veľa nepamätá.“

„Pod vplyvom heroínu sa to stáva.“

„Napadlo mi, že biele miesta by si mohol vyplniť ty. Čo povieš?“

Harry vdýchol dym. Chvíľku počkal. Potom ho pomaly vydýchol. „Radšej nie.“

Trochu ho pošticovala. „Vtedy som vám verila, lebo som vám chcela veriť. Bože, Oleg ťa takmer zastrelil. Mal by sedieť za mrežami.“

Harry zavrtel hlavou. „Rachel, bola to nešťastná náhoda. Všetko je už za nami, a kým polícia nenájde Odessu, nespojí Olega ani s vraždou Gusta Hanssena.“

„Čo si povedal? Veď ho už oslobodili. Predsa len mal s tým niečo spoločné?“

„Nie, Rachel.“

„Harry, čo mi tajíš?“

„Rachel, si si istá, že to chceš vedieť? Naozaj?“

Dlho naňho mlčky hľadela.

Čakal. Díval sa z okna. Na siluetu kopcov, čo obkolesovali toto pokojné a bezpečné mesto, kde sa nič zvláštne nedeje. A pritom stojí na okraji krátera spiacej sopky. Všetko závisí od uhla pohľadu. Od toho, čo všetko človek vie.

„Nie,“ zašepkala. Jeho dlaň si priložila na líce.

Prežiť šťastný život v nevedomosti je naozaj možné, uvedomil si Harry. Záleží na tom, čo všetko človek vládze ignorovať. Napríklad pištoľ značky Odessa, čo leží či neleží v zamknutej skrini. Napríklad tri vraždy policajtov, za ktorých vyriešenie nenesieš zodpovednosť. Alebo spomienku na nenávistný pohľad dievčaťa v červenej sukni vytiahnutej nad kolená. Alebo nie?

Zahasil cigaretu.

„Ideme si ľahnúť?“

O tretej sa strhol zo sna.

Opäť sa mu o nej snívalo. Vošiel do svojej kancelárie, našiel ju tam ležať na špinavom matraci. Veľkými nožnicami si práve skracovala červenú sukňu. Vedia nej stál malý cestovný televízor, ktorý premietal každý jej pohyb s niekoľkosekundovým oneskorením. Harry sa obzeral, no nenašiel kameru. Potom si hladkú čepeľ nožníc vložila medzi biele stehná, rozkročila nohy a zašepkala:

„Nerob to.“

Harry zaspätkoval, nahmatal kľučku dverí, čo sa za ním stihli zabuchnúť, no bolo zamknuté. Vtedy pochopil, že je nahý, a vykročil k nej.

„Nerob to.“

Hlas sa s dvojsekundovým oneskorením ozval z televízora.

„Musím si vybrať kľúč,“ povedal s pocitom, akoby rozprával pod vodou. Netušil, či ho počula. Sledoval, ako si do vagíny vsunula dva, tri, štyri prsty. Postupne jej tam zmizla celá štíhla ruka. Pristúpil bližšie. Keď šiju vytiahla, držala v nej pištoľ. Namierila naňho. Lesklá, vlhká pištoľ s káblom, čo sa z nej ťahal ako pupočná šnúra. „Nerob to,“ zopakovala, no on si už pred ňu kľakol. Na čele zacítil príjemný chlad pištole. Potom zašepkal:

„Urob to.“

24/

Tenisové kurty boli prázdne. Holmov Amazon odbočil pred Frognerov park a zastal pri policajnom aute na parkovisku pred hlavným vchodom.

Beate vyskočila. Hoci v noci oka nezažmúrila, po únave nebolo ani chýru. V cudzej posteli sa spí zle. Áno, naďalej ho vníma ako cudzinca. Cíti jeho telo, no jeho duša, zvyky, spôsob rozmýšľania zostávajú pre ňu záhadou. Netušila, či má trpezlivosť, alebo aspoň záujem postupne ho spoznávať. Preto sa každé ráno v jeho posteli budila s otázkou neukončíš to?

Dvaja policajti v civile, ktorí sa doteraz opierali o kapotu, jej vyšli v ústrety. Všimla si, že v aute sedia dvaja ďalší v uniforme, vzadu niekto tretí.

„Je to on?“ spýtala sa a cítila, ako jej búši srdce.

„Áno,“ prikývol muž v civile. „Dokonalý fantómový portrét. Dokonalá podoba.“

„A električka?“

„Nechali sme ju odísť. Bola nabitá. Zapísali sme si však údaje istej ženy. Nešlo to totiž celkom hladko.“

„Čo sa dialo?“

„Keď sme sa legitimovali a požiadali ho, aby vystúpil, pokúsil sa utiecť. Ako blesk sa pretisol medzi ľuďmi, podarilo sa mu medzi nás a seba vtisnúť detský kočík. Ziapal, aby električka zastala.“

„Detský kočík?“

„Veru. Neznášam takých ľudí.“

„Obávam sa, že spáchal aj horšie veci.“

„Myslím na ten detský kočík. Prečo ľudia cestujú s kočíkom v čase dopravnej špičky?“

„Aha. Ale chytili ste ho.“

„Pani s kočíkom sa rozkričala a držala ho za rameno, vtedy som mu vrazil.“ Policajt sa rozžiaril a ukázal jej zodraté hánky. „Keď má človek šikovné päste, nepotrebuje sa oháňať pištoľou, nemám pravdu?“

„Skvelá práca,“ prikývla Beate a usilovala sa tváriť, že to myslí úprimne. Sklonila sa k okienku auta, no za zrkadlovým obrazom svojej tváre v raňajšom slnku videla len obrysy mužskej tváre. „Môže niekto stiahnuť okienko?“

Keď sa sklo pred ňou začalo nehlučne zosúvať, usilovala sa zhlboka dýchať. Ihneď ho spoznala. Nedíval sa na ňu, pohľad upieral dopredu. Žmúril, akoby sa nechcel zobudiť z driemot.

„Prehľadali ste ho?“ spýtala sa.

„Fyzický kontakt tretieho stupňa,“ uškŕňal sa policajt. „Nemal pri sebe zbraň.“

„Pýtam sa na iné. Mal pri sebe drogy? Skontrolovali ste mu vrecká?“

„Hm. Nie. Prečo by sme mali?“

„Lebo toto je Chris Reddy, prezývaný aj Adidas, viackrát trestaný za predaj spídu. Keďže sa pokúšal utiecť, môžete si byť istý, že má pri sebe tovar. Takže do toho.“

Beate Lønnová sa vystrela a vrátila sa k Amazonu.

Počula, ako sa policajt prihovára Holmovi: „Mal som pocit, že slečna sa venuje odtlačkom prstov, nie poznávaniu obchodníkov s drogami.“

„Pozná každú tvár z policajného archívu,“ vysvetlil mu Bjørn. „Nabudúce si dajte viac záležať.“

Keď si Bjørn sadol za volant, naštartoval a pozrel sa na ňu, vedela, že s rukami skríženými na prsiach a s nahnevaným pohľadom vyzerá ako zatrpknutá stará panna.

„Dostaneme ho v nedeľu,“ chlácholil ju Bjørn..

„Nič iné nám nezostáva,“ prikývla. „V Bergslie je všetko pripravené?“

„Delta zmapovala okolie a vyhliadla si ideálne pozície. Vraj v lese to bola hračka. A sú aj v susednom dome.“

„Informovali ste všetkých kolegov, ktorí sa zúčastnili na vyšetrovaní?“

„Áno. Všetci budú mať celý deň zapnutý telefón a len čo im niekto zavolá, dajú nám vedieť.“

„Bjørn, to sa týka aj teba.“

„A aj teba. Ozaj, prečo na tom prípade vtedy nepracoval Harry? Bol predsa hlavný inšpektor.“

„Nebol disponovaný.“

„Chľastal?“

„Kam umiestnime Katrine?“

„Dostala pozíciu ďalej od domu, s dobrým výhľadom na okolie.“

„Fajn. Kým tam bude, chcem ju mať neustále na linke.“

„Odkážem jej.“

Beate sa pozrela na hodinky. Deväť šestnásť. Prešli po uliciach Thomas Heftyes gate a Bygdøy allé. Nebola to najkratšia cesta, no rozhodne najkrajšia. Aspoň im rýchlejšie plynul čas. Opäť sa pozrela na hodinky. Deväť dvadsaťdva. Už len hodiny ich delia od vypuknutia dňa s veľkým D. Nedeľa.

Srdce jej ešte stále búšilo.

Plné očakávania.

Johan Krohn nechal Harryho čakať ako tradične štyri minúty. Keď sa zjavil, vydal niekoľko očividne zbytočných pokynov recepčnej a až potom sa obrátil k návšteve.

„Hole,“ usmial sa a skúmavo sa zadíval na Harryho výraz, aby zistil, v akej je nálade. Potom mu podal ruku. Až vtedy si všimol, že Harry neprišiel sám. „Prišiel si aj s advokátom?“

„Arnold Folkestad,“ predstavil ho Harry. „Je to kolega. Zavolal som ho ako svedka toho, čo tu zaznie a na čom sa dohodneme.“

„Múdre od teba,“ poznamenal Krohn, no jeho tón ani gestá nenaznačovali, že to myslí vážne. „Tak poďte.“

Kráčal pred nimi a okato pozeral na svoje prekvapivo úzke, ženské náramkové hodinky. Harry pochopil, čo mu tým chce naznačiť: som žiadaný advokát a čas, vyhradený na tento relatívne bezvýznamný prípad, je obmedzený. Kancelária voňala kožou. Harry predpokladal, že vôňa sa šíri z kožených väzieb kompletných ročníkov Právnického poradcu. Druhú voňavku identifikoval ihneď. Silje Gravsengová sedela na stoličke, obrátená napoly k nim a napoly ku Krohnovmu masívnemu stolu.

„Toto drevo nie je z chráneného stromu?“ spýtal sa Harry a prešiel dlaňou po doske stola. Potom si sadol.

„Bežný tík,“ odvetil Krohn a zaujal miesto za stolom z dreva z dažďového pralesa.

„Dnes je bežný, zajtra bude chránený,“ poznamenal Harry a kývol na pozdrav Silje. Odpovedala mu prižmúrením očí, akoby nevládala pohnúť hlavou. Vlasy mala zviazané do chvosta tak pevne, že jej napnutá koža robila oči šikmejšími než zvyčajne. Obliekla si kostým. Človek by uveril, že patrí k zamestnancom Krohnovej kancelárie. Pôsobila pokojne.

„Prejdeme priamo k veci?“ spýtal sa Krohn, ktorý sa usadil do svojej obľúbenej polohy a spojil končeky prstov. „Slečna Gravsengová tvrdí, že okolo polnoci uvedeného dňa bola znásilnená v kancelárii pána Holeho v policajnej akadémii. Ako dôkazy zatiaľ uvádza škrabance, modriny a roztrhanú sukňu. Všetko máme odfotografované a pripravené na predloženie súdu.“

Krohn sa pozrel na Silje, akoby si chcel overiť, že zatiaľ jeho slová zvláda, potom pokračoval:

„Lekárska kontrola síce nepotvrdila tržné rany ani krvný výron v podbrušku, no to nie je zriedkavosť. Aj v prípade brutálnych znásilnení hovoríme maximálne o pätnástich či tridsiatich percentách prípadov. Vo vagíne nenašli stopy semena, keďže páchateľ bol dosť duchaprítomný a ejakuloval na brucho slečny Gravsengovej. Následne jej prikázal, aby sa obliekla, odtiahol ju k východu a vyhodil na ulicu. Škoda, že v šoku zmyla zo seba všetko semeno. Celé hodiny prestála pod sprchou, aby sa zbavila aj posledných stôp po tomto nechutnom čine. Možno to nie je múdre, no u mladého dievčaťa je to pochopiteľná a celkom bežná reakcia.“

Krohnovi sa začal triasť hlas. Harry tušil, že to robí vedome. Aby mu dal najavo, ako pôsobivo hodlá túto časť obžaloby predniesť na súde.

„Každý lekár je v takomto prípade povinný pár riadkami opísať psychický stav obete. Hovoríme o odborníkoch s dlhoročnou skúsenosťou so správaním sa obetí znásilnenia. Súd bude určite prihliadať na ich názor. A verte mi, ich pozorovania potvrdzujú naše tvrdenia.“

Po advokátovej tvári prebehol takmer ospravedlňujúci úsmev.

„No skôr ako prejdeme k dôkazom, chcem sa vás spýtať, či ste premýšľali o mojom návrhu. Ak ste dospeli k názoru, že toto je správna cesta - a v záujme všetkých zúčastnených verím, že sa tak stalo -, mám pripravenú písomnú zmluvu. Samozrejme, že zostane len medzi nami.“

Krohn mu podal obal z čiernej kože a veľavravne sa zadíval na Folkestada. Ten povzbudivo prikývol.

Harry otvoril obal a prečítal si návrh na hárku papiera.

„Hm. Podám výpoveď zo školy a zrieknem sa akejkoľvek práce, čo súvisí s políciou. A nikdy sa už nepriblížim k slečne Gravsengovej. Vidím, že zmluva je pripravená na podpis.“

„Sú to jednoduché počty, takže ak ste si porovnali všetky plusy a mínusy a dospeli k správnej odpovedi…“

Harry prikývol. Pozrel sa na Silje, ktorá sedela ako skamenená. Bez akéhokoľvek výrazu mu opätovala pohľad.

Arnold Folkestad si odkašľal a Krohn sa naňho priateľsky pozrel. Akože náhodou pritom zaškúlil na hodinky. Arnold mu podal žltý papierový obal.

„Čo je to?“ zdvihol obočie Krohn a prevzal ho.

„Náš návrh na dohodu,“ vysvetlil mu Folkestad. „Ako sa o chvíľu dočítate, navrhujeme, aby slečna Gravsengova s okamžitou platnosťou prerušila štúdium a nikdy sa neuchádzala o prácu v policajnom zbore.“

„Žartujete…“

„A nikdy sa nepriblížila k pánovi Holemu.“

„To je neslýchané.“

„Na oplátku my - s ohľadom na všetkých zúčastnených - nepodáme návrh na trestne stíhanie za pokus o vydieranie zamestnanca policajnej akadémie.“

„V tom prípade je rozhodnuté. Uvidíme sa v súdnej sieni,“ mykol plecom Krohn a podarilo sa mu dosiahnuť, aby jeho klišé neznelo ako klišé. „A hoci vám súdny proces vážne uškodí, teším sa naň.“

Folkestad sa naňho smutne pozrel. „V tom prípade vás, žiaľ, musím sklamať, pán Krohn.“

„Uvidíme, kto koho sklame.“ Krohn už vstal a zapol si prvý gombík saka, aby dal všetkým najavo, že sa musí ponáhľať na ďalšie stretnutie. Vtedy si všimol Harryho pohľad. Zaváhal.

„Kam tým mierite?“

„Ak vás to veľmi neobťažuje,“ pokračoval Folkestad. „Navrhol by som vám prečítať si dokumenty, ktoré sú súčasťou návrhu.“

Krohn otvoril obal. Chvíľu listoval. Potom sa začítal.

„Ako vidíte,“ pokračoval Folkestad. „Vaša klientka chodila na prednášky, kde sa podrobne opisujú typické psychické reakcie obetí znásilnenia.“

„To ešte neznamená…“

„Navrhujem, aby ste si námietky ušetrili na neskôr a listovali ďalej, pán Krohn. Nájdete tam podpísanú a predbežne neoficiálnu výpoveď svedka, študenta univerzity, ktorý stál oproti východu, keď slečna Gravsengová v tú noc opúšťala budovu školy. Píše, že vyzerala skôr nahnevane ako vystrašene. Ani slovom nespomína roztrhanú sukňu. Naopak, hovorí, že vyzerala upravená a nevšimol si nijaké zranenia. Ba pripúšťa, že si ju všímal viac než pozorne.“ Obrátil sa na Silje. „Predpokladám, že to môžete vnímať ako kompliment…“

Nehýbala sa, no líca jej sčerveneli, zažmurkala.

„Ďalej sa dočítate, že Harry Hole bol pri ňom maximálne minútu po odchode slečny Gravsengovej z budovy. Nemohol sa stihnúť osprchovať. Zostal pri ňom až do môjho príchodu. Osobne som pána Holeho odviezol na políciu, kde…“ Folkestad mu gestom naznačil, aby čítal ďalej, „… presne tak, na ďalšej strane.“

Krohn si pomaly sadol.

„Tu sa píše, že pán Hole nejavil nijaké príznaky typické pre človeka, ktorý sa práve dopustil znásilnenia. Nemal za nechtami kúsky kože, na jeho rukách ani na pohlaví nenašli pohlavné výlučky či ochlpenie inej osoby. A to sa veľmi nezhoduje s tvrdením slečny Gravsengovej o tom, že ju škrabal a penetroval. Hole nemal na tele nijaké stopy, čo by svedčili, že s ním akokoľvek bojovala, jedinou stopou zostávajú dva jej vlasy na šatách, čo je normálne vzhľadom na to, ako sa k nemu fyzicky pritlačila. Strana tri.“

Krohn mlčky prevrátil list. Pohľadom prebehol riadky a po troch sekundách mu i úst vykĺzla tichá nadávka. Harry pochopil, že mýtus sa zakladá na pravde. Nikto z právnického sveta Nórska neprečíta hárok papiera rýchlejšie ako Johan Krohn.

„A na záver,“ ukončil Folkestad. „Všimnite si namerané množstvo jeho semena len pol hodiny po údajnom znásilnení. Štyri mililitre. Bežná ejakulácia sa pohybuje medzi dvoma až piatimi mililitrami semena. Druhá, v rámci tej istej polhodiny, vyprodukuje menej než desať percent. Skrátka, ak nemá pán Hole zázračné semenníky, v čase, ktorý uvádza slečna Gravsengová, neejakuloval.“

V tichu, čo nastalo, Harry počul trúbenie auta za plotom, niečí krik, potom smiech a hlasné nadávky. Premávka sa zastavila.

„Sú to jednoduché počty,“ neisto sa usmial Folkestad. „Takže ak ste si porovnali všetky plusy a mínusy…“

Ozval sa hydraulický vzdych uvoľnenej brzdy. Potom buchnutie stoličky, keď Silje Gravsengová prudko vstala. Vzápätí nasledovalo buchnutie dverí.

Krohn dlho sedel so sklonenou hlavou. Keď ju opäť dvihol, pohľad zaboril do Harryho.

„Je mi to ľúto,“ začal. „Ako obhajcovia musíme rátať s tým, že klienti klamú, aby sa ochránili. No toto… Mal som byť ostražitejší.“

Harry pokrčil plecom. „Veď si ju nepoznal.“

„Nie,“ prikývol Krohn. „No poznám teba. Aspoň by som mal, po toľkých rokoch. Presvedčím ju, aby tú dohodu podpísala.“

„A ak nebude chcieť?“

„Vysvetlím jej dôsledky falošnej výpovede. Aj oficiálneho vylúčenia zo školy. Nie je hlúpa.“

„Viem,“ prikývol Harry, vzdychol si a vstal. „To viem.“

Premávka na ulici opäť ožila.

Harry a Arnold Folkestad kráčali po Ulici Karla Johana. „Ďakujem,“ povedal Harry. „No stále nechápem, ako si vedel reagovať tak rýchlo.“

„Mám isté skúsenosti s OCD.“

„To je čo?“

„Obsessive compulsive disorder. Obsedantná neuróza. Keď si takýto človek niečo zaumieni, neštíti sa ničoho. Samotný skutok je preňho dôležitejší než následky.“

„Viem, čo je to. Kamarát psychológ objavil isté príznaky aj u mňa. Pýtal som sa, ako si tak rýchlo pochopil, že potrebujem svedka a mám utekať za policajnými technikmi.“

Folkestad sa potichu zasmial. „Harry, neviem, či ti to môžem prezradiť.“

„Prečo nie?“

„Poviem ti len toľko, že som zažil podobný prípad, keď dvoch policajtov išiel obviniť tretí, ktorého takmer zmlátili na smrť. No predbehli ho podobným spôsobom, po akom sme siahli my. Dôkazy síce zmanipulovali, jeden z nich spálil všetko, čo by svedčilo proti nim. A to čo si pripravili, stačilo na to, aby advokát presvedčil muža, že nemá zmysel podávať trestné oznámenie. Predpokladal som, že tu sa stane niečo podobné.“

„Arnold, hovoríš to, akoby som ju naozaj znásilnil.“

„Prepáč.“ Zasmial sa. „V podstate som čakal, že sa takéto čosi stane. To dievča je časovaná bomba, psychologické testy ju mali odhaliť oveľa skôr.“

Prešli cez námestie Egertorget. Harrymu sa v mysli vynorili spomienky. Úsmev mladej lásky kedysi v máji Mŕtve telo vojaka Armády spásy na vianočnom koncerte. Mesto plné spomienok.

„Kto sú tí dvaja policajti?“

„Sú veľmi vysoko v hierarchii.“

„Preto mi to nechceš povedať? Bol si súčasťou tej záležitosti? Trápia ťa výčitky svedomia?“

Folkestad mykol plecom. „Každý, kto sa neodváži vytiahnuť do boja v záujme spravodlivosti, by mal mať výčitky svedomia.“

„Hm. Policajtov so sklonmi k násiliu a schopnosťou zametať dôkazy nie je veľa. Nehovoríme náhodou o istom Trulsovi Berntsenovi?“

Folkestad nepovedal nič, no prudký pohyb jeho tela hovoril za všetko.

„Tieň Mikaela Bellmana. To si myslel tým, že sú vysoko, však?“ Harry si odpľul na asfalt.

„Nezmeníme tému?“

„Jasné. Poďme na obed do Schrødera.“

„Do reštaurácie Schrøder? Oni vôbec ešte… varia?“

„Majú výborné fašírky. A voľný st1ôl.“

„Starý dobrý obed, Nina,“ pochválil Harry čašníčku, keď pred nich položila tanier s dvoma fašírkami na krajci chleba, zakrytými opečenou cibuľkou.

„Tu sa nič nezmenilo,“ usmiala sa a odbehla preč.

„Veru, Truls Berntsen,“ pokýval hlavou Harry a poobzeral sa po reštaurácii. S Arnoldom sedeli takmer sami v jednoduchom podniku, ktorý aj po rokoch zákazu fajčiť páchol cigaretovým dymom. „Podľa mňa už roky funguje v polícii ako zametač.“

„Naozaj?“ Folkestad skepticky hľadel na jedlo z neznámeho zvieraťa na tanieri. „A čo Bellman?“

„V tom čase zodpovedal za narkotiká. Viem, že mal dohodu s Asajevom, ktorý predával violín,“ pokračoval Harry.

„Bellman mu udelil monopol na celé Oslo výmenou za to, že Asajev zastavil všetok viditeľný obchod. Znížil sa počet narkomanov v uliciach aj počet predávkovaní. Bellman sa tým dostal do výborného svetla.“

„Až takého dobrého, že mu to vynieslo post policajného prezidenta?“

Harry sa skúmavo zahryzol do prvého kúska a odpovedal pokrčením pleca. Možno.

„A prečo si tie informácie neodovzdal ďalej?“ Arnold opatrne zarezal do hmoty, o ktorej veril, že to je mäso. Rozmyslel si to a pozrel sa na Harryho, ktorý s chladným pohľadom neustále prežúval. „Bojuješ za spravodlivosť?“

Harry prehltol. Servítkou si utrel kútiky úst. „Nemal som dôkazy. Okrem toho som už nebol v polícii. Už sa ma to netýkalo. A naďalej sa ma to netýka.“

„Asi nie.“ Folkestad vypľul jedlo na vidličku a pozorne ho skúmal. „Nič ma do toho nie je, ale ak tvrdíš, že sa ťa to netýka, lebo nie si policajt, prečo si si nechal poslať pitevnú správu toho Asajeva?“

„Hm. Všimol si si to?“

„Len preto, že ti z recepcie občas nosím poštu. Administratíva otvára všetky obálky. Navyše som zvedavý ako decko.“

„Ako ti chutí?“

„Ešte som neskúsil.“

„Tak do toho. Neboj, neotráviš sa.“

„Dobrú chuť, Harry.“

Harry sa usmial. „Hľadali za jeho očnou guľou. A naozaj to našli. Malú dierku v tepne. Bol v kóme, niekto mu mohol odtlačiť očnú guľu a vpichnúť mu do žily vzduchovú bublinu. Dôsledkom bola okamžitá slepota a nevystopovateľná krvná zrazenina v mozgu.“ „Tak teraz mám už naozaj chuť do jedla,“ uškrnul sa Folkestad a odložil vidličku. „Chceš tvrdiť, že máš dôkaz o Asajevovej vražde?“

„Vôbec nie. Príčina smrti sa nedá určiť. No tá stopa po vpichnutí hovorí, čo sa mohlo stať. Samozrejme, zostáva záhadou, ako by sa dostali do nemocničnej izby. Policajt, ktorý ho strážil, tvrdil, že v čase, keď by muselo dôjsť k vpichnutiu, do pacientovej izby nevošiel nikto. Ani lekár, ani nepovolaná osoba.“

„Záhada zatvorenej miestnosti.“

„Alebo niečo jednoduchšie. Policajt odišiel od dverí alebo zaspal a celkom logicky si to nechcel priznať. Mohol byť aj priamo či nepriamo zapletený do vraždy.“

„Ak by odišiel alebo zaspal, vrahovi by zahrala do karát šťastná náhoda, a na také veci neveríme, však?“

„Arnold, neveríme. No mohli ho odlákať od dverí. Ale bo uspať.“

„Alebo podplatiť. Toho policajta musíš predvolať na výsluch!“

Harry zavrtel hlavou.

„Prečo, preboha, nie?“

„Po prvé, už nie som policajt. Po druhé, dotyčný policajt je mŕtvy. Je to ten, ktorého zabili v aute pri Drammene.“ Harry prikývol vlastným slovám, chytil šálku a odpil si.

„Doriti!“ Arnold sa k nemu naklonil. „A po tretie?“ Harry si gestom vypýtal účet. „Hovoril som, že je ešte aj po tretie?“

„Povedal si po druhé a nie a po druhé. Akoby si chcel vyratúvať ďalej.“

„Nuž. Musím popracovať na svojej nórčine.“

Arnold naklonil svoju veľkú strapatú hlavu nabok.

Harry priam videl, ako sa ho chce spýtať: Keď sa tomuto prípadu nechceš venovať, prečo mi to všetko hovoríš?

„Dojedz,“ povedal rýchlo. „Začína sa mi prednáška.“

Slnko zapadalo na bledej oblohe, nežne sa dotklo horizontu a zmenilo farbu na oranžovú.

Truls Berntsen sedel v aute a zamyslene počúval hlasy v policajných vysielačkách. Čakal, kým sa zotmie a rozsvietia sa svetlá v dome nad ním. A uvidí ju. Stačí mu aj krátka chvíľa.

Niečo sa deje. Čosi sa vymyká bežnej rutine. Krátke odkazy plné zašifrovaných správ sa ozývali zriedkavo, akoby dostali pokyn čo najmenej používať vysielačky. Význam správ sa neskrýva v tom, čo povedali, ale čo nepovedali. V spôsobe, akým to nepovedali. Úsečné vety zdanlivo hovorili o nejakej obhliadke a transporte, no neudávali adresu, čas ani mená. Kedysi sa hovorievalo, že frekvencia policajných vysielačiek je štvrtým najpopulárnejším rádiom v meste. No potom ju zakódovali. Dnes v noci však komunikujú, akoby za každú cenu chceli čosi utajiť.

Zasa. Truls pridal hlasitosť.

„Nula jeden. Delta dva nula. Všetko v pohode.“

Jednotka rýchleho nasadenia Delta. Ozbrojená akcia.

Truls vytiahol ďalekohľad. Zaostril na okno obývačky. V novom dome ju videl horšie, vo výhľade mu bránila terasa. V starom dome mohol stáť ukrytý medzi stromami a dívať sa jej rovno do izby. Sledovať ju, keď si číta. Keď si odhŕňa z tváre plavé kadere. Bože, aká je krásna.

Obloha nad fjordom sa zmenila z oranžovej na červenú, potom na fialovú.

Vtedy v noci, keď zaparkoval pri mešite na Åkebergveien, bola len čierna. Prešiel k policajnej stanici, pre istotu si pripol na hruď služobný preukaz, odomkol si bránu a zbehol k skladu dôkazových materiálov. Dvere si odomkol kópiou, čo má už tri roky. Nasadil si okuliare s nočným videním. Začal ich používať, keď si počas zametania dôkazov pre Asajeva strážnik všimol zažatú baterku. Rýchlo našiel správnu škatuľu, otvoril vrecko s guľkou, čo vytiahli z Kalsnesovej hlavy, a nahradil ju inou, ktorú si doniesol vo vrecku.

Rušil ho len pocit, že v sklade nie je sám.

Díval sa na Ullu. Cíti to aj ona? Preto občas zdvihne zrak od knihy a zadíva sa do okna? Akoby tam niekoho videla. Akoby ju tam niečo čakalo.

Vo vysielačke sa opäť ozvali hlasy.

Vedel, o čom hovoria.

Pochopil ich plán.

25/

Deň D sa chýlil ku koncu.

Vo vysielačke zapraskalo.

Katrine ležiaca na tenkej karimatke sa nadvihla na lakte. Priložila si k očiam ďalekohľad a zadívala sa na dom. Tma a ticho. Stále nič.

Čoskoro sa niečo musí stať. O tri hodiny svitne nový deň. So zlým dátumom.

Striaslo ju od zimy. No mohlo to byť aj horšie. Cez deň desať stupňov nad nulou a bez zrážok. Keď zašlo slnko, teplota klesla a zima jej prenikla pod kožu cez termobielizeň aj zimné oblečenie, hoci podľa predajcu to bola osemstovka na americkej škále, teda nie na európskej, chápete. Vyjadrovalo to niečo o pomere tepla a hmotnosti. Alebo peria na nejaký objem? Na tom nezáleží, teraz by mala na sebe radšej niečo teplejšie ako osemstovku. Napríklad muža, ku ktorému by sa pritisla…

V dome nemali nikoho, nechceli riskovať, že ich niekto uvidí vchádzať. Zaparkovali ďaleko od domu, pohybovali sa v bezpečnej vzdialenosti, vždy maximálne v dvojčlenných skupinkách a zásadne v civile.

Zaujala miesto na malom kopčeku v lese, bokom od členov Delty. Poznala ich pozície, no aj keď zaostrila ďalekohľad ich smerom, nevidela vôbec nič. Vedela, že dom z každej strany strážia štyria ostreľovači, ďalších jedenásť chlapov je pripravených na frontálny útok a do ôsmich sekúnd od povelu budú pri dome.

Pozrela sa na hodinky. Dve hodiny päťdesiatosem minút. Pôvodná vražda sa podľa ich informácií udiala na sklonku dňa, no presný okamih smrti sa určuje ťažko, keď je telo rozkrájané na dvojkilové kúsky. Isté je, že načasovanie druhého kola vrážd sa doteraz väčšinou zhodovalo s originálom, a tak ich zatiaľ nemuselo trápiť, že sa počas dňa nič nedeje.

Zo západu sa začali sťahovať mraky. Meteorológovia nehlásili zrážky, no tma zhorší viditeľnosť. Na druhej strane, možno sa trochu oteplí. Jasné, že si mala vziať spací vak. Zavibroval jej telefón. Katrine sa ohlásila.

„Čo nové?“ zaujímala sa Beate.

„Nič mimoriadne,“ odvetila Katrine a poškrabala sa po zátylku. „Až na to, že globálne otepľovanie je fakt. Otravujú ma čierne mušky. V marci.“

„Myslíš komáre?“

„Nie, to sú mušky. V Bergene ich máme veľa. Nejaké zaujímavé telefonáty?“

„Nie. Tu máme len zemiakové čipsy, Pepsi Max a Gabriela Byrneho. Podľa teba je hot, alebo už trochu pristarý?“

„Hot. Pozeráš In Treatment?“

„Prvá séria. Tretí disk.“

„Neverila by som, že si taký fanúšik kalórií a dévedéčok. V teplákoch?“

„S voľnou gumou. Musím využiť šancu na trochu hedonizmu, keď tu nie je Tulla.“

„Vymeníme si to?“

„Neprichádza do úvahy. Musím končiť, keby volal princ na bielom koni. Priebežne ma informuj.“

Katrine položila telefón vedia vysielačky. Vzala ďalekohľad a zadívala sa na cestu pred domom. V podstate môže prísť z ktorejkoľvek strany. Okrem plota po oboch stranách koľají, kadiaľ práve prehučal vlak, no ak pôjde od námestia Damplassen, môže doraziť aj lesnou cestičkou. Okolo susedných domov sa prešmykne ľahko, najmä keď sa teraz zotmelo. No ak nič netuší, nemá dôvod nejsť po ceste. Do kopca sa šplhal akýsi chlap na starom bicykli, hádzalo ho z boka na bok, zrejme nebol celkom triezvy.

Bohvie, čo dnes robí Harry.

Človek netušil, čo robí, ani keď s ním sedel pri jednom stole. Tajnostkár Harry. Je iný než ostatní. Iný než Bjørn Holm, pri ktorom má človek všetko ako na dlani. Napríklad včera jej povedal, že pri čakaní na telefonát si prehrá všetky platne od Merleho Haggarda a zje domáce losie fašírky zo Skreii. Keď nad nimi pokrčila nos, sľúbil, že keď sa toto skončí, pozve ju na mamine fašírky s hranolčekmi a zasvätí ju do tajomstiev tónov z Bakersfieldu. Iné tajomstvá ani nemal. Nečudo, že nemá ani priateľku. Zdalo sa, že keď zdvorilo odmietla, ponuku oľutoval.

Truls Berntsen prechádzal Kvadratúrou. Chodil sem už takmer každý večer. Pomaly križoval jej ulice, Dronningens gate, Kirkegata, Skippergata, Nedre Slottsgate, Tollbugata. Toto bolo jeho mesto. A opäť sa ním stane.

Vo vysielačkách čosi ďalej bľabotali. Boli to kódy namierené proti nemu, proti Trulsovi Berntsenovi. To jeho chcú udržať mimo. Tí idioti veria, že sa im to podarilo, lebo nič nepochopil. Jeho však tak ľahko neoklamú. Napravil si spätné zrkadlo a pozrel na služobnú pištoľ, čo mal položenú na bunde na sedadle spolujazdca. Ako zvyčajne bolo všetko naopak. On oklame ich.

Ženy na chodníku ho ignorovali, už poznali jeho auto, vedeli, že s ním neurobia obchod. Chlapec s mejkapom na tvári v pritesných nohaviciach sa zavrtel okolo dopravnej značky ako striptér, zavrtel bokmi a poslal Trulsovi vzdušný bozk. Ten mu odpovedal vztýčeným prostredníkom.

Tma akoby trochu zhustla. Truls sa predklonil a pozrel na oblohu. Zo západu sa sťahujú mraky. Zastavil na červenej. Opäť sa oprel. Vždy ich oklamal a urobí to aj teraz. Toto je jeho mesto, nikto mu ho len tak nevezme.

Pištoľ odložil do priečinka spolujazdca. Vražedná zbraň. Už to bolo dávno, no ešte si pamätal jeho tvár René Kalsnes. Ten zbabelý, zoženštelý homoš. Truls treskol päsťou do volantu. Nech už naskočí zelená, doriti!

Najprv ho zmlátil obuškom.

Potom vytiahol služobnú zbraň.

Aj v krvavej, rozmlátenej tvári videl nemý, prosebný pohľad, počul zúfalý chrapot ako z vyfučanej duše bicykla. Kalsnes nemal šancu.

Hlaveň mu vopchal do nosovej dierky, cítil, ako mu po výstrele myklo rukou. Potom pustil auto dolu brehom a vykročil domov. Keď prešiel kúsok cesty, handrou očistil obušok a zahodil ho medzi stromy. V skrini v spálni má ďalšie. Zbrane, okuliare s nočným videním, nepriestrelnú vestu, dokonca aj Märklina, ktorý by všetci naďalej hľadali v sklade zhabaných predmetov.

Truls vbehol do tunela v bruchu Osla. Automobilová lobby nazývala nové tunely životodarnými tepnami metropoly. Strana zelených ich označila za črevá mesta. Možno sú dôležité, no slúžia iba na transport sračiek.

Prekľučkoval sa sériou kruhových objazdov a výjazdov so značením v zmysle mestskej tradície, takže ak človek nemá naletieť drsným vtipom zodpovedných, Oslo musí poznať ako vlastnú dlaň. Vyšiel na kopec. Východné Oslo. Jeho časť mesta. Vo vysielačke zasa čosi tárali. Jeden z hlasov prehlušil hukot vlaku. Idioti. Myslia si, že nerozlúšti ich smiešne kódy? Sú v Bergslie. Pri žltom dome.

Harry ležal na chrbte a sledoval, ako dym z cigarety pomaly stúpa k stropu. Vytváral rôzne figúry a portréty. Presne vedel, o koho ide. Mohol ich menovať jedného po druhom. Dead Policemens’s Society. Spolok mŕtvych policajtov. Keď fúkol, zmizli. Rozhodol sa. Nevedel presne určiť, kedy sa tak stalo, vedel však, že sa tým všetko zmení.

Chvíľu sa pokúšal sebe nahovoriť, že o nič nejde a zbytočne preháňa, no bol pridlho alkoholikom, aby vedel, že len zľahčuje situáciu. Keď nahlas vysloví svoj plán, vzťah so ženou, ktorá leží vedľa neho, sa navždy zmení. Desil sa toho. Hľadal správne slová. Musí to povedať teraz.

Nadýchol sa. Predbehla ho.

„Môžem si potiahnuť?“ zamrmlala Rachel a ešte bližšie sa k nemu pritisla. Teplota jej nahej pokožky bola neuveriteľne príjemná. Bol schopný zatúžiť po nej v tých najprekvapivejších momentoch. Paplón bol zdola teplý, zhora studený. Nič iné nie je tak dokonale chladivé ako biele plachty.

Podal jej kamelku. Videl, ako ju chytá typickým nešikovným spôsobom, vdychuje dym, škúliac na cigaretu, akoby verila, že je lepšie nespúšťať z nej zrak. Myslel na všetko, čo tvorí jeho život.

Na všetko, čo môže stratiť.

„Zaveziem ťa zajtra na letisko?“

„Nemusíš.“

„Viem, že nemusím. Doobeda mám však voľno.“

„Zavez ma.“ Pobozkala ho na líce.

„Mám dve podmienky.“

Rachel sa zdvihla na lakti a spýtavo sa naňho pozrela.

„Po prvé, nikdy neprestaneš fajčiť ako štyridsiatnička na žúre.“

Zasmiala sa. „Skúsim. A po druhé?“

Harry zbieral v ústach sliny. Vedel, že práve prežíva posledný šťastný okamih svojho života.

„Čakám…“

Doriti, doriti.

„Rozhodol som sa porušiť sľub,“ začal. „Sľub, čo som dal najmä sebe, no obávam sa, že sa týka aj teba.“

Skôr cítil, ako počul, ako sa jej v tme zrýchlil dych. Prekvapenie, šok. Strach.

Katrine zazívala. Pozrela sa na hodinky. Na zelenú ručičku odpočítavajúcu posledné sekundy. Nikto z vyšetrovateľov sa neozval. Nikto im nevolal.

Očakávala, že s blížiacou sa polnocou pocíti narastajúcu nervozitu, no bolo to presne naopak, akoby už začala spracúvať sklamanie nasilu pozitívnym myslením. Myslela na teplú vaňu. Na posteľ. Na zajtrajšiu raňajšiu kávu, nový deň s novými možnosťami. Lebo vždy prídu nové možnosti.

Sledovala svetlá áut na obchvate. Život mesta sa neúnavne rútil ďalej. Keď mraky zatiahli oponu pred mesiacom, tma ešte zhustla. Chcela si sadnúť, keď jej telom prebehol mráz. Zvuk. Prasknutie konára. Neďaleko nej.

Zadržala dych. Načúvala. Jej stanovište obklopovali husté kríky a stromy. Bolo dôležité, aby ju z cesty nikto nevidel. No tam neboli nijaké konáre.

Ďalšie prasknutie. O kúsok bližšie. Katrine podvedome otvorila ústa, akoby krv, pumpovaná do žíl, potrebovala viac kyslíka.

Siahla po vysielačke. No už bolo neskoro.

Musel byť rýchly ako blesk, dych, čo zacítila na krku, bol napriek tomu pokojný a takmer veselo jej zašepkal do ucha:

„Čo nové?“

Katrine sa obzrela a s úľavou si vydýchla. „Nič.“

Mikael Bellman jej vzal ďalekohľad a namieril ho na dom. „Delta má dvoch ľudí aj medzi koľajami, však?“

„Áno. Odkiaľ…?“

„Dostal som kópiu operačnej mapy,“ vysvetlil Bellman. „Podľa nej som ťa aj našiel. Si výborne ukrytá, to treba uznať.“ Tľapol sa po čele. „Neskutočné, komáre v marci.“

„Mušky,“ opravila ho Katrine.

„Mýliš sa,“ konštatoval Bellman, ešte vždy s ďalekohľadom pri očiach.

„Nie, obaja máme pravdu. Tieto mušky sú príbuzné komárov, sú len oveľa menšie.“

„Mýliš sa, lebo…“

„Niektoré sú také malé, že ani nesajú krv z ľudí, ale z iného hmyzu, respektíve ich telesnú tekutinu, hmyz predsa nemá…“

„… sa niečo deje. Pred domom práve zastalo auto.“

„Predstav si, že si komár v močarisku, čo už samo osebe nie je bohviečo, no ešte ťa k tomu vysaje muška.“ Katrine vedela, že hovorí, len aby zakryla nervozitu, hoci netušila, prečo je nervózna. Možno preto, že tu je policajný prezident.

„Z auta vystúpil muž. Kráča k domu,“ pokračoval Bellman.

„Hinduista by povedal…“ Vo vysielačke zapraskalo, no ona sa jednoducho nevedela zastaviť. „A ak mušky… Čo si povedal?“

Vytrhla mu ďalekohľad. Aj keď je policajný prezident, toto je jej pozícia. Mal pravdu. V svetle pouličných lámp videla muža, ktorý už prešiel bránkou a po kamennej cestičke vychádzal k dverám. Bol celý v červenom a čosi niesol. Katrine cítila, ako jej vyschlo v ústach. Je to ono. Deje sa to. Teraz. Siahla po mobile.

„A nerobím to s ľahkým srdcom,“ pokračoval Harry.

V ruke držal zvyšok cigarety. Veril, že zostalo dosť na to, aby si ešte aspoň raz poriadne potiahol. Bude to potrebovať.

„O ktorom sľube hovoríš?“ Jej hlas znel celkom slabučko, bezmocne. Opustene.

„Sľub, ktorý som dal sám sebe…“ povedal Harry a priložil pery k filtru. Nadýchol sa. Cítil dym, koniec cigarety, ktorý z nejakého dôvodu vždy chutil celkom inak než začiatok. „… že ťa nikdy nepožiadam o ruku.“

V tichu počul, že vietor sa pohráva s lístím v korunách stromov, ktoré šepkalo ako vzrušené, šokované publikum.

Potom prišla jej odpoveď. Ako krátka správa z vysielačky.

„Zopakuj.“

Harry si odkašlal. „Rachel, vydáš sa za mňa?“

Vietor sa stratil. Uvedomil si, že po ňom zostalo len ticho a pokoj. Noc. A v nej Harry a Rachel.

„Neuťahuješ si zo mňa, však?“ Odtiahla sa od neho. Privrel oči. Padal voľným pádom. „Nie.“

„Si si istý?“

„Prečo by som to robil? Chceš, aby to bolo len zo žartu?“

„Po prvé, naozaj máš strašne zlý zmysel pre humor“

„Súhlasím.“

„Po druhé, musím brať ohľad na Olega. A ty takisto.“

„Stále si nepochopila, že Oleg patrí k tvojim najväčším plusom, dievča moje?“

„Po tretie, keby som aj chcela, svadba má isté právne následky. Môj dom…“

„Áno, aj ja som myslel na bezpodielové vlastníctvo. Vôbec nehodlám ponúknuť ti svoj majetok na striebornej tácke. Nesľubujem veľa, ale môžem ti sľúbiť najbezbolestnejší rozvod v histórii našej planéty.“

Zasmiala sa. „Ale veď aj takto nám je dobre, či nie, Harry?“

„Áno, máme čo stratiť. A po štvrté?“

„Po štvrté sa takto o ruku nežiada. V posteli, s cigaretou v ruke?“

„Nuž, ak ma chceš vidieť kľačať, musím si najprv obliecť nohavice.“

„Áno.“

„Áno znamená, že si mám obliecť nohavice, alebo…“

„Áno, ty blázonko. Áno! Chcem sa za teba vydať.“

Harryho reakcia prišla spontánne, naučili ho to dlhé roky v polícii. Pozrel sa na hodinky. Zapamätal si presný čas. 23.11. Čas je dôležitou súčasťou správy. Kedy dorazili na miesto činu, kedy zatýkali, kedy padol prvý výstrel.

„Bože,“ zamrmlala Rachel. „Čo to táram?“

„Čas na odvolanie ti vyprší o päť sekúnd,“ poznamenal Harry a obrátil sa k nej.

Mali tváre tak blízko, že videl len slabý lesk v jej očiach.

„Čas vypršal,“ konštatoval. A potom: „Čo je to za úškrn?“

A vtedy sa aj na jeho tvári rozšíril úsmev ako čerstvo vylúpnuté vajce na panvici.

Beate ležala s nohami vyloženými na kraj pohovky a sledovala, ako sa Gabriel Byrne vrtí na stoličke. Pochopila, sa jej páči pre svoje mihalnice a írsky prízvuk. Mihalnice Mikaela Bellmana, výslovnosť básnika. Muž, ktorého stretla, bol iný, no to by mu odpustila. Prekážalo jej jeho naliehanie. Nechápal, prečo ju nemôže navštíviť, keď sa mu to hodí, ak je naozaj doma sama. A potom jeho životný príbeh. Informácie, čo jej o sebe povedal, zapadali do seba čoraz menej.

Ale to možno ani nie je čudné. Človek rád budí dobrý dojem a kadečo si navymýšľa.

Možno skôr ona je čudná. Jeho meno si dala do googlu. No nenašla nič. Potom naťukala Gabriel Byrne. S úškrnom si prečítala, že sa kedysi živil pripevňovaním očí plyšovým medvedíkom. Až potom sa dostala k faktom, čo ju zaujímali. Manželka: Elien Barkinová (1988 -1999). Na okamih jej napadlo, že Gabriel je vdovec ako ona - potom si uvedomila, že nie každé manželstvo ukončí až smrť. Gabriel je teda singel dlhšie než ona. Alebo wikipédia nemá najnovšie informácie?

Na obrazovke s ním flirtovala nejaká pacientka. Gabriel sa však nedal. Krátko a smutne sa na ňu usmial a povedal čosi triviálne, čo z jeho úst znelo ako báseň od Yeatsa.

Zrazu sa na stole čosi rozsvietilo a srdce sa jej zastavilo.

Telefón. Zvoní. Môže to byť on. Valentin.

Vzala telefón a prečítala si číslo. Vzdychla.

„Áno, Katrine?“

„Je tu.“

Beate na jej tóne počula, že hovorí pravdu. Pasca nebola márna.

„Hovor…“

„Stojí na schodoch.“

Na schodoch! Chytili najväčšiu rybu! Bože, veď obkľúčili celý dom.

„Len tam tak stojí, váha.“

V pozadí počula horúčkovitú aktivitu. Chyťte ho. Musíte ho chytiť. Katrine odpovedala na jej modlitby: „Práve vydali pokyn na akciu.“

Beate v slúchadle začula iný hlas. Poznala ho, no nepodarilo sa jej ho zaradiť.

„Už vyrazili.“

„Upresni detaily.“

„Delta. Celí v čiernom. Samopaly. Bože, ako rýchlo bežia…“

„Menej emócii, viac faktov.“

„Na cestičku vybiehajú štyria naši. Oslepujú ho reflektorom. Ostatní zostali v úkryte, keby mal backup. Púšťa to, čo držal v rukách…“

„Vyťahuje zbraň?“

Telefonát prerušil prenikavý zvuk zvončeka pri dverách. Beate si vzdychla.

„Nestihol. Už ho majú. Zvalili ho na zem.“

Yes!

„Prehľadávajú ho. Niečo mu vytiahli z vrecka.“

„Zbraň?“

Nové naliehavé zvonenie.

„Vyzerá to ako diaľkové ovládanie.“

„Bože. Bomba?“

„Neviem. No už mu to vzali. Práve nám dali signál, že situácia je pod kontrolou. Počkaj…“

„Musím ísť otvoriť. Zavolám ti neskôr.“

Beate vyskočila z pohovky. Prebehla k dverám. Uvažovala, ako mu vysvetlí, že toto neakceptuje. Keď mu povie, že chce byť večer sama, tak to myslí vážne.

Keď otvorila dvere, uvedomila si, aký kus cesty prešla. Od tichého, hanblivého dievčaťa popierajúceho vlastné ego, ktoré vychodilo tú istú školu ako otec, k žene, ktorá nielen vie, čo chce, ale robí veci tak, aby to aj dosiahla. Bola to dlhá a neraz ťažká cesta, no odmena stála za námahu.

Videla muža. Odraz svetla v jeho tvári dopadol na sietnicu, kde sa zmenil na zrakový vnem a naplnil fusiform gyrus údajmi.

Za chrbtom počula upokojujúci hlas Gabriela Byrneho. Zdalo sa jej, že hovorí Don’t panic.

Tú tvár jej mozog už dávno spoznal.

Harry cítil blížiaci sa orgazmus. Svoj vlastný orgazmus. Nevýslovne sladkú bolesť, napnutie svalov v chrbte a v bruchu. Prestal myslieť na tú druhú a otvoril oči. Zadíval sa na Rachel, ktorá naňho hľadela skleneným pohľadom. Na čele jej vystúpila žila. Vždy, keď prirazil, mykla celým telom. Zdalo sa, že chce niečo povedať. Uvedomil si, že nemá trpiteľský, ublížený výraz, aký máva tesne pred svojím výbuchom. Toto bolo čosi iné. Strach, aký videl len jediný raz. Tiež v tejto izbe. Uvedomil si, že mu oboma rukami zviera zápästie a pokúša sa uvoľniť krk zo zovretia.

Netušil prečo, no nepustil ju. Cítil odpor jej tela, oči jej začali vyliezať z jamiek. Potom uvoľnil zovretie.

Počul, ako sa prudko nadýchla.

„Harry…“ Jej hlas nepoznával. „… čo to bolo?“

Pozrel sa na ňu. Nevedel odpovedať.

„Ty…“ rozkašľala sa. „Nemôžeš ma držať tak dlho!“

„Prepáč,“ povedal potichu. „Dal som sa uniesť.“

Potom cítil, ako sa blíži. Nie orgazmus, ale čosi podobné. Nesmierne sladká bolesť v hrudi, čo mu vystúpila do hrdla a vystrelila do očí.

Klesol vedľa nej. Tvár ukryl do vankúša. Cítil, ako sa mu oči zaliali slzami. Tvár zaboril ešte hlbšie, aby ho nevidela. Bojoval. Čo sa to s ním, doriti, deje?

„Harry?“

Neodpovedal. Nemohol.

„Harry, stalo sa niečo?“

Zavrtel hlavou. „Som len unavený,“ zamrmlal do vankúša.

Cítil jej ruku na zátylku, ako ho nežné hladká. Potom ho objala a pritisla sa k jeho chrbtu.

Vtom mu zišla na um otázka, o ktorej vedel, že sa bude vracať neustále: Ako môže žiadať od niekoho, koho tak silno ľúbi, aby svoj život spojil s človekom, ako je on? Katrine s otvorenými ústami počúvala vzrušenú komunikáciu vo vysielačkách. Za jej chrbtom nadával Bellman. Muž na schodoch nemal pri sebe diaľkové ovládanie.

„Je to platobný terminál,“ dychčal ktosi.

„A čo má v taške?“

„Pizzu.“

„Zopakuj.“

„Ten chlap je obyčajný roznášač pizze. Robí pre Pizzaexpressen. Pred trištvrte hodinou si niekto na túto adresu objednal pizzu.“

„Rozumiem, skontrolujeme to.“

Bellman sa predklonil a zobral si vysielačku.

„Tu je Bellman. Tohto chlapa poslal ako hľadača mín. To znamená, že je v okolí a sleduje nás. Máme psy?“ Ticho. Zachrapčanie.

„Tu je U05. Nemáme psy. Môžeme ich dostať do pätnástich minút.“

Bellman zanadával, potom opäť stlačil gombík na vysielačke. „Privezte ich. Aj helikoptéru so svetlometmi a nočným setom. Potvrď.“

„Rozumel. Žiadam helikoptéru. No podľa mňa nemá nočný set.“

Bellman privrel oči a zašepkal idiot, potom odpovedal: „Má nainštalovaný nočný set. Ak sa ukrýva v lese, nájdeme ho. Použi všetkých ľudí a vytvor sieť na sever aj západ od lesa. Ak by unikal, pobeží tadiaľ. Aký máš mobil, U05?“

Bellman kývol Katrine, ktorá už mala pripravený telefón. Vyťukávala čísla, čo diktoval U05. Mobil podala Bellmanovi.

„U05? Falkeid? Počúvaj, zdá sa, že tento zápas prehrávame. Na efektívne prečesanie lesa je nás primálo, musíme riskovať. Keďže očividne tušil, že tu budeme, môže mať prístup k našim frekvenciám. Je pravda, že nemáme nočný set, no ak nám uveril a myslí si, že ho blokujeme zo severu a zo západu, tak…“ Bellman počúval. „Presne tak. Pošli všetkých ľudí na východ. Nechaj len pár z nich pri dome, ak by sa predsa len vrátil.“

Bellman vrátil telefón Katrine.

„Čo hovoríš?“ spýtala sa ho. Displej zhasol. Biele fľaky na jeho tvári v tme akoby pulzovali.

„Podľa mňa…“ nadýchol sa Bellman. „Podľa mňa nás škaredo obabral.“

26/

O siedmej vyrazili z mesta.

Premávka v protismere viazla v raňajšej špičke. V ich aute sa dodržiavala dlhoročná dohoda, že do deviatej nikto zbytočne nerozpráva.

Pri výjazde na diaľnicu začalo mrholiť, stierače na čelnom skle vodu skôr vsali, než zotreli.

Harry zapol rádio a vypočul si ďalšie správy, no tá najdôležitejšia tam nebola. Pritom by ju mali uverejniť na svojich stránkach všetky denníky Policajná akcia v Bergu, podozrivého zo zavraždenia niekoľkých policajtov konečne zadržali. Po športových správach, kde analyzovali zápas Nórska s Albánskom, začal spievať Pavarotti s nejakou popovou hviezdou a Harry rýchlo vypol rádio.

Pri Karihaugene sa Rachel dotkla jeho ruky, ktorú mal ako zvyčajne na riadiacej páke. Harry čakal, že mu niečo povie.

Čoskoro sa rozlúčia na celý pracovný týždeň a Rachel ešte ani slovom nespomenula ich včerajší rozhovor. Už ľutuje? No Rachel nikdy nehovorí, čo si naozaj nemyslí. Pri odbočke na Lørenskog mu napadlo, že si možno hovorí, že oľutoval návrh. Možno sa v duchu presviedča, že ak sa obaja budú tváriť, že sa to nestalo, a všetko zahalia rúškom mlčania, môžu to vrátiť späť. V najhoršom prípade si to budú pamätať ako absurdný sen. Doriti, čo ak sa mu to len snívalo? V období, keď fajčil ópium, sa prihováral ľudom, nadväzujúc na rozhovor; o ktorom oni ani len netušili.

Pri odbočke na Lillestrøm porušil dohodu: „Čo povieš na jún? Dvadsiateho prvého je sobota.“

Rýchlo na ňu pozrel, no stihla otočiť tvár do okna a zadívať sa na nehybné lány. Mlčala. Doriti, ona ľutuje. Ona…

„Jún je super,“ povedala napokon. „No som si dosť istá, že dvadsiateho prvého je piatok.“ Počul, že sa usmieva.

„Chceme veľkú, alebo…“

„Alebo len my a svedkovia?“

„Čo povieš?“

„Rozhodni sa ty, no nanajvýš desať ľudí. Pre väčšiu spoločnosť nemáme dosť rovnakých tanierov. Keď bude mať každý piatich hostí, pokojne môžeš pozvať celý svoj telefónny zoznam.“

Zasmial sa. Bude to dobré. Môže sa to skončiť aj katastrofou, no môže to byť aj dobré.

„A ak si si za svedka vybral Olega, už je obsadený,“ dodala.

„Chápem.“

Harry zaparkoval pri odletovej hale a pobozkal Rachel na rozlúčku.

Cestou do mesta zavolal Øysteinovi Eikelandovi. Harryho pokrvný brat, taxikár a jediný kamarát z detstva očividne bojoval s opicou. Pravda, Harry nevedel, ako rozpráva, keď nemá opicu.

„Svedok? Harry, skutočne ma dojíma, že si ma oslovil. Doriti, to je vec, koniec sveta!“

„Dvadsiaty prvý jún. Máš už niečo?“

Øystein sa zasmial na Harryho vtipe. Smiech sa zmenil na kašeľ, utíšilo ho až lognutie z fľašky. „Dojal si ma, Harry, no musím odmietnuť. Potrebuješ človeka, ktorý vydrží stáť v kostole a pri stole bude schopný viesť ako-tak zmysluplnú konverzáciu. Lenže ja potrebujem peknú spoločníčku, pivo zadarmo a nulovú zodpovednosť. Sľubujem, že si oblečiem najkrajší oblek, čo mám.“

„Klameš, Øystein. Nikdy si na sebe nemal oblek.“

„Preto mi tak dlho vydržal. Tak ako tvoj vzťah s kamarátmi, Harry. Občas by si sa mohol ozvať.“

„Mohol.“

Rozlúčili sa a Harry sa presúval do centra. Analyzoval krátky zoznam zvyšných kandidátov na úlohu svedka. Zostával iba jediný. Vyťukal číslo Beate. Keď sa po piatom zazvonení ozval odkazovač, položil.

V zápche sa pomaly posúval k centru.

Vyťukal Holmovo číslo.

„Haló, Harry.“

„Je Beate v práci?“

„Zostala doma, ochorela.“

„Beate? Veď nikdy nebýva chorá. Prechladla?“

„Neviem. V noci poslala esemesku Katrine. Chorá. Počul si o Bergu?“

„Ach, celkom som zabudol,“ zaklamal Harry. „Čo nové?“

„Nezaútočil.“

„Škoda. Musíte bojovať ďalej. Skúsim jej zavolať domov.“

Harry položil a vyťukal číslo jej pevnej linky.

Keď sa neozvala ani po dvoch minútach, pozrel na hodinky a vypočítal, že do prednášky mu ešte zostalo dosť času. Oppsal má po ceste, stačí minimálna zachádzka. Pri Helsfyre zišiel z diaľnice.

Dom, ktorý zdedila po mame, Harrymu pripomínal miesto jeho detstva. Typická drevená stavba z päťdesiatych rokov, príbytok vzmáhajúcej sa strednej triedy, ktorá záhradu s jabloňami prestala považovať za výsadu bohatých.

Ticho ulice rušilo len smetiarske auto, posúvajúce sa od kontajnera ku kontajneru. Všetci sú v práci, v škole, v škôlke. Harry zaparkoval, otvoril bránku, obišiel zamknutý detský bicykel, smetný kôš, z ktorého trčali čierne vrecia plné odpadkov, hojdačku a vybehol po schodoch k páru bežeckých tenisiek Nike, ktoré spoznal. Stlačil zvonček pod keramickou tabuľkou s menom Beate a jej dcéry.

Čakal.

Zazvonil druhý raz.

Na druhom poschodí bolo otvorené okno, predpokladal, že vedie do spálne. Zakričal jej meno. Možno nepočula, lebo hrmotala oceľová drvička smetiarskeho auta, hltajúca obsah kontajnerov. Auto sa blížilo k domu.

Stlačil kľučku. Dvere boli otvorené. Vošiel a zakričal na poschodie. Nikto sa neozval. Odrazu nevedel ignorovať strach, čo sa nezadržateľne predieral z jeho vnútra.

Správa v rádiu, ktorej sa nedočkal.

Márne volanie na jej mobil aj pevnú linku.

Vybehol po schodoch a prechádzal z izby do izby.

Všetko bolo prázdne, nedotknuté.

Zbehol po schodoch a vošiel do obývačky. Zastal na prahu a poobzeral sa. Presne vedel, prečo do nej nevojde, no tú myšlienku by nikdy nevyslovil nahlas.

Nechcel pomenovať predtuchu, že stojí na mieste činu.

Bol tu už predtým, no teraz si uvedomil, že miestnosť pôsobí akosi prázdno. Možno to spôsobovalo ranné svetlo, možno neprítomnosť Beate. Pohľad sa mu zastavil na stole. Mobilný telefón.

Počul, ako si zhlboka vydýchol. Zo srdca mu padol obrovský balvan. Zrejme odbehla do obchodu, telefón nechala na stole a ani sa len neunúvala za sebou zamknúť. Asi si v lekárni kupuje niečo proti bolesti a horúčke. Presne tak. Vtedy si spomenul na tenisky pri dverách. A čo? Veď ženy majú viac párov topánok Počká pár minút, Beate sa určite vráti.

Prešliapol na druhú nohu. Pohovka ho lákala, no zdráhal sa vojsť. Pohľadom skĺzol k podlahe. Okolo stolíka pred televízorom boli parkety svetlejšie.

Očividne vyhodila koberec.

Len nedávno.

Cítil, ako ho pod košeľou svrbí celé telo, akoby sa nahý a spotený prevaľoval v tráve. Čupol si. Z parkiet cítil ľahký zápach salmiaku. Ak sa nemýli, na tento typ podláh sa nepoužíva. Vstal a vystrel si chrbát. Prešiel do kuchyne.

Prázdna, uprataná.

Otvoril vysokú špajzu, čo stála hneď vedľa chladničky. Domy z päťdesiatych rokov akoby mali vlastné nepísané pravidlá, ako skladovať potraviny, náradie, dôležité dokumenty aj čistiace prostriedky. Dole v skrini stálo vedro s handrou vzorne prevesenou cez okraj, na prvej poličke ležali tri handry na umývanie, jedna neotvorená a jedna načatá rolka bielych vriec na smeti. Fľaša s čistiacim prostriedkom Krystal. A fľaša s nápisom Bona Polish. Sklonil sa k nej a zistil, že je určená na parkety. Neobsahuje salmiak.

Pomaly sa vystrel. Mlčky načúval, priam vetril.

V žalúdku cítil chvenie, no pokúšal sa vryť si do pamäti všetko, čo vidí. Zapamätať si prvý dojem. Na prednáškach to neustále zdôrazňoval svojim študentom. Pre vyšetrovateľa sú často najdôležitejšie a najsprávnejšie prvé pocity z miesta činu, súhrn údajov vo chvíli, keď všetky zmysly pracujú v plnom nasadení a neskresľujú ich suché fakty technikov.

Privrel oči, pokúšal sa zachytiť nemú výpoveď domu Ktorý detail prehliadol? Ktorý pohľad mu prezradí všetko, čo potrebuje vedieť?

No ak dom naozaj čosi hovoril, jeho slová prehlušil hluk smetiarskeho auta za otvorenými dverami domu. Počul hlasy chlapov, otváranie bránky, veselý bezstarostný smiech. Akoby sa nič nestalo. Možno sa naozaj nič nestalo. Možno sa Beate čoskoro zjaví vo dverách, kýchne, pevnejšie uviaže šatku okolo krku a rozžiari sa od radosti, že ho opäť vidí. A ešte väčšmi sa poteší, keď ju požiada, aby mu išla za svedka na svadbu s Rachel. Potom sa zasmeje a zapýri, ako to zvykne, keď na ňu niekto dlhšie hľadí. Dievča, ktoré sa kedysi zvyklo barikádovať v Dome bolesti, videomiestnosti policajnej stanice, kde sedávalo dvanásť hodín bez prestávky a so stopercentnou presnosťou identifikovalo maskovaných lupičov v záberoch bezpečnostných kamier. Potom sa stalo šéfkou technikov. Obľúbenou šéfkou. Harry prehltol.

Znie to, akoby si pripravoval rozlúčkovú reč na pohreb.

Prestaň, už ide! Zhlboka sa nadýchol. Potom sa brána zabuchla a začala pracovať drvička.

V tej chvíli našiel detail, ktorý nesedí.

Civel do skrine. Na načatú rolku bielych vriec na smeti.

Vrecia v smetnom koši boli čierne.

Rozbehol sa.

Preletel chodbou a vybehol na ulicu k bránke. Bežal ako o život, aj tak nestíhal.

„Stojte!“

Smetiar sa naňho obzrel. Nohu mal už položenú na plošine, auto sa pohýnalo k ďalším kontajnerom. Oceľové čeľuste zapraskali. Harry mal pocit, že mu melú mozog.

„Vypnite drvičku!“

Preskočil plot a oboma nohami pristál na asfalte. Smetiar ihneď zareagoval, stlačil červený gombík a päsťou pobúchal po kapote. Zafučali brzdy, auto zastalo.

Drvička stíchla.

Smetiar nazrel do oceľovej tlamy.

Harry pomaly kráčal k nemu, s pohľadom upreným na to isté miesto. Obsah drvičky strašne smrdel, no Harry to nevnímal. Len sa mlčky díval na stlačené, zdeformované vrecia na smeti, z ktorých vytekalo čosi, čo farbilo kov dočervena.

„Ľudia nie sú normálni,“ zašepkal smetiar.

„Čo sa deje?“ zakričal šofér, ktorý sa vyklonil z auta.

„Zdá sa, že nám sem niekto zasa hodil psa,“ vysvetlil mu kolega. A pozrel sa na Harryho: „Bol váš?“

Harry neodpovedal, len potichu vliezol do pootvorenej tlamy.

„Stojte! To nesmiete. Životunebez…“

Harry sa vytrhol z mužovho zovretia. Vkĺzol do červenej hmoty. Lakťom aj kolenom narazil o klzké oceľové dno. Do nosa mu udrel pach starej krvi. Kľakol si a roztrhol jedno z vriec.

Obsah sa vyvalil na šikmú stenu drvičky.

„Kurva!“ zanadával smetiar.

Harry roztrhol druhé, potom tretie vrece.

Počul, že smetiar zoskakuje z auta a zvracia.

Vo štvrtom vreci našiel, čo hľadal. Ostatné časti tela mohli patriť komukoľvek. No toto nie. Plavé vlasy a bledá tvár, ktorá sa už nikdy nezapýri. Prázdny, prenikavý pohľad, ktorý spoznával každého, koho v minulosti niekde videl. Tvár bola rozmlátená na kašu, no Harry nepochyboval. Dotkol sa náušnice, vyrobenej z gombíka uniformy.

Bolelo to. Tak strašne to bolelo, že sa nevládal nadýchnuť. Tak strašne to bolelo, že sa musel schúliť ako umierajúca osa s vytrhnutým žihadlom.

A počul, ako cez jeho pery vychádza zvuk, ktorý sa čoskoro zmenil na šialené zavýjanie, čo sa dlho ozývalo tichou štvrťou.

ŠTVRTÁ ČASŤ

27/

Beate Lønnovú pochovali na cintoríne Gamlebyen vedia jej otca, ktorý podľa bydliska nepatril na ten cintorín, no splnili mu želanie odpočívať čo najbližšie k policajnej stanici.

Mikael Bellman si napravil kravatu a chytil Ullu za ruku. Jej účasť mu poradil mediálny poradca. V zložitej situácii po poslednej vražde potreboval jej pomoc. Musí prejaviť väčšiu osobnú účasť a empatiu, lebo doteraz pôsobil príliš profesionálne. Ulla, samozrejme, súhlasila. V smútočných šatách, na ktorých si dala záležať, bola nádherná. Ulla je tá najlepšia manželka. Na to nesmie zabudnúť. Kým na to nezabudne.

Farár dlho rozprával o tom, čo sám nazýval závažnými otázkami, a o tom, čo sa s nami deje po smrti. Samozrejme, závažné otázky však zneli celkom inak čo sa dialo s Beate Lønnovou pred jej smrťou? Kto ju zabil? Kto za posledný polrok zabil okrem nej aj ďalších troch policajtov?

To boli závažné otázky novinárov, ktorí posledné dni chrlili ódy na brilantnú šéfku technikov a kritiku na nového a očividne neskúseného policajného prezidenta.

To boli závažné otázky pre mestské zastupiteľstvo, ktoré si ho zavolalo na stretnutie a naznačilo mu, že môže čakať sériu nepríjemných otázok o jeho spôsobe riešenia tohto prípadu.

A to holi závažné otázky pre vyšetrovací tím. Pre veľký aj malý, čo tajne zostavil Hagen. Bellman to akceptoval, keďže sledoval konkrétnu stopu Valentina Gjertsena. Jedinou slabinou teórie, že za vraždami stojí tento netvor, bola výpoveď jedinej svedkyne, ktorá tvrdila, že Gjertsena videla nažive. A táto žena teraz leží v rakve pred oltárom.

V správach technikov z miesta činu a súdnych lekárov sa nespomínali nijaké detaily, čo by načrtli obraz udalosti v dome, no ich tušenie sa zhodovalo so starými spismi z vraždy v Bergslie.

Ak teda vychádzajú z teórie, že celý priebeh zločinu bol rovnaký, Beate Lønnová zomrela tým najhorším možným spôsobom.

V častiach tela, ktoré preskúmali, nenašli stopy po uspávacích prostriedkoch. Správa súdnych lekárov obsahovala výrazy ako masívne krvácanie do svalov a podkožného tkaniva, zápal a reakcia tkanív, čo v praxi znamená, že Beate Lønnová nebola nažive len v čase, keď jej páchateľ odrezal tieto časti tela, ale, žiaľ, aj istý čas potom.

Rezné plochy naznačovali, že páchateľ použil šabľovú pílu. Technici usúdili, že použil list na bimetal, teda štrnásťcentimetrový list s jemnými zúbkami, ktorý prereže aj kosť. Bjørn Holm poznamenal, že lovci v jeho rodnom kraji ho volajú losí list.

Beate Lønnovú zrejme rozkrájal na stole v obývačke. Bol zo skla a dal sa umyť. Páchateľ si pravdepodobne priniesol vlastné salmiakové mydlo a čierne vrecia, keďže na mieste činu nič podobné nenašli.

V smetiarskom aute objavili aj zvyšky zakrvaveného koberca.

Márne však hľadali odtlačky prstov, topánok, textílie, vlasy alebo iný biologický materiál.

Ani stopy po vlámaní.

Katrine Brattová im prezradila, že Beate musela ukončiť hovor, lebo jej niekto zvonil pri dverách.

Bolo veľmi nepravdepodobné, že by do bytu dobrovoľne pustila neznámeho muža, určite nie počas policajnej akcie. Pracovali s teóriou, že na ňu vytiahol zbraň.

Z toho vyplynula ďalšia teória. Možno nešlo o neznámeho muža. Beate Lønnová mala na masívnych dverách bezpečnostnú retiazku, jej stav naznačoval, že ju používala často.

Bellman sa díval na kolegov. Gunnar Hagen. Bjørn Holm a Katrine Brattová. Staršia pani s malým dievčaťom. To bude Lønnovej dcéra, lebo sa na ňu neuveriteľne podobá.

Harry Hole. Rachel Faukeová. Tmavovláska s trblietavým pohľadom čiernych očí, takmer rovnako krásna ako Ulla. Neuveriteľné, že ju dostal chlap ako Hole.

Isabelle Skøyenová. Samozrejme, miestne zastupiteľstvo muselo vyslať svojho zástupcu, inak by ich médiá zožrali. Skôr než vošli do kostola, odtiahla si ho nabok, nevšímajúc si Ullin nesúhlasný výraz, a spýtala sa ho, ako dlho hodlá ignorovať jej telefonáty. Zopakoval jej, že je koniec. Pozrela sa naňho ako na chrobáka, ktorého sa chystá zašliapnuť, a zasyčala, že chlapov opúšťa ona, nie naopak. Nech si to zapamätá. Jej pohľad cítil v chrbte, keď kráčal k Ulle, aby ju chytil pod pazuchu.

Ostatné lavice zaplnili príbuzní, priatelia a kolegovia. Väčšina z nich prišla v uniforme. Počul, že sa utešujú jediným možným spôsobom. Na tele sa nenašli znaky mučenia a po strate krvi azda rýchlo upadla do bezvedomia.

Na zlomok sekundy sa mu pohľad stretol s iným pohľadom. Tváril sa, že ho nevidí. Truls Berntsen. Čo tu, dopekla, robí? Nepatril k priateľom Lønnovej. Ulla mu jemne stisla ruku a spýtavo sa naňho pozrela. Rýchlo sa na ňu usmial. No dobre, zoči-voči smrti sme všetci kolegovia.

Katrine sa mýlila. Ešte nevyplakala všetky slzy.

Prvé dni po tom, ako našli Beate, si už niekoľkokrát myslela, že nemá viac sĺz. No mala. Telo sa jej opäť zmietalo v kŕči neznesiteľného smútku.

Plakala, až kým sa telo nevzbúrilo a nezačala vracať. Plakala, až kým nezaspala od absolútneho vyčerpania. A plakala, až kým sa nezobudila. Teraz zasa plače.

Počas tých pár hodín, čo spala, ju v snoch prenasledoval diabol pre pakt, čo s ním uzatvorila. Keď tvrdila, že za dolapenie Valentina je ochotná obetovať ešte jedného kolegu. Potvrdila to výzvou: Ešte raz, ty hajzel. Urob to ešte raz.

Nahlas zavzlykala.

Truls Berntsen sa strhol. Práve zaspával. Lacná látka jeho obleku bola klzká, takmer sa zošmykol z lavice.

Zadíval sa na oltár. Ježišovi vychádzajú z hlavy lúče. Ako z čelovky. Odpustenie hriechov. Treba uznať, že to bol geniálny nápad. Náboženstvo sa predávalo čoraz horšie, čoraz viac ľudí malo problém dodržiavať všetky prikázania, lebo mali dosť peňazí, aby podľahli pokušeniam. A tak prišli s nápadom, že stačí veriť. Geniálny biznismodel na úrovni vynálezu kreditnej karty. Spása je v podstate zadarmo. No rovnako ako nápad s kreditnými kartami, aj toto sa zopsulo. Ľudia kašlali na spásu, hrešili ostošesť, lebo veď im stačí iba trochu veriť. Preto v stredoveku museli pritiahnuť opraty a zriadiť inkaso. Vynašli peklo a predstavu duše, čo sa večne smaží v pekelnom ohni. Vydesení zákazníci sa húfne začali vracať do kostolov a vyťahovali peňaženky. Cirkev neuveriteľne zbohatla. Právom, odviedla dokonalú prácu. Truls bol o tomto svojom názore úprimne presvedčený, hoci sám veril, že zomrie a bude koniec - nečaká ho nijaké odpúšťanie hriechov ani peklo. No ak sa mýli, bude mať namále, to je jasné. Aj odpúšťanie musí mať svoje hranice a Ježiš nemá toľko fantázie, aby si čo len predstavil všetko, čoho sa Truls dopustil.

Harry civel pred seba. Myšlienkami bol inde. V Dome bolesti, kde mu Beate práve čosi vysvetľuje. Prebral ho až Rachelin šepot.

„Harry, musíš pomôcť Gunnarovi a ostatným.“

Strhol sa. Spýtavo na ňu pozrel.

Kývla k oltáru. Pri rakve už zaujali miesto Gunnar Hagen, Bjørn Holm, Katrine Brattová, Ståle Aune a brat Jacka Halvorsena. Hagen rozhodol, že Harry pôjde vedľa Beatinho švagra, ktorý je druhý najvyšší.

Harry vstal a rýchlym krokom prešiel medzi lavicami.

Musíš pomôcť Gunnarovi a ostatným.

Znelo to ako ozvena jej slov zo včerajšieho večera.

Harry ich pozdravil krátkym kývnutím hlavy. Zaujal voľné miesto.

„Na tri,“ povedal potichu Hagen.

Tóny organu.

Potom Beate Lønnovú vyniesli na svetlo.

Krčmu U právnika zaplnili účastníci pohrebu.

V reproduktoroch zvučala pieseň, ktorú tu Harry už počul. I Fought the Law. Bobby Fuller Four. Optimistické pokračovanie: … and the law won. Zákon zvíťazil.

Kým odprevadil Rachel k vlaku na letisko, niekoľkí jeho bývalí kolegovia sa stihli pripiť. Ako triezvy outsider sledoval takmer panické chľastanie, akoby sedeli na potápajúcej sa lodi. Pri niekoľkých stoloch zavýjali spolu s Bobbym Fullerom, že zákon zvíťazil.

Harry sedel pri stole s Katrine a ostatnými, čo niesli rakvu. Naznačil, že ide len na toaletu a hneď sa vráti. Kým stál pri pisoári, pristúpil k nemu muž. Počul, ako si rozopína zips.

„Toto je akcia pre nás policajtov,“ zašomral muž. „Tak čo tu, doriti, robíš?“

„Štím,“ odvetil Harry bez toho, aby zdvihol zrak. „A ty? Zametáš?“

„Hole, neskúšaj to na mňa.“

„Keby som to skúsil, už by si sedel v base, Berntsen.“

„Dávaj si pozor na slová,“ zahučal Berntsen a voľnou rukou sa oprel o stenu. „Vieš, že ti môžem našiť vraždu toho Rusa z Come As You Are. Každý policajt vie, že si to bol ty, no ja jediný to viem dokázať. Preto do mňa neskáč.“

„Berntsen, viem len to, že ten Rus bol díler a do toho baru ma prišiel popraviť. No ak si o sebe myslíš, že máš väčšie šance, nech sa páči, skús to. Veď policajta si už zmlátil.“

„Čo?“

„Spolu s Bellmanom. Tuším, že to bol nejaký homoš, však?“

Harry počul, ako prúd Berntsenovho moču prudko ustal.

„Hole, zasa si ožratý?“

„Hm.“ Harry si zapol nohavice. „Očividne sme vstúpili do obdobia nepriateľov polície.“ Prešiel k umývadlu. V zrkadle videl, že Berntsen naďalej nemočí. Umyl si ruky a utrel ich do papiera. Pokračoval k dverám. Až vtedy Berntsen zasyčal:

„Hovorím ti, neskúšaj to na mňa. Ak ma dostaneš, stiahnem ťa so sebou.“

Harry sa vrátil do lokálu. Bobby Fuller prešiel do finále. A Harry si uvedomil, koľko je v živote náhod. Keď Bobbyho Fullera roku 1966 našli v aute mŕtveho, mnohí tvrdili, že ho zabili policajti. Vtedy mal dvadsaťtri rokov. Ako René Kalsnes.

Ozvala sa nová pieseň. Supergrass a Caught by the Fuzz. Harry sa usmial. Gaz Coombes v nej spieval, ako ho chytili fízli, the fuzz, a chceli, aby bonzol kamarátov. A teraz, o dvadsať rokov neskôr, si polícia púšťa skladbu na oslavu vlastnej práce. Sorry, Gaz.

Harry sa rozhliadol okolo seba. Spomenul si na včerajší dlhý rozhovor s Rachel. O všetkom, čo sa v živote dá obísť, čomu sa dá vyhnúť. A pred čím človek neutečie. Lebo taký je život, to je dôvod, prečo sme tu. Všetko ostatné - láska, pokoj, šťastie - nasleduje až potom. Zväčša hovorila Rachel. Povedala mu, že nemá na výber. Lebo tiene Beatinej smrti sú také dlhé, že zastrú júnový deň, aj keby im na ich šťastie oslepujúco svietilo slnko. Nemá na výber. Kvôli nim obom. Kvôli všetkým.

Harry sa pretlačil k nosičom rakvy.

Hagen vstal a vysunul stoličku, ktorú preňho držali. „Takže?“ spýtal sa.

„Idem do toho,“ prikývol Harry.

Truls stál pri pisoári ochromený tým, čo povedal Harry. Obdobie nepriateľov polície. Vie niečo? Nezmysel! Harry nevie nič. Nemôže vedieť! Ak by vedel, neutrúsil by to len tak, ako provokáciu. Vie však o homošovi, ktorého zmlátili v Kripose. Ako je to možné?

Chlapík skúšal zbaliť Mikaela, v zasadačke sa ho pokúsil pobozkať a Mikael sa bál, že ich niekto videl. V podzemnej garáži mu natiahli na hlavu vrece. Truls ho bil. Mikael sa len pozeral. Ako vždy. Zapojil sa, len aby to Truls neprehnal. Nie. Prehnal to. Keď odchádzali, chlap tam ešte ležal.

Mikael sa bál. Tvrdil, že zašli priďaleko, môže mať trvalé následky, čo ak ich obviní? A vtedy sa Truls prvý raz ujal úlohy zametača. So zapnutým majákom vyrazili do krčmy U právnika, predbehli sa v rade pri bare a trvali na tom, že chcú zaplatiť za dve nealkoholické pivá, čo vypili už pred polhodinou. Barman prikývol, pochválil ich za čestnosť a Truls mu dal také prepitné, aby si ho určite zapamätal. Vzali si účet a vyrazili na techniku, kde pracoval jeden zelenáč, o ktorom Truls vedel, že túži po kariére vyšetrovateľa. Zverili sa mu so svojimi obavami, že v blízkej budúcnosti ich niekto obviní z fyzického napadnutia. Preto musí skontrolovať a potvrdiť im, že sú čistí. Zelenáč ich zbežne prehliadol a nenašiel ani krv, ani DNA. Potom Truls odviezol Mikaela domov a vrátil sa do garáže. Buzerant tam už nebol, no stopy krvi svedčili o tom, že sa pozviechal sám. Možno to predsa bude v pohode. Truls však aj tak očistil miesto od všetkých stôp, potom sa odviezol do prístavu a obušok zahodil do mora.

Na druhý deň sa Mikaelovi ozval kolega. Buzerant vraj volal z nemocnice a chcel podať trestné oznámenie. Truls vyrazil za ním, počkal, kým sa skončí vizita, a objasnil chlapovi stav dôkazov a jeho situáciu, ak čo len hlesne a potom sa pokúsi vrátiť do práce.

V Kripose ho už nikdy nevideli ani o ňom nepočuli. Vďaka Trulsovi Berntsenovi. Dopekla s Bellmanom! Truls tú sviňu chránil. Do tejto chvíle. Lebo o prípade vie už aj Harry Hole. A on je neriadená strela. Môže byť nebezpečný, veľmi nebezpečný.

Berntsen sa pozrel do zrkadla. Terorista. Jasné, že je terorista.

A to len začal.

Vyšiel medzi ľudí. Akurát stihol zachytiť posledné slová Bellmanovho príhovoru:

„… že Beate Lønnová bola z látky, z ktorej má byť celý náš policajný zbor A teraz je na nás, aby sme to dokázali. Len tak si uctíme jej pamiatku spôsobom, ako by si to sama želala. Dostaneme ho. Na zdravie!“

Truls sa díval na svojho kamaráta z detstva. Ostatní zdvíhali poháre ako vojaci, ktorí tasia šable na pokyn veliteľa. Ich vážne zaťaté tváre sa leskli potom. Bellman prikývol, akoby sa práve na niečom dohodli. Bol dojatý, dojatý silou chvíle, vlastnými slovami, ich účinkom, mocou, akú mal nad ostatnými.

Truls sa vrátil do chodby k záchodom a postavil sa k hraciemu automatu, nenápadne však hodil mincu do telefónu a zdvihol slúchadlo. Vyťukal číslo operačnej centrály.

„Polícia.“

„Mám anonymný tip. Týka sa guľky z Reného prípadu. Viem, z akej zbrane vytel… vylet…“ Truls chcel hovoriť rýchlo, vedel, že ho nahrávajú a budú si ho púšťať dokola. No jazyk ho neposlúchal.

„Obráťte sa na vyšetrovateľov z úseku násilných trestných činov alebo z Kriposu,“ prerušil ho hlas. „Dnes sú však všetci na pohrebe.“

„Viem!“ vybuchol Truls. Vedel, že zbytočne zvyšuje hlas. „Chcel som vám len dať tip.“

„Vy to viete?“

„Áno. Počúvajte ma…“

„Podľa čísla vidím, že voláte z krčmy U právnika. Práve tam by ste ich mali nájsť.“

Truls sa zadíval na telefón. Uvedomil si, že je ožratý. A dopustil sa hrubej chyby. Ak to budú vyšetrovať a vedia, že telefonoval z Právnika, stačí predvolať všetkých prítomných, púšťať im záznam a čakať, kto prvý spozná ten hlas. A to by bolo priveľké riziko.

„Len som prehral stávku,“ nasilu sa zasmial. „Prepáčte, asi sme toho priveľa vypili.“

Položil a prešiel pomedzi stoly s pohľadom upreným pred seba. Keď však zastal pri dverách a z ulice zacítil chlad, zarazil sa a obrátil. Videl, ako sa Mikael opiera o rameno nejakého kolegu. Ožrana Holeho obklopila skupina policajtov. Ktorási žena ho dokonca objala. Truls sa pozrel na ulicu. Prší.

Suspendovaný. Vylúčený.

Na ramene zacítil niečiu ruku. Zdvihol zrak. Tvár pred ním plávala. Naozaj je taký ožratý?

„To je v pohode,“ povedal hlas a stisol mu rameno. „Pusť to von, je to úplne prirodzené.“

Truls reagoval inštinktívne, odstrčil ruku a vybehol na ulicu. Kráčal ulicou, cítil, ako mu dážď premáča bundu. Do pekla s nimi! Všetci nech tiahnu do horúcich pekiel. Osobne sa postará, aby sa tam dostali.

28/

Na sivé kovové dvere ktosi nalepil kus papiera s nápisom KOTOLŇA.

Gunnar Hagen za dverami konštatoval, že je sedem hodín ráno a prítomní sú všetci štyria kolegovia. Piata nepríde, jej stolička zostane prázdna. Nový účastník si priniesol stoličku zo zasadačky na poschodí.

Gunnar Hagen si ich premeriaval pohľadom.

Zdalo sa, že Bjørn Holm má za sebou ťažký večer Katrine Brattová takisto. Ståle Aune bol ako zvyčajne oblečený dokonale a s motýlikom. Gunnar Hagen sa najväčšmi sústredil na nového člena tímu. Vedúci oddelenia odišiel z Právnika ešte pred Harrym, ktorý v tom čase ešte vždy popíjal len vodu a kávu. No keď sa teraz bledý a neoholený chúlil s privretými očami, Hagen si už nebol istý, či vydržal odolávať až do konca. Jeho tím potrebuje vyšetrovateľa Harryho Holeho. Nie ožrana.

Hagen zdvihol zrak k tabuli, kde Harrymu zhrnuli všetky dosiaľ známe fakty. Mená obetí na časovej priamke, miesta činu, meno Valentin Gjertsen a šípky k starým vraždám s dátumami.

„Vieme nasledovné,“ začal Hagen. „Maridalen. Tryvann. Drammen a posledná vražda v dome obete. Štyria policajti, ktorí v minulosti vyšetrovali neobjasnené prípady, boli zabití v ten istý deň a - v troch prípadoch - na tom istom mieste. Tri z pôvodných vrážd boli motivované typicky sexuálne, a hoci sú od seba časovo dosť vzdialené, už vtedy sme medzi nimi videli istú súvislosť. Výnimkou je Drammen, kde sa obeťou stal muž. René Kalsnes nejaví znaky sexuálneho násilia. Katrine?“

„Ak vychádzame z toho, že Valentin Gjertsen spáchal všetky štyri pôvodné vraždy a všetky štyri vraždy policajtov, Kalsnes je zaujímavou výnimkou. Bol homosexuál a ľudia, s ktorými sme sa s Bjørnom bavili v drammenskom klube, ho opisovali ako promiskuitného intrigána, ktorý si obmotával okolo prsta starších pánov a potom ich vyciciaval z peňazí. V klube rád predával aj svoje telo. Za peniaze bol ochotný urobiť čokoľvek.“

„Takže človek, ktorý sa pre svoje správanie a povolanie nachádza v rizikovej zóne,“ podotkol Bjørn.

„Presne tak,“ prikývol Hagen. „Tým sa zvyšuje pravdepodobnosť, že aj jeho vrah je homosexuál alebo bisexuál. Ståle?“

Aune si odkašlal. „Ľudia ako Valentin Gjertsen majú často nevyjasnený vzťah k vlastnej sexualite. Vzrušuje ich v prvom rade pocit, že niekoho kontrolujú, sadizmus a prekračovanie hraníc, menej významnú úlohu hra pohlavie a vek obete. No vražda René Kalsnesa mohla byť aj čistou vraždou zo žiarlivosti. Svedčí o tom fakt, že sme nenašli známky sexuálneho násilia. A zúrivosť vraha. Kalsnesa ako jediného z pôvodných obetí ubili tupým predmetom.“

Zavládlo ticho, všetky pohľady sa obrátili k Harrymu, ktorý skôr ležal, ako sedel na stoličke s privretými očami a rukami skríženými na hrudi. Katrine si už začínala myslieť, že zaspal, keď si odkašlal:

„Našli ste styčný bod medzi Valentinom a Kalsnesom?“

„Zatiaľ nie,“ odvetila Katrine. „Nikdy spolu netelefonovali, v rovnakom čase neplatili kartou ani v klube, ani v Drammene, nič nenasvedčuje, že by sa Valentin kedykoľvek ku Kalsnesovi priblížil. A nikto z Kalsnesových známych o Valentinovi nepočul ani ho nevidel. To však neznamená, že by…“

„Neznamená,“ prerušil ju Harry a privrel oči. „Len som sa pýtal.“

V Kotolni by bolo počuť padnúť aj špendlík Všetci čakali na pokračovanie.

Otvoril jedno oko. „Čo je?“

Nikto neodpovedal.

„Nerátajte s tým, že začnem chodiť po vode alebo premením vodu na víno.“

„To ani nechceme,“ prisvedčila Katrine. „Stačí, ak štyrom slepým vrátiš zrak.“

„Ani to nezvládnem.“

„Myslel som si, že vodca má presvedčiť svojich ľudí, že všetko je možné,“ podotkol Bjørn.

„Vodca?“ Harry sa uškrnul a vystrel sa. „Hagen, vysvetlil si im moje postavenie?“

Gunnar Hagen si odkašlal. „Harry už nemá status policajta, je v roli externého poradcu ako Ståle. To znamená, že nemôže žiadať o vydanie zatykača, nosiť zbraň či zatýkať. A znamená to, že nemôže viesť operatívnu jednotku. Je ozaj dôležité, aby sme sa toho držali. Predstavte si, že chytíme Valentina, budeme mať plné vrecká dôkazov, no obhajca odhalí, že sme sa nedržali predpisov…“

„Tí poradcovia…“ nadýchol sa Ståle, napchávajúc si fajku. „Počul som, že pri ich hodinových sadzbách sme my psychológovia len naivní a lacní idioti. Takže využívajme čas efektívne. Harry, povedz niečo múdre.“

Harry mykol plecom.

„Tak poď,“ naliehal Ståle s úškrnom. Do úst si vložil nezapálenú fajku. „My ostatní sme už všetko múdre povedali.“

Harry sa chvíľu díval do vlastných dlaní. Napokon zdvihol zrak.

„Neviem, či to je múdre, nemám to domyslené do konca, no uvažujem takto…“ Všimol si, že kolegovia ho napäto sledujú.

„Som si vedomý, že Valentin Gjertsen je podozrivý. Problém je v tom, že ho nevieme nájsť. Preto navrhujem nájsť iného podozrivého.“

Katrine neverila vlastným ušiam. „Čo? Máme upodozrievať človeka, o ktorom si myslíme, že to nespáchal?“

„Nič si nemyslíme,“ podotkol Harry. „Len podozrievame s rôznym stupňom pravdepodobnosti. A zvažujeme, koľko energie si vyžiada potvrdenie, alebo vyvrátenie nášho podozrenia. Život na Mesiaci pokladáme za menej pravdepodobný ako na planéte Gliese 581 D, ktorá leží v ideálnej vzdialenosti od Slnka, aby sa tam nevyparovala ani nezamŕzala voda. Napriek tomu najprv skúmame Mesiac.“

„Štvrté prikázanie Harryho Holeho,“ prikývol Holm. „Začni hľadať tam, kde je svetlo. Alebo to bolo piate?“

Hagen si odkašlal. „Našou úlohou je chytiť Valentina, všetko ostatné rieši veľký vyšetrovací tím. Bellman nám nič iné nedovolí.“

„Pri všetkej úcte,“ zamračil sa Harry. „Doriti aj s Bellmanom. Nie som inteligentnejší ako ktokoľvek z vás, no som tu nový a to nám dáva šancu pozrieť sa na prípad inými očami.“

Katrine sa uškrnula. „Neverím, že si to s tou inteligenciou myslel vážne.“

„Nemyslel, no predbežne sa tvárme, že áno,“ odvetil Harry, nepohnúc brvou. „Takže začnime od začiatku. Motív. Kto zabije policajta za to, že nevyšetril prípad? Lebo to je spoločný menovateľ, však? Počúvam.“

Harry si opäť skrížil ruky na hrudi, skĺzol sa na stoličke a zatvoril oči. Čakal.

Bjørn Holm prvý prerušil ticho. „Pozostalí obete.“

Katrine nadviazala. „Obete znásilnenia, ktorým polícia neverila alebo ktorých prípad nevyšetrila dôkladne. Vrah trestá policajta za to, že nevyšetril iné sexuálne vraždy.“

„René Kalsnesa neznásilnili,“ pripomenul Harry. „A ak by som si myslel, že môj prípad nevyšetrili dôkladne, obmedzil by som svoju pomstu iba na tých, ktorí to zanedbali, nie na iných policajtov.“

„Dávajte ďalšie návrhy, radšej ich potom zrušíme všetky naraz,“ navrhol Harry. „Ståle?“

„Nevinne odsúdení,“ skúsil Aune. „Pykali, navždy zostanú poznačení, prišli o postavenie v spoločnosti, sebaúctu a rešpekt iných. Najnebezpečnejšie levy sú tie, ktoré vyvrhla svorka. Necítia zodpovednosť k iným, len nenávisť a zatrpknutosť. Sú ochotní vziať na seba riziko pomsty, lebo ich život už aj tak nemá hodnotu. Ako členovia čriedy už nemajú čo stratiť. Každé ráno vstávajú len vďaka vízii, že prinesú skazu ľuďom, ktorí im ublížili.“

„Takže teror z pomsty,“ dodal Holm.

„Fajn,“ prikývol Harry. „Poznačte si, že musíme analyzovať všetky prípady sexuálneho násilia, v ktorých sa páchateľ nepriznal a fakty neboli nad slnko jasnejšie. Páchateľ si už odpykal trest a je na slobode.“

„Možno to nerobí odsúdený,“ pripomenula Katrine. „Možno ešte vždy sedí za mrežami, možno si zo zúfalstva siahol na život. Vraždí jeho milenec, brat, otec, ktorý sa ho rozhodol pomstiť.“

„Láska,“ prikývol Harry. „Dobre.“

„To nemyslíš vážne,“ vybuchol Bjørn.

„Čo?“

„Láska?“ Hlas mal chladný, tvár skrivenú v zvláštnej grimase. „Azda mi nechceš tvrdiť, že tento krvavý kúpeľ spôsobila láska!“

„Chcem,“ odsekol Harry a opäť zaujal vyčkávaciu pozíciu.

Bjørn vstal červený v tvári. „Psychopat, sériový vrah, ktorý z lásky…“ Hlas sa mu zlomil, kývol k prázdnej stoličke. „… urobí toto.“

„Pozri sa na seba,“ otvoril Harry jedno oko.

„Čo?“

„Pozri sa na seba a uvažuj. Zúriš, nenávidíš, chceš vidieť vinníka na šibenici, chceš ho zabiť, chceš, aby trpel, však? Lebo si ju mal rád ako my všetci. Tvoju nenávisť splodila láska, Bjørn. A práve láska, nie nenávisť spôsobuje, že si ochotný urobiť čokoľvek, ísť za hranice vlastných možností, aby si vinníka roztrhal v zuboch. Sadni si.“

Bjørn si sadol. Harry vstal.

„Práve to ma na tých vraždách udivuje. Ako si páchateľ dáva záležať na skopírovaní pôvodných vrážd. Čo všetko je ochotný riskovať. Množstvo práce za tým mi naznačuje, že ho neženie čistá krvilačnosť a nenávisť. Krvilačný človek zabíja prostitútky, deti a ľahké obete. Človek, ktorý nenávidí bez lásky, nikdy nezájde tak ďaleko. Mali by sme hľadať človeka, ktorý väčšmi miluje, než nenávidí. Na základe informácií o Gjertsenovi si myslíte, že je schopný toľkej lásky?“

„Možno,“ odvetil Hagen. „Nevieme o ňom všetko.“

„Hm. Kedy máme ďalšie výročie nevyriešenej vraždy?“

„Teraz príde prestávka,“ vysvetlila Katrine. „V máji. Devätnásť rokov stará.“

„Takže na to máme mesiac.“

„Ani pri nej nešlo o sexuálne motivovaný čin, skôr pripomínala rodinnú hádku. Dovolila som si pozrieť sa na prípad istej nezvestnej, ktorý vyzerá ako vražda. V Osle zmizlo dievča. Až po dvoch týždňoch ho nahlásili ako nezvestné. Neurobili to skôr, lebo rozposlalo esemesky svojim blízkym, že našlo lacnú dovolenku na juhu a potrebuje si oddýchnuť od všetkého a všetkých. Viacerí odpovedali, no už sa im neozvalo. Predpokladali, že oddych sa týka aj telefónu. Polícia po dvoch týždňoch skontrolovala všetky zoznamy cestujúcich leteckých spoločností, na palube nebolo. Skrátka, zmizlo bez stopy.“

„Telefón?“ spýtal sa Holm.

„Posledný signál vyslal v centre Osla, potom stíchol. Mohla sa jej vybiť baterka.“

„Hm,“ zamyslel sa Harry. „Tá esemeska… Ako keď blízky dostane správu, že obeť ochorela…“

Bjørn a Katrine pomaly prikývli.

Aune si vzdychol. „Vysvetlíte mi to jednoduchšie?“

„To isté sa stalo aj pri Beate,“ pripomenula mu Katrine. „Dostala som esemesku, že je chorá.“

„Presne tak,“ zamračil sa Hagen.

Harry pokračoval. „Nie je vylúčené, že si skontroluje telefón obete, zistí, s kým si naposledy písala, a pošle krátku správu, ktorá spomalí začiatok prenasledovania.“

„A spôsobí, že nájsť technické stopy je oveľa ťažšie,“ dodal Bjørn. „Ovláda pravidlá hry.“

„Kedy bola odoslaná tá správa?“

„Dvadsiateho siedmeho marca.“

„To je dnes.“

„Hm.“ Harry si pošúchal bradu. „Máme možnú sexuálnu vraždu a dátum, no nemáme miesto činu. Ktorí vyšetrovatelia to riešili?“

„Keďže dotyčná bola v tomto prípade vedená ako nezvestná a nikdy sme prípad nezaradili medzi vraždy, tím vôbec nevznikol,“ čítala z poznámok Katrine. „No napokon ho posunuli na úsek násilných trestných činov jednému z hlavných vyšetrovateľov. Hádaj komu? Tebe.“

„Mne?“ Harry sa zamračil. „Svoje prípady si zvyknem pamätať.“

„Dostal si ho krátko po Snehuliakovi. Vypadol si do Hongkongu a dlho si sa nevracal. Veď sme ťa už tiež takmer zaradili medzi nezvestných.“

Harry pokrčil plecom. „Fajn. Bjørn, over s príslušnými kolegami, čo majú k tomu prípadu. Upozorni ich, že počas dňa im môže niekto zvoniť pri dverách alebo zavolať čudný odkaz. Okej? Keďže nemáme ani telo, ani miesto činu, navrhujem pokračovať.“ Harry sa nadýchol. „Kto tu teraz varí kávu?“

„Hm,“ zahundrala Katrine hrubým zachrípnutým hlasom, trochu sa zosunula, vystrela nohy, zatvorila oči a pošúchala si bradu. „Podľa mňa by to mal robiť nováčik.“

Harry si zahryzol do pery, prikývol, potom vyskočil, a prvý raz, odkedy našli mŕtvu Beate, sa Kotolňou ozýval smiech.

V rokovacej miestnosti radnice vládla stiesnená nálada. Mikael Bellman sedel na jednom konci miestnosti, predseda mestského zastupiteľstva na druhom. Väčšinu prítomných Mikael poznal po mene. To bolo jedno z prvých pravidiel, na ktorých si dal v novej funkcii záležať. Naučiť sa mená a poznať tváre. „Nemôžeš hrať šach, ak nepoznáš figúrky,“ vysvetlil mu jeho predchodca. „Musíš vedieť, ako ti môžu, alebo nemôžu pomôcť.“

Skúsený policajný prezident to myslel dobre. No prečo tu teraz sedí? Veď odišiel na dôchodok! Povolali ho ako nejakého poradcu? Nech je akokoľvek skúsený šachista, určite nehral s tou vysokou blondínkou, ktorá sedí len dve stoličky od predsedu a práve sa ujala slova. Dáma. Zodpovedná za sociálnu starostlivosť. Isabelle Skøyenová. Opustená. Hovorila odmeraným, byrokratickým hlasom človeka, ktorý vie, že z jeho príhovoru sa robí zápis:

„S rastúcim nepokojom sledujeme, že policajný okrsok Oslo vlastnými silami nie je schopný zastaviť toto vraždenie. Samozrejme, médiá na nás už dlho vyvíjajú tlak, aby sme zasiahli tvrdou rukou, no ešte väčšmi nás trápi, že trpezlivosť strácajú aj obyvatelia mesta. Už jednoducho nemôžeme akceptovať stratu dôvery k našim inštitúciám, v tomto prípade k polícii a mestskému zastupiteľstvu. A keďže táto otázka patrí do mojej pôsobnosti, ujala som sa iniciatívy a zvolala toto neformálne stretnutie, na ktorom mestské zastupiteľstvo zaujme postoj k plánu policajného prezidenta - predpokladám, že ho má - a následne zváži alternatívy.“

Bellman v uniforme sa začal potiť. Neznášal to. Márne sa usiloval zachytiť pohľad svojho predchodcu. Čo tu, doriti, robí?

„Chcem vás požiadať, aby ste sa pri hľadaní alternatív otvorili novým odvážnym myšlienkam,“ pokračovala Skøyenová s pátosom v hlase. „Ľudsky určite chápeme, ak je tento prípad nad sily mladého, čerstvo vymenovaného policajného prezidenta. Môžeme len ľutovať, že ho po takom krátkom čase zastihol prípad, ktorý si vyžaduje skúsenosti a rutinu. Oveľa ľahšie by sa nám pracovalo, keby tento problém dostal na stôl jeho skúsený predchodca. Som presvedčená, že by sme si to želali všetci, oboch pánov nevynímajúc.“

Bellman uvažoval, či počul dobre. Naozaj… naozaj ho chce…?

„Alebo nie, pán Bellman?“

Mikael Bellman si odkašlal.

„Prepáčte, že vás ešte preruším, pán Bellman,“ zastavila ho Skøyenová, nasadila si na nos značkové okuliare na čítanie a zadívala sa do papierov. „Citujem vaše slová zo zápisu z predchádzajúceho stretnutia: Chcem mestské zastupiteľstvo ubezpečiť, že máme tento prípad pod kontrolou a veríme v jeho skoré vyriešenie.“

Opäť si sňala okuliare. „Aby sme šetrili náš aj váš drahocenný čas, navrhujem neopakovať povedané a radšej načrtnúť, čo chcete robiť inak a lepšie ako doteraz.“

Bellman pohol plecami v nádeji, že sa mu košeľa odlepí od chrbta. Prekliaty pot. Prekliata štetka.

Keď Harry o ôsmej odomykal bránu policajnej akadémie, cítil sa unavený. Už si odvykol od dlhých porád. Navyše sa nikam neposunuli. Prečítali si dávno prečítané policajné správy, vyslovili dávno myslené myšlienky, motali sa v kruhu a búšili hlavou o stenu v nádeji, že tá skôr či neskôr povolí.

Bývalý hlavný inšpektor kývol na pozdrav upratovačke a vybehol po schodoch.

Unavený, a predsa prekvapivo svieži. Vzrušený. Pripravený.

Keď obchádzal Arnoldovu kanceláriu, začul, ako naňho kričí. Nazrel do dverí. Kolega sedel na stoličke s rukami založenými za strapatou hlavou. „Len som chcel vedieť, aké je byť opäť policajtom.“

„Fajn,“ prikývol Harry. „Prišiel som doopravovať posledné testy z taktiky vyšetrovania.“

„Netráp sa tým,“ usmial sa Arnold a poťukal ukazovákom po kôpke papierov na stole. „Radšej sa postaraj, aby ste chytili toho chlapa.“

„Ďakujem, Arnold.“

„Ozaj, mali sme tu vlámanie.“

„Vlámanie?“

„V posilňovni. Vylomili skrinku s náradím, no vzali len dva obušky.“

„Doriti. Vnikli cez hlavnú bránu?“

„Tam sme nijaké stopy nenašli. Musel to byť niekto, kto tu pracuje. Alebo im nejaký zamestnanec otvoril, požičal vstupnú kartičku, čo ja viem?“

„Nedá sa to zistiť?“

Arnold mykol plecom. „Veľa cenností tu nenájdeš, preto nemíňame peniaze na zložité bezpečnostné systémy, kamery a strážnu službu.“

„Možno nemáme strelné zbrane, drogy a peniaze, no asi by tu človek našiel aj lepšie speňažiteľné veci, ako sú obušky.“

Arnold sa uškrnul. „Skontroluj si, či ti nezobrali počítač.“

Harry pokračoval do kancelárie, overil si, že mu nič nezmizlo, a sadol si. Rozmýšľal, čo bude robiť. Večer si vyhradil na opravovanie testov, doma ho čakajú len prízraky. Ako odpoveď na otázku sa mu vo vrecku rozvibroval telefón.

„Katrine?“

„Ahoj, niečo mi napadlo.“ Jej hlas znel rozrušene. „Pamätáš si, ako som ti hovorila, že sme sa s Beate rozprávali s Irjou, ktorá prenajímala byt Valentinovi?“

„S tou, čo mu poskytla falošné alibi?“

„Áno. Spomínala, že našla nejaké fotografie plné sexuálneho násilia. A na jednej z nich spoznala jeho topánky a tapetu v spálni.“

„Hm. Podľa teba…“

„… nie je to veľmi pravdepodobné, no môže to byť miesto činu. Dovolala som sa novým majiteľom, teraz bývajú neďaleko u rodičov, lebo prestavujú dom. Nemajú nič proti tomu, aby sme si požičali kľúče a išli sa tam pozrieť.“

„Nedohodli sme sa, že chvíľu nebudeme hľadať Valentina?“

„Nedohodli sme sa hľadať tam, kde je svetlo?“ „Touché, Katrine. Vinderen je kúsok odtiaľto. Máš adresu?“

Nadiktovala mu ju.

„To zvládnem pešo. Hneď vyrazím. Prídeš?“

„Áno, ale od celého nadšenia som sa zabudla najesť.“

„To nič. Príď, keď budeš môcť.“

O trištvrte na deväť Harry vychádzal cestičkou k neobývanému domu. Pri stene stáli prázdne vedrá od farby, baly igelitu, spod ktorých vytŕčali kopy drevených dosák. Zbehol dolu po schodíkoch, ako ho inštruovali majitelia, a obišiel dom. Odomkol dvere bytu na prízemí a nadýchol sa smradu lepidla a maľovky. Ale aj iného zápachu, o ktorom hovorili majitelia. Práve to bol dôvod, prečo sa rozhodli renovovať. Vraj nevedia určiť, odkiaľ vychádza, no cítiť ho v celom dome. Zavolali aj deratizérov, tí však tvrdili, že jeden mŕtvy hlodavec by tak silno nesmrdel a na odhalenie pôvodcu by museli rozbiť steny aj dlážku.

Rozsvietil. Podlahu v chodbe zakrýval priesvitný igelit so sivými stopami podrážok a zastavaný drevenými debnami plnými náradia, kladív, sochorov a vŕtačiek špinavých od farby. Zo steny strhli časť obloženia a odhalili izoláciu. Byt tvorila malá kuchynka, chodba, kúpeľňa a izba so závesom, za ktorým sa skrývala spálňa. Tam sa rekonštrukcia zatiaľ očividne nedostala. Do spálne odkladali nábytok z ostatných izieb. Aby ho chránili pred prachom, záves nahradili hrubým igelitom. Harry si ihneď predstavil bitúnok, chladiacu miestnosť a miesto činu uzatvorené pred verejnosťou.

Nadýchol sa pachu rozpúšťadiel a hniloby. Zhodol sa s odborníkmi, že tento pach nespôsobil jeden hlodavec.

Posteľ odsunuli do rohu, aby vytvorili priestor na nábytok. Miestnosť bola taká plná, že si len ťažko vedel predstaviť, ako tu niekto mohol znásilniť a odfotografovať dievča. Katrine mu prisľúbila, že navštívi Irju a pokúsi sa dostať k fotografiám, no ak Valentin naozaj je ich človek, Harry nepochyboval, že určite nenecháva dôkazový materiál len tak voľne ležať. Buď ho zničil, alebo ho ukryl niekde inde.

Pohľadom skontroloval steny od dlážky až po strop a vrátil sa k odrazu vlastnej tváre v okne obrátenom do tmavej záhrady. Na izbe bolo niečo klaustrofóbne, no ak je to naozaj miesto činu, nijako ho neoslovilo. Už prešlo priveľa času, udialo sa tu priveľa vecí, zostala len tapeta. A smrad.

Opäť otvoril oči a pohľad zdvihol k stropu. Zadíval sa lepšie. Klaustrofóbia. Prečo v iných častiach bytu nemá taký pocit? Načiahol sa k stropu a dotkol sa ho končekmi prstov. Sadrokartón. Potom vyšiel na chodbu a zopakoval pokus. Neúspešne.

Inými slovami, strop v spálni je znížený. Také úpravy sa robili v sedemdesiatych rokoch, aby ľudia ušetrili na vykurovaní. Medzi pôvodným a novým stropom vznikol priestor. Skrýša.

Harry vyšiel na chodbu, zobral si sochor a vrátil sa do obývačky. Zmeravel, keď pohľadom zablúdil k oknu. Pochopil, že oko zachytilo pohyb. Dve sekundy stál a načúval. Nič.

Opäť sa zameral na strop. Nevidel nijaké stopy, no sadrokartónové platne nie sú tvrdé, ľahko sa do nich vyreže otvor, potom sa upchá, ostierkuje a zamaľuje. Odhadol, že pri troche námahy by to sám stihol za pol dňa.

Postavil sa na stoličku a sochorom celou silou udrel do stropu. Hagen mal pravdu. Ak vyšetrovateľ bez zatykača a bez povolenia na bytovú prehliadku strhne strop bez súhlasu majiteľa domu, súd určite neuzná dôkazy, ku ktorým sa tak dostane.

Udrel znova. Sochor prenikol sadrou, do tváre sa mu sypalo biele vápno.

Harry totiž nie je policajt, len civilný konzultant, nie je súčasťou vyšetrovacieho tímu, ale súkromnou osobou, ktorá sa bude musieť zodpovedať za ničenie cudzieho majetku. Harry bol ochotný zaplatiť túto cenu.

Zatvoril oči a zaprel sa do sochora. Cítil, ako mu na čelo a ramená padajú kúsky sadry. Smrad zosilnel. Opäť vrazil sochor do stropu. Diera sa zväčšovala. Pohľadom hľadal niečo, na čo by sa mohol na stoličke postaviť, aby do nej dovidel.

Zasa pohyb za oknom. Zoskočil, pribehol k oknu, ruky si priložil k očiam, aby lepšie videl. V tme rozoznával len obrysy jablone. Pár konárov sa kolísalo. Zdvíha sa vietor?

Vrátil sa do izby, našiel veľkú škatuľu, položil ju na stoličku a chystal sa na ňu vyliezť, keď z chodby začul zvuky. Kliknutie. Zmeravel a načúval. No ďalšie zvuky už nezačul. Zavrtel hlavou. Starý drevený dom praská vo vetre. Vyliezol na škatuľu, opatrne sa vystrel, rukami sa zaprel o strop a vopchal hlavu do diery.

Smrad bol taký prenikavý, že oči sa mu hneď zaliali slzami a musel zadržať dych, aby sa nepovracal. Ten smrad poznal. Mäso v procese rozkladu, keď každé vdýchnutie uvoľňujúcich sa plynov škodí zdraviu. Len raz v živote cítil taký smrad, keď v tmavej pivnici našiel mŕtvolu po dvoch rokoch a prederavil igelit, v ktorom bola zabalená. Nie, toto nie je hlodavec. Ani celá rodina hlodavcov. Nad sadrokartónom bola tma, a hoci si sám zacláňal, už rozoznával obrysy. Počkal, kým sa mu rozšíria zreničky, aby využili čo najviac svetla, a potom to zbadal. Vŕtačka. Nie, pílka. Niečo je ešte ďalej, nevidí to, len cíti, že to tam je. Niečo… Zovrelo mu hrdlo. Zvuk. Kroky. Pod ním.

Pokúšal sa vytiahnuť hlavu, no diera akoby bola naraz priúzka, akoby sa začala zrastať okolo jeho krku a chcela ho uzatvoriť aj s mŕtvym telom. Cítil, ako sa ho zmocňuje panika, podarilo sa mu vopchať prsty medzi krk a sadrovú platňu a vytrhol z nej ďalší kus. Hlavu mal vonku.

Kroky stíchli.

Srdce mu bilo v hrdle. Počkal, kým sa upokojí. Z vrecka vytiahol zapaľovač, do diery vopchal ruku a zapálil ho. Už sa chystal vopchať do otvoru aj hlavu, keď si čosi všimol. Igelit pred vchodom do obývačky. Za ním tieň postavy. Niekto naňho hľadí spoza igelitu.

Harry si odkašlal. „Katrine?“

Ticho.

Pohľadom hľadal sochor, ktorý kamsi zahodil. Našiel ho, potichu sa k nemu skrčil. Položil nohu na dlážku, počul, ako sa igelit prudko roztiahol, a už vedel, že to nestihne. Hlas sa ozval takmer veselo:

„A zasa sa vidíme.“

Zdvihol zrak. Chvíľu mu trvalo, kým spoznal tvár proti svetlu. Zanadával. Mozog hľadal možné scenáre najbližších sekúnd, no zbytočne. Hlavou mu vírila jediná otázka: Čo teraz, doriti?

29/

Zhodila na zem tašku, čo mala prehodenú cez plece. Prekvapilo ho, ako to zadunelo.

„Čo tu robíš?“ zachripel Harry. Uvedomil si, že tú otázku už počul. Aj jej odpoveď.

„Bola som cvičiť. Bojové umenie.“

„Silje, to nie je odpoveď.“

„Je to odpoveď,“ odvetila Silje Gravsengová a zavrtela bokmi. Obliekla si tenkú športovú bundu, čierne legíny a bežecké topánky. Vlasy si zopla do chvosta. Zvláštne sa usmievala.

„Keď som vychádzala z fitka, práve si vyšiel z brány školy. Išla som za tebou.“

„Prečo?“

Mykla plecom. „Možno ti chcem dať ešte jednu šancu.“

„Šancu na čo?“

„Urobiť, čo chceš.“

„A to je čo?“

„Podľa mňa ti to nemusím pripomínať.“ Sklonila hlavu nabok. „Videla som to na tebe v Krohnovej kancelárii Harry, ako hráč pokra by si sa neuživil. Chceš ma pretiahnuť.“

Harry kývol k taške. „Ten tvoj tréning sú také tie nindža veci?“ V ústach mal sucho a zachrípnutý hlas.

Silje Gravsengová pohľadom prešla po miestnosti. „Čosi podobné. Máme tu dokonca aj posteľ.“ Zdvihla tašku, prešla okolo neho a odsunula stoličku. Tašku položila na posteľ a pokúsila sa odsunúť pohovku, no na to bola prislabá. Predklonila sa, chytila ju za operadlo a potiahla. Harry jej pozeral na zadok, bunda sa jej vytiahla, stehenné svaly sa napínali a počul, ako vzdychá: „Nepomôžeš mi?“

Harry prehltol.

Doriti.

Díval sa na jej poskakujúci plavý vrkoč. Priam sa mu ponúkal, aby ju zaň chytil. Nohavice jej obopínali postavu. Prestala sa hýbať, zmeravela, akoby sa práve dovtípila. Všimla si, na čo myslí.

„Takto?“ spýtala sa potichu. „Takto ma chceš?“

Neodpovedal, rastúcu erekciu cítil ako oneskorenú bolesť po údere do brucha, čo sa šírila z podbruška. Hučalo mu v hlave, bublinky stúpali na povrch a praskali v čoraz silnejšom šumení. Podišiel k nej. Zastal.

Pootočila sa k nemu, no dívala sa do zeme.

„Na čo čakáš?“ zašepkala. „Chceš… chceš, aby som sa bránila?“

Nasucho prehltol. Autopilot sa vypol. Harry presne vedel, čo robí. Nepretvaruje sa. Presne toto je on. Hoci nahlas tvrdí čosi iné, chce to. Alebo nechce?

„Áno,“ počul vlastný hlas. „Zastav ma.“

Videl, že zľahka nadvihla zadok ako pri rituáli zo zvieracej ríše. Možno je predsa len naprogramovaný práve na toto. Položil jej ruku na chrbát, pomaly mu kĺzala dolu. Cítil jej pot na nahej pokožke, kde sa končili legíny. Dva prsty zasunul pod gumu. Stačí potiahnuť. Jednou rukou sa opierala o operadlo pohovky, druhou o posteľ, o tašku. Ruka jej skĺzla do otvorenej tašky.

„Skúsim to,“ zašepkala. „Skúsim.“

Harry vdýchol vzduch do roztrasených pľúc.

Zaregistroval pohyb. Udialo sa to tak rýchlo, že ani nestihol zareagovať.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa Ulla, vešajúc Mikaelov plášť do šatníka.

„Malo sa niečo stať?“ spýtal sa jej a pošúchal si tvár.

„Poď ku mne,“ povedala tichšie a za ruku ho odviedla do obývačky. Posadila ho na pohovku. Postavila sa zaňho. Nahmatala miesto, kde sa stretáva zátylok s ramenami, končekmi prstov nahmatala lichobežníkový sval a pritlačila. Nahlas zastonal.

„Tak hovor.“

Vzdychol si. „Isabelle Skøyenová navrhla, aby nám do vyriešenia prípadu pomáhal starý policajný prezident.“

„No a? Čo je na tom zlé? Sám si hovoril, že potrebujete zvýšiť kapacitu.“

„V praxi to znamená, že súčasný prezident mu bude variť kávu. Azda chápeš, že nemôžem žiť s takýmto prejavom nedôvery.“

„Ale veď to je len dočasné.“

„A čo bude potom? Keď prípad vyrieši on a nie ja? Myslíš si, že mestské zastupiteľstvo povie: V poriadku, nebezpečenstvo je zažehnané, môžeš sa vrátiť? Au!“

„Prepáč, no práve tam to máš stvrdnuté. Skús vydržať, zlatko.“

„Určite chápeš, že sa mi chce pomstiť. Ohrdnuté ženy… au!“

„Ach, masírujem veľmi silno?“

Mikael sa jej vytrhol. „Najhoršie je, že sa nijako nemôžem brániť. Presne vie, ako rozohrať partiu, ja som len nováčik. Keby som mal trochu viac času získať si spojencov a odhaliť, kto komu kryje chrbát…“

„Musíš využívať tých spojencov, ktorých máš,“ podotkla Ulla.

„Všetky dôležité figúrky sú na jej strane,“ mračil sa Mikael. „Prekliati politici. Na rozdiel od nás ich vôbec nezaujíma výsledok, pre nich sú dôležité len hlasy voličov. Spôsob, akým budú veci vnímať idioti s volebným právom.“

Mikael sklonil hlavu. Opäť sa ho dotkla. Teraz už nežnejšie. Masírovala ho, ískala. Hoci chcel prestať myslieť na prácu, mozog sa automaticky vrátil k jej slovám. Využi tých spojencov, ktorých máš.

Keď zaregistroval pohyb za chrbtom, automaticky pustil Silje a zvrtol sa. Záves bol odtiahnutý, oslepilo ho svetlo baterky. Zaclonil si oči.

„Sorry,“ povedal mu známy hlas. Lúč baterky sa pohol k dlážke. „Zobrala som si baterku. Nemyslela som…“

Harry pomaly vypustil vzduch z pľúc. „Doriti, Katrine, ako si ma naľakala! Teda… nás.“

„Nie je to tvoja… študentka? Videla som ju v škole.“

„Už som tam skončila.“ Silje hovorila chladným hlasom, akoby sa nudila.

„Naozaj? A čo tu robíte…?“

„Presúvame nábytok,“ zašomral rýchlo Harry a kývol k diere v strope. „Hľadáme čosi pevnejšie, na čo by sa dalo postaviť.“

„Pri dverách je rebrík,“ čudovala sa Katrine.

„Naozaj? Idem ho zobrať.“ Prešiel okolo Katrine. Doriti. Doriti.

Rebrík sa opieral o stenu medzi vedrami s farbou.

Vrátil sa do hrobového ticha, opatrne odsunul kreslo a kovový rebrík postavil pod otvor v strope. Nezdalo sa, že ženám je do reči. Ruky skrížené na prsiach, meravé tváre.

„Z čoho je ten smrad?“ zvraštila nos Katrine.

„Podaj mi baterku,“ Harry neodpovedal na otázku a vystúpal po rebríku. Strhol kúsok sadry, baterku vopchal do diery a nazrel dnu. Nahmatal zelenú pílu so zlomeným listom. Chytil ho dvoma prstami a podal ho Katrine. „Opatrne, môžu byť na ňom odtlačky.“

Znova nazrel do diery a zmeravel. Mŕtve telo ležalo na boku natlačené do priestoru medzi novým a starým stropom. Zaplavil ho pocit, že si teraz naozaj nezaslúži iné, len trčať v tejto diere a vdychovať smrad smrti a zhnitého mäsa. Vlastne by si zaslúžil sám byť tým zhnitým mäsom. Lebo Harry Hole je chorý, veľmi chorý muž. A ak ho nemajú na mieste zastreliť, potrebuje pomoc. Lebo… urobil by to. Alebo nie? Ovládol by sa? Alebo sa touto predstavou - že by sa ovládol - iba pokúša zasiať aspoň zrnko pochybnosti?

„Vidíš niečo?“ počul Katrinin hlas.

„Áno.“

„Zavoláme kolegov?“

„To závisí od okolností.“

„Akých?“

„Či sa náš úsek chce ujať vyšetrovania tejto smrti.“

30/

„Strašne ťažko sa o tom hovorí,“ povedal potichu Harry a cigaretu zahasil na parapete. Okno na ulicu Sporveisgata nechal otvorené a vrátil sa do kresla. Keď o šiestej zavolal Aunemu, ten mu navrhol, aby prišiel ešte pred prvým pacientom, ktorý príde na ôsmu.

„Už si sa mi tu neraz spovedal,“ pripomenul mu Ståle. Od nepamäti sa naňho obracala polícia aj Kripos, keď naozaj horelo. Nielen preto, že mali jeho telefónne číslo. Aune ako jeden z mála psychológov poznal ich každodenný život. Mohli mu veriť, že bude mlčať.

„Áno, ale vtedy som sa ti spovedal z chľastania,“ zamračil sa Harry. „Toto je… čosi celkom iné.“

„Naozaj?“

„Podľa teba nie?“

„Keď si ako prvému zavolal mne, napadlo mi, či si v princípe nemyslíš, že ide o to isté.“

Harry si vzdychol, predklonil sa a skryl tvár do dlaní. „Možno aj ide. Vždy som mal pocit, že si na chľastanie vyberám tú najhoršiu možnú chvíľu. Že zlyhávam práve vtedy, keď ma ľudia najväčšmi potrebujú. Akoby nejaký démon vo mne chcel, aby išlo všetko do pekla. Najmä ja sám.“

„To démoni robievajú,“ Ståle potlačil zívnutie.

„V tom prípade odviedol dobrú prácu. Takmer som znásilnil dievča.“

Ståle prestal zívať. „Čo si to povedal? Kedy sa to stalo?“

„Včera večer. Moja bývalá študentka. Vynorila sa pri mne, keď som prezeral Valentinov byt.“

„Ty si bol v jeho byte?“ Ståle si sňal okuliare. „A našiel si niečo?“

„Pílku so zlomeným listom. Musela tam byť už roky. Samozrejme, že ju tam mohli zabudnúť robotníci, keď znižovali strop. Teraz porovnávame rez s tým, čo sme našli v Bergslie.“

„Ešte niečo?“

„Nie. Alebo áno. Mŕtveho jazveca.“

„Jazveca?“

„Áno. Zrejme si tam vyrobil noru.“

„Aha. Aj my sme mali jazveca, našťastie sa zdržiaval v záhrade. Tie zvieratá hrozne hryzú. Zomrel v zimnom spánku?“

Harry sa uškrnul. „Ak to chceš vedieť presne, nasadím naňho súdnych lekárov.“

„Prepáč, ja…“ Ståle zavrtel hlavou a opäť si nasadil okuliare. „Takže prišlo dievča a teba lákala predstava, že ho znásilníš, je to tak?“

Harry si spojil ruky za hlavou. „Práve som požiadal o ruku ženu, ktorú nadovšetko milujem. Netúžim po ničom inom, len po dobrom živote s ňou. A práve keď som si to konečne uvedomil, priskočí ku mne ten diabol a… a…“ Zložil si ruky do lona.

„Prečo nepokračuješ?“

„Lebo sa tu práve usilujem vymyslieť nejakého diabla. Zbavujem sa zodpovednosti.“

„A nezbavuješ?“

„Jasné, že zbavujem. Je to stále ten istý chlap, ibaže v novom šate. Myslel som si, že sa volá Jim Beam. Myslel som si, že sa volá mama, ktorá odišla priskoro. Alebo stres v práci. Alebo testosterón. Gény opilca. A keď z prízraku strhneš šaty a obnažíš pravdu, ukáže sa, že sa v skutočnosti volá Harry Hole.“

„Podľa teba chcel to dievča znásilniť Harry Hole?“

„Dlho som o tom sníval.“

„O znásilnení? Vo všeobecnosti?“

„Nie. O tom dievčati. Chcelo, aby som to urobil.“

„Aby si ho znásilnil? Potom to už ani nie je znásilnenie.“

„Silje najprv chcela, aby som ju pretiahol. Dráždila ma, no nemohol som, bola mojou študentkou. Potom som začal snívať o tom, ako ju znásilňujem, ja…“ Zakryl si tvár. „Neveril som, že to mám v sebe. Ståle, čo sa to so mnou deje?“

„Takže si mal chuť aj možnosť znásilniť, no rozhodol si sa inak?“

„Niekto nás pri tom vyrušil. A znásilnenie… vlastne ma vyzvala na hru. A bol som ochotný účinkovať. Ståle, bol som viac než ochotný.“

„No dobre, ešte stále však nevidím nijaké znásilnenie.“

„Možno nie podľa zákonov, ale…“

„Ale čo?“

„No ak by sme začali a potom by mi povedala, aby som prestal, neviem, či by som ju poslúchol.“

„Ty to nevieš?“

Harry mykol plecom. „Máš diagnózu, doktor?“

Ståle sa pozrel na hodinky. „Asi mi musíš prezradiť trochu viac. Lenže o chvíľu mi príde pacient.“

„Ståle, nemám čas chodiť na terapie. Naháňame vraha.“

„V tom prípade…“ začal Aune a rozhojdal sa v kresle, „… sa musíš uspokojiť s výstrelom naslepo. Prišiel si za mnou, lebo cítiš čosi, čo nevieš pomenovať. Nevieš to pomenovať, lebo sa tým maskuje niečo iné, čo nechceš cítiť. Ide o klasické popieranie vlastnej žiadostivosti. Princíp je ten istý, ako keď muži odmietajú priznať homosexualitu.“

„Ale veď ja všetko priznávam!“

„Harry, ty to nemáš v sebe a nikto sa nezmení zo dňa na deň. Podľa mňa ide o dve možnosti. Buď voči tomu dievčaťu cítiš agresivitu a chceš dať sám sebe najavo, že ju kontroluješ. Alebo - ako sa to pekne povie - ju chceš pretiahnuť za trest, čo povieš na to?“

„Hm. Možno, čo bolo to druhé?“

„Rachel.“

„Prosím?“

„Nepriťahuje ťa znásilnenie ani to dievča, ale nevera. Nevera voči Rachel.“

„Ståle, ty…“

„Teraz ma počúvaj. Prišiel si za mnou, lebo potrebuješ, aby ti niekto povedal, čo sám už dávno vieš. Poviem ti to na rovinu. Keďže nie si schopný vysloviť to sám, nechceš, aby to tak bolo.“

„Aby bolo čo?“

„Aby si sa šialene bál pripútať sa k nej. Z predstavy manželstva ťa chytá panika.“

„Prečo?“

„Keďže si trúfam povedať, že ťa po všetkých tých rokoch už poznám, myslím si, že v tvojom prípade ide o strach prevziať zodpovednosť za iných ľudí. Máš s tým zlé skúsenosti…“

Harry naprázdno prehltol. Cítil, ako mu v hrudi začína čosi rásť. Ako bujnejúci rakovinový nádor.

„… začínaš chľastať, keď ťa okolie potrebuje, lebo nie si schopný niesť zodpovednosť, ty chceš, aby všetko išlo do pekla. Ako keby si staval domček z karát a tesne pred dokončením, keď už cítiš priveľký tlak, nepoložíš poslednú kartu, ale sám všetky zhodíš, aby si mal prehru čím skôr za sebou. A podľa mňa teraz ide o to isté. Čím skôr chceš zradiť Rachel, lebo si presvedčený, že sa to aj tak stane. Nechceš sa dlho trápiť, a tak berieš iniciatívu do vlastných rúk a búraš ten prekliaty domček z karát, ktorý predstavuje vzťah s Rachel.“

Harry chcel niečo povedať. No hrča už dosiahla hrdlo a zahatala cestu slovám. Hlesol: „Deštrukcia.“

„Tvoj základný životný postoj je konštruktívny, Harry. Len máš strach. Bojíš sa, že to bude bolieť. Teba aj ju.“

„Inými slovami, som zbabelý, však?“

Ståle sa dlho díval na Harryho, nadýchol sa, aby poopravil jeho slová, no potom si to rozmyslel.

„Áno, si zbabelý. Si zbabelý, lebo to sám chceš. Chceš Rachel, sedieť s ňou na jednej lodi, priviazať sa k stožiaru, aby si určite dorazil do cieľa, alebo klesol ku dnu. Harry, tak to s tebou chodí, keď dáš niekomu sľub. Ako sa to spieva v tej piesni?“

Harry zamrmlal: „No retreat, baby, no surrender.“

„Vidíš, to je presne o tebe.“

„O mne,“ prikývol Harry.

„Premýšľaj. Popoludní v Kotolni sa ešte porozprávame.“

Harry znova prikývol a vstal.

Na chodbe netrpezlivo prešľapoval spotený chlap teplákovej súprave. Demonštratívne sa pozrel na hodinky a zagánil na Harryho.

Harry vyšiel na ulicu. V noci nespal, ráno nič nejedol. Po krátkej úvahe usúdil, že potrebuje drink. Myšlienku však rýchlo zahnal a vbehol do kaviarne na Bogstadveien. Objednal si trojité espresso. Vypil ho na ex a objednal si ďalšie. Za chrbtom začul tichý smiech, no neobzrel sa. Druhé už pil pomalšie. Otvoril noviny a prečítal si upútavku na titulnej stránke. Hľadal pokračovanie textu Roger Gjendem v článku uvažoval nad tým, že v súvislosti s neúspešným vyšetrovaním mestské zastupiteľstvo pristúpi k radikálnym zmenám vo vedení polície.

Keď Aune otvoril dvere Stavnesovi a pozval ho ďalej, vrátil sa za písací stôl. Stavnes sa v kúte prezliekal do suchého trička a Aune využil čas, schuti zazíval, pootvoril hornú zásuvku stola a položil do nej mobil. Potom zdvihol zrak. Zbadal pacientov nahý chrbát. Odkedy Stavnes začal dochádzať na bicykli, jeho prezliekanie sa stalo akýmsi úvodným rituálom. Vždy sa obracal k Aune mu chrbtom. Dnes však Harry nechal pootvorené okno. A v jeho odraze Aune videl Stavnesovu odhalenú hruď.

Stavnes si rýchlo natiahol tričko a otočil sa k Aunemu.

„Vaša dochvíľnosť…“

„… súhlasím,“ prerušil ho Aune. „Už sa to nebude opakovať.“

Stavnes zdvihol zrak. „Stalo sa niečo?“

„Nie, nie, len som vstával skôr než zvyčajne. Nechajte, prosím, otvorené okno, nech sa vyvetrá.“

„Už je vyvetrané.“

„Ako chcete.“

Stavnes vstal, aby zatvoril okno. Zarazil sa. Dlho sa naň díval. Potom sa pomaly obrátil k Stålemu. Na perách sa mu zjavil úškrn.

„Máte problémy s dýchaním, pán Aune?“

Ståle cítil, ako ho pichá pri srdci a v ramene. Typický príznak infarktu. Ibaže jeho neobchádzal infarkt, ale čistá hrôza.

Prinútil sa hovoriť pokojne a potichu:

„Naposledy sme hovorili o tom, ako si púšťate Dark Side of the Moon. Otec vám vypínal prehrávač, červené svetlo umieralo rovnako ako to dievča, na ktoré ste mysleli.“

„Povedal som, že bolo nemé,“ nahneval sa Stavnes. „Nie, že umieralo.“

„Veru, presne tak,“ súhlasil Aune a opatrne siahol na telefón. „Boli by ste rád, keby hovorilo?“

„Neviem. Pán doktor, hrozne sa potíte. Nie ste chorý?“

Výsmešný tón sprevádzal odporný úsmev.

„Som v poriadku, ďakujem.“

Ståle sa prstami dotkol klávesnice telefónu. Musí prinútiť pacienta, aby hovoril. Aby nepočul ťukanie kláves.

„Zatiaľ sme nehovorili o vašom manželstve. Čo mi poviete o svojej žene?“

„Vlastne nemám čo. Prečo chcete, aby som o nej rozprával?“

„Bola vám blízka. Mám pocit, že nemáte rád ľudí, ktorí sa dostanú do vašej blízkosti. Sám ste použili slovo pohŕdať.“

„Takže ste ma predsa aspoň na jedno ucho počúvali?“ Krátky, neveselý smiech. „Pohŕdam väčšinou ľudí, lebo sú slabí, hlúpi a majú smolu.“ Smiech. „A v jej prípade sa všetky tri tieto faktory stretli. Prezraďte mi, dali ste dokopy pána X?“

„Prosím?“

„Toho policajta. Buzíka, ktorý sa na hajzli pokúšal pobozkať iného fízla. Polepšilo sa mu?“

„Sotva.“ Aune ťukal, preklínal svoje tučné prsty, ktoré od nervozity akoby ešte väčšmi opuchli.

„A ak som podľa vás ako on, prečo si myslíte, že mne pomôžete?“

„X bol schizofrenik, počul hlasy.“

„Podľa vás som na tom lepšie?“ Pacient sa smutne zasmial. Ståle neúnavne písal. Kým pacient hovoril, zvuky sa usiloval maskovať šúchaním topánok. Ešte jedno písmeno. Ešte jedno. Prekliate prsty. Hotovo. Uvedomil, že pacient stíchol. Pacient Paul Stavnes. Bohvie, odkiaľ vzal to meno. Človek si ľahko vymyslí nové a ľahko sa zbaví starého. Horšie je to s tetovaním. Najmä ak je veľké a pokrýva celú hruď.

„Viem, prečo sa potíte, pán Aune,“ povedal pacient „Keď som sa prezliekal, všimli ste si v odraze okna moju hruď, však?“

Ståle Aune si uvedomil, že bolesť v hrudi zosilnela, akoby sa srdce nevedelo rozhodnúť, či sa rozbúcha silnejšie, alebo celkom prestane biť. Veril, že výraz jeho tváre je dostatočne nechápavý.

„Čo?“ takmer vykríkol, aby prehlušil zvuk odoslania esemesky.

Pacient si vyhrnul tričko až ku krku.

Z jeho hrude na Auneho civela nemá kričiaca tvár.

Tvár diabla.

„Počúvam,“ povedal Harry s telefónom pri uchu, voľnou rukou držal šálku.

„Na Gjertsenovej pílke sú odtlačky prstov,“ vysvetľoval Holm. „A rez sa presne zhoduje, je to tá istá pílka, ktorú použili aj v Bergslie.“

„Takže Gjertsen je Piliar,“ povedal potichu Harry.

„Vyzerá to tak,“ prisvedčil Holm. „Len sa čudujem, prečo Valentin Gjertsen ukryl vražednú zbraň vo vlastnom byte, prečo ju radšej niekam nezahodil.“

„Chcel ju opäť použiť.“

Harry cítil, že mu zavibroval telefón. Esemeska. Pozrel sa na displej. Odosielateľ S. Ståle Aune. Harry ši ju prečítal. Potom ešte raz.

valentin je tu. Sos

„Bjørn, ihneď vyšli hliadku do Ståleho kancelárie na Sporveisgata. Valentin je tam.“

„Haló! Harry! Haló!“

No Harry sa už rozbehol.

31/

„Byť odhalený je vždy dosť chúlostivá vec, no občas je na tom horšie ten, komu sa to podarilo,“ konštatoval pacient.

„Čo som odhalil?“ spýtal sa roztraseným hlasom Ståle. „Tetovanie. A čo má byť? Dať sa tetovať predsa nie je trestné. Mnohí ľudia…“ kývol k diablovej tvári, „… majú také.“

„Naozaj?“ zdvihol obočie pacient a opäť si stiahol tričko. „Preto si vyzeral ako dve sekundy pred infarktom?“

„Nerozumiem vám,“ chytal sa slamky Ståle. „Vrátime sa k vášmu otcovi?“

Pacient sa zasmial. „Vieš čo? Keď som tu bol prvý raz, nevedel som sa rozhodnúť, či mám byť hrdý, alebo sklamaný, že si ma nespoznal.“

„Nespoznal?“

„V minulosti sme sa už stretli. Bol som obvinený z ublíženia na zdraví, mal si posúdiť, či som príčetný. Určite máš za sebou stovky podobných prípadov. Venoval si mi len trištvrte hodiny. V kútiku duše som veril, že som v tebe zanechal silnejší dojem.“

Ståle sa naňho zadíval. Naozaj robil psychologický posudok tohto muža? Nemôže si pamätať všetkých, no aspoň tváre nezvykol zabúdať.

Tie dve jazvy pod bradou. Samozrejme. Tipoval to na lifting, no Beate tvrdila, že musí mať za sebou zásadnú plastickú operáciu tváre.

„Zato ty si vo mne zanechal dojem. Veď si mi rozumel! Nedal si sa vystrašiť detailmi, vŕtal si ďalej. Kládol si tie správne otázky. Ťažké otázky. Ako masér, ktorý presne vie, kde má pacient problém. Našiel si bolesť. Preto som sa vrátil. Veril som, že ju nájdeš zasa, rozrežeš vred a necháš vytiecť hnis. Vieš to urobiť? Alebo si už stratil iskru?“

Ståle si odkašlal. „Paul, neviem ti pomôcť, keď mi klameš.“ Jeho meno vyslovil s dlhým, pretiahnutým o.

„Tak pozor, neklamem. Okrem tej práce a manželky. Všetko ostatné je pravda. No dobre, ešte meno…“

„Pink Floyd? Dievča?“

Muž rozhodil rukami a usmial sa.

„Paul, prečo mi to hovoríš práve teraz?“

„Už ma tak nemusíš volať. Pokojne mi hovor Valentin.“

„Val-čo-prosím?“

Pacient sa zasmial. „Prepáč, no si mizerný herec. Veľmi dobre vieš, kto som. Vieš to od chvíle, keď si v odraze na okne zbadal moje tetovanie.“

„Odkiaľ by som to vedel?“

„Lebo som ten, koho hľadáte. Valentin Gjertsen.“

„My? Hľadáme?“

„Už si zabudol, že som ťa musel počúvať, keď si s tým fízlom bľabotal o nejakých čarbaniciach na skle? Sťažoval som sa, dal si mi zadarmo hodinu. Nepamätáš?“

Ståle zatvoril oči. Uzavrel sa pred okolitým svetom. Opakoval si, že už čoskoro príde Harry. Nemohol odísť ďaleko.

„Mimochodom, preto som začal chodiť na bicykli a sral som na emhádé,“ usmial sa Gjertsen. „Rátal som s tým, že električky budete sledovať.“

„No neprestal si chodiť ku mne.“

Valentin mykol plecom a vložil ruku do plecniaka. „V prilbe a okuliaroch ťa nikto nespozná. A ty si nič nepochopil. Rozhodol si sa, že som Paul Stavnes, a basta. Tieto sedenia som potreboval. Je mi ozaj ľúto, že sa to musí skončiť…“

Aune potlačil výkrik, keď zbadal, ako Gjertsen vyťahuje ruku z plecniaka. V svetle sa zaleskla oceľ.

„Vedel si, že toto sa volá survival knife?“ spýtal sa Valentin. „V tvojom prípade je označenie trochu zavádzajúce. Má mnohoraké použitie. Napríklad, toto…“ Prstom prešiel po zúbkovanej časti čepele. „… mnohí nechápu. Zdá sa im to len odporné. A vieš čo?“ Opäť sa usmial svojím odporným úsmevom. „Majú pravdu. Keď takto potiahneš po hrdle…“ naznačil ťah nožom, „… roztrhne ti kožu. Ďalšie zúbky roztrhnú to, čo je pod ňou. Napríklad tenkú blanu okolo krčnej tepny. A ak je hlavná tepna pod veľkým tlakom… poviem ti, krásne divadlo. No neboj sa. Sľubujem, že ty ho už nezažiješ.“

Ståle cítil, ako ho obchádzajú mrákoty. Celkom by uvítal infarkt.

„Ståle, v podstate nám zostala len jedna nevyriešená otázka. Inak, ani som sa nespýtal, či ti môžem tykať. Takže, aká je diagnóza?“

„Dia… dia…“

„Diagnóza. Po grécky znamená poznanie, však? Čo na mne nie je v poriadku?“

„Ja… neviem… ja…“

Pohyb prišiel tak rýchlo, že Aune by nestihol reagovať, ani keby ho čakal. Valentin mu zmizol z dohľadu, a keď opäť prehovoril, stál za jeho chrbtom.

„Jasné, že to vieš. Celý svoj profesionálny život sa zaoberáš ľuďmi ako ja. Možno nie celkom takými, no podobnými. Poškodeným tovarom.“

Ståle už nevidel nôž. Cítil ho. Mal ho priložený k dvojitej brade. Neuveriteľné, že človek je schopný hýbať sa tak rýchlo. Nechce zomrieť. Chce žiť. Nevládal myslieť na nič iné.

„Paul, si úplne v poriadku.“

„Valentin. Prejav mi trochu rešpektu. Idem z teba vypumpovať všetok život a do môjho vtáka sa pri tej predstave hrnie krv. A ty tvrdíš, že som v poriadku?“ Zasmial sa Aunemu do ucha. „Tak hovor. Diagnóza.“

„Hnusný psychopat.“

Obaja zdvihli hlavu. Zadívali sa na dvere, za ktorými sa ozval hlas.

„Čas vypršal, Valentin. Účet zaplatíš na recepcii.“

Vo dverách sa zjavila vysoká plecnatá postava, potom prekročila prah. Niečo za sebou ťahala. Ståle po chvíli pochopil, že je to tyč zo stojana pri vchode.

„Fízel, vypadni,“ zasyčal Valentin a Ståle cítil, ako mu pritlačil nôž na krk.

„Valentin, už sem idú policajné autá. Hra sa skončila. Nechaj doktora odísť.“

Valentin kývol k otvorenému oknu. „Nepočujem majáky. Vypadni, lebo ti tvojho doktora podrežem.“

„Neurobíš to,“ odvetil Harry a zdvihol tyč. „Bez neho si skončil.“

„V tom prípade,“ zasyčal Valentin a Ståle cítil, ako ho ťahá zo stoličky. „V tom prípade ho nechám odísť. Spolu so mnou.“

„Radšej si zober mňa.“

„Prečo by som to robil?“

„Som lepší rukojemník. Pri ňom riskuješ paniku a infarkt. A keď ma budeš mať v moci, nemusíš sa báť, že čosi vymyslím.“

Ticho. Z ulice k nim nedoliehal nijaký zvuk. Možno vzdialené húkanie, možno nie. Ståle cítil, ako tlak na krku poľavil. A keď sa chcel nadýchnuť, počul, že nôž čosi prerezal. Padlo to na dlážku. Motýlik.

„Ak sa čo len pohneš…“ zasyčal mu do ucha hlas. Potom sa obrátil k Harrymu.

„Ako chceš, fízel, no najprv pusť tú tyč. Potom sa postav tvárou k stene, rozkroč nohy a…“

„Viem, čo mám robiť,“ prerušil ho Harry, pustil tyč, otočil sa, položil dlane na stenu a rozkročil sa.

Ståle cítil, ako mu poľavil tlak na ramene. Vzápätí Valentin stál za Harrym. Ruky mu vykrútil za chrbát a nôž priložil ku krku.

„Tak poďme, krásavec,“ zašepkal.

Potom zmizli v dverách.

A Stålemu sa konečne podarilo nadýchnuť.

Oknom preniklo húkanie policajných majákov.

Harry si všimol vydesenú tvár recepčnej, keď sa pri nej zjavil s Valentinom a bez slova prepochodovali na ulicu. Na schodoch sa pokúsil spomaliť, no ihneď zacítil pálčivú bolesť v boku.

„Ak sa ma pokúsiš zdržovať, tento nôž ti prepichne obličku.“

Harry pridal do kroku. Krv necítil, mala teplotu pokožky, no vedel, že mu steká za košeľu.

Valentin kopnutím otvoril bránu a vysotil Harryho na ulicu. Nôž ani na chvíľu nestratil kontakt s telom.

Stáli na Sporveisgata. Harry počul majáky. Blížil sa k nim muž v slnečných okuliaroch a so psom. Bez slova ich obišiel. Klopkanie jeho paličky o chodník znelo ako zvuk kastaniet

„Stoj tu,“ prikázal mu Valentin a kývol na značku zákaz státia, o ktorú mal pripevnený bicykel.

Harry sa postavil k stĺpu. Košeľa sa mu lepila na telo a v boku pulzovala bolesť. Do chrbta ho tlačil nôž. Počul štrngot kľúčov, odomykanie zámky. Blížiace sa majáky. Potom nôž zmizol. No skôr než Harry stihol zareagovať a uskočiť, čosi mu prirazilo hlavu k stĺpu. Zatmelo sa mu pred očami. Zalapal po dychu. Opäť zaštrngotali kľúče. Potom tlak na krku poľavil a Harry automaticky zdvihol ruku, aby vopchal dva prsty medzi to, čo ho držalo, a krk Ohmatal to. Doriti.

Valentin na bicykli vošiel do jeho zorného poľa Nasadil si okuliare, zdvihol k prilbe dva prsty ako na pozdrav a vyrazil.

Harry sledoval, ako jeho čierny plecniak mizne ulicou. Majáky od neho delilo len pár blokov. Vtom okolo neho prešiel cyklista s prilbou a čiernym plecniakom. Ďalší. Nemal prilbu, iba čierny plecniak. Ďalší. Doriti. Harry mal pocit, akoby mu majáky hučali v hlave. Privrel oči a uvažoval nad Zenónovým tvrdením, že Achiles nikdy nedobehne korytnačku, ktorá lezie pred ním. V okamihu, keď sa dostane do bodu, kde bola predtým korytnačka, ona je už o kúsok ďalej. Donekonečna.

32/

„Takže si tam len tak stál, za krk priviazaný k stĺpu obyčajnou zámkou na bicykle?“ neveriacky sa spýtal Holm.

„K značke so zákazom státia,“ odsekol Harry a zadíval sa do prázdnej kávovej šálky.

„Irónia osudu,“ poznamenala Katrine.

„Hliadka musela priniesť špeciálne kliešte, aby ma oslobodili.“

Dvere Kotolne sa otvorili a do miestnosti vbehol Hagen. „Práve som sa to dozvedel. Čo je nové?“

„Samozrejme, že sme nasadili všetky hliadky. Zastavujú každého cyklistu.“

„Hoci bicykla sa už dávno zbavil a sedí v taxíku alebo v električke,“ mykol plecom Harry. „O Gjertsenovi môžete tvrdiť čokoľvek, ale nie je hlúpy.“

Zadychčaný šéf oddelenia našiel voľnú stoličku. „Nezanechal nijaké stopy?“

Ticho.

Prekvapene sa pozrel na múr vyčítavých pohľadov. „Čo sa deje?“

Harry si odkašlal. „Sedíš na Beatinej stoličke.“

„Naozaj?“ Hagen vyskočil na rovné nohy.

„Nechal nám svoju teplákovú súpravu,“ vrátil sa k otázke Harry. „Bjørn ju už zaniesol technikom.“

„Pot, vlasy, je tam všetko,“ nadviazal Bjørn. „Predpokladám, že najneskôr do dvoch dní nám potvrdia, že Paul Stavnes a Valentin Gjertsen je jeden a ten istý človek.“

„Bolo v teplákoch ešte niečo iné?“

„Nemal tam nijaký diár, telefón, zápisník ani zoznam ďalších plánovaných vrážd,“ odvetil Harry. „Len toto.“

Hagen automaticky prijal predmet, ktorý mu Harry podal. Malé igelitové vrecko s tromi drevenými tyčinkami do uší.

„Čo s tým chcel?“

„Možno niekoho zabiť,“ lakonicky utrúsil Harry.

„Týmto sa čistia uši,“ nechápal Holm. „No v skutočnosti si tým uši len dráždiš. Vytvorí sa viac mazu a zrazu začneš naozaj potrebovať tyčinky. V podstate je to heroín pre uši.“

„Alebo sa nimi šminkoval,“ navrhol Harry.

„Prosím?“ zamračil sa Hagen. „Podľa teba patrí… k chlapom, ktorí sa šminkujú?“

„Nuž. Maskuje sa. Už podstúpil plastickú operáciu. Ståle, ty si ho videl zblízka.“

„Nerozmýšľal som nad tým, no môžeš mať pravdu.“

„Už s trochou maskary a linkou na oči dosiahneš významnú zmenu.“

„Výborne,“ prikývol Hagen. „Našli ste niečo o Paulovi Stavnesovi?“

„Len málo,“ priznala Katrine. „V registri obyvateľov nefiguruje nijaký Paul Stavnes narodený v deň, ktorý uviedol Aunemu. Všetkým menovcom už niekto potvrdil alibi. Starší manželský pár, ktorý žije na adrese, kde údajne býva Stavnes, nikdy nepočul ani o ňom, ani o Gjertsenovi.“

„Údaje pacientov nezvykneme kontrolovať,“ bránil sa Aune. „Za každú hodinu platil v hotovosti.“

„A čo hotely?“ zamyslel sa Harry. „Penzióny, ubytovne. Všade majú elektronické registre hostí.“

„Hneď to skontrolujem.“ Katrine si prisunula stoličku k počítaču a začala ťukať do klávesnice.

„Ty to chceš nájsť na internete?“ skepticky sa spýtal Hagen.

„Nechce,“ vysvetlil mu Harry. „No Katrine používa vyhľadávače, o ktorých radšej nemusíš vedieť.“

„Prečo?“

„Lebo má prístup ku kódom, proti ktorým je bezmocný aj najlepší firewall na svete,“ dodal Holm a nazrel Katrine cez plece. Miestnosťou sa ozývalo jemné klopkanie klávesnice, pripomínajúce šuchot nožičiek švába utekajúceho po sklenenej doske stola.

„Ako je to možné?“ nechápal Hagen.

„Lebo sa skladá z toho istého kódu ako samotný firewall,“ odvetil Holm. „Tie vyhľadávače sú firewall.“

„Vyzerá to zle,“ ozvala sa Katrine. „Nijaký Paul Stavnes.“

„Niekde predsa musí bývať,“ trval na svojom Hagen. „Zistíš aj to, ak si niekde prenajme byt?“

„Pochybujem, že je bežný nájomník,“ zavrtela hlavou. „Dnes si väčšina prenajímateľov kontroluje ľudí. Vloží ich meno do googlu a nazrie do rôznych internetových registrov. Valentin by určite vzbudil podozrenie, keby ho nikde nenašli.“

„Hotel,“ povedal Harry a prešiel k tabuli, na ktorú napísali čosi, čo Hagenovi najprv pripomínalo neprehľadnú mapu so šípkami a heslami. Až po chvíli identifikoval mená obetí. Jedna z nich sa skrývala pod písmenom B.

„Zlatko, hotel si už navrhoval,“ uškrnula sa Katrine.

„Tri tyčinky do uší,“ nepočúval ju Harry, naklonil sa k Hagenovi a vzal neotvorené vrecko. „Takéto vrecko nekúpiš v obchode. V hotelových kúpeľniach ich ponúkajú svojim hosťom s miniatúrnymi fľaškami šampónu a sprchovacieho gélu. Katrine, skús to ešte raz. Hľadaj Judasa Johansena.“

Odpoveď mali za pätnásť sekúnd.

„Nula.“

„Doriti,“ zamrmlal Hagen.

„Zatiaľ nič nie je stratené,“ pokračoval Harry, skúmajúc vrecko. „Nie je na nich uvedený výrobca, no väčšinou sa vyrábajú z plastu. Tieto sú však z dreva. Možno sa nám podarí vystopovať, kto ich vyrobil a do ktorých hotelov v Osle ich dodáva.“

„Hotel supplies,“ prikývla Katrine a začala ťukať po klávesnici.

„Budem musieť bežať,“ vstal Ståle.

„Vyprevadím ťa,“ ponúkol sa Harry.

„Nenájdete ho,“ konštatoval Ståle, keď zastali na ulici pri vstupe do parku, ktorý sa kúpal v ostrom, studenom jarnom svetle.

„Chceš povedať nenájdeme, však?“

„Možno,“ vzdychol si Ståle. „Nemám pocit, že vám pomáham.“

„Či nám pomáhaš?“ začudoval sa Harry. „Takmer si nám ho priniesol na striebornej tácke.“

„Ušiel.“

„Strhli sme mu masku, blížime sa. Prečo si myslíš, že ho nechytíme?“

„Veď si ho sám videl. Čo hovoríš?“

Harry prikývol. „Takže tvrdil, že za tebou prišiel, lebo si vypracoval jeho psychologický posudok, v ktorom si ho z právneho hľadiska označil za príčetného.“

„Áno. Ale sám vieš, že občas odsúdia aj ľudí s vážnou psychickou poruchou.“

„Myslíš na ťažkú schizofréniu, psychózu v okamihu vykonania skutku?“

„Áno.“

„Valentin môže byť manodepresívny, alebo psychopat. Opravujem, môže trpieť bipolárnou afektívnou poruchou, alebo byť sociopat.“

„Teraz sa to správne označuje disociálny.“ Ståle prijal ponúkanú cigaretu.

Harry obom zapálil. „Pochopil by som, že za tebou chodil, hoci vedel, že robíš pre fízlov. Ale prečo v tom pokračoval, keď sa dozvedel, že si v tíme, ktorý po ňom ide?“

Ståle vdýchol nikotín a mykol plecom. „Zrejme som taký brilantný terapeut, že bol ochotný riskovať.“

„Iné návrhy?“

„Možno ho vzrušuje napätie. Mnohí sérioví vrahovia sa pod rôznymi zámienkami pokúšajú priblížiť k vyšetrovateľom, aby boli s nimi v kontakte aj počas pátrania, aby v duchu jasali, ako sa im podarilo oklamať políciu.“

„Valentin si vyzliekol tričko, hoci vedel, že poznáš jeho tetovanie. Neuveriteľné riziko, keď ťa hľadajú pre podozrenie z vraždy.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Veru, čo tým chcem povedať?“

„Asi to, že si podvedome želá, aby sme ho chytili. A prišiel za mnou, aby som ho spoznal. Keď sa to nestalo, podvedome sa mi pokúšal pomôcť tým, že mi ukázal tetovanie, lebo vedel, že si ho na tom skle všimnem.“

„A keď to dosiahol, dal sa na zúfalý útek?“

„Zvíťazil v ňom rozum. Harry, týmto by sa vraždy policajtov dostali do celkom nového svetla. Valentin vraždí, lebo musí, no podvedome chce, aby sme ho zastavili, túži po treste alebo exorcistovi, ktorý z neho vyženie diabla. A keď sa nám ho nepodarilo chytiť za pôvodné vraždy, postupuje ako väčšina sériových vrahov - zvyšuje riziko. V jeho prípade sa púšťa do policajtov, ktorí ho nechytili, lebo vie, že vražda policajta vedie k nasadeniu ďalších zdrojov. A napokon ukáže tetovanie človeku, o ktorom vie, že je súčasťou tímu. Namojveru, asi máš pravdu, Harry.“

„Hm, neviem, či sa tým môžem chváliť. Čo tak jednoduchšie vysvetlenie? Valentin nie je taký pozorný, ako si myslíme, lebo nemá taký dôvod na obavy, ako by sme očakávali.“

„Harry, toto som nepochopil.“

Harry si potiahol z cigarety. Vyfúkol dym a súčasne ho vdýchol nosom. Tento trik sa naučil od kriedovobieleho nemeckého hráča na didgeridoo v Hongkongu. Exhale and inhale at the same fucking tíme, and you can smoke your cigarettes twice. Vydychuj a vdychuj súčasne a fajčíš hneď dvakrát.

„Choď si domov oddýchnuť,“ navrhol Harry. „Máš za sebou hnusný deň.“

„Ďakujem, no napriek všetkému som psychológ.“

„Sériový vrah ti ku krku priložil nabrúsenú oceľ. Prepáč, doktor, no toto nespracuješ racionálnymi argumentmi. Ver mi, zažil som to. Nočné mory si už na teba brúsia zuby. Preber to s kolegom. Ber to ako príkaz.“

„Príkaz?“ zopakoval Ståle a uškrnul sa. „Ty mi dávaš rozkazy?“

„A bolo to niekedy inak?“ Harry siahol do vrecka a vylovil telefón. „Prosím.“

Nedofajčenú cigaretu položil na zem. „Postrážiš mi ju? Niečo našli.“

Ståle Aune hľadel za Harrym, ktorý zmizol v bráne budovy. Potom sa zadíval na cigaretu. Opatrne na ňu položil špičku topánky a pritlačil. Cítil, ako cigaretu drví tenkou koženou podrážkou. Hnev v ňom rástol. Pritlačil silnejšie. Filter, popol, papier aj mäkké zvyšky tabaku zúrivo tlačil do asfaltu. Potom pustil na zem vlastnú cigaretu a pohyb zopakoval. Cítil pôžitok aj bolesť. Chcel kričať, kopať, smiať sa, plakať, vychutnať každú cigaretu. Žije. Doriti, on ozaj žije!

„Hotel Casbah na ulici Gange-Rolvs gate,“ začala Katrine, skôr ako stihol zatvoriť dvere. „Veľvyslanectvá ho často využívajú pre svojich zamestnancov, ktorým ešte nezabezpečili byt. Majú tam menšie, ale lacné izby.“

„Hm. Prečo práve ten?“

„Je to jediný hotel s drevenými tyčinkami do uší na správnej strane električky číslo 12,“ vysvetlil mu Bjørn. „Volal som im. V zozname hostí nemajú ani Stavnesa, ani Gjertsena, ani Johansena, no faxom som im poslal fantómový opis od Beate.“

„A čo?“

„Podlá recepčného sa jeden hosť naňho podobá, nejaký Savicki, ktorý tvrdí, že pracuje na bieloruskej ambasáde. Do práce chodieva v obleku, no v poslednom čase ho vídať v teplákovej súprave. A na bicykli.“

Harry v tej chvíli vyťukával číslo. „Hagen? Potrebujeme Deltu. Ihneď.“

33/

„Takže toto odo mňa chceš, áno?“ spýtal sa Truls s pohárom piva v ruke. Sedeli v krčme Kampen Bistro. Mikael mu tvrdil, že tu dobre varia. Že je to trendy podnik východného Osla a obľubujú ho správni ľudia, ktorí majú viac kultúrneho kapitálu než peňazí. Trendy ľudia, ktorí zarábajú akurát dosť, aby mohli ďalej žiť svojím študentským životom a aby to nevyzeralo trápne.

Truls prežil vo východnom Osle celý svoj život, ale o tomto podniku nikdy nepočul. „A prečo by som to mal urobiť?“

„Tvoje pozastavenie činnosti,“ pripomenul mu Mikael a dopil zvyšok minerálky. „Zruším ho.“

„Naozaj?“ nedôverčivo naňho pozrel Truls.

„Naozaj.“

Truls si opäť odpil. Hánkami si prešiel po perách, hoci pena už dávno zmizla. Vyčkával. „Ak je to také jednoduché, prečo si to doteraz neurobil?“

Mikael privrel oči, nadýchol sa. „Lebo to nie je také jednoduché. Ale urobím to.“

„Lebo čo?“

„Lebo ak mi nepomôžeš, skončil som.“

Truls sa zasmial. „Neuveriteľné, ako rýchlo sa veci menia. Čo povieš, Mikael?“

Mikael Bellman sa poobzeral okolo seba. Podnik bol plný, no vybral si ho, lebo sem nechodia policajti a nechcel, aby ho videli s Trulsom. Mal pocit, že Truls si to uvedomuje. No a čo.

„Takže ako? Inak požiadam niekoho ďalšieho.“

Truls vybuchol do smiechu. „Tak na to by som sa pozrel!“

Mikael sa opäť obzrel na všetky strany. Nechcel Trulsa tíšiť, ale… Kedysi vedel predpokladať, ako Truls zareaguje, viedol ho ako na špagáte. Niečo sa v ňom zmenilo, jeho kamarát z detstva skrýva v sebe čosi temné, zlé a nevypočítateľné.

„Potrebujem odpoveď. Ponáhľa to.“

„Tak fajn,“ prikývol Truls a dopil pivo. „To zrušenie trestu ma teší. No chcem ešte niečo.“

„Čo?“

„Ulline použité nohavičky.“

Mikael sa naňho zadíval. Je ožratý? Alebo má ten šialený pohľad v poslednom čase aj za triezva?

Truls sa zasmial ešte hlasnejšie, buchol pohárom po stole. Zopár ľudí sa k nim otočilo.

„Ja…“ nadýchol sa Mikael. „Uvidím, čo sa bude…“

„Len žartujem, ty debil.“

Mikael sa nasilu zasmial. „Veď aj ja. Znamená to, že…“

„Ale veď sme kamaráti od detstva, alebo nie?“

„Jasné, že sme. Truls, ani nevieš, ako veľmi som ti zaviazaný.“ Mikael sa nútil do úsmevu.

Truls sa načiahol ponad stôl a tľapol Mikaela po pleci.

„Ale áno, viem.“

Prisilné tľapkanie, uvedomil si Mikael.

Na rekognoskáciu terénu, skúmanie nákresov chodieb, východov a možných únikových ciest nemali čas. Ani na to, aby policajné autá zablokovali cesty, križujúce dráhu, po ktorej sa rútili džípy Delty. Sivert Falkeid štekal svoje povely a po zuby ozbrojení chlapi za ním mlčali na znak toho, že rozumejú.

Dôležitá bola každá minúta a aj najlepšie pripravený plán si môžu strčiť za klobúk, ak im vtáčik uletí.

Harry vedel aj to, že nemajú ani druhý či tretí plán. Tlačil sa na zadnom sedadle deväťmiestneho auta a počúval.

Najprv sa ho Falkeid spýtal, či je Valentin ozbrojený. Harry odvetil, že pri vražde René Kalsnesa použil zbraň. A podľa neho sa zbraňou vyhrážal aj Beate Lønnovej.

Díval sa na mužov v aute, na policajtov, ktorí sa dobrovoľne hlásia do ozbrojených akcií. Vedel, aký príplatok za to dostanú. Nie veľký. A vedel aj to, čo od člena Delty očakávajú daňoví poplatníci. Priveľa. Mnohoráz čítal múdre analýzy ľudí, ktorí sa po akcii púšťali do kritiky Delty. Vyčítali im, že nešli do ešte väčšieho rizika, že siedmym zmyslom necítili, čo sa nachádza za zatvorenými dverami, v unesenom lietadle, na pláži za lesom, a bez rozmyslu sa nepustili do akcie. Pre člena Delty pri štyroch ozbrojených akciách za rok, teda asi pri stovke počas dvadsaťpäťročnej kariéry, by tento prístup znamenal istú smrť. No pointa spočívala v čomsi inom. Nechať sa zavraždiť znamená, že celá akcia zlyhala a ostatní členovia Delty sú v smrteľnom nebezpečenstve.

„Majú tam len jeden výťah,“ rekapituloval Falkeid. „Ujme sa ho dvojka a trojka. Štvorka, päťka a šestka idú po hlavnom schodišti, sedmička a osmička po únikovom. Hole, my dvaja sa postaráme o okolie hotela, ak by chcel vyskočiť oknom.“

„Nemám zbraň,“ pripomenul mu Harry.

„Už máš,“ načiahol sa k nemu Falkeid a podal mu Glock 17.

Harry poťažkal zbraň v dlani.

Nikdy nechápal milovníkov zbraní, tak ako nechápal milovníkov áut alebo tých, ktorí svoj dom stavajú tak, aby sa hodil k ich hudobnej zostave. No nikdy necítil nechuť z pocitu, že drží v ruke zbraň. Až posledný rok. Harry si spomenul, kedy ju držal naposledy. Odessa v skrini. Myšlienku rýchlo zahnal.

„Sme tu,“ konštatoval Falkeid. Zastali na tichej ulici pred bránou veľkolepej štvorposchodovej budovy, ktorá vyzerala rovnako ako domy v okolí. Harry vedel, že v niektorých domoch bývajú staré osloské rodiny, v iných také, čo chcú vyzerať ako staré, v ďalších zasa sídlia veľvyslanectvá, reklamné kancelárie, hudobné a menšie dopravné firmy. Len diskrétna mosadzná tabuľka pri bráne im potvrdila, že adresa je správna.

Falkeid sa pozrel na hodinky. „Vysielačky.“

Členovia Delty ohlasovali svoje čísla - rovnaké mali napísané na prilbe. Natiahli si masky, utiahli remene samopalov.

„Počítam. Na povel ideme dnu. Päť, štyri…“

Harry nevedel povedať, či cíti vlastný, alebo cudzí adrenalín, no vnímal jeho horkosť, slanosť, ako by to bol odpálený pušný prach na páske v detskej pištoli.

Brána sa otvorila, Harry sledoval, ako čierne chrbty miznú za ňou a o chvíľu cestičkou vybiehajú k dverám.

Harry pomaly vystúpil, napravil si nepriestrelnú vestu. Potil sa. Falkeid vytiahol kľúč zo zapaľovania a takisto vystúpil. Harry si spomenul na prípad, keď objekt akcie ušiel Delte v jej vlastnom aute. Vtedy kľúč nechali v zapaľovaní. Harry podal Falkeidovi Glock.

„Nemám oprávnenie nosiť zbraň.“

„Práve som ti ho udelil,“ odvetil Falkeid. „Prinútili ma k tomu okolnosti. Na to je nejaký paragraf. Možno.“

Keď si Harry nabil pištoľ a vykročil po chodníčku, v ústrety mu vybehol mladík so žirafím krkom. Ohryzok mu skákal, akoby sa márne pokúšal niečo prehltnúť. Harry postrehol, že meno na vizitke na fazónke čierneho saka sa zhoduje s menom recepčného, s ktorým telefonoval.

Recepčný im nevedel povedať, či sa hosť nachádza vo svojej izbe, alebo v inej časti hotela, no ponúkol sa, že to zistí. Harry mu zakázal robiť čokoľvek. Mal sa správať, akoby sa nič nedialo, tým nič nepokazí. Pri pohľade na siedmich chlapov ozbrojených po zuby sa mu však zrejme ťažko tvárilo, že sa nič nedeje.

„Dal som im univerzálny kľúč,“ vysvetľoval Harrymu recepčný so silným východoeurópskym prízvukom. „Prikázali mi vyjsť von a…“

„Zalezte za naše auto,“ zašepkal Falkeid a kývol za seba. Harry s odistenou pištoľou obišiel dom. Jablone vrhali tieň do záhrady, čo siahala až k susednému plotu. Starší muž, ktorý si na terase čítal Daily Telegraph, odložil noviny a ponad rám okuliarov sa zadíval na Harryho. Ten ukázal na nápis POLÍCIA na nepriestrelnej veste, ukazovák si priložil k perám, počkal na krátke prikývnutie a sústredil sa na štvrté poschodie. Recepčný im vysvetlil, kde leží izba údajného Bielorusa, a že chodba pred ňou vedie práve k tomuto oknu, obrátenému do záhrady.

Harry si v uchu napravil slúchadlo a čakal.

Po niekoľkých sekundách to prišlo. Tupý výbuch rozbušky a rinčanie okenných tabúľ.

Harry vedel, že rozbuška spôsobí len to, že tí, ktorí sú v izbe, dočasne ohluchnú. Zato výbuch kombinovaný s prudkým svetlom a nečakaným vpádom Delty na tri sekundy ochromí aj vetrom ošľahaných protivníkov. A práve tie tri sekundy Delta potrebuje.

Harry čakal. Potom sa mu v slúchadle ozval tichý hlas. Podľa očakávania.

„Izba štyristošesť zaistená. Nikto tu nie je.“

Až pri ďalších slovách Harry nahlas zanadával:

„Zdá sa, že si odtiaľto zobral všetky veci.“

Keď prišli Katrine s Bjørnom, Harry stál so skríženými rukami pred izbou číslo štyristošesť.

„Ušiel?“ spýtala sa Katrine.

„Rovno z lopaty,“ prikývol Harry.

Vošli za ním do izby.

„Zamieril rovno sem, všetko si zobral a zmizol.“

„Všetko?“ spýtal sa Bjørn.

„Okrem dvoch použitých tyčiniek do uší a dvoch lístkov na električku, čo sme našli v koši v kúpeľni. A zvyšok lístka na futbal, ktorý sme, ak si dobre pamätám, vyhrali.“

„My?“ prekvapil sa Bjørn, obzerajúc sa po úplne obyčajnej hotelovej izbe. „Chceš povedať Vålerenga, nie?“

„Národný tím. Proti Slovinsku.“

„Vyhrali sme,“ prikývol Bjørn. „Riise dal gól v nadstavenom čase.“

„Neskutočné, čo za nezmysly si vedia chlapi pamätať,“ uškrnula sa Katrine. „Ja neviem ani len to, či sa Brann Bergen minulý rok stal majstrom Nórska, alebo vypadol z ligy.“

„Pamätám si to, lebo to dlho vyzeralo na remízu a Riise…“

„Pamätal by si si to aj bez toho, rain man. Ty…“

„Počkajte!“ Obrátili sa k Harrymu, ktorý skúmal lístok „Bjørn, ešte si spomínaš?“

„Na čo?“

„Kam ťa vtedy zavolali?“

Bjørn Holm si poškrabal bradu. „Spomeniem si, bol večer…“

„Nemusíš odpovedať,“ zastavil ho Harry. „K vražde Erlenda Venneslu v Maridalene.“

„Naozaj?“

„V ten večer hrala reprezentácia na štadióne Ullevaal. Na lístku je dátum. O siedmej.“

„Neverím,“ vydýchla Katrine.

Holm sa zatváril utrápene. „Harry, nevyslov to. Prosím, nepovedz nám, že Valentin Gjertsen bol na tom zápase. Ak tam bol…“

„… nemôže byť ten, koho hľadáme,“ dodala Katrine. „A to si neželáme ani v najhoršom sne, Harry. Povedz niečo, čo nás povzbudí.“

„V poriadku,“ prikývol Harry. „Prečo ten lístok nezahodil do koša, prečo ho nechal ležať na písacom stole? Položil ho tak, aby sme ho určite našli.“

„Pripravuje si alibi.“

„Položil ho tam, aby nás dostal presne do takej situácie, v akej sme,“ pokračoval Harry. „Váhame, netušíme, čo ďalej. A v tej chvíli nám udrie do očí, že bol na futbale, kde si ľudia v dave nepamätajú tváre. Zároveň si z nepochopiteľných dôvodov odložil lístok.“

„Na lístku je číslo sedadla,“ poznamenala Katrine. „Možno si ho budú pamätať tí, ktorí sedeli okolo neho. Alebo či pri nich nezostalo voľné miesto. Môžem to pohľadať, pri troche šťastia…“

„Pokojne to skús,“ mykol plecom Harry. „No už sme čosi podobné skúšali v divadlách aj v kinách. A vždy sa nám potvrdilo, že po troch či štyroch dňoch si ľudia ne pamätajú nič.“

„Máš pravdu,“ vzdychla si Katrine.

„Medzištátny zápas,“ skríkol zrazu Bjørn.

„Čo s ním?“ spýtal sa Harry. vykročil do kúpeľne, uvoľňujúc si opasok na nohaviciach.

„Medzištátne zápasy kvôli výtržníkom podliehajú pravidlám FIFA,“ vysvetľoval Bjørn.

„Jasná vec,“ vykríkol Harry a zabuchol za sebou dvere. „Výborne, Bjørn!“ ozvalo sa po chvíli.

„Čo?“ nechápala Katrine. „O čom sa rozprávate?“

„Kamery,“ pokračoval rýchlo Bjørn. „FIFA prikazuje usporiadateľom, aby divákov filmovali pre prípad, že by počas zápasu došlo k výtržnostiam. Začali s tým v čase vyčíňania rowdies v deväťdesiatych rokoch. Polícii to umožní identifikovať chuligánov a dostať ich za mreže. Počas celého zápasu sa tribúny filmujú takou kvalitnou technikou, že vedia zaostriť každú tvár. A my poznáme sektor, rad aj číslo sedadla, kde sedel Valentin.“

„On tam nesedel!“ vybuchla Katrine. „Nechápete, že on na tých záberoch nesmie byť? To by nás vrátilo zasa na začiatok!“

„Jasné, mohli ich medzičasom vymazať,“ uvažoval Bjørn. „Počas zápasu sa nestalo na tribúnach nič mimoriadne a zákon o ochrane osobných údajov určite upravuje, ako dlho sa smú zábery archivovať.“

„Ak ich ukladajú do počítača, na ich vymazanie nestačí obyčajný Delete.“

„Ochrana osobných údajov…“

„Natrvalo vymazať súbory je asi také zložité, ako vyčistiť z podrážky psí výkal. Ako podľa teba nachádzame detské porno aj v počítačoch, ktoré nám úchylovia s úsmevom odovzdajú v presvedčení, že všetko vymazali? Ver mi, ak bol Valentin Gjertsen v ten večer na štadióne, nájdem ho. Ako sme odhadli čas Vennesleho smrti?“

Počuli, ako Harry spláchol záchod.

„Medzi siedmu a pol ôsmu,“ odvetil Bjørn. „Inými slovami, v prvej časti zápasu, niekedy v čase, keď Henriksen vyrovnal. Vennesla musel počuť jasot fanúšikov až k Maridalenu, z Ullevaalu to nie je ďaleko.“

Dvere kúpeľne sa otvorili. „To znamená, že po vražde sa mohol presunúť na zápas,“ podotkol Harry, zapínajúc si posledný gombík. „Na tribúne potom urobil čosi, prečo si ho každý zapamätá. Vytvoril si alibi.“

„Ešte raz, Valentin určite nebol na tom futbale,“ trvala na svojom Katrine. „Ale ak sa mýlim, odsledujem to prekliate video so stopkami od začiatku až do konca, a ak sa čo len pohol zo svojho sedadla, zistím to. Doriti aj s jeho alibi!“

Medzi honosnými vilami vládlo ticho. Ticho pred búrkou. O chvíľu štvrť zaplnia autá značky Volvo a Audi, ktorých majitelia spoločne pracujú pre firmu s názvom Nórske kráľovstvo, uvedomil si Truls.

Stlačil zvonček a poobzeral sa okolo seba.

Pekná, udržiavaná záhradka. Policajný prezident na dôchodku má peniaze aj čas.

Dvere sa otvorili. Vyzeral staršie. Zachoval si prenikavý pohľad modrých očí, no pokožka na tvári mu ovisla, chrbát už nedržal vystretý ako kedysi. Inými slovami, už nepôsobil tak impozantné, ako si ho Truls pamätal. Možno za to mohli vypraté tepláky, no možno takto dopadne každý, koho nedrží v strehu práca.

„Berentzen, úsek boja proti organizovanému zločinu.“ Bol si istý, že ak si starec aj náhodou prečíta meno Berntsen, určite si pomyslí, že počul zle. Lož so zadnými dvierkami. No policajný prezident sa na jeho vizitku ani nepozrel. „Mám pocit, že som vás už niekde videl, áno. Ako vám pomôžem, pán Berentzen?“

Ničím nedal najavo, že by chcel Trulsa pozvať ďalej. Netreba. Nikto ich nevidí a na ulici je ticho.

„Prišiel som kvôli vášmu synovi Sondremu.“

„Čo je s ním?“

„Priebežne pracujeme na rozbití gangu albánskych pasákov a v tej súvislosti sme kontrolovali pohyb v Kvadratúre. Identifikovali sme niekoľko áut, ktorých vodiči si kupovali sexuálne služby, a chceme ich predvolať na výsluch. Plánujeme im navrhnúť zníženie trestu za informácie o pasákoch. A jedno z áut má ešpézetku, ktorá patrí vášmu synovi.“

Policajt zdvihol zrastené obočie. „Čo to hovoríte? Sondre? Vylúčené!“

„Chápem vás. No chcem sa s vami poradiť. Ak aj podľa vás ide o nedorozumenie a žena, ktorú si vzal z ulice, nie je prostitútka, tú fotografiu zničíme.“

„Sondre je šťastne ženatý. Sám som ho vychoval. Verte mi, že presne vie rozlišovať dobro a zlo.“

„Samozrejme, chcel som si len potvrdiť vaše stanovisko.“

„Preboha, prečo by si kupoval…“ Muž pred ním zvraštil tvár, akoby práve zahryzol do zhnitého jablka. „… sex na ulici? Nebezpečenstvo chorôb. Deti. Nie, veď určite chápete.“

„Uzavriem to tak, že sme sa zhodli v názore, že nemá zmysel ďalej sa venovať tomuto prípadu. Napriek dôvodnému podozreniu, že tá žena bola prostitútka, v aute mohol sedieť aj niekto iný. Fotografiu vodiča nemáme.“

„Potom nemáte ani prípad. Presne tak, zabudnite na to.“

„Ďakujem, poslúchneme vás.“

Policajt pomaly prikývol, skúmavo sa na Trulsa zadíval. „Takže pán Berentzen z Orgkrimu?“

„Presne tak.“

„Ďakujem, pán Berentzen. Odvádzate kvalitnú prácu.“

Truls sa zoširoka usmial. „Usilujeme sa zo všetkých síl. Želám pekný deň.“

„Čo si to povedal?“ spýtala sa Katrine s pohľadom upretým na čierny monitor. Za múrmi Kotolne, v ktorej sa vydýchaný vzduch takmer dal krájať, sa práve začínalo popoludnie.

„Veď som ti hovoril, že pre ochranu osobných údajov to museli vymazať,“ mykol plecom Bjørn. „Vidíš, že som mal pravdu.“

„A čo som hovorila ja?“

„Že je to ako s psím výkalom. Nedá sa toho zbaviť.“

„Netvrdila som, že sa nedá,“ zamračila sa Katrine.

Zvyšná štvorica sedela okolo Katrininho počítača. Keď Harry zavolal Stålemu a požiadal ho, aby prišiel, psychológovi akoby sa uľavilo.

„Povedala som, že to je ťažké. Niekde musí byť zrkadlový obraz vymazaného súboru. Šikovný počítačový expert ho nájde.“

„Alebo expertka?“ navrhol Ståle.

„Tá nemá šancu,“ vyšpúlila pery. „Ženy nevedia parkovať, nepamätajú si futbalové výsledky a na počítači neovládajú ani malú násobilku. Na takéto veci potrebuješ čudákov vo vyťahaných tričkách a s nulovým sexuálnym životom, tak je to už od praveku.“

„Takže…“

„Ståle, už niekoľko ráz som sa ti pokúšala vysvetliť, že nie som odborníčka na počítače. Moje vyhľadávače zmapovali systém Nórskeho futbalového zväzu, no všetky filmové záznamy sú vymazané. Od tejto chvíle som v tejto oblasti nepoužiteľná.“

„Keby bolo po mojom, mohli sme ušetriť kopu času,“ zamračil sa Bjørn. „Čo teraz?“

„Neznamená to, že som celkom nepoužiteľná,“ pokračovala Katrine, naďalej obrátená k Stålemu. „Mám totiž zopár komparatívnych výhod. Ženský šarm, neženskú tvrdohlavosť a absenciu hanby. Vo svete itečkárov mi to získava niekoľko plusových bodov. Takže to isté, čo mi kedysi pomohlo dostať sa k spomínaným vyhľadávačom, mi získalo priazeň indického počítačového mága s umeleckým menom Side Cut. Pred hodinou som zavolala do Hyderabadu a naviedla ho na stopu.“

„A…?“

„Vitajte v kine,“ usmiala sa Katrine a stlačila ENTER.

Monitor sa rozžiaril.

Všetci sa naklonili bližšie.

„Je to on,“ zašepkal Ståle. „Vyzerá celkom opustene.“

Valentin Gjertsen alias Paul Stavnes sedel pred nimi s rukami skríženými na hrudi. Zápas sledoval bez najmenšieho záujmu.

„Ten hajzel!“ zanadával Bjørn.

Harry požiadal Katrine, aby pustila rýchlejšie prehrávanie.

Stlačila klávesu a ľudia okolo Gjertsena sa začali pohybovať neprirodzenými, trhanými pohybmi. Ručičky hodín priam uháňali v pravom hornom rohu. Len Valentin Gjertsen sedel ako nehybná socha uprostred rušnej ulice.

„Rýchlejšie,“ zasyčal Harry.

Ľudia ešte väčšmi ožili, nakláňali sa dopredu a dozadu, vstávali, nahnevane gestikulovali, mizli a vracali sa s klobásou alebo kávou. Zrazu sa mnoho sedadiel vyprázdnilo.

„1:1. Prestávka,“ vysvetlil Bjørn.

Tribúna sa opäť zaplnila. Ešte vzrušenejšie gestá. Čas na hodinách letel. Vrtenie hlavou a mávanie rukami, prejavy frustrácie. Zrazu ruky vyleteli nad hlavy. Na niekoľko sekúnd obraz akoby zmrzol. Potom ľudia ako na povel vyskočili, tešili sa, navzájom sa objímali. Všetci okrem jedného.

„Riise z jedenástky v nadstavenom čase,“ poznamenal Bjørn.

Koniec. Diváci opúšťajú štadión. Valentin zostáva sedieť, kým všetci neodídu. Potom prudko vstáva a mizne.

„Asi sa nerád tlačí v dave,“ mykol plecom Bjørn.

Monitor opäť sčernel.

„Takže,“ nadýchol sa Harry. „Čo sme videli?“

„Videli sme môjho pacienta na futbalovom zápase,“ začal Ståle. „Keďže na ďalšiu konzultáciu zrejme nepríde, asi by som mal povedať bývalého pacienta. Nech je, ako chce, ľudia sa očividne bavili, on nie. Keďže poznám reč jeho tela, som si takmer istý, že ho futbal nezaujímal. To nás, samozrejme, privádza k otázke, prečo na ten zápas vôbec išiel?“

„Počas celého zápasu si nekúpil nič na jedenie ani na pitie, ba nebol ani na toalete,“ uvažovala Katrine. „Sedel tam ako päť peňazí. Dosť strašidelné. Akoby vedel, že záznam budeme kontrolovať, a nechcel nám poskytnúť ani pár sekúnd zo svojho nepriestrelného alibi.“

„Keby aspoň telefonoval,“ mračil sa Bjørn. „Mohli by sme zaostriť na displej a prečítať si číslo. Alebo skontrolovať čas všetkých odchádzajúcich hovorov z okolia štadióna a…“

„Netelefonoval,“ prerušil ho Harry.

„Ale keby…“

„Bjørn, on netelefonoval. A nech mal akýkoľvek dôvod ísť na futbal, je fakt, že tam sedel v čase, keď bol Erlend Vennesla zavraždený. A druhý fakt je ten…“ Harry sa zadíval na bielu omietku.

„… že sme opäť na začiatku.“

34/

Aurora sedela na hojdačke a žmúrila oči do slnka, čo presvitalo pomedzi konáre hrušiek. Otec rozhodne trval na tom, že sú to hrušky, hoci na tých stromoch nikto nikdy nevidel ovocie. Aurora mala dvanásť rokov a bola už trochu priveľká na hojdanie aj na to, aby otcovi verila každé slovo.

Keď prišla domov zo školy, urobila si úlohy, a keď mama odišla na nákup, sadla si do záhrady. Tato nepríde na večeru, už zasa pracuje po nociach. Hoci jej aj mame sľúbil, že začne chodiť domov ako iní otcovia, nebude po večeroch pracovať pre políciu, len cez deň sa venovať psychoterapii. A potom vždy pôjde rovno domov. Teraz však predsa začal pracovať pre políciu. No ani mama, ani tato jej nechceli presne povedať, čomu sa venuje.

Na iPode si našla pesničku, čo hľadala. Rihanna v nej spieva, že ten, kto ju chce, musí si po ňu prísť. Aurora vystrela svoje dlhé nohy, aby hojdačka nabrala rýchlosť. Za posledný rok jej tak narástli, že ich musela krčiť, aby nezavadila o zem. Čoskoro bude vysoká ako mama. Zaklonila hlavu, cítila, ako ju dlhé husté vlasy ťahajú dozadu, zatvorila oči pred slnkom, počúvala Rihannu a praskanie hojdačky. Začula aj iný zvuk. Najprv bránku, čo sa otvorila, potom kroky na kamenistom chodníčku.

„Mami?“ zakričala, no nechcela otvoriť oči, lebo slnečné lúče na tvári boli veľmi príjemné. Keď odpoveď neprichádzala, uvedomila si, že nepočula auto, teda hektické pradenie a bručanie motora maminho hračkárskeho autíčka.

Pätami sa zaprela o zem, zabrzdila hojdačku, počkala, kým celkom nezastane, ešte vždy však neotvárala oči, aby sa neprebrala z príjemného sveta hudby, slnka a snívania.

Uvedomila si, že jej tvár zakryl tieň a prudko sa ochladilo, ako keď sa na jeseň slnko skryje za čierny mrak. Otvorila oči. Nad ňou sa týčila postava, no videla len jej obrysy na bielej oblohe so svätožiarou slnka. Chvíľu žmúrila, zmätená z vlastnej predstavy.

Ježiš sa vrátil. Je tu. Teraz. Znamená to, že mama s tatom sa mýlili, Boh existuje a môže nám odpustiť naše hriechy.

„Ahoj, dievčatko,“ ozval sa hlas. „Ako sa voláš?“

Ježiš hovorí po nórsky.

„Aurora,“ odvetila Aurora a prižmúrila jedno oko, aby ho lepšie videla. Nemá ani bradu, ani dlhé vlasy.

„Máš doma tata?“

„Je v práci.“

„Aha. Takže si doma sama, Aurora?“

Aurora sa nadýchla na odpoveď. Niečo ju však zastavilo, nevedela čo.

„Kto ste?“ spýtala sa.

„Potrebujem hovoriť s tvojím tatom. No môžeme sa porozprávať aj my dvaja. Keďže sme tu sami, však?“

Aurora neodpovedala.

„Akú hudbu počúvaš?“ spýtal sa, keď si všimol jej iPod.

„Rihannu,“ odpovedala Aurora a zľahka sa odrazila nohami, aby ho lepšie videla.

„Aj ja ju počúvam,“ povedal muž. „Našiel by som doma niekoľko jej platní. Požičiam ti?“

„Všetky pesničky, čo nemám, sú na Spotify,“ mykla plecom Aurora. Muž vyzerá celkom obyčajne, nepôsobí ako Ježiš.

„Ach, áno, Spotify,“ prikývol muž a čupol si. Zrazu bol od nej nižší. Trochu sa jej uľavilo. „Tam nájdeš všetku hudbu sveta.“

„Takmer,“ opravila ho. „Mám však verziu, čo je zadarmo. Medzi pesničkami mi chodia reklamy.“

„A to sa ti nepáči?“

„Nepáči sa mi, keď rozprávajú. Kazia tým skladbu.“

„Vieš, že keď na niektorých platniach rozprávajú, tie časti sú najkrajšie?“

„Neviem,“ odvetila Aurora a sklonila hlavu nabok. Prečo muž rozpráva takým jemným hlasom? V skutočnosti určite hovorí celkom inak. Tento istý tón nahodí aj kamarátka Emilie, keď od nej niečo potrebuje, napríklad ak si chce požičať šaty. Aurora jej ich nerada požičiava, lebo potom nemá v šatníku poriadok.

„Tak si vypočuj platňu Pink Floydu.“

„Kto je Pink Floyd?“

Muž sa poobzeral okolo seba. „Kým príde tato, môžeme ísť dnu. Pustím ti ju na počítači.“

„Stačí, keď mi teraz vyhláskujete ich meno. Zapamätám si to.“

„Radšej ti ju pustím. A dal by som si aj pohár vody.“

Aurora sa naňho zadívala. Keď teraz kľačal vedia nej, zasa jej slnko svietilo do tváre, no už ju nehrialo. Zvláštne. Zaklonila sa. Muž sa usmial. Medzi zubami sa mu čosi zalesklo. Akoby na chvíľu vystrčil jazyk a rýchlo ho zasa stiahol.

„Tak poď,“ povedal a vstal. Zachytil reťaz, na ktorej visela hojdačka.

Aurora zoskočila, prekĺzla okolo neho a vykročila k domu. Za chrbtom počula jeho kroky a hlas.

„Sľubujem, že sa ti to bude páčiť.“

Ako farár na konfirmácii. To hovorieva tato. A čo ak je to predsa len Ježiš? Ježiš - Neježiš, nechce, aby s ňou šiel do domu. Napriek tomu kráčala ďalej. Čo by povedala tatovi? Že odmietla dať jeho známemu pohár vody? Nie, to by sa mu nepáčilo. Spomalila, aby mala čas premýšľať a našla si výhovorku, prečo muž nemôže ísť dnu. Nič jej však nenapadlo. Keď spomalila, priblížil sa k nej, počula jeho dych. Dýchal rýchlejšie, akoby ho tých pár krokov od hojdačky unavilo. Z úst mu vychádzal čudný smrad. Odlakovač nechtov.

Päť krokov ku schodom. Dôvod. Dva kroky. Schody. Nijaký nápad. Už sú pri dverách.

Aurora prehltla slinu. „Asi je zamknuté,“ povedala potichu. „Musíme počkať vonku.“

„Naozaj?“ začudoval sa muž a obzrel sa za seba, akoby nedočkavo vyzeral tata. Alebo susedov. Na ramene cítila teplo jeho ruky. Potom stlačil kľučku a otvoril dvere.

„No pozrime sa,“ usmial sa. Hlas sa mu triasol. „Usmialo      sa na nás šťastie.“

Aurora sa zadívala do otvorených dverí. Do tmy v predizbe. Len pohár vody. A hudba, čo ju vôbec nezaujíma. Z diaľky počula hučanie kosačky. Nahnevané, agresívne, naliehavé. Prekročila prah.

„Musím…“ začala a v tej chvíli zacítila teplo jeho dlane na mieste, kde sa končila látka šiat a začínala sa koža. Srdiečko sa jej rozbúchalo. Ďalšia kosačka. Nijaká kosačka, ale hektické pradenie malého motora.

„Mama!“ zakričala Aurora a vytrhla sa mužovi zo zovretia, prebehla okolo neho, jedným skokom prekonala všetky schody. Ani sa neobrátila:

„Musíme jej pomôcť s nákupom.“

Bežala k bránke, načúvala, či ide za ňou, no škrabot jej tenisiek o kamienky prehlušil ostatné zvuky. Rýchlo otvorila bránku. Mama práve vystupovala z malého modrého auta.

„Ahoj, drobček,“ nechápavo sa usmiala mama. „Čože máš tak naponáhlo?“

„Nejaký ujo prišiel za tatom,“ vysvetlila jej Aurora a pochopila, že chodníček je dlhší, ako si doteraz myslela. Stihla sa zadýchať. „Čaká na schodoch.“

„Aký ujo?“ mama jej zo zadného sedadla podala tašku, zabuchla dvere a s dcérou vykročila k domu.

Na schodoch nebol nikto, no dvere domu zostali otvorené.

„Pustila si ho dnu?“ spýtala sa mama.

„Neviem.“

Mama vošla do domu, ale Aurora zostala stáť v predizbe na krok od dverí. Mama prešla obývačkou a nazrela do kuchyne.

„Haló!“ počula, ako kričí. „Haló!“

Bez nákupných tašiek sa vrátila k dverám.

„Aurora, nikto tu nie je.“

„Ale on tu bol, naozaj!“

Mama sa na ňu prekvapene pozrela, potom sa zasmiala: „Ale samozrejme, drobček. Prečo by som ti neverila?“

Aurora neodpovedala. Netušila, čo má povedať. Ako jej vysvetlí, že možno to bol Ježiš? Alebo Duch svätý? V každom prípade niekto, koho nevidí každý.

„Ak to bolo dôležité, ešte sa zastaví,“ mykla plecom mama a vrátila sa do kuchyne.

Aurora zostala v predizbe. Ešte cítila sladký, zatuchnutý zápach.

35/

„Počúvaj, ty ozaj nemáš súkromný život?“

Arnold Folkedstad zdvihol pohľad od papierov. Usmial sa, keď vo dverách zbadal vysokého chlapa.

„Nuž, Harry, ani ja.“

„Je deväť preč. Čo tu ešte robíš?“

Arnold zamrmlal a zhrnul papiere na kôpku. „Ja práve odchádzam. Ty si ešte len prišiel. Ako dlho sa zdržíš?“

„Len chvíľu.“ Harry urobil krok k drevenej stoličke a sadol si. „A ja mám dievča, s ktorým trávim víkendy.“

„A čo? Ja mám bývalú manželku, s ktorou nemusím tráviť víkendy.“

„Si rozvedený? To som nevedel.“

„Vlastne sme spolu len dlho bývali.“

„Dáme si kávu? Čo sa stalo?“

„Káva sa minula. Jeden z nás dvoch dostal idiotský nápad, že je čas požiadať druhú stranu o ruku. Od tej chvíle išlo všetko dole kopcom. Už sme rozposlali pozvánky, a keď som všetko zrušil, odsťahovala sa. Vraj s tým nevie žiť. Harry, v živote sa mi nemohlo stať nič lepšie.“

„Hm.“ Harry si palcom a ukazovákom masíroval oči.

Arnold vstal, vzal si z vešiaka bundu. „Počul som, že sa trápite.“

„Nuž. Dnes sme dostali ťažký úder. Valentin Gjertsen…“

„Počúvam.“

„Podľa nás je Piliar. No tých policajtov nezabil.“

„Si si tým istý?“

„Určite nebol sám.“

„Môže ich byť viac?“

„Podľa Katrine áno. Faktom zostáva, že deväťdesiatosem celých šesť percent sexuálne motivovaných vrážd vykoná páchateľ sám.“

„Takže…“

„Nepresvedčili sme ju. Tvrdila, že aj to dievča pri Tryvanne zrejme zabili dvaja páchatelia.“

„Lebo kusy tela našli kilometer od seba?“

„Presne tak. Podľa nej má Valentin stabilného kumpána. A využívajú to na zmätenie polície.“

„Vraždia na striedačku a vytvárajú si alibi?“

„Presne tak. Nebolo by to nič nové. V Michigane v šesťdesiatych rokoch si po odpykaní trestu takto pomáhali dvaja prepustení väzni. Držali sa jednotného systému. Vyzeralo to na zločiny klasického sériového vraha. Jedna vražda kopírovala druhú. Zároveň sa podobali na činy, za ktoré ich predtým odsúdili, a tak zaujali aj FBI. No keďže obaja mali na čas vrážd nepriestrelné alibi, zbavili sa podozrenia.“

„Šikovné. Prečo sa podľa teba tu nemohlo stať niečo podobné?“

„Deväťdesiatosem…“

„… celých šesť. Nesleduješ priveľa štatistík?“

„Veď práve tvoje percentá úmrtí kľúčových svedkov ma priviedli k odhaleniu, že Asajev nezomrel prirodzenou smrťou.“

„Nerobil si s tým nič, však?“

„Nie. Na to teraz kašlime, Arnold, toto je dôležitejšie.“ Harry sa oprel hlavou o stenu a zatvoril oči. „Obaja sme podobní zúfalci. A ja som práve na dne. Preto som ťa prišiel poprosiť o pomoc. Chvíľu rozmýšľajme spolu.“

„Ako ti mám pomôcť?“

„Arnold, naozaj sme uviazli. No ty máš v mozgu pár závitov, čo mne očividne chýbajú.“

Folkestad si opäť vyzliekol bundu, zavesil ju na operadlo stoličky a sadol si.

„Harry?“

„Áno?“

„Ani nevieš, ako si ma potešil.“

Harry sa uškrnul. „To som rád. Takže motív.“

„Motív. Lebo ste uviazli.“ „Sme na dne. Motív vraha.“

„Harry, idem sa pozrieť, či predsa len nenájdem niekde kávu.“

Pri prvej šálke a do polovice druhej rozprával Harry, potom sa ujal slova Arnold.

„Podľa mňa je dôležitá vražda René Kalsnesa. Je iná, výnimočná. Zapadá aj nezapadá do systému. Nenesie znaky sexuálneho násilia, sadizmu ani bodných zbraní. Zato však vrah rozmlátil obeti tvár a hlavu.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Harry a odložil šálku.

„Dobre si ten prípad pamätám. Bol som práve v San Franciscu na kurze, býval som v hoteli, kde nám do izby nosili Gayzette.“

„Časopis pre gayov?“

„O tejto vražde v ďalekej malej krajinke zvanej Nórsko písali na prvej strane. Podľa autora článku išlo o prejav nenávisti voči gayom. Zaujalo ma to, lebo nijaké nórske noviny nenaznačili súvislosť so sexuálnou orientáciou obete. Chcel som vedieť, prečo Američania dospeli k takému jednoznačnému záveru, a tak som si prečítal celý článok. Tvrdili, že vražda má všetky typické znaky: homosexuála, ktorý neskrýval svoju orientáciu, naložili do auta, odviezli na odľahlé miesto, kde sa stal obeťou až rituálneho, najhrubšieho násilia. Vrah mal pri sebe strelnú zbraň, no nestačilo mu Kalsnesa jednoducho zastreliť, najprv mu dokaličil tvár, veľmi pôvabnú, priam ženskú. Detailne naplánovaná vražda gaya - tak znel záver autora článku. Vieš čo, Harry? Podľa mňa neuvažoval zle.“

„Hm. Ak to bolo, ako tvrdíš, celkom sa to vymyká ostatným vraždám. Nič nenaznačuje, že by ostatné obete boli homosexuáli či lesby. Ani v prvom kole vrážd, ani v prípade policajtov.“

„Možno nie. No je tu ešte čosi. Spomínal si, že jediná vražda, do vyšetrovania ktorej boli nejakým spôsobom zapojení všetci zabití policajti, bola práve vražda Kalsnesa. Mýlim sa?“

„Pri takom malom počte vyšetrovateľov sa nám ľahko skrížia cesty. Takže na tom nie je nič čudné.“

„Cítim v kostiach, že to je dôležité.“

„Arnold, nepreháňaj.“

Folkestad sa zatváril urazene: „Povedal som niečo zlé?“

„Cítim v kostiach… Dám ti vedieť, keď ma začne zaujímať, čo hovoria tvoje kosti.“

„Takých ľudí nemáš veľa, čo?“

„Len pár. Pokračuj, ale k veci, okej?“

„Ako rozkážeš. No azda smiem povedať, že cítim v kostiach, že so mnou súhlasíš.“

„Možno.“

„Preto sa vám odvážim poradiť, aby ste nasadili všetky zdroje na odhalenie vraha toho homoša. Najhoršie, čo sa vám môže stať, je, že vyriešite starý prípad. V ideálnom prípade nájdete aj vraha policajtov.“

„Hm.“ Harry dopil kávu a vstal. „Ďakujem, Arnold.“

„To ja sa ti musím poďakovať. Odpísaným policajtom, ako som ja, k radosti stačí, že ich iní chvíľu počúvajú. Apropo odpísaní… dnes som pred školou stretol Silje Gravsengovú. Prišla odovzdať študentský preukaz. Pracovala ako…“

„Dôverníčka.“

„Presne tak. Pýtala sa na teba. Nič som jej neprezradil. Potom vyhlásila, že si klamár. Vraj jej tvoj šéf prezradil, že nemáš stopercentnú úspešnosť. Gusto Hansen. Je to pravda?“

„V podstate áno.“

„V podstate áno? Čo to znamená?“

„Že som ten prípad vyšetroval a nikoho nezatkol. Ako na teba pôsobila?“

„Pôsobila… Je to zvláštne dievča. Pozvala ma na strelecký tréning do Økernu. Len tak sčista-jasna.“

„Hm. Čo si jej povedal?“

„Vyhovoril som sa na zlý zrak a roztrasené ruky. Potrebujem terč pol metra od nosa, aby som ho trafil. Akceptovala to. No nechápem, prečo ide trénovať streľbu, keď aj tak nebude robiť policajné skúšky?“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry. „Niektorí ľudia strieľajú len tak pre potešenie.“

„Nech si to užijú,“ mykol plecom Arnold. „Treba však uznať, že vyzerala super.“

Harry sa chvíľu díval za kolegom, ako kríva z dverí. Premýšľal, potom našiel číslo policajtky z Nedre Eikeru a zavolal jej. Keď zložil, zostal sedieť a spracúval, čo sa práve dozvedel. Potvrdila, že Bertil Nilsen nebol nijako zainteresovaný do vyšetrovania prípadu René Kalsnesa v susednom okrese Drammen. Zato však mal službu, keď prijali informáciu, že pri Eikersage našli v rieke auto. Hneď tam vyrazil, lebo nebolo jasné, na ktorej strane hranice leží auto. Povedala mu aj to, že drammenská polícia a Kripos im vyčítali, že Nilsen prešiel autom po rozbahnenej ceste a zničil prípadné dôkazy. „Takže sa dá povedať, že nepriamo zasiahol do vyšetrovania.“

Bolo už takmer desať hodín večer, slnko dávno zapadlo za hrebeň kopcov, keď Ståle Aune zaparkoval v garáži a vyšiel na kamenistú cestičku k domu. Všimol si, že sa nesvieti ani v kuchyni, ani v obývačke. Nič nezvyčajne, Ingríd si občas líha skôr.

Cítil, ako mu vlastné kilogramy zaťažujú kĺby v kolenách. Bože, je hrozne unavený. Odomkol. Za sebou má dlhý deň, ale dúfal, že žena ešte nespí. Potrebuje sa vyrozprávať. Poslúchol Harryho, kontaktoval kolegu, ktorý ho prijal u seba doma. Prezradil mu všetko, čo sa stalo. Ako si bol istý, že zomrie. Urobil všetko, čo mu Harry poradil. Teraz sa potrebuje vyspať.

Aurorina bunda visí na vešiaku. Zasa má novú. To dievča rastie ako z vody. Vyzul sa, načúval tichu v dome. Nevedel to pomenovať, no mal pocit, akoby tu bolo ešte tichšie než inokedy. Chýba nejaký zvuk, ktorý si doteraz ani neuvedomoval.

Pobral sa na poschodie. Pri každom kroku napredoval pomalšie, pripadal si ako snežný skúter zápasiaci so strmým stúpaním. Musí začať cvičiť, schudnúť aspoň desať kilogramov. Lepšie by sa mu spávalo, cítil by sa lepšie, pribudla by mu energia na prácu, na zvyšok života, na sex, mal by zo seba lepší pocit. Bol by v tom čert, aby nezačal cvičiť.

Prešiel okolo Aurorinej izby.

Zastal, zaváhal. Vrátil sa. Položil ruku na kľučku.

Len sa chvíľku pokochá, ako spí, tak to robieval aj kedysi. Čoskoro to už nebude môcť robiť, dcérka si už teraz vyžaduje väčšie súkromie. Ešte sa celkom neštíti byť pred ním nahá, no už to vníma. Pochopil, že od chvíle, keď to bude neprirodzené pre ňu, začne to byť rovnaké aj preňho. No ešte môže nazrieť dnu a obdivovať, ako jeho dcérenka spí pokojne, v bezpečí, chránená pred všetkým, s čím dnes bojoval.

Dvere však neotvoril. Veď ju uvidí pri raňajkách.

Vzdychol si a vošiel do kúpeľne. Vyčistil si zuby, umyl tvár. Vyzliekol sa, šaty si vzal do spálne, prehodil ich cez stoličku a už sa chystal vliezť do postele, keď zmeravel. Ticho. Čo mu chýba? Bzučanie chladničky? Prefukovanie vetra cez vetrák, čo si otvárali na noc?

Uvedomil si, že nevládze nad tým rozmýšľať, a vliezol pod paplón. Videl Ingridine kadere na vankúši. Chcel sa k nej načiahnuť, pohladkať ju po vlasoch, po chrbte, cítiť, že je pri ňom. No spáva veľmi plytko a neznáša, keď ju budí. Už zatvoril oči, potom si to rozmyslel.

„Ingrid?“

Ticho.

„Ingrid?“

Počká to. Zatvoril oči.

„Áno?“ Cítil, že sa k nemu otočila.

„Nič,“ zamrmlal. „Len… Ten prípad…“

„Tak im povedz, že to nechceš.“

„Niekto to musí robiť.“

„V tom prípade nenájdu lepšieho, ako si ty.“

Ståle otvoril oči. Pozrel sa na ňu, pohladkal ju po teplom, okrúhlom líci. Občas - ba dosť často - sa jej skutočne nikto nevyrovná.

Zatvoril oči. A potom to prišlo. Spánok. Bezvedomie. Skutočné nočné mory.

36/

Dopoludňajšie slnko sa odrážalo na strechách víl, ešte mokrých po krátkom intenzívnom daždi.

Mikael Bellman stlačil zvonček a poobzeral sa okolo seba.

Upravená záhradka. Dôchodcovia majú čas na takéto veci.

Dvere sa otvorili.

„Mikael! Vitaj!“

Vyzeral staršie. Prenikavý pohľad modrých očí mu zostal. No muž zostarol.

„Poď ďalej.“

Mikael si utrel mokré topánky o rohožku a vošiel. Dom voňal podobne ako jeho spomienky z detstva, hoci tú vôňu nevedel ani pomenovať, ani identifikovať.

Usadili sa v obývačke.

„Si sám?“ spýtal sa Mikael.

„Stará je u najstaršieho syna. Stačí im zavolať, že potrebujú pomoc, a už k nim uteká.“ Usmial sa. „Vlastne som ti chcel volať. Mestské zastupiteľstvo ešte nedospelo k definitívnemu záveru, no obaja vieme, kam to smeruje. Asi bude lepšie, ak si predtým k tomu obaja sadneme a dohodneme sa na rozdelení práce.“

„Súhlasím,“ prikývol Mikael. „Uvaríš nám kávu?“

„Prosím?“ muž od prekvapenia nadvihol husté biele obočie.

„Ak sa máme porozprávať, zišla by sa nám šálka kávy, či nie?“

Muž sa zadíval na Mikaela. „Samozrejme. Tak pod, postavíme na kávu.“

Mikael kráčal za ním okolo celej výstavy rodinných fotografií na stoloch aj skrinkách, ktorá mu pripomínala barikády na plážach v Normandii, naivnú snahu brániť sa útokom zvonka.

Obyvatelia domu sa očividne pokúsili trochu zmodernizovať kuchyňu, vyzerala ako kompromis medzi požiadavkami nevesty na to, čo všetko moderná kuchyňa dnes jednoducho musí obsahovať, a úprimným želaním jej majiteľov vymieňať len skutočne nefunkčné spotrebiče.

Kým starec vybral zo skrinky instantnú kávu, z obalu strhol gumičku a žltou odmerkou nasypal prášok do šálok, Bellman si sadol, na stôl položil malý prehrávač a pustil ho. Mužský kovový hlas sa odrazil od stien. „Potom nemáte ani prípad. Presne tak, zabudnite na to.“

Mikael sledoval, ako sa káva vysypala na kuchynskú linku, keď sa starec strhol a zmeravel, akoby mu na zátylok niekto práve priložil pištoľ.

Trulsov hlas. „Ďakujem, poslúchneme vás.“

„Takže pán Berentzen z Orgkrimu?“

„Presne tak.“

„Ďakujem, pán Berentzen. Odvádzate kvalitnú prácu.“

Mikael zastavil prehrávanie.

Starec sa k nemu pomaly otočil. Zbledol. Takáto farba pristane ľuďom, ktorí sú navždy odpísaní, uvedomil si Bellman. Pery sa mu nehlučne hýbali.

„Poviem to za teba,“ usmial sa Bellman. „Čo to má znamenať? A odpoveď znie: Bývalý policajný prezident vyvíja nátlak na radového policajta s cieľom zabrániť polícii, aby na jeho syna použila rovnaký meter ako na ostatných občanov v tejto krajine.“

Starcov hlas znel zachrípnuto ako vietor v púšti: „Veď tam ani nebol. Hovoril som so Sondrem. Od mája má auto v servise. Nemohol tam byť.“

„O to je to tragickejšie,“ uškrnul sa Bellman „Médiá a mestské zastupiteľstvo sa dozvedia, že si sa usiloval korumpovať policajta, hoci tvoje úsilie bolo celkom zbytočné.“

„Však nemáte nijaké fotografie?“

„Už nie. Vydal si pokyn na ich zničenie. A ktovie? Nikde nie je napísané, že nepochádzali z apríla či marca.“ Mikael sa usmial. Nechcel sa usmievať, no neubránil sa.

Starcovi sa vrátila rozhodnosť do hlasu a farba do líc. „Ani sám nemôžeš veriť, že ti toto prejde.“

„Skutočne neviem. Viem len to, že mestské zastupiteľstvo si určite neželá mať na poste policajného prezidenta dokázateľne skorumpovaného človeka.“

„Čo chceš?“

„Tú otázku si polož radšej sám. Pokojný dôchodok a to, aby si ťa ľudia pamätali ako statočného a čestného policajta? Áno? Tak vidíš, nie sme takí rozdielni. Mne nejde o nič iné. Chcem pokojne vykonávať funkciu policajného prezidenta a vyriešiť vraždy policajtov bez toho, aby mi nejaká sprostá sliepka hádzala polená pod nohy. Následne očakávam pozitívny ohlas verejnosti. Ako to teda dosiahneme?“

Bellman počkal, kým si nebol istý, že sa starec dostatočne pozviechal, aby ho ďalej vnímal.

„Chcem, aby si mestské zastupiteľstvo informoval, že si si celý prípad dôkladne naštudoval, profesionalita vyšetrovacieho tímu na teba urobila veľký dojem a nehodláš mu zasahovať do práce. Naopak, si presvedčený, že zmena vedenia by znížila šance na odhalenie páchateľa. Navyše pochybuješ o zdravom úsudku členky mestského zastupiteľstva, ktorá netuší, že policajná práca má byť systematická a dlhodobá a nesmie podliehať panike a náhlym zmenám nálad jednotlivcov. V tomto prípade sme všetci pod veľkým tlakom, no politické aj odborné špičky by mali spĺňať aspoň základné kritériá a nestrácať hlavu v situáciách, keď treba zachovať pokoj. Preto trváš na tom, aby súčasný policajný prezident pokračoval v práci bez zásahov zvonku, lebo tak, podľa tvojho názoru, najrýchlejšie dospejeme k nášmu spoločnému cieľu. V zmysle tohto názoru, samozrejme, sťahuješ svoju kandidatúru.“

Bellman vytiahol z vrecka obálku a položil ju na stôl.

„To je v skratke obsah tohto listu, ktorý je adresovaný priamo vedeniu mestského zastupiteľstva. Stačí ho podpísať a poslať. Všimni si, že som ti ušetril aj peniaze za známku. Mimochodom, túto nahrávku dostaneš na pamiatku vo chvíli, keď ma poteší vyjadrenie mestského zastupiteľstva.“ Potom kývol k rýchlovarnej kanvici.

„Tak čo, káva nebude?“

Harry si odpil z kávy a zadíval sa na svoje mesto.

Jedáleň policajnej stanice ležala na najvyššom poschodí, odkiaľ bol výhľad na Ekeberg, fjord a novú mestskú štvrť v Bjørvike. Teraz sa však sústredil najmä na staré štvrte mesta. Už mnohokrát takto sedel počas obedňajších prestávok a usiloval sa hľadieť na prípad z nového uhla, inými očami, z novej a inej perspektívy, telom mu lomcovala túžba po nikotíne a alkohole, a on sám sebe nahováral, že si nesmie zapáliť, kým nedospeje aspoň k jednej použiteľnej hypotéze.

Na okamih zatúžil po tých starých časoch.

Stačí jedna použiteľná hypotéza. Nielen uletený nápad, ale čosi zakotvené v obhájiteľnom základe.

Zdvihol šálku. Opäť ju položil. Nenapije sa, kým mozog čosi nenájde. Motív. Tak dlho márne búšil hlavou o stenu, že je asi čas skúsiť niečo iné. Hľadať tam, kde je svetlo.

Buchla stolička. Prišiel Bjørn Holm. Na stôl položil šálku, sňal si rastafariánsku čiapku a prehrabol ryšavé vlasy. Harry sa naňho díval neprítomným pohľadom. Čo to robí? Prevzdušňuje si korienky vlasov? Alebo sa zbavuje účesu, ktorého sa jeho generácia desí, no Olegovi sa páči? Ofina sa mu prilepila na spotené čelo nad okuliarmi s kosteným rámom. Ako vyzerá chlap, ktorého hľadajú? Ako sčítaný itečkár, webonanista, sebavedomý mestský človek, tvári sa ako lúzer a hrá sa na outsidera? Alebo je to červenolíci chlapec z dediny vo veľkomestskom štýle oblečený do belasých riflí, v praktických teniskách, s účesom z najbližšieho holičstva, človek, ktorý vždy umyje schody, keď naňho príde rad, zdvorilý a ochotný, aby o ňom nikto nepovedal krivé slovo? Nepoužiteľné hypotézy. Takže káva nebude.

„Takže čo?“ oslovil ho Bjørn a dožičil si veľký hlt.

„Nuž…“ nadýchol sa Harry. Nikdy sa Bjørna nespýtal, prečo milovník country chodí po svete v jamajskej čiapke a nie v kovbojskom klobúku. „Podľa mňa sa zamerajme na vraždu René Kalsnesa. Zabudnime na motív, sústreďme sa na technické fakty. Máme guľku, čo ho zabila. Deväťmilimetrový, najbežnejší kaliber. Kto ho používa?“

„Všetci. Úplne všetci. Aj my.“

„Hm. Vedel si, že v čase mieru policajti zodpovedajú za štyri percentá všetkých vrážd na svete? V treťom svete je to až deväť percent. Máme najvražednejšie povolanie na svete.“

„Bože.“

„Len žartuje,“ zapojila sa Katrine. Prisunula si k nim stoličku a na stôl položila veľkú šálku čaju. „Keď ľudia spomínajú nejaké štatistiky, v sedemdesiatich dvoch percentách si ich práve v tej chvíli vymysleli.“

Harry sa usmial.

„Je to smiešne?“ nechápal Bjørn.

„To bol vtip,“ vysvetlil mu Harry.

„Čo bolo na tom vtipné?“

„Opýtaj sa jej.“

Bjørn sa pozrel na Katrine. S úsmevom si miešala čaj.

„Nechápem!“ vybuchol Bjørn.

„Aj tých sedemdesiatdva percent si práve vymyslela. Naozaj si to nepochopil?“

Bjørn zavrtel hlavou.

„To je paradox,“ pokračoval Harry. „Ako keď Grék tvrdí, že všetci Gréci klamú.“

„Ale to ešte nemusí znamenať, že to nie je pravda,“ poznamenala Katrine. „To s tými sedemdesiatimi percentami. Takže, Harry, podľa teba je vrahom policajt?“

„To som nepovedal,“ odvetil Harry a oprel sa s rukami za hlavou. „Tvrdím len to…“

Zarazil sa. Cítil, ako mu po chrbte prebehli zimomriavky. Staré dobré zimomriavky. Hypotéza. Sklopil zrak. Naozaj by sa už rád napil kávy.

„Policajt,“ zopakoval. Uvedomil, že obaja kolegovia naňho hľadia.

„René Kalsnesa zabil policajt.“

„Čože?“ nechápala Katrine.

„To je naša hypotéza. Deväťmilimetrový kaliber; aký používame v služobných pištoliach Heckler & Kochs. Neďaleko miesta činu našli obušok. Zároveň to je jediná z pôvodných vrážd, ktorá má jednoznačne totožné znaky s vraždami policajtov. Tváre im rozmlátili na kašu. Väčšina pôvodných vrážd bola motivovaná sexuálne, tu ide o vraždu z nenávisti. Prečo ľudia nenávidia?“

„Harry, si späť pri motíve,“ namietol Bjørn.

„Rýchlo odpovedz: prečo?“

„Zo žiarlivosti,“ začala Katrine. „Z pomsty, že človeka ponížili, odmietli, zosmiešnili, že mu vzali ženu, deti, brata, sestru, vyhliadky do budúcnosti, hrdosť…“

„Stoj,“ prerušil ju Harry. „Naša hypotéza tvrdí, že páchateľ má nejaký vzťah k polícii. A vychádzajúc z toho, opäť musíme otvoriť Kalsnesov prípad a nájsť jeho vraha.“

„Fajn,“ prikývla Katrine. „Ale hoci máme pár indícií ešte vždy nechápem, prečo je zrazu také samozrejmé, hľadáme policajta.“

„Má niekto lepšiu hypotézu? Počítam do päť…“ Harry sa na nich vyzývavo pozrel.

Bjørn vzdychol. „Harry, to od nás nechci.“

„Čo?“

„Ak sa zvyšok zboru dozvie, že ideme po vlastných ľuďoch…“

„To musíme vydržať,“ mykol plecom Harry. „Niekde musíme začať. V najhoršom prípade vyriešime starý prípad. V najlepšom nájdeme…“

Katrine dokončila vetu zaňho: „… nájdeme Beatinho vraha.“

Bjørn si zahryzol do pery. Potom mykol plecom a kývol na znak súhlasu.

„Tak poďme na to,“ začal Harry. „Katrine, skontroluješ registre služobných zbraní, ktoré boli nahlásené ako stratené alebo kradnuté, a over, či mal René Kalsnes nejaký kontakt s políciou. Bjørn, ty prejdi všetky technické dôkazy z pohľadu našej hypotézy a skús nájsť čosi nové.“

Bjørn a Katrine vstali.

„Prídem o chvíľu,“ prisľúbil Harry. Sledoval, ako prechádzajú jedálňou k dverám, všimol si veľavravné pohľady pri stole, kde sedeli členovia veľkého vyšetrovacieho tímu. Niekto čosi utrúsil, ostatní vybuchli do smiechu.

Harry zatvoril oči a nechal voľne plynúť myšlienky. Čo to môže byť? Čo sa mohlo stať? Kládol si tú istú otázku, čo položila Katrine: Prečo je zrazu také samozrejmé, že hľadáme policajta? Čosi ho priviedlo k tejto myšlienke. Sústredil sa, uzatvoril sa všetkým vonkajším vnemom, lebo vedel, že je to ako sen a musí sa poponáhľať, aby nezmizol. Pomaly sa vnáral do vlastného vnútra ako potápač bez baterky, ktorý sa musí prehmatávať v tme podvedomia. Čosi zachytil, uchopil to. Čosi s tým Katrininým vtipom. Samovysvetľujúci vtip. Bol vrah samovysvetľujúci? Vykĺzlo mu to a prúd ho začal ťahať nahor, k svetlu. Otvoril oči a vrátili sa aj zvuky. Štrnganie tanierov, hovor, smiech. Doriti. Už to takmer mal, ale teraz je neskoro. Vedel však, že vtip o čomsi vypovedá, že slúži ako katalyzátor čohosi hlboko v ňom. Neudržal to, teraz môže len dúfať, že to samo vypláva na hladinu. Reakcia im napriek tomu dala smer, východiskový bod. Použiteľnú hypotézu. Schuti si odpil z kávy, vstal a vyšiel si zapáliť na terasu.

Bjørn Holm si zo skladu dôkazového materiálu zobral dve umelohmotné škatule a podpísal ich prijatie.

Preniesol ich do budovy technikov susediacej s Kriposom. Začal materiálom z pôvodnej vraždy.

Ihneď ho zaujal projektil, čo našli v Reného hlave. Bol celý zdeformovaný, hoci prešiel len mäsom, chrupavkou a kosťou, čo sú všetko pomerne mäkké a flexibilné hmoty. Za rok v škatuli vôbec nezhrdzavel. Čas síce nezanecháva na olove až také viditeľné stopy, no tento projektil vyzerá mimoriadne novo.

Prelistoval fotografie z miesta činu. Zastavil sa pri detaile tej časti tváre, kde videl dieru, ktorou vnikla guľka, a zlomenú lícnu kosť. Na žiarivo bielej kosti bol čierny fľak. Vytiahol lupu. Vyzeralo to ako diera v zube, no v lícnej kosti zvyčajne nevznikne čierna diera. Že by to bol olejový fľak z rozbitého auta? Kúsok zhnitého listu alebo zaschnutého bahna z rieky? Vytiahol pitevnú správu.

Chvíľu v nej hľadal.

Maxillaris - kúsok čierneho laku. Pôvod neznámy.

Lak na lícnej kosti. Súdni patológovia spravidla píšu len to, za čím si stoja, radšej menej než viac.

Bjørn sa vrátil k fotografiám a našiel auto. Červené. Takže lak nepochádza z neho.

Zakričal: „Kim Erik!“

O šesť sekúnd sa v dverách zjavila tvár. „Volal si ma?“

„Áno. Keď zavraždili Mitteta, bol si s tímom v Drammene. Našli ste nejaký čierny lak?“

„Lak?“

„Niečo, čo by mohlo pochádzať z obuška, keď ním udrieš takto…“ Bjørn naznačil pohyb päste ako pri hre kameň-papier-nožnice. „… roztrhneš kožu, zlomíš lícnu kosť a biješ ďalej po vytŕčajúcich kúskoch kostí, o ktoré oškrieš lak.“

„Nie.“

„Fajn. Ďakujem.“

Bjørn Holm sňal vrchnák z druhej škatule s materiálom z prípadu Mittet, až potom si uvedomil, že mladý technik stojí vo dverách.

„Ešte čosi?“ spýtal sa Bjørn bez toho, aby zdvihol zrak

„Bol modrý.“

„Čo?“

„Lak. Farba sa volá námornícka modrá. A nemal ho na lícnej, ale na čeľustnej kosti. Analyzovali sme ho. Celkom obyčajný, aký sa používa na železnom náradí. Dobre sa nanáša a zabraňuje vzniku hrdze.“

„Napadlo ti, čo to mohlo byť?“

Bjørn sledoval, ako Kim Erik doslova rastie vo dverách. Učiteľ si pýta radu od vlastného žiaka.

„Ťažko povedať. Používa sa na všetko.“

„Chápem.“

„No mám tip.“

Bjørn sa pozrel na kolegu, ktorý sa priam nadúval od hrdosti. Niečo z neho bude.

„Tak von s tým.“

„Zdvihák. Každé auto má zdvihák, no v kufri tohto sme nič nenašli.“

Bjørn prikývol. Takmer nemal srdce mu to povedať. „Volkswagen Sharan 2010, Kim Erik. Ak si to skontroluješ, zistíš, že patrí k hŕstke áut, čo nemajú zdvihák vo výbave.“

„Aha.“ Chlapcova tvár vyfučala ako deravá pneumatika.

„Ale ďakujem za pomoc, Kim Erik.“

Určite z neho niečo bude. Ale, samozrejme, až o niekoľko rokov.

Bjørn systematicky skúmal obsah škatule.

No nič iné ho už nezaujalo.

Zatvoril ju a zamieril do kancelárie na konci chodby. Zaklopal na otvorené dvere. Najprv sa zmätene díval na holú hlavu, kým si nespomenul, že tu sedí Roar Midtstuen, najstarší a najskúsenejší z technikov. Patril k tým, ktorí svojho času mali istý problém prijať za šéfku mladšiu ženu. Až postupne pochopil, že pre celé oddelenie bola Beate Lønnová darom z neba.

Midtstuen sa práve vrátil do práce. Niekoľko mesiacov bol na péenke, lebo mu pri autonehode zahynula dcéra. Vracala sa z lezenia na skalu východne od mesta. Aj s bicyklom ju našli v priekope pri ceste, šoféra hľadali máme.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Midstuen sa k nemu otočil, pokrčil plecia, usmial sa a zo všetkých síl sa usiloval prejaviť energiu, čo v sebe vôbec nemal. Bjørn ho po návrate do práce takmer nespoznal. Jeho opuchnutá tvár svedčila o užívaní antidepresív.

„Polícia vždy používala čierne obušky?“

Každý tu bol zvyknutý na tie najbizarnejšie otázky, a tak Midstuena vôbec nezaskočil.

„Vždy boli tmavé.“ Midtstuen vyrastal v Østre Totene ako Bjørn, no zvyšky dialektu z detstva sa predrali na povrch, len keď sa ocitli sami. „Niekedy v deväťdesiatych rokoch boli chvíľu modré. Neskutočne ma to serie.“

„Čo?“

„Že musíme neustále meniť farby a nič nemôže zostať, ako je. Najprv máme biele a čierne autá, potom biele s červenými a modrými pásmi, teraz majú byť biele s čiernymi a žltými pásmi. Takéto zmeny oslabujú značku. Tak ako tie policajné pásky v Drammene.“

„Aké pásky?“

„Kim Erik bol na mieste činu v Mittetovom prípade a našiel zvyšky policajnej pásky. Myslel si, že pochádzajú z predchádzajúcej vraždy, pracoval… obaja sme pracovali aj na tom prípade, no vždy zabudnem meno toho homoša…“

„René Kalsnes.“

„No mladíci ako Kim Erik si nepamätajú, že policajné pásky boli vtedy biele a belasé.“ Midtstuen rýchlo dodal, akoby sa bál, že to prehnal s kritikou. „No z Kima Erika bude čosi.“

„Aj podľa mňa.“

„Výborne.“ Midtstuenove lícne svaly bojovali so žuvačkou. „Takže sme sa zhodli.“

Len čo sa Bjørn vrátil do kancelárie, zavolal Katrine a poprosil ju, aby vybehla na druhé poschodie, zoškrabala trochu laku z nejakého obuška a poslala ho do Brynu na analýzu.

Až potom si sadol a uvedomil si, že podvedome mieril do kancelárie na konci chodby, lebo tam sa vždy dočkal odpovede. Práca ho pohltila, jednoducho zabudol, že tam už nesedí. Jej kanceláriu prevzal Midtstuen. Teraz mu už rozumel. Pochopil, ako mohla strata blízkeho človeka vysať z neho všetku energiu, položiť ho na lopatky a vziať mu zmysel života. Zavrtel hlavou. Vytlačil z mysle Midtstuenovu okrúhlu opuchnutú tvár. Lebo čosi našli. Cíti to v kostiach.

Harry, Katrine a Bjørn sedeli na streche Opery a hľadeli na ostrovy vo fjorde.

Miesto stretnutia navrhol Harry. Potrebujú sa nadýchať čerstvého vzduchu.

Bol teplý večer, hoci slnko zakryli mraky. Turisti už dávno odišli a teraz mali celú mramorovú strechu pre seba. Jej šikmá časť sa skláňala k fjordu, trblietajúcemu sa v odraze svetiel z okolitých kopcov, prístavných skladov a trajektu do Dánska, čo kotvil pri Vippetangene.

„Ešte raz som prezrel všetky materiály o vraždách,“ začal Bjørn. „Okrem Mitteta sme našli kúsky laku aj na Venneslovi a Nilsenovi. Bežný lak, aký sa používa aj na policajných obuškoch.“

„Výborne, Bjørn,“ pochválil ho Harry.

„A potom zvyšky policajnej pásky z miesta činu. Nemohli tam zostať po Kalsnesovi, vtedy polícia používala iné farby.“

„Boli presne deň staré,“ vysvetlil mu Harry. „Vrah volal Mittetovi a požiadal ho, aby prišiel na staré miesto činu, kde údajne došlo k novej vražde. Keď tam Mittet dorazil a videl policajnú pásku, nič netušil. Vrah si možno dokonca obliekol svoju policajnú uniformu.“

„Dopekla,“ zamračila sa Katrine. „Celý deň som strávila hľadaním spojivka medzi zamestnancami polície a Kalsnesom, no márne. Napriek tomu cítim, že sme na stope.“

Pozrela sa na Harryho, ktorý si zapálil cigaretu.

„Takže čo urobíme?“ spýtal sa Bjørn.

„Zozbierame všetky služobné pištole na balistickú kontrolu.“

„Ktoré pištole?“

„Všetky.“

Mlčky sa naňho zadívali.

Katrine sa spýtala prvá. „Čo máš na mysli tým všetky?“

„Všetky služobné pištole v polícii. Najprv v Osle, potom vo východnom Nórsku, a ak treba, tak v celej krajine.“

Opäť zostalo ticho, ktoré rušil len škrekot čajky v tme nad nimi.

„Žartuješ,“ skúsil Bjørn.

„Nie,“ odvetil Harry s cigaretou v ústach.

„Na to zabudni, to sa predsa nedá,“ zamračil sa Bjørn. „Ľudia si myslia, že balistická kontrola trvá päť minút, lebo tak to vidia v seriáloch. Dokonca si to myslia aj niektorí policajti. Ale kontrola pištole trvá jeden deň. Všetky? Len v Osle je… koľko policajtov?“

„Tisíc osemstosedemdesiatdva,“ doplnila ho Katrine.

Prekvapene sa na ňu pozreli.

Mykla plecom. „Čítala som to v správe mestskej polície.“

Naďalej na ňu vyvaľovali oči.

„Nefunguje mi televízor a nemohla som spať, v poriadku?“

„Nech ich je, koľko chceš,“ trval na svojom Bjørn. „Na to nemáme kapacity. To nepôjde.“

„Najdôležitejšie je to, čo si povedal na úvod. Aj policajti si myslia, že to trvá len pár minút,“ povedal potichu Harry a vyfúkol dym k večernej oblohe.

„A čo?“

„Uveria, že vykonať takúto raziu je v našich silách. Čo sa stane, keď sa náš vrah dozvie, že mu idú kontrolovať služobnú pištoľ?“

„Ty prekliaty lišiak,“ usmiala sa Katrine.

„Čo?“ nechápal Bjørn.

„Rýchlo nahlási jej krádež alebo stratu.“

„A tam začneme hľadať,“ prikývol Harry. „No je možné, že to už urobil. Nájdi zoznam služobných zbraní, ktorých stratu nahlásili po vražde Kalsnesa.“

„Máme však jeden problém,“ pripomenula Katrine.

„Viem. Bude policajný prezident súhlasiť s tým, aby sme vlastne spochybnili dôveryhodnosť všetkých členov policajného zboru? Vieš si predstaviť tie titulky v novinách?“ Harry palcom a ukazovákom naznačil do vzduchu obdĺžnik. „Policajný prezident neverí vlastným ľuďom. Stráca vedenie kontrolu?“

„Nemyslím si, že do toho pôjde,“ priznala Katrine.

„Takže,“ nadýchol sa Harry. „Môžeš si o Bellmanovi myslieť, čo chceš, no nie je hlúpy a myslí na svoj prospech. Ak sa nám ho podarí presvedčiť, že vrah je s veľkou pravdepodobnosťou policajt a skôr či neskôr ho dostaneme aj bez jeho spolupráce, uvedomí si, čo by znamenalo, keby neskôr vyzeral ako človek, ktorý zo zbabelosti brzdil celý proces. Musíme mu vysvetliť, že kontrola vlastných ľudí svedčí o tom, že polícia je ochotná nenechať kameň na kameni, aby odhalila vraha. A svedčí to o jeho odvahe, múdrosti a schopnosti viesť tím.“

„A o tom ho presvedčíš ty?“ uškrnula sa Katrine. „Ak si dobre pamätám, Harry Hole je pomerne vysoko na zozname ľudí, ktorých nenávidí.“

Harry zavrtel hlavou a zahasil cigaretu. „Poveril som tým Hagena.“

„A kedy sa na to podujme,“ spýtal sa Bjørn.

„As we speak,“ uškrnul sa Harry a zadíval sa na ohorok. Chcel ho zahodiť, sledovať, ako posledné iskry kreslia oblúk do tmy. Potom padne do čiernej vody a zhasne. Čo mu v tom bráni? Vedomie, že špiní mesto, alebo to, že ho za to odsúdia svedkovia? Samotný skutok, alebo trest? S Rusom, ktorého zabil v Come As You Are, to mal jednoduché. Bránil sa. Bolo to buď, alebo. No takzvaná neobjasnená vražda Gusta Hansena bola jeho vedomým rozhodnutím. Napriek tomu medzi všetkými prízrakmi, čo ho pravidelne navštevovali, nikdy nevidel mladého, dievčensky krásneho chlapca so zubami upíra. Neobjasnený prípad. Srať na to.

Harry odfrčkoval ohorok. Tabakové iskričky chvíľu plachtili v tme a pomaly mizli.

37/

Raňajšie svetlo presvitalo cez žalúzie prekvapivo malých okien mestskej radnice, kde si šéf mestského zastupiteľstva odkašlal na znak toho, že porada sa začala.

Okolo stola sedelo deväť členov vedenia zodpovedných za jednotlivé úseky a bývalý policajný prezident, ktorého predvolali, aby ich stručne poinformoval, ako sa chce pustiť do objasnenia policajných vrážd a zatknutia polivraha, ako ho nazývali médiá. Formality vybavili za pár sekúnd. Zapisovateľ kývnutím hlavy potvrdil, že je pripravený.

Šéf mestského zastupiteľstva odovzdal slovo hosťovi.

Starý policajný prezident vstal, zachytil povzbudivé gesto Isabelly Skøyenovej a začal:

„Ďakujem za slovo. Prejdem rovno k veci, aby som nemíňal váš drahocenný čas.“

Pozrel sa na Skøyenovú, ktorej nadšenie po jeho priamych slovách trochu opadlo.

„Na vašu žiadosť som si naštudoval celý prípad. Analyzoval som prácu a postup polície, spôsob vedenia vyšetrovania, vytvorenie a postupné napĺňanie zvolenej stratégie. Alebo, ak použijem slová kolegyne Skøyenovej, stratégie, ktorú možno pripravili, no určite nedodržiavajú.“

Skøyenovej spokojný smiech rýchlo stíchol, keď si uvedomila, že sa smeje sama. „Na základe rokov skúseností som dospel k jednoznačnému názoru.“

Videl, že Skøyenová prikývla, lesk v jej očiach mu pripomenul nejaké zviera, len netušil aké.

„Objasnenie akéhokoľvek zločinu vôbec nepotvrdzuje, že polícia má správne vedenie. A naopak. Keď som si prečítal, čo všetko vykonalo súčasne vedenie a najmä pán Bellman, nevidím nič, čo by som robil inak. Alebo to poviem ešte jasnejšie, myslím si, že by som to tak dobre neurobil.“

Všimol si, že Skøyenová od údivu zabudla zatvoriť ústa. Pokračoval a prekvapilo ho, že zo svojich slov má zrazu až sadistickú radosť:

„Naše povolanie sa vyvíja rovnako ako celá spoločnosť. Pán Bellman a jeho kolegovia ovládajú a využívajú najnovšie metódy a technologické výdobytky spôsobom, aký je mojej generácii cudzí. Tím mu vo všetkom dôveruje, je výborný motivátor a podarilo sa mu zorganizovať prácu spôsobom, ktorý nám iné škandinávske krajiny môžu len závidieť. Neviem, či si to kolegyňa Skøayenová všimla, no nedávno, práve v súvislosti s aktuálnym prípadom, pána Bellmana pozvali prednášať na výročnú konferenciu Interpolu do Lyonu. Pani Skøyenová naznačila, že pán Bellman ešte na túto funkciu nedorástol. Treba uznať, že je veľmi mladý. No nie je len človekom budúcnosti, ale aj mužom prítomnosti. Práve takéhoto človeka potrebujeme ako soľ. Som tu zbytočný. To je môj jednoznačný záver.“

Policajný prezident sa vystrel, zobral oba papiere s poznámkami a zapol si horný gombík saka, ktoré si vybral vedome. Náročky si obliekol voľné tvídové sako, aké nosia dôchodcovia. S hrmotom odsunul stoličku, akoby potreboval viac miesta. Postrehol, že Skøyenová naňho gáni s otvorenými ústami. Počkal, kým sa predseda mestského zastupiteľstva spamätá, a prešiel k poslednému dejstvu. Záver. Bodnutie dýkou.

„Keďže hovoríme aj o schopnostiach mestského zastupiteľstva a ide o veľmi vážnu záležitosť, azda smiem dodať ešte niečo.“

Husté obočie predsedu, inokedy vysoko na čele nad usmiatymi očami, ako sivobiela markíza zatienilo pohľad, z ktorého šľahali blesky. Niekdajší policajný prezident počkal, kým kývne, aby pokračoval:

„Chápem, že kolegyňa Skøyenová sa v tejto situácii ocitla pod značným tlakom, prípad spadá do jej sféry zodpovednosti a médiá jej čoskoro pôjdu po krku. No ak politik podlieha tlaku a v panike sa pokúša odstrániť svojho vlastného policajného prezidenta, je otázne, či dostatočne dozrel na svoju funkciu. Je absolútne pochopiteľné, že pre mladú ženu ide o mimoriadne zložitú situáciu. Škoda, že sa do tejto situácie dostala hneď po nástupe do funkcie.“

Podľa reakcie predsedu pochopil, že tie slová nepočuje prvý raz.

„Vzhľadom na jej skúsenosti a dosiahnuté výsledky by bolo najlepšie, keby sa prípadu ujala jej predchodkyňa.“

Skøyenová zbledla. Spoznala svoje vlastné slová. Starec musel priznať, že už dávno sa tak dobre nebavil.

„Som presvedčený,“ dodal, „že by si to želali všetci prítomní, vrátane kolegyne, ktorá v súčasnosti zastáva tento významný post.“

„Ďakujeme za jasné a úprimné slová.“ Predseda si odkašlal. „Predpokladám, že si nevypracoval nijaký alternatívny plán.“

Starec zavrtel hlavou. „Nie. No za dverami čaká muž, ktorého som si sem dovolil pozvať. Zodpovie všetky vaše otázky.“

Vstal a odkráčal k dverám. Cítil, ako mu Skøyenovej pohľad medzi lopatkami prepaľuje tvíd saka. Neprekážalo mu to, nechystá sa nikam, kde by mu mohla ublížiť. Vedel, že večer pri pohári vína sa bude najväčšmi tešiť z dvoch slovíčok, čo si sám vložil do scenára. Bolo v nich všetko, čo Skøyenová potrebovala počuť. Prvé bolo pokúša sa odstrániť svojho vlastného policajného prezidenta, druhé v súčasnosti v spojení so zastávaním dôležitého postu.

Keď vyšiel za dvere, Mikael Bellman na chodbe vstal zo stoličky.

„Si na rade,“ vyzval ho muž v tvídovom saku a zamieril k výťahu, nevenujúc mu ani pohľad.

Bellman nepochyboval, že takmer nepatrný úsmev na jeho perách si len namýšľal.

Potom naprázdno prehltol, nadýchol sa a vošiel do tej istej zasadačky, kde ho ani nie tak dávno zničili a rituálne popravili.

Okolo stola sedelo jedenásť tvárí. Z desiatich vyžarovalo očakávanie ako z publika pred druhým dejstvom po vydarenom úvode. Jedna bola nápadne bledá. Takmer ju nespoznal. Zložila sa.

Za štrnásť minút im predložil svoj plán. Vysvetlil, že trpezlivosť priniesla ovocie a systematickou prácou dosiahli prelom vo vyšetrovaní. Nové fakty ich tešia, no zároveň trápia, lebo vinník môže pochádzať z vlastných radov. No preto nesmú cúvnuť. Musia ukázať Nórsku, že nenechajú kameň na kameni, nech sa deje čokoľvek Dokážu, že nie sú zbabelí. A sú pripravení aj na búrku, veď práve v nej treba ukázať odvahu, múdrosť a schopnosť viesť tím. Nielen v polícii, ale aj v mestskom zastupiteľstve. Preto je ochotný nepustiť kormidlo, no potrebuje ich dôveru.

Cítil, že ku koncu prejavu to už trochu prehnal a slová znejú kvetnatejšie, než keď mu ich včera večer uňho doma hovoril Hagen. No vedel, že aspoň časť prítomných presvedčil, zopár dám sa dokonca zapýrilo, najmä keď odvážnejším hlasom dospel k pointe. Keď vydá pokyn, aby sa v Nórsku skontrolovali všetky služobné zbrane, on pôjde na balistickú kontrolu prvý, ako keď princ v Popoluške hľadal svoju princeznú.

No rozhodujúca nebola priazeň dám, ale názor predsedu. A ten sa tváril chladne.

Truls si vopchal telefón do vrecka a kývol mladej Thajčanke, že si ešte dá kávu.

Usmiala sa a zmizla.

Thajčania sú naozaj úslužní. Na rozdiel od drzých Nórov, ktorí sú leniví a nevrlí, akoby sa hanbili za to, že sa venujú slušnej práci. Nie ako táto thajská rodina, ktorá vedie reštauráciu v Torshove. Stačí pohnúť brvou, hneď pribehnú k zákazníkovi. Keď platí za pár jarných závitkov, alebo kávu, usmievajú sa od ucha k uchu a ukláňajú sa, akoby k nim zostúpil veľký biely boh. Už mu napadlo, že odíde do Thajska. No z toho nič nebude. Vracia sa do práce.

Mikael mu práve volal, že ich plán vyšiel. Pozastavenie činnosti už čoskoro zrušia. Nechcel špecifikovať, čo znamená čoskoro, no bude to čoskoro.

Priniesli kávu a Truls si odpil. Nebola dobrá, no v poslednom čase si uvedomoval, že mu ani nechutí to, čo ľudia volajú dobrá káva. Podľa neho má chutiť práve takto - precedená cez stokrát premočený filter. Nech má pachuť papierového filtra, umelej hmoty a starého pripáleného tuku. Možno preto je tu jediný hosť. Ľudia radšej popíjajú kávu inde a tu sa zastavia až večer, aby si kúpili lacný take-away.

Thajčanka si prisadla k stolíku v kúte, kde sa nad účtami krčil zvyšok rodiny. Počúval zvuky ich čudného jazyka. Páčilo sa mu, že im nerozumie ani slovo. Rád pri nich sedí. Keď sa naňho usmejú, veľkoryso im úsmev opätuje. Má pocit, akoby k nim patril. Azda preto sem chodieva? Prestal nad tým rozmýšľať a sústredil sa na svoj problém.

Mikael spomenul ešte čosi.

Kontrola všetkých služobných zbraní.

Vraj ich budú kontrolovať v súvislosti s vraždami policajtov a on osobne - aby dokázal, že príkaz sa týka naozaj každého - zajtra odovzdá svoju zbraň na balistickú kontrolu. Truls ho musí napriek pozastaveniu činnosti čím skôr nasledovať.

Určite im ide o guľku, čo zabila Kalsnesa. Pochopili, že pochádza z policajnej zbrane.

On je v pohode. Nielenže vymenil guľku, už dávno nahlásil krádež zbrane. Samozrejme, nechal uplynúť istý čas - celých dvanásť mesiacov -, aby si bol istý, že zbraň nikto nespojí s vraždou Kalsnesa. Potom si sochorom vylomil dvere bytu a nahlásil vlámanie. Vymenoval množstvo zmiznutých vecí, poisťovňa mu vyplatila štyridsaťtisíc. A dostal novú služobnú zbraň.

Tú nie je nijaký problém.

Tým sa stala guľka, čo vložil do škatule v sklade. V tom čase to vyzeralo ako dobrý nápad. Teraz však potrebuje Bellmana. Ak ho zbavia funkcie, nebude môcť zrušiť jeho trest. No nič, s tým už aj tak nič nenarobí.

Suspendovaný.

Truls sa pri tej predstave uškrnul a zdvihol šálku, aby si pripil s odrazom vlastnej tváre v slnečných okuliaroch na stole. Uvedomil si, že sa zrejme nahlas zasmial. Thajčania sa naňho pozerali.

„Neviem, či ťa stihnem vyzdvihnúť na letisku,“ hovoril Harry, keď prechádzal miestom, kde mal byť kedysi park, no mestské zastupiteľstvo v kolektívnom pomätení mysle sem umiestnilo štadión, ktorý vzhľadom pripomínal väznicu. Okrem jediných atletických pretekov ročne sa na ňom v podstate nedialo nič.

Musel si pritisnúť telefón k uchu, aby ju počul v rušnej premávke.

„Zakazujem ti prísť po mňa,“ odvetila Rachel. „Máš dôležitejšiu prácu. Naopak, chcela som ti navrhnúť, že tu zostanem na víkend. Nechám ti priestor na prácu.“

„Priestor na čo?“

„Na prácu hlavného inšpektora Holeho. Si zlatý, keď sa tváriš, že ti nezavadziam, no obaja vieme, ako funguješ, keď sa ponoríš do práce.“

„Chcem ťa tu mať. Ale ak ty nechceš…“

„Harry, chcem byť s tebou stále. Najradšej by som si ťa priľahla, aby si nikam nemohol odísť. No mám pocit, že Harry, s ktorým chcem byť, momentálne nie je doma.“

„Som rád, keď na mne ležíš. A nikam neodídem.“

„Presne tak. Nikam neodídeme. Máme kopu času. Súhlasíš?“

„Súhlasím.“

„Fajn.“

„Si si istá? Lebo ak ťa poteší, že budem trochu viac naliehať, rád sa na to podujmem.“

Jej smiech. Už ten ho potešil.

„A čo Oleg?“

Rozprávala. Zopárkrát sa usmial, najmenej raz sa zasmial nahlas.

„Musím končiť,“ rozlúčil sa pred dverami reštaurácie Schrøder.

„Na aké stretnutie to vlastne ideš?“

„Rachel…“

„Viem, že sa ťa nemám pýtať. Ale nudím sa. Si tam?“

„Áno.“

„Ľúbiš ma?“

„Ľúbim ťa.“

„Počujem autá. Takže si medzi ľuďmi a hovoríš, že ma ľúbiš?“

„Áno.“

„Otáčajú sa za tebou?“

„Nepozeral som sa.“

„Bude odo mňa detinské, ak ťa o to ešte raz poprosím?“

„Áno.“

Opäť smiech. Bože, dal by modré z neba za ten smiech.

„Takže?“

„Ľúbim ťa, Rachel Faukeová.“

„A ja ľúbim teba, Harry Hole. Zajtra ti zavolám.“

„Pozdravuj Olega.“

Rozlúčili sa. Harry otvoril dvere a vošiel.

Silje Gravsengová sedela sama pri Harryho stole pri okne. Červená sukňa a červená blúzka žiarili na pozadí veľkých starých malieb hlavného mesta ako čerstvá krv. Len pery mala ešte červenšie.

„Ahoj,“ pozdravil ju.

„Ahoj.“

38/

„Ďakujem, že si prišla tak rýchlo,“ prihovoril sa jej Harry.

„Sedím tu už pol hodiny,“ odvetila Silje a kývla k prázdnemu poháru.

„Meškám?“ Harry sa pozrel na hodinky.

„Nie, nie. Len som sa nevedela dočkať.“

„Harry?“

Zdvihol zrak. „Ahoj, Nina. Dnes si nedám nič.“

Čašníčka zmizla.

„Ponáhľaš sa?“ spýtala sa Silje. Sedela na stoličke rovno, holé ruky si skrížila na prsiach, ktoré zakrývala len tenká červená látka. V jej peknučkej tvári sa každú chvíľu zjavovalo čosi iné, čosi nepekné. Nemenil sa len jej intenzívny pohľad. Harry mal pocit, že sa v ňom dá rozoznávať každý náznak zmeny nálady. Ibaže on je slepý, lebo vníma iba tú intenzitu, jej chuť na čosi, čo sám nevie pomenovať. Lebo jej nejde len o jednu noc, jednu hodinu, desať minút dokonalej súlože. Také jednoduché to nie je.

„Chcel som sa s tebou stretnúť, lebo si strážila istého pacienta v štátnej nemocnici.“

„Už sa ma na to pýtali ľudia z vyšetrovacieho tímu.“

„Na čo?“

„Či mi Anton Mittet niečo stihol povedať, skôr ako ho zavraždili. Či sa s niekým v nemocnici hádal, alebo bližšie stýkal. Vysvetlila som im, že jeho smrť nie je dielom nejakého žiarlivého manžela, ale čin polivraha. Však mám pravdu? Veľa som čítala o sériových vrahoch. Keby sme sa k tomu na prednáškach dostali, určite by si si to všimol.“

„Silje, o sériových vrahoch neprednášame. Chcel som sa ta spýtať, či si niekoho nevidela prichádzať alebo odchádzať, kým si tam sedela. Čokoľvek, čo vybočilo z bežnej rutiny, čo ťa zaujalo, skrátka…“

„… čo tam nemalo byť?“ Usmiala sa zdravými bielymi zubami. Dva z nich boli krivé. „To mám z tvojej prednášky.“ Vypla prsia.

„Takže?“

„Podľa teba pacienta zavraždili a Mittet s vrahmi spolupracoval?“ Sklonila hlavu nabok, pritlačila si skrížené ruky k telu a Harry uvažoval, či je naozaj taká sebaistá, alebo to len predstiera. Alebo je to veľmi chorý človek, ktorý sa pokúša imitovať to, čo pokladá za normálne správanie, no nikdy to neodhadne celkom správne.

„Myslíš si to,“ usmiala sa. „Myslíš si, že ho zavraždili, lebo vedel priveľa. Páchateľ to zamaskoval ako ďalšiu z vrážd sériového vraha.“

„Nie,“ odsekol Harry. „V tom prípade by ho hodil do jazera, aby sa viac nevynoril. Silje, prosím, zamysli sa. Skús sa sústrediť.“

Zhlboka sa nadýchla a Harry sa prinútil nepozrieť na jej zdvíhajúce sa prsia. Pokúsila sa zachytiť jeho pohľad, no unikol jej tým, že sklonil hlavu a pošúchal sa po zátylku. Čakal.

„Nie, nikto za ním nebol,“ povedala nakoniec. „Nič sa nevymykalo z normálu. Raz či dva razy sa tam zjavil nejaký nový anesteziológ, no potom sa už nevrátil.“

„Dobre,“ prikývol Harry a siahol do vrecka. „A čo tento muž vľavo?“

Na stôl položil fotografiu. Našiel ju na googli. Naľavo od Mikaela Bellmana pred policajnou stanicou v Stovneri stál Truls Berntsen.

Silje sa na ňu zadívala. „Nie, nikdy som ho nevidela v nemocnici. Ale toho vpravo…“

„Videla si ho tam?“ prerušil ju Harry.

„Nie, nie, len mi napadlo. Nie je to…“

„Áno, je to policajný prezident,“ prikývol Harry a chcel schovať fotografiu, no Silje mu položila dlaň na ruku.

„Harry?“

Harry cítil jej teplo na hánkach. Čakal.

„Videla som ich spolu. Ako sa volá ten druhý?“

„Truls Berntsen. Kde?“

„Nedávno boli v strelnici v Økerne.“

„Ďakujem,“ prikývol Harry, uvoľnil si ruku a vzal fotografiu. „Už ťa nebudem zdržovať.“

„Vďaka tebe mám času habadej.“

Nereagoval.

Zasmiala sa a naklonila sa k nemu. „Nezavolal si ma len pre to, však?“ Svetlo stolovej lampy jej tancovalo v očiach „Harry, vieš, čo mi napadlo? Že si ma vyhodil zo školy, aby si mohol byť so mnou a nemal problémy s vedením. Prečo mi nepovieš, čo naozaj chceš?“

„Silje, chcel som…“

„Škoda, že tá kolegyňa nás vyrušila, práve keď sme…“

„… sa ťa spýtať na tú nemocnicu…“

„Bývam na ulici Josefines gate, no ty si si to už určite zistil.“

„… to naposledy bola hrubá chyba, prešľap, ja…“

„Za jedenásť minút a dvadsaťtri sekúnd sme tam. Presne. Stopla som si to cestou sem.“

„… nemôžem. Nechcem. Ja…“

„Ideme…?“ Naznačila mu, že sa chystá vstať.

„… sa na jar žením.“

Opäť si sadla. Zadívala sa naňho. „Ty sa… ideš ženiť?“ V hlučnom podniku ju ledva počul.

„Áno,“ prikývol.

Zreničky sa jej zúžili. Tak sa stiahne aj medúza, keď do nej človek pichne paličkou.

„S hentou?“ zašepkala. „S Rachel Faukeovou?“

„Áno, volá sa Rachel Faukeová. No bez ohľadu na to, či som ženatý a či si moja študentka, medzi nami nič nebude. Je mi ľúto… čo sa stalo.“

„Ženíš sa…“ opakovala ako námesačná a hľadela cez neho, akoby bol zo skla.

Harry prikývol. Cítil, že mu niečo zavibrovalo na hrudi. Na okamih si myslel, že to je srdce, potom si vybral z vrecka mobil.

„Harry.“

Počúval a potom sa zadíval na displej telefónu, akoby si potreboval overiť, že sa mu nesníva.

„Zopakuj to,“ povedal a pritisol si telefón k uchu.

„Našli sme tú pištoľ,“ zopakoval poslušne Holm. „Patrí jemu.“

„Koľkí ľudia to vedia?“

„Nikto.“

„Nechaj si to pre seba.“

Harry prerušil hovor a vyťukal nové číslo. „Musím ísť,“ povedal Silje a pod pohár zasunul bankovku. Videl, ako sa jej červené pery pootvorili, no vstal a odišiel, skôr než stihla čokoľvek povedať.

Už na prahu reštaurácie telefonoval s Katrine. Zopakoval jej, čo mu povedal Bjørn.

„Žartuješ.“

„Tak prečo sa nesmeješ?“

„Ale… ale veď tomu znie neuveriteľne.“

„Preto tomu ani neveríme,“ prikývol Harry. „Over to. Nájdi chybu.“

Počul, ako sa po klávesnici rozbehol desaťnohý chrobák.

Aurora kráčala za Emilie k zástavke. Už sa stmievalo a mala pocit, že sa každú chvíľu rozprší, aj keď vedela, že napokon nepadne ani kvapka. Hnevalo ju to.

Po chvíli to vyslovila nahlas. Emilie čosi zamrmlala, no Aurora videla, že ju nepochopila.

„Nemôže sa jednoducho rozpršať, aby sme to už mali za sebou?“ rozvíjala myšlienku. „Je lepšie, keď prší, ako keď sa bojíš, že začne.“

„Mám rada dážď,“ odvetila Emilie.

„Aj ja. Teda trochu. Ale…“ Aurora sa odmlčala

„Čo sa stalo na tréningu?“

„Čo sa malo stať?“

„Arne ti vynadal, že sa nehýbeš do strán.“

„Bola som len trochu spomalená.“

„Nie. Stále si civela na tribúnu. Podľa Arneho je v hádzanej najdôležitejšia obrana. Jej základom je pohyb do strán. To znamená, že pohyb do strán je v hádzanej najdôležitejší.“

Anne toho pekne veľa nahovorí, pomyslela si Aurora. Nevyslovila to však nahlas. Vedela, že Emilie by to nepochopila.

Aurora sa nevedela sústrediť, odkedy sa jej zazdalo, že ho zbadala na tribúne. Nemohla si ho nevšimnúť, okrem neho tam boli len chlapci, netrpezlivo vyčkávajúci, kedy príde rad na nich. Bol to on. Muž, ktorý sa v záhrade pýtal na tata. A chcel, aby si vypočula nejakú skupinu, ktorej meno zabudla. A bol smädný.

Zastala, dostali gól a ich tréner Arne prerušil hru, aby jej vynadal. Zosmutnela. Bojovala s tým, neznášala byť smutná pre také maličkosti, no nepomohla si. Oči jej zaliali slzy, ktoré si osušila zápästníkmi, pretrela si aj čelo, aby to vyzeralo, že si stiera pot. Keď Arne skončil a ona opäť pozrela na tribúnu, už tam nebol. Ako naposledy. Ibaže teraz sa to stalo veľmi rýchlo, ani nevedela, či ho naozaj videla, alebo si to len namýšľala.

„Ach, nie,“ vyhŕkla Emilie, keď si na zástavke prečítala cestovný poriadok. „Stoštyridsaťdeviatka príde až o dvadsať minút. Mama nám upiekla pizzu. Dovtedy určite vychladne.“

„Škoda,“ vzdychla si aj Aurora. Nemala rada pizzu a nerada prespávala u kamarátok. No teraz sa to tak nosí. Každý prespáva u každého a božechráň robiť niečo inak. Aurora rozhodne nechcela zostať mimo. Aspoň nie celkom.

„Aha,“ pozrela na hodinky. „Stotridsaťjednotka ide o minútu, aj tak som si zabudla doma kefku. Zastavím sa doma a prídem k tebe na bicykli.“

Videla na Emilie, že nápad sa jej nepáči. Nechcela zostať sama v tme, v takmer-daždi a cestovať domov bez kamarátky. Určite vytušila, že Aurora si nájde výhovorku, prečo k nej nakoniec nepríde.

„Dobre,“ odvrkla a zamávala tréningovou taškou. „No s pizzou na teba nebudeme čakať.“

Aurora videla, ako spoza zákruty vyšiel autobus. Stotridsaťjednotka.

„Veď môžeme mať spoločnú kefku,“ chytala sa Emilie slamky. „Sme predsa kamarátky.“

Nie sme kamarátky, pomyslela si Aurora. Si Emilie, kamarátka všetkých dievčat v triede, vždy chodíš správne oblečená, nikdy sa s nikým nepohádaš, lebo nikoho nekritizuješ, aspoň nie tak, aby to ten druhý počul. A ja som Aurora a robím len to, čo je nevyhnutné - a nič navyše -, aby som bola s vami, lebo nechcem byť sama. Vždy vám pripadám čudná, no zároveň dosť bystrá a sebavedomá, aby ste si na mňa netrúfli.

„Budem u teba, skôr než prídeš domov,“ povedala rýchlo. „Sľubujem.“

Harry sedel na skromnej tribúne, tvár si skrýval v dlaniach. Vo vzduchu visel dážď. Každú chvíľu začne liať a na štadióne Valle Hovin nemajú strechu.

Celý škaredý štadión mal len pre seba. Kdesi čítal, že prestávky medzi koncertmi sú čoraz dlhšie a ešte dlhšie potrvá, kým príde zima a pre korčuliarov tu vyrobia ľad. Práve na tomto štadióne sledoval Olegove prvé pády aj pomalý, ale istý vývoj na sľubného rýchlokorčuliara vo svojej vekovej kategórii. Veril, že ho tu čoskoro opäť uvidí. Neprezradí, že mu meria čas každého kola. A že sleduje jeho pokroky aj stagnáciu. Bude ho povzbudzovať, keď sa mu nebude dariť, a krotiť nadšenie, keď príde úspech. Dá si pozor, aby mu nedal najavo, ako veľmi je naňho hrdý. Poslúži mu ako kompresor, vyrovnávajúci rozdiely medzi hĺbkou dolín a výškou najstrmších končiarov. Oleg to potrebuje, inak sa necháva ovládať citmi. Harry netušil veľa o korčuliach, no o tomto čosi vedel. Kontrola emócií a schopnosť utešovať sa patrí k najdôležitejším etapám vo vývoji dieťaťa, no nie u každého prebehne úspešne. Podľa Ståleho aj Harrymu čosi chýba. Schopnosť bežného človeka zbaviť sa bolesti, zabudnúť, sústrediť sa na príjemné veci, na ľahšie témy. Zaňho to vybavoval alkohol. Aj Olegov otec bol alkoholik, prepil si život aj celý majetok v Moskve. Možno preto Harry cítil za chlapca toľkú zodpovednosť, lebo obom chýba schopnosť kontrolovať emócie.

Na betóne sa ozvali kroky. V tme na druhej strane dráhy ktosi kráčal. Harry si poriadne potiahol z cigarety, aby uhlíky prezradili, kde sedí.

Ten druhý preskočil plot a ľahkým svižným krokom vychádzal po betónových schodíkoch tribúny.

Zastal dva schodíky pod ním. „Harry Hole.“

„Mikael Bellman,“ povedal Harry. V tme sa zdalo, akoby biele fľaky na Bellmanovej tvári žiarili.

„Harry, mám dve pripomienky. Verím, že toto stretnutie je dôležité. So ženou sme mali naplánovaný príjemný večer.“

„A druhá?“

„Zahas cigaretu. Škodí to zdraviu.“

„Ďakujem, že sa o mňa staráš.“

„Nejde mi o teba, ale o seba. Prosím, zahas ju.“

Harry pritlačil koniec cigarety o betón a zvyšok vložil do škatuľky. Bellman si prisadol.

„Vybral si si zvláštne miesto, Hole.“

„Okrem Schrødera nikam nechodím. Tu je predsa len menej ľudí.“

„Podľa mňa až primálo. Chvíľu som aj uvažoval, či náhodou nie si polivrah. Naďalej si myslíme, že je policajt, však?“

„Celkom určite,“ prikývol Harry a cítil, že už teraz túži po cigarete. „Máme zhodu.“

„Tak rýchlo? To je neuveriteľné, ani som len netušil, že ste už začali zbierať…“

„Nemusíme. Hneď prvá sa zhodla.“

„Čo?“

„Bellman, tvoja pištoľ. Strieľali z nej a výsledok sa zhoduje s guľkou z Kalsnesovho prípadu.“

Bellman sa nahlas zasmial. Jeho smiech sa rozliehal po tribúnach. „Harry, toto má byť vtip, však?“

„Mikael, to mi musíš povedať sám.“

„Odteraz som pre teba pán policajný prezident, alebo pán Bellman. Pán môžeš vynechať. A nemusím ti povedať nič. Čo sa deje?“

„To mi musíš… prepáč, vyhovuje ti mal by si? Mal by si mi to vysvetliť sám, pán policajný prezident. Inak ťa budeme musieť - a teraz naozaj použijem slovo musieť - predvolať na oficiálny výsluch. Tomu sa chceme do poslednej chvíle vyhýbať. V tom sa zhodneme?“

„Harry, prejdi k veci. Ako sa to mohlo stať?“

„Vidím dve možné vysvetlenia,“ začal Harry. „Prvé, že si zastrelil René Kalsnesa, pán policajný prezident. To znie prirodzenejšie.“

„Ja… ja…“

Harry videl, ako sa mu hýbu pery.

„Máš alibi,“ dodal Harry.

„Naozaj?“

„Keď sme sa dozvedeli výsledok, dal som ťa preveriť Katrine. V noci, keď zabili Kalsnesa, bol si v Paríži.“

Bellman konečne zatvoril ústa. „V Paríži?“

„Skontrolovala tvoje meno a dátum. Letel si spoločnosťou Air France z Osla do Paríža, našli sme ťa aj v knihe hostí hotela Golden Oriole. Máš niekoho, kto by ti potvrdil, že si tam bol?“

Mikael Bellman žmúril oči, akoby chcel vidieť lepšie. Pomaly prikývol. „Jasné, prípad Kalsnes. V ten deň som bol na pracovnom pohovore v Interpole v Paríži. Určite si zoženiem svedkov, dokonca som bol na spoločnej večeri.“

„Zostáva otázka, kde si mal v tom čase zbraň.“

„Doma,“ s istotou odpovedal Bellman. „V trezore. Kľúč od neho som mal vo zväzku s inými pri sebe.“

„Vieš to dokázať?“

„Ťažko. Spomínal si dve možné vysvetlenia. Budem hádať. Chlapci na balistike…“

„Väčšinou tam už pracujú dievčatá.“

„… vražednú guľku si pomýlili s tými, čo používam na strelnici, alebo čosi také?“

„Nie. Projektil, ktorý sme našli v škatuli s dôkazmi, pochádza z tvojej pištole.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Čím?“

„Guľka, čo sme našli v škatuli, nie tá, čo sme vybrali z lebky.“

Harry prikývol. „Už si bližšie.“

„Bližšie k čomu?“

„Druhú možnosť vidím v tom, že v sklade niekto vymenil pôvodný projektil za guľku z tvojej pištole. Jedno na nej totiž nesedí. Jej deformácia naznačuje, že trafila čosi tvrdšie než ľudské kosti a svaly.“

„No dobre. A čo teda trafila?“

„Oceľovú platňu za terčom na strelnici v Økerne.“

„Preboha, prečo si to myslíš?“

„V podstate si to nemyslím, ale viem. Poslal som dievčatá z balistiky, aby s tvojou pištoľou urobili ešte jeden test. A vieš čo? Testovacia guľka je na nerozoznanie od tej, čo sme našli v sklade.“

„A prečo si sa rozhodol práve pre strelnicu?“

„Nie je to prirodzené? Policajt väčšinu guliek svojho života vystrelí práve tam.“

Mikael Bellman pomaly zavrtel hlavou. „Máš ešte čosi. Hovor.“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry, vytiahol škatuľku a ponúkol Bellmana, ktorý zavrtel hlavou. „Premýšľal som, koľkých zametačov poznám v polícii. A vieš čo? Napadol mi iba jeden.“ Harry vytiahol nedofajčenú cigaretu, zapálil si ju a zhlboka vtiahol dym. „Truls Berntsen. Náhoda chcela, že môj svedok mi nedávno potvrdil, že vás spolu videl na strelnici. Guľky po dopade na oceľovú platňu padajú do nádoby. Vziať jednu je hračka.“

Bellman si položil obe dlane na kolená a pozrel sa na Harryho. „Harry, ty upodozrievaš nášho spoločného kolegu Trulsa Berntsena, že proti mne vyrobil falošné dôkazy?“

„Ty nie?“

Bellman chvíľu akoby chcel niečo povedať, potom si to rozmyslel. Mykol plecom. „Netuším, čo porába. Úprimne povedané, podľa mňa to nevieš ani ty.“

„Nuž, neodhadnem, do akej miery si úprimný, no o Berntsenovi viem svoje. Berntsen zasa vie všeličo o tebe, alebo sa mýlim?“

„Mám pocit, že niekam mieriš, no netuším kam.“

„Ale áno, tušíš. Neviem to však dokázať, a tak to nechajme. Chcem však vedieť, o čo ide Berntsenovi.“

„Hole, tvojou úlohou je vyšetriť tie vraždy a nevyužívať situáciu na osobnú pomstu voči mne či Berntsenovi.“

„Podľa teba to robím?“

„Je verejným tajomstvom, že my dvaja sme si prežili kadečo. Teraz vidíš šancu vrátiť mi úder.“

„A čo ty a Berntsen? Aj vy ste kadečo prežili. Pre podozrenie z korupcie si mu pozastavil činnosť.“

„Nie ja, ale rada zamestnancov. To nedorozumenie sa čoskoro vysvetlí.“

„Naozaj?“

„Bola to moja chyba. Tie peniaze na konte pochádzajú odo mňa.“

„Od teba?“

„Staval mi terasu, zaplatil som mu v hotovosti a on si peniaze rovno vložil na účet. Žiadal som ho, aby mi ich vrátil, lebo som objavil isté konštrukčné chyby. Preto tie peniaze neuviedol v daňovom priznaní. Nechcel platiť daň z niečoho, čo mu nepatrí. Včera som tieto informácie zaslal Ekokrimu.“

„Konštrukčné chyby?“

„Celé to zvlhlo. Čosi tam smrdí. Keď Ekokrim objavil podozrivú sumu, Truls sa bál, že ma dostane do trápnej situácie, a tak mlčal. Už je to vybavené.“

Bellman si vytiahol rukáv a v tme zasvietil ciferník hodiniek TAG Heuer. „Ak nemáš iné otázky na tému projektil z mojej pištole, pôjdem sa venovať iným záležitostiam. A ty to urob tiež. Začni si, napríklad, pripravovať prednášku.“

„Všetok čas venujem tomuto prípadu.“

„Venoval si ho.“

„Čo to znamená?“

„Že musíme šetriť, kde sa dá, preto s okamžitou platnosťou vydám nariadenie, aby sa Hagenov malý alternatívny vyšetrovací tím v nijakom prípade neobracal na externých konzultantov.“

„Ståle Aune a ja. Sme polovica tímu.“

„Päťdesiat percent mzdových výdavkov. Už teraz si gratulujem k tomuto rozhodnutiu. No keďže tím sa dostal do slepej uličky, zvážim zrušenie celého projektu.“

„Bellman, naozaj máš toho tak veľa na rováši, že sa musíš báť?“

„Harry, najväčšie zviera v džungli sa nemusí báť. Napriek všetkému som…“

„Policajný prezident. Jasné, si kráľ sveta.“

Bellman vstal. „Výborne, že si si to uvedomil. Teraz už viem, že keď hádžete špinu na verných kolegov ako Berntsen, nejde o vecné vyšetrovanie, ale o osobnú pomstu, režírovanú prepitým a zatrpknutým expolicajtom. Policajný prezident musí chrániť renomé zboru. Takže už vieš, čo odpoviem, keď sa ma spýtajú, prečo som založil ten prípad zavraždeného Rusa, ktorému niekto vývrtkou prepichol krk? Vysvetlím, že vyšetrovanie je otázkou priorít, a fakt, že sme sa prípadu doteraz nevenovali, súvisí len s tým, že máme akútnejšie. Každý, kto aspoň zavadil o políciu, vie, kto to urobil, iba ja som sa tváril, že to neviem. Hoci som policajný prezident.“

„Bellman, vyhrážaš sa mi?“

„Potrebujem sa vyhrážať učiteľovi z policajnej akadémie? Želám pekný večer, Harry.“

Harry sledoval, ako Bellman pomaly schádza k plotu, zapínajúc si plášť. Uvedomil si, že by mal držať hubu a jednu kartu si odložiť ako posledný tromf. Dostal však príkaz, aby karty zahodil, už nemá čo stratiť. All in. Počkal, kým Bellman prehodil nohu cez plot.

„Bellman, ty si sa niekedy stretol s René Kalsnesom?“

Bellman zmeravel. Katrine to kontrolovala, no nenašla nič Nikdy neplatili v reštaurácii v jednom čase, nekúpili si lístok do kina na rovnaké predstavenie, nesedeli vedľa seba vo vlaku ani v lietadle. Ale - Bellman zmeravel. Zostal stáť rozkročený nad plotom.

„Harry, čo to má byť za idiotskú otázku?“

Harry si potiahol z cigarety. „Je všeobecne známe, že Kalsnes predával sex iným mužom. A ty si si na internete pozeral mužské porno.“

Bellman naďalej mlčal, očividne stál nepohodlne. Harry nevidel v tme jeho tvár, len fľaky, čo svietili ako predtým hodinky.

„Kalsnes bol známy ako chamtivý cynik bez morálky a chrbtovej kosti,“ pokračoval Harry a hľadel na cigaretu. „Predstav si ženatého muža s čistým štítom, ktorého začne vydierať človek ako René. Možno vlastní nejaké ich spoločné fotografie. To je možný motív, či nie? René mohol utrúsiť čosi o ženatom mužovi pred inými a polícia by v tom mohla odhaliť motív. Preto ženatý muž poverí vraždou niekoho iného. Niekoho, koho pozná a má ho v hrsti. Samozrejme, že k vražde príde v čase, keď má ženatý muž dokonalé alibi, napríklad večeru v Paríži. No potom sa kamaráti z detstva pohádajú. Nájomného vraha suspendujú a ženatý muž mu odmieta pomôcť, hoci by mohol. A tak vrah vezme guľku z pištole ženatého muža a zanesie ju do skladu s dôkazmi. Buď z čírej pomsty, ale bo ako prostriedok na vydieranie ženatého muža. Lebo zobrať tú guľku naspäť nie je jednoduché, ak človek nie je zametač. Inak, vedel si, že Truls Berntsen nahlásil krádež svojej služobnej zbrane rok po Kalsnesovej smrti? Pred niekoľkými hodinami som ho našiel na zozname, ktorý mi dala Katrine.“ Harry si potiahol. Zatvoril oči, aby ho neoslepilo svetlo z cigarety. „Čo na to hovoríš, pán policajný prezident?“

„Harry, ďakujem. Pomohol si mi pri rozhodovaní, či zruším celý tím. Bude to prvé, čo urobím zajtra ráno.“

„Znamená to, že tvrdíš, že si sa s Kalsnesom nikdy nestretol?“

„Harry, neskúšaj na mňa svoje otrepané techniky výsluchov. Sám som ich priniesol z Interpolu do Nórska. Každý občas natrafí niekde na nejaké teplošské fotografie, sú predsa všade. Nepotrebujeme vyšetrovacie tímy, ktoré takéto stopy používajú ako dôkazy pri vyšetrovaní.“

„Bellman, ty si na nič nenatrafil náhodou. Zaplatil si vlastnou kreditnou kartou, aby si si ich mohol stiahnuť.“

„Nepočul si, čo ti hovorím, ty hajzel? Ty nie si zvedavý, neporušuješ nejaké tabu? Keď si stiahneš film o vraždách, ešte to neznamená, že si vrah! Ak ženu fascinuje predstava znásilnenia, nechce byť znásilnená.“ Bellman prehodil cez plot aj druhú nohu. Zastal na druhej strane. Unikol. Upravil si plášť.

„Harry, dám ti ešte poslednú radu. Nechoď po mne. Ak nechceš dopadnúť veľmi zle. Ty aj tá tvoja sliepka.“

Harry sledoval, ako Bellmanov chrbát mizne v tme, počul dupot nôh, ozývajúci sa medzi tribúnami. Zahodil ohorok a zatlačil ho špičkou. Z celej sily. Najradšej by ho vtlačil do betónu.

39/

Harry zbadal ojazdený mercedes Øysteina Eikelanda na zástavke pri severnej strane železničnej stanice. Taxíky obkľúčili celú stanicu, vyzerali ako nocujúca karavána, ktorá sa rozhodla vyhladovať Apačov, daňové úrady, nízkonákladovú konkurenciu a všetkých, ktorí si prišli vziať, čo táto karavána pokladá za svoj majetok.

Harry si prisadol k vodičovi.

„Rušný večer?“

„Ešte som nezložil nohu z plynového pedála,“ uškrnul sa Øystein, medzi pery si vložil doma ušúľanú cigaretu a vyfúkol dym do spätného zrkadla.

„Koľko hodín počas jednej zmeny v aute sedí platiaci zákazník?“ spýtal sa Harry a vytiahol vlastné cigarety.

„Tak málo, že zvažujem, či aj teraz nezapnem taxameter. Haló, nevieš čítať?“ Øystein zaťukal na nápis Zákaz fajčiť, nalepený na doske pred sedadlom spolujazdca.

„Øystein, potrebujem radu.“

„Hovorím ti, nežeň sa. Rachel je slušná dáma, no manželstvo prináša veľa problémov a málo zábavy. Počúvni starú líšku.“

„Veď si nikdy nebol ženatý.“

„Veď práve.“ Kamarát z detstva vyceril žlté zuby a pohodil hlavou, až mu tenký chvost buchol o opierku.

Harry si zapálil. „Keď si spomeniem, že som ťa chcel za svedka…“

„Svedok musí držať formu, Harry, a svadba bez toho, aby si sa ožral pod obraz boží, je ako tonik bez džinu.“

„No dobre. Ale neprišiel som do predmanželskej poradne.“

„Tak do toho, Eikeland ťa počúva.“

Dym ho pálil v hrdle. Telo si už odvyklo od dvoch škatuliek cigariet za deň. Vedel, že Øystein mu v tomto prípade neporadí. Určite mu neporadí dobre. Jeho svojvoľná logika a morálne princípy stvorili život, ktorý mohol lákať len skutočných špecialistov. Piliere eikelandskej stavby tvorili alkohol, samotársky život, ženy toho najhoršieho typu, zaujímavý intelekt, ktorý, žiaľ, veľmi nepoužíval, istá hrdosť a pud sebazáchovy, ktorý ho predsa len viedol skôr k šoférovaniu taxíka ako k chľastaniu, a spôsob smiať sa životu aj diablovi rovno do tváre, čo obdivoval aj Harry.

Harry sa nadýchol. „Mám podozrenie, že za vraždami policajtov je policajt.“

„Tak ho posaď za mreže,“ poradil mu Øystein a z jazyka si zotrel kúsok tabaku. „Povedal si vraždy policajtov? To myslíš vážne?“

„Presne tak. Problém je v tom, že ak ho zatknem, stiahne ma so sebou.“

„Ako?“

„Vie dokázať, že som zabil toho Rusa v Come As You Are.“

Øystein sa neveriacky zadíval do zrkadla. „Ty si dal dole toho Rusa?“

„Tak čo mám robiť? ísť po ňom a nechať sa strhnúť? V tom prípade zostane Rachel bez muža a Oleg bez otca.“

„Súhlasím.“

„S čím súhlasíš?“

„Súhlasím s tým, aby si sa skryl za nich. Celkovo je super mať takéto filantropické výhovorky, človek spáva lepšie. Vždy som sa o ne usiloval. Pamätáš si, ako som ušiel, keď sme kradli jablká, a nechal Treska tam? So svojimi kilogramami a v papučiach nemal šancu. Presvedčil som sám seba, že Tresko potrebuje výprask viac než ja, aby ho naučili morálke a posunuli správnym smerom. Sám sa tam predsa hrabal. Do sveta slušných ľudí a štréberov, však? Ja som chcel byť banditom, tak načo by mi boli zauchá pre pár jabĺk?“

„Øystein, kvôli mne nikto nedostane výprask.“

„Ale čo ak ten chlap zloží ďalších fízlov a ty budeš žiť s vedomím, že si ho mohol zastaviť?“

„Veď práve,“ prikývol Harry a vyfúkol dym na nálepku so zákazom fajčiť.

Øystein sa naňho dlho díval.

„Harry, to nie…“

„Čo nie?“

„Ne…“ Øystein si pootvoril okienko a vyhodil von zvyšok cigarety, dvojcentimetrový oslinený papier značky Rizla. „Nechcem to počuť. Ale nerob to.“

„Najzbabelejšie, čo môžem urobiť, je nekonať. Nahovoriť sám sebe, že aj tak nemám dôkazy, čo je zatiaľ aj pravda. Nechať to plávať. Øystein, ale môže s tým človek ďalej žiť?“

„Jasné, že môže. No práve v tom ohľade si dosť veľký čudák. Vedel by si s tým žiť?“

„Zrejme nie. No teraz musím brať ohľady na iných.“

„Nemôžeš to nafingovať, aby ho akože chytil niekto iný?“

„Použije všetko, čo vie na iných policajtov, aby si vyjednal zníženie trestu. Pracoval ako zametač aj ako vyšetrovateľ, ovláda všetky triky. Okrem toho ho bude chrániť policajný prezident, vedia toho na seba priveľa.“

Øystein siahol po Harryho škatuľke. „Vieš čo, Harry? Mám pocit, že si si odo mňa prišiel vypýtať požehnanie na vraždu človeka. Tuší ešte niekto, čo stváraš?“

Harry zavrtel hlavou. „Ani môj vlastný tím.“

Øystein vytiahol cigaretu a zapálil si ju.

„Harry.“

„Áno.“

„Si ten najprekliatejší čudák na svete.“

Harry sa pozrel na hodinky. Čoskoro bude polnoc. „Chcel si povedať samotár?“

„Nie. Sám si si to vybral. Si čudák.“

„Ako chceš,“ mykol plecom Harry a otvoril dvere. „Ďakujem za radu.“

„Za akú radu?“

Dvere sa zabuchli.

„Za akú prekliatu radu?“ zakričal Øystein za prihrbenou postavou, čo mizla v tme Osla. „A čo by si povedal na taxík domov, ty lakomý sviniar?“

V dome vládlo ticho. Bola tma.

Harry sedel na pohovke a civel na skrinku.

Nikomu nepovedal o svojom podozrení voči Berntsenovi.

Zavolal Bjørnovi a Katrine, prezradil im, že sa krátko rozprával s Bellmanom. A keďže má policajný prezident alibi - čo znamená, že sa buď dopustili chyby, alebo dôkaz niekto nafingoval informáciu si zatiaľ nechajú pre seba. Nikomu ani slovo o ich rozhovore.

O Berntsenovi im nepovedal.

Ani o tom, čo musí urobiť.

Inak to nejde. Toto musí zvládnuť sám.

Kľúč sa skrýva na poličke s platňami.

Harry prižmúril oči. Na chvíľu musí zabudnúť na dialóg, čo sa mu dokola prehráva v hlave. No nejde to. Len čo ho prestane počúvať, hlasy sa rozkričia. Truls Berntsen je šialený. Nie je to odhad, ale fakt. Nijaký normálny človek sa nepustí do krížovej výpravy proti vlastným kolegom.

Nie je v tom sám, stačí sa pozrieť do USA, kde sa ľudia po výpovedi alebo inom ponížení vracajú na svoje pracovisko a strieľajú do bývalých kolegov. Omar Thornton zabil osem kolegov z pivovaru, keď ho vyhodili, lebo kradol Pivo. Wesley Neal Higdon piatich, lebo mu vynadal šéf, Jennifer San Marcová vystrelila šesť smrteľných guliek do hláv svojich kolegov z pošty, keď ju zamestnávateľ prepustil práve pre jej pomätenosť.

Rozdiel je len v stupni plánovania a schopnosti prejsť k činom. Aký šialený je Truls Berntsen? Dosť na to, aby polícia odmietla jeho tvrdenie, že Harry Hole v bare zabil človeka?

Nie.

Ak má dôkazy, čo sa nedajú odbiť ako výmysly psychicky chorého človeka.

Všetko sedí. A čo to najdôležitejšie? Motív! Čo to povedal Bellman? Keď žena sníva o znásilnení, to neznamená… Keď muž sníva o znásilnení…

Doriti! Doriti! Prestaň!

No nevedel prestať. Nedá si pokoj, kým problém nevyrieši. Má iba dve možnosti. Urobiť čo kedysi. Poslúchnuť zúfalé volanie celého tela a dať si drink. Drink, ktorý všetko zahalí tmou, zamaskuje, otupí. Dočasný spôsob. Zlý spôsob. Druhý spôsob je konečný. Potrebný. Odstráni problém. Diabolská alternatíva.

Harry vyskočil na rovné nohy. Odkedy sa nasťahoval do domu, nepriniesol sem alkohol. Začal chodiť po izbe. Zastal. Zadíval sa na skrinku v kúte. Čosi mu pripomenula. Rovnakým spôsobom sa kedysi díval na barovú skrinku. Čo mu bráni? Koľkokrát zapredal svoju dušu aj za menšiu odmenu? Že by išlo práve o to? Predtým boli v hre len drobné mince, všetko si vedel ospravedlniť morálnym pobúrením. Teraz však… teraz si chce zároveň zachrániť aj vlastnú kožu.

Stačí mu počúvať ten šepot. Vyber ma, použi ma. Použi ma na to, na čo som stvorená. Teraz už nezlyhám. Neoklame ma nijaká nepriestrelná vesta.

K Berntsenovmu domu v Manglerude sa dostane za polhodinu. Tam skrýva celý arzenál zbraní. V spálni skladuje ručné zbrane, putá, plynovú masku. Obušok. Prečo to odkladá? Veď vie, čo musí robiť.

No je naozaj pravda, že Truls Berntsen zabil Kalsnesa na Bellmanov pokyn? O tom, že Truls je chorý, niet pochýb, ale je chorý aj Bellman?

Alebo všetko je len konštrukcia, čo si z náhodných útržkov poskladal jeho mozog? Natlačil vedľa seba časti mozaiky, lebo chcel, túžil, žiadal výsledok, akýkoľvek výsledok, ktorý - aj keď nedáva zmysel - mu dáva odpoveď, pocit, že jednotlivé body spojil čiarou.

Harry si z vrecka vybral telefón a stlačil A.

Po desiatich sekundách sa ozvalo zachrípnuté počúvam.

„Ahoj, Arnold, to som ja.“

„Harry?“

„Si v práci?“

„Harry, je jedna ráno. Som ako-tak normálny človek, ležím v posteli.“

„Prepáč. Chceš ešte spať ďalej?“

„Ak sa ma pýtaš, tak áno.“

„Dobre, no keď si už aj tak hore…“ V slúchadle počul vzdych. „Zaujíma ma Mikael Bellman. V Kripose si s ním pracoval. Všimol si si niekedy, že by ho priťahovali muži?“

Dlhé ticho vyplnil Arnoldov pravidelný dych a hukot okoloidúceho vlaku. Arnold má určite otvorené okno, znelo to, akoby ležal len kúsok od koľají. Určite si zvykol, zvuky nerušia jeho spánok. V tej chvíli si Harry uvedomil, že možno je to tak aj s týmto prípadom. Nevnímajú bežné zvuky. Nezobudia ich, a pritom ich určite počujú.

„Arnold, zaspal si?“

„Nie, nie, iba som nad tým doteraz nikdy nerozmýšľal. Daj mi čas. Keď sa zamyslím a pozriem sa na veci inak… Ani vtedy nemôžem… ale áno, veď jasné…“

„Čo je jasné?“

„Bellman a to jeho bezhranične lojálne psisko.“

„Truls Berntsen.“

„Presne tak. Tí dvaja…“ Opäť ticho. Ďalší vlak „Nie, Harry, neviem si ich predstaviť ako pár, chápeš.“

„Chápem. Prepáč, že som ťa zobudil. Dobrú noc.“

„Dobrú noc. Inak, počkaj chvíľu…“

„Áno?“

„V Kripose pracoval jeden chlapík. Celkom som naňho zabudol, no raz som prišiel na toaletu, stáli s Bellmanom pri umývadle, červení v tvári. Akoby sa medzi nimi niečo odohralo. Viem, že mi to vtedy aj napadlo, ale neprikladal som tomu nijaký význam. Krátko nato chlap zmizol z Kriposu.“

„Ako sa volal?“

„Nepamätám si. Dá sa to zistiť, no teraz nie.“

„Ďakujem, Arnold. Dobre sa vyspi.“

„Ďakujem. Čo sa inak deje?“

„Vlastne nič.“ Harry odložil mobil do vrecka.

Díval sa na poličku s platňami. Kľúč leží pri písmene W.

„Vlastne nič,“ zopakoval pre seba.

Cestou do kúpeľne si vyzliekol tričko. Vedel, že plachty sú biele, čisté a studené. Ticho za otvoreným oknom bude absolútne a nočný vzduch príjemne svieži. Určite nezaspí.

Keď si ľahol, zadíval sa do stropu a počúval vietor, ako si pohvizduje v kľúčovej dierke starej skrinky v kúte.

Službukonajúca dispečerka prijala správu o požiari o 04.06. Keď počula hasičov vzrušený hlas, automaticky predpokladala, že ide o veľký požiar, ktorý si vyžiada presmerovanie premávky, ochranu dôležitých budov, pomoc zraneným a odvoz mŕtvych. Preto ju prekvapilo, keď hasič dodal, že poplach spustil dym v bare v Osle a požiar zhasol sám od seba ešte pred ich príchodom. Ešte väčšmi ju prekvapilo, keď hasič žiadal okamžitý príchod polície. Až vtedy si uvedomila, že hasič nie je rozrušený, on sa bojí. Hlas sa mu triasol ako človeku, ktorý v živote veľa videl, no nič ho nepripravilo na to, čo sa jej teraz pokúsi opísať:

„Je to ešte len dievča. Niečím ju museli poliať, na pulte sú prázdne fľaše alkoholu.“

„Kde to je?“

„Je… je celá zuhoľnená. Priviazaná k vodovodnému potrubiu.“

„Kde to je?“

„Okolo krku. Vyzerá to ako zámka na bicykel. Musíte prísť.“

„Samozrejme. Ale kde…“

„Kvadratúra. Podnik sa volá Come As You Are. Bože, ešte len dievča…“

40/

Ståle Aune sa o 06.28 zobudil na zvonenie telefónu. Chvíľu si naozaj myslel, že zvoní telefón, až potom spoznal svoj budík. Niečo sa mu muselo snívať. No keďže na výklad snov neveril viac než na psychoterapiu, neusiloval sa zapamätať si svoj sen, buchol po budíku a zatvoril oči, aby si vychutnal dve minúty, kým sa o pol siedmej neozve druhý. Zvyčajne v tomto čase počul šuchot Auroriných nôh, aby stihla byť v kúpeľni prvá.

Ticho.

„Kde je Aurora?“

„Prespala u Emilie,“ zamrmlala Ingrid zachrípnutým hlasom.

Ståle Aune vstal. Osprchoval sa a oholil. Raňajkovali v obojstrannom tichu. Žena si otvorila noviny, Ståle čítal súčasne s ňou. Preskočil informácie o policajných vraždách. Nemajú nič nové, len špekulujú.

„Nezastaví sa doma pred vyučovaním?“ spýtal sa Ståle.

„Vzala si so sebou veci na celý deň.“

„Rozumiem. Je dobré, že prespáva u kamarátok, keď má ísť do školy?“

„Nie, škodí jej to. Mal by si zasiahnuť.“ Listovala v novinách.

„Ingrid, vieš, čo robí s mozgom nedostatok spánku?“

„Nórsky štát ti financoval šesťročné štúdium, aby si sa to dozvedel. Pokladala by som za mrhanie svojich daní, keby som si to zisťovala sama.“

Ståle vždy cítil zmes hnevu a obdivu k Ingridinej schopnosti zavčas rána používať nabrúsený jazyk. Do desiatej jej nemal šancu kontrovať. Až po šiestej popoludní mohol dúfať, že sa mu verbálny súboj podarí vyhrať.

Premýšľal o tom, aj keď cúval z garáže a vyrážal do kancelárie na Sporveisgata. Netušil, či by vedel žiť so ženou, ktorá ho denne nepoloží na lopatky. A keby toľko nevedel o genetike, veril by, že sa stal zázrak, keď oni dvaja splodili také milé a citlivé dievča ako Aurora. Potom na to zabudol. Autá sa vliekli, no nie pomalšie než zvyčajne. S rannou špičkou počítal. O dvanástej má byt v Kotolni, dovtedy stihne troch pacientov.

Pustil rádio.

Vo chvíli, keď si vypočul tú správu, zazvonil mu telefón. Inštinktívne cítil, že to nejako súvisí.

Harry. „Musíme odložiť poradu. Ďalšia vražda.“

„Kvôli tomu dievčaťu, o ktorom hovoria v rádiu?“

„Áno. Sme si takmer istí, že to je dievča.“

„Netušíte, kto to je?“

„Nie. Zatiaľ nikto neohlásil zmiznutie.“

„Koľko mohla mať rokov?“

„Nedá sa to určiť, no vychádzajúc z výšky a stavby tela, odhadoval by som to medzi desať a štrnásť.“

„A má to niečo spoločné s nami?“

„Áno.“

„Prečo?“

„Našli ju na mieste starej neobjasnenej vraždy. V bare Come As You Are. A…“ Harry si odkašlal. „… bola priviazaná k vodovodnému potrubiu zámkou na bicykle.“

„Panebože!“

Počul, ako si opäť odkašľal.

„Harry?“

„Áno?“

„Si v poriadku?“

„Nie.“

„Deje… deje sa niečo?“

„Áno.“

„Okrem tej zámky? Veď chápem, že…“

„Polial ju alkoholom a zapálil. Prázdne fľašky zostali na barovom pulte. Tri fľaše, všetky sú rovnakej značky. Hoci si mohol vyberať.“

„Je to…“

„Áno. Jim Beam.“

„… tvoja značka.“

Ståle počul, ako Harry kričí, aby sa ktosi niečoho nedotýkal. Potom sa znova ozval: „Chceš sa prísť pozrieť?“

„Mám pacientov. Možno neskôr.“

„Jasné, nechám to na teba. Chvíľu tu určite zostaneme.“

Rozlúčili sa.

Ståle sa sústredil na premávku. Uvedomil si, že sa mu ťažšie dýcha, nosové dierky sa mu rozšírili, hruď sa mu v panike dvíhala. Dnes bude ešte horší terapeut ako zvyčajne.

Harry vyšiel na rušnú ulicu, kde sa okolo neho náhlili ľudia, bicykle, autá a električky. Oči si privykli na prítmie baru, teraz ho oslepilo svetlo. Sledoval nezmyselné hmýrenie ľudí, ktorí ignorovali, že len pár metrov za ním sa skrýva rovnako nezmyselná smrť v podobe zuhoľnatelého tela dievčaťa, pripútaného k oceľovej stoličke s roztavenou umelohmotnou sedačkou. Zatiaľ netušia, kto je to. Teda, Harry už tuší, no nie je schopný domyslieť myšlienku do konca. Niekoľko ráz sa nadýchol a donútil sa uvažovať. Potom zavolal Katrine a poslal ju do Kotolne, aby striehla pripravená pri svojom geniálnom počítači.

„Ešte vždy neohlásili nijakého nezvestného?“

„Nie.“

„Fajn. Zisti, ktorí vyšetrovatelia majú dcéry vo veku osem až šestnásť rokov. Začni tými, ktorí sa venoval Kalsnesovmu prípadu. Ak niekoho nájdeš, zavolaj im a spýtaj sa, či dnes videli svoju dcéru. Rob to citlivo.“

„Vybavím.“

Bjørn vyšiel na ulicu a postavil sa vedľa neho. Hovoril ticho, akoby sedeli v kostole.

„Harry?“

„Áno?“

„Nič horšie som v živote nevidel.“

Harry prikývol. Nevedel, čo všetko Bjørn videl, no vedel, že hovorí pravdu.

„Ten, kto spáchal toto…“ začal Bjørn, zdvihol ruky, rýchlo sa nadýchol, bezmocne vydýchol a opäť ich spustil. „Zaslúžil by si guľku.“

Harry zaťal päste vo vreckách bundy. Vedel, že aj to je pravda. Zaslúžil by si guľku. Z hlavne Odessy zo skrinky na ulici Holmenkollveien. Nie teraz, už včera v noci. Keď istý odporne zbabelý bývalý fízel chodil po byte a potom si ľahol spať, lebo sa rozhodol, že nemôže byť katom, kým si neujasní vlastný motív. Či to chce urobiť v záujme potenciálnych obetí, v záujme Rachel a Olega, alebo pre vlastný prospech. Lenže dievča v bare sa ho nebude pýtať na motív, pre ňu a jej rodičov je už neskoro. Doriti!

Pozrel sa na hodinky.

Truls Berntsen už vie, že Harry ide po ňom. Pripravil sa. Vyzýva ho na súboj. Láka ho tým, že vraždu umiestnil na toto miesto činu. Ponížil ho, keď použil whisky Jim Beam a zámku na bicykel, o ktorej počula polovica zboru. Geniálny Harry Hole priviazaný k značke zákazu parkovania ako nejaký pes.

Harry zadržal dych. Môže vyložiť karty na stôl, povedať im všetko o Gustovi, o Olegovi aj mŕtvych Rusoch. S Deltou vtrhnú do Berntsenovho bytu, a ak im unikne, začne ho hľadať Interpol aj najmenšia policajná stanica v Nórsku. Alebo…

Harry začal vyťahovať pokrčenú škatuľku cigariet, ale odložil ju. Nechce sa mu fajčiť.

… alebo môže urobiť presne to, o čo ho ten hajzel žiada.

Až v prestávke po druhom pacientovi Ståle domyslel myšlienku do konca.

Vlastne dve myšlienky.

Prvá: nikto neohlásil zmiznutie svojej dcéry. Dievča malo desať až štrnásť rokov. Keď večer neprišlo domov, rodičom predsa muselo chýbať. Prečo nezavolali na políciu?

Druhá: čo mohla mať obeť spoločné s prípadom? Vrah doteraz zabíjal vyšetrovateľov, ale možno sa v ňom ozvala typická túžba sériových vrahov po eskalácii brutality. Ako ublížiš človeku väčšmi, než keď mu siahneš na život? Jednoducho - stačí zabiť jeho potomka. Dieťa. A tak otázka znie, kto bol na rade? Harry očividne nie, nemá deti.

V tej chvíli sa mu zo všetkých pórov objemného tela začal valiť ľadový pot. Schmatol telefón, čo ležal v pootvorenej zásuvke, jej meno našiel v telefónnom zozname.

Po ôsmom zvonení sa mu ozval odkazovač.

Samozrejme, že neodpovedá. Je v škole. Tam predsa musia mať vypnutý zvuk.

Ako sa volá Emilie priezviskom? Počul ho už veľakrát, no mená sú Ingridina doména. Zvažoval, či nezavolá Ingrid, ale rozhodol sa ju zbytočne nestrašiť a radšej si v počítači vyhľadal heslo stanovačka. Ako predpokladal, zjavilo sa mu množstvo mailov na tému minuloročného školského výletu. Mailové adresy všetkých rodičov z triedy. Ich mená čítal v nádeji, že ho niečo osvieti. Podarilo sa. Torunn Einersenová. Emilie Einersenová. Veď sa to ľahko pamätá. Ešte lepšie bolo, že v tabuľke uvádzali aj telefónne čísla. Roztrasenými prstami vyťukával čísla na mobile. Triafal vedľa, buď pil priveľa, alebo primálo kávy.

„Torunn Einersenová.“

„Ahoj, tu je Ståle Aune, Aurorin otec. Ja… ehm, chcel som sa len spýtať, či v noci bolo všetko v poriadku.“

Dlhé ticho. Pridlhé.

„S prenocovaním,“ dodal. A aby si bol celkom istý: „S Emilie.“

„Ach, tak. Aurora u nás predsa nenocovala. Viem, že dievčatá niečo spomínali, ale…“

„Určite som si to len zle zapamätal,“ konštatoval Ståle. Stiahlo mu hrdlo.

„Veru, pri tom, čo dievčatá vyvádzajú, nie je celkom jednoduché udržať si prehľad o tom, kto kde nocuje,“ zasmiala sa Torunn Einersenová, no v jej hlase zachytil obavu. Za otca, ktorý netuší, kde strávila noc jeho dcéra.

Ståle sa rozlúčil. Košeľu by už pomaly mohol žmýkať.

Zavolal Ingrid. V odkazovači nechal prosbu, aby sa mu ozvala. Potom vstal a vybehol z dverí. Čakajúca pacientka, pani v strednom veku, ktorá k nemu chodila z dôvodov, ktorým skutočne nerozumel, zdvihla zrak.

„Dnešné sedenie musíme zrušiť…“ Chcel ju osloviť menom, no spomenul si naň až na schodoch. Vybehol na ulicu a uháňal k autu.

Harry cítil, že prisilno zviera šálku, keď okolo neho vynášali do sanitky nosidlá so zakrytým telom. Gánil na skupinku zvedavcov, čo sa tlačila za policajnou páskou.

Volala mu Katrine. Zatiaľ nikto neohlásil zmiznutie a nikto z vyšetrovateľov nemá dcéru v tom veku. Harry ju požiadal, aby hľadala aj vo zvyšku policajného zboru.

Bjørn vyšiel z baru. Stiahol si gumené rukavice a kapucňu bielej kombinézy.

„Došli výsledky DNA?“ spýtal sa Harry.

„Nie.“

Hneď po príchode na miesto činu Harry odobral dievčaťu kúsok tkaniva a autom so zapnutým majákom ho poslal na analýzu. Detailná analýza DNA si vyžiada čas, no prvé čísla kódu získajú rýchlo. Nič viac nepotrebujú. Všetci vyšetrovatelia ukladajú svoje profily DNA do databázy pre prípad, že znečistia miesto činu. V poslednom roku registrovali aj policajtov, ktorí prišli na miesto činu prví alebo ho zabezpečovali, dokonca aj civilov, ktorí sa tam motali. Uvažoval jednoducho. Prvé tri cifry jedenásťmiestneho kódu vyradia väčšinu potenciálnych príbuzných. Prvých päť-šesť aj všetkých ostatných. Teda - ak sa nemýli - okrem jedného.

Pozrel sa na hodinky. Netušil prečo, nevedel, kam sa ponáhľa, no bol si istý, že majú málo času. Že on má málo času.

Ståle Aune zaparkoval pri bráne školy, zapol výstražné smerovky. Keď bežal cez školský dvor, počul ozvenu vlastných krokov. Zvuk z detstva. Zvuk meškania na hodinu. Ale aj zvuk letných prázdnin, keď všetci odišli z mesta a zostal sám. Otvoril ťažké dvere budovy, prebehol chodbou, ale už nepočul ozvenu, len vlastné dychčanie. Dvere jej triedy. Alebo nie? O jej škole vie veľmi málo. V poslednom polroku ju vídal málo. Od tejto chvíle budú tráviť spolu oveľa viac času, chce o nej vedieť všetko. Len aby, len aby…

Harry sa poobzeral po bare.

„Zadné dvere sú vylomené,“ ozval sa mu za chrbtom policajt.

Harry prikývol. Už videl škrabance okolo zámky.

Práca policajta. Preto sa nespustil alarm.

Harry nevidel nijaké stopy, čo by nasvedčovali, že kládla odpor, nijaké prevrátené predmety, nič neležalo na zemi, všetky stoly aj stoličky boli tak, ako ich večer predtým hostia opustili. Majiteľa práve vypočúvajú. Harry povedal, že sa s ním nepotrebuje stretnúť. Nepovedal, že sa nechce stretnúť. Neuviedol však dôvod - nechce, aby ho majiteľ spoznal.

Díval sa na barovú stoličku a v mysli si premietol, ako tu v ten večer sedel s nedotknutým pohárikom Jima Beama. Rus prišiel zozadu, čepeľ sibírskeho noža sa pokúšal pritlačiť k jeho krčnej tepne. Harryho titánová protéza mu v tom zabránila. Vydesený majiteľ spoza baru sledoval, ako Harry berie z barového pultu vývrtku. Potom dlážku sfarbila krv ako čerstvo otvorená, prevrátená fľaša červeného vína.

„Zatiaľ nemáme stopy,“ konštatoval Bjørn.

Harry opäť prikývol. Pochopiteľne. Berntsen mal celý podnik pre seba. Dožičil si čas. Poriadne po sebe upratal, potom ju polial a… to slovo prišlo samo od seba. Flamboval ju.

Napokon škrtol zapaľovačom.

Ozvali sa prvé tóny piesne She od Grama Parsona a Bjørn si priložil k uchu telefón.

„Áno? Máš zhodu? Počkaj…“

Vytiahol ceruzku a svoj typický zápisník značky Moleskine. Harry upodozrieval Bjørna, že má tak rád svoj ošúchaný notes, že keď ho zapíše, vygumuje všetky strany a začne odznova.

„Nie, nie je trestne stíhaný. No pracoval na vyšetrovaní vraždy. Áno, žiaľ, s tým sme rátali. A jeho meno?“

Bjørn položil zápisník na bar, pripravený zapisovať. No ceruzka sa zastavila. „A meno otca?“

Harry na jeho hlase počul, že je zle. Strašne zle.

Keď Ståle Aune vbehol do triedy, hlavou sa mu preháňali balené myšlienky. Je zlý otec.

Veď ani nevie, či Aurora sedáva vždy v tej istej miestnosti.

A ak áno, či je to práve táto.

Pred dvoma rokmi sem prišiel na deň otvorených dverí. Všetky triedy vystavovali kresby, modely zo zápaliek, hlinene postavičky a iné zbytočnosti, čo ho veľmi nenadchli.

Vrava v triede stíchla, všetci sa k nemu otočili.

V hrobovom tichu skúmal mladučké detské tváre, nepoškvrnené, lebo ešte nežili tak dlho, ako by mali, iba sa budú formovať a získavať charakter, až rokmi zmeravejú a maskou zakryjú svoje vnútro. Hľadal svoju dcéru.

Objavil tváre, čo poznal z triednych fotografií, osláv narodenín, niekoľkých hádzanárskych zápasov a rozlúčok so školským rokom. Niektoré mali meno, väčšina nie. Zúfalo vyzeral tú jedinú, ktorej meno sa už formovalo v stiahnutom hrdle: Aurora. Aurora. Aurora.

Bjørn si odložil mobil do vrecka. Opieral sa o pult. Nevládal sa pozrieť na Harryho. Pomaly zavrtel hlavou. Až potom sa otočil. Jeho tvár vyzerala, akoby mu z nej vytiekla všetka krv. Bledá, bez života.

„Poznáš ho veľmi dobre,“ povedal potichu Harry. Bjørn ako námesačný pomaly prikývol. Prehltol naprázdno.

„To nemôže byť pravda…“

„Aurora.“

Tváre detí naňho hľadeli prekvapene. Meno sa mu vydralo z hrdla ako vzlyk. Ako modlitba.

„Aurora,“ zopakoval.

Na kraji zorného poľa videl, ako k nemu vykročil učiteľ.

„Čo nemôže byť pravda?“ spýtal sa Harry.

„Jeho dcéra,“ zašepkal Bjørn. „To… to prosto nemôže byť pravda.“

Ståleho oči sa topili v slzách. Na ramene cítil ruku. Potom sa pred ním vztýčila postava a vykročila k nemu. Jej obrysy sa krútili ako na kolotoči. Napriek tomu sa mu zdalo, že vyzerá ako Aurora. Ako psychológ si uvedomoval, že to len mozog pracuje, aby mu pomohol zvládnuť nezvládnuteľné, že ho klame. Aby videl, čo chce vidieť. Predsa však zašepkal jej meno.

„Aurora.“

Odprisahal by, že aj hlas patrí jej:

„Stalo sa niečo…“

Počul aj posledné slovo celej vety, no nebol si istý, či ho vyslovila ona, alebo ho doplnil len jeho mozog:

„… tato?“

„Prečo to nemôže byť pravda?“

„Lebo…“ vydýchol Bjørn a civel na Harryho, akoby tam ani nebol.

„Áno?“

„Lebo to dievča bolo už mŕtve.“

41/

Dopoludnia vládol na cintoríne Vestre Gravlund pokoj. Len z diaľky k nim doliehal hukot áut a rachot metra, čo prevážalo ľudí do centra.

„Roar Midstuen,“ povedal potichu Harry a vykročil medzi náhrobné kamene. „Koľko rokov u vás vlastne pracoval?“

„Nikto nevie,“ odvetil Bjørn, usilujúc sa držať krok „Od nepamäti.“

„A jeho dcéra zomrela pri dopravnej nehode?“

„V lete. Veď práve to je choré. To nemôže byť pravda. Majú len prvú časť kódu DNA, zostáva desať až pätnásť-percentná šanca, že patrí niekomu inému, možno to je…“ Takmer vrazil do Harryho, ktorý prudko zastal.

„Nuž,“ prerušil ho Harry a zapichol prsty do hliny pred náhrobným kameňom s menom Fie Midtstuenovej. „Tá šanca práve klesla na nulu.“

Zdvihol ruku a prstami drvil čerstvo nasypanú hlinu.

„Vykopal mŕtvolu, preniesol ju do baru. A tam ju zapálil.“

„Doriti…“

Harry počul, ako sa Bjørnovi trasie hlas. Nepozrel sa naňho. Nechal ho na pokoji. Čakal. Zatvoril oči, počúval. Akýsi vtáčik spieval živým celkom bezvýznamnú pieseň. Vietor neúnavne a plný energie rozháňal mraky. V diaľke opäť zahučalo metro. Čas plynie, no má ešte kam? Harry otvoril oči. Odkašlal si.

„Musíme požiadať o otvorenie hrobu. Otcovi zavoláme, až keď budeme mať stopercentnú istotu.“

„Vybavím to.“

„Bjørn,“ povedal potichu Harry. „Takto je to lepšie. To dievča v bare nezhorelo zaživa. Okej?“

„Prepáč, som len unavený. A Roar si užil dosť aj bez toho…“ Bezradne mávol rukou.

„To je v poriadku,“ prikývol Harry a vstal.

„Kam ideš?“

Harry prižmúril oči a hľadel na východ k ceste a metru. Mraky sa sťahujú, blížia sa k nim. Duje severný vietor.

Opäť sa ho zmocnil pocit, že vie niečo, čo si ešte neuvedomuje, niečo sa ukrýva v hlbokých vodách jeho vnútra a nechce vyplávať na povrch.

„Musím niečo vybaviť.“

„Čo?“

„Dlho som to odkladal.“

„No dobre. Vieš, nad čím premýšľam?“

Harry sa pozrel na hodinky, potom uprel spýtavý pohľad na kolegu.

„Keď si sa včera rozprával s Bellmanom, čo sa podľa neho stalo s tou guľkou?“

„Netušil.“

„A čo ty? Zvykneš mať aspoň hypotézu.“

„Hm. Musím bežať.“

„Harry?“

„Áno?“

„Nič…“ Bjørn sa rozpačito usmial. „Neurob nijakú hlúposť.“

Katrine Brattová sa opierala o stoličku s pohľadom upretým na monitor. Práve jej volal Bjørn Holm. Našli otca dievčaťa, nejakého Midstuena, ktorý vyšetroval Kalsnesovu vraždu. Dcéra je mŕtva už dávno, preto Midstuena nenašla medzi rodičmi s malými deťmi. Na chvíľu zostala bez ďalších úloh, Preto skúmala výsledky včerajšieho hľadania. Bellmana a Kalsnesa nič nespája. Keď si vyžiadala zoznam osôb, s ktorými sa Bellman stretával najčastejšie, zaujali ju tri mená. Ulla Bellmanová. Truls Berntsen. A na treťom mieste Isabelle Skøyenová. Manželka na prvom mieste je samozrejmosť, na treťom mieste členka mestského zastupiteľstva, s ktorou ho spájajú pracovné úlohy, tiež nie je nič nezvyčajné.

No zarazil ju Truls Berntsen.

Z jednoduchého dôvodu. Našla internú požiadavku Ekokrimu, adresovanú policajnému prezidentovi. Na základe vysokej sumy na konte, ktorú Berntsen nevie vysvetliť, Ekokrim žiada o povolenie začať vyšetrovanie z možnej korupcie.

Odpoveď nenašla, Bellman zrejme odpovedal ústne.

No pripadalo jej dosť zvláštne, že policajný prezident a zdanlivo skorumpovaný policajt si tak často volajú a esemeskujú, platia na tom istom mieste v rovnakom čase platobnými kartami, spoločne cestujú lietadlom aj vlakom, bývajú v tom istom hoteli, chodia na tú istú strelnicu. Keď ju Harry požiadal o dôkladné preverenie Bellmana, zistila, že si z internetu sťahoval homosexuálne porno. Môže byť Berntsen jeho milenec?

Chvíľu sa dívala na monitor.

To všetko zatiaľ nič nedokazuje.

Vedela, že Harry sa stretol s Bellmanom na štadióne Valle Hovin. Pýtal sa ho na projektil zo skladu. Keď sa lúčil s Katrine, iba zamrmlal, že tuší, kto mohol manipulovať s dôkazovým materiálom. Na priamu otázku jej odpovedal:

„Tieň.“

Katrine rozšírila hľadanie do hlbšej minulosti.

Prečítala si výsledky.

Bellman s Berntsenom kráčali bok po boku ako pokrvní bratia. Začalo sa to už na policajnej stanici v Stovneri, keď skončili policajnú školu.

Vyžiadala si zoznam ostatných zamestnancov.

Prebehla ho pohľadom. Zarazilo ju jedno meno. Vyťukala číslo s bergenskou smerovkou.

„Slečna Brattová, konečne vás počujem!“ zaspieval hlas v telefóne. Cítila, že nefalšovaná bergenčina ju upokojuje. „Už dávno ste mali prísť na kontrolu.“

„Pán Hans…“

„Doktor Hans, ďakujem. Prosím, vyzlečte sa do pol pása, ďakujem.“

„Prestaň,“ varovala ho. Pristihla sa, že sa usmieva.

„Žiadam vás, aby ste si nezamieňali kontrolu u lekára so sexuálnym obťažovaním na pracovisku.“

„Počula som, že si sa vrátil na mravnostné oddelenie.“

„Počula si správne. A kde si ty?“

„V Osle. V Stovneri si pracoval spolu s Trulsom Berntsenom a Mikaelom Bellmanom, však?“

„Hneď po skončení školy. Len kvôli jednej žene. Ceckatej Márii. Už som ti o nej hovoril?“

„Asi áno.“

„No jej koniec znamenal pre mňa aj koniec Osla.“ Zanôtil: „Vestland, Vestland über alles…“

„Počúvaj ma! Keď si robil s…“

„Nikto nerobil s nimi, Katrine. Buď človek robil pre nich, alebo proti nim.“

„Trulsovi Berntsenovi nedávno pozastavili činnosť.“

„Bol najvyšší čas. Predpokladám, že zasa niekoho zmlátil.“

„Zmlátil? On bil zatknutých?“

„Ešte horšie. Policajtov.“

Katrine cítila, ako sa jej zježili všetky chlpy. „Naozaj?

Koho?“

„Každého, kto sa pokúšal flirtovať s Bellmanovou ženou. Beavis Berntsen bol do oboch po uši zaľúbený.“

„Akú zbraň používal?“

„Ako to myslíš?“

„Keď sa bil.“

„Odkiaľ to mám vedieť? Asi niečo tvrdé. Aspoň tak usudzujem podľa chalana zo severného Nórska, ktorý sa dopustil chyby a na vianočnom večierku sa k nej počas tanca pritisol trochu silnejšie.“

„Ako sa volal?“

„Počkaj… spomeniem si… niečo na R. Rúne. Nie. Runar. Bol to Runar. Runar… počkaj… Runar…“

Tak poď, povzbudzovala ho v duchu Katrine. Prsty sa jej začali mimovoľne hýbať po klávesnici.

„Prepáč, Katrine. Bolo to dávno. No keby si sa do pol pása vyzliekla…“

„Lákavá ponuka,“ uznala Katrine. „No práve som zistila aj bez tvojej pomoci, že v tom čase pracoval v Stovneri jediný Runar. Maj sa pekne…“

„Počkaj! Krátka mamografia ešte nemusí znamenať…“

„Musím bežať, úchyl môj.“

Položila. Dvojklik na meno. S pohľadom upretým na priezvisko nechala pracovať vyhľadávače. Zdalo sa jej povedomé. Kde ho počula? Zatvorila oči, meno si zamrmlala nahlas. Je také nezvyčajné, že to nemôže byť náhoda. Otvorila oči. Zaplavili ju výsledky vyhľadávania. Lekárske správy. Príjem na protidrogovom liečení. Mailová korešpondencia medzi riaditeľom ústavu a policajným prezidentom. Predávkovanie. No najhoršia bola fotografia. Čistý, nevinný pohľad modrých očí. Už vedela, odkiaľ ich pozná.

Harry odomkol dvere, vošiel do domu, ani sa nevyzul a zamieril priamo k poličke s platňami. Prsty vsunul medzi Waitsovu platňu Bad as Me a Pagan Place, ktorú s istým váhaním umiestnil na prvé miesto medzi albumy od Waterboys, keďže išlo o novú nahrávku z roku 2002. Bola to najbezpečnejšia skrýša v dome, lebo Rachel ani Oleg by nikdy dobrovoľne nesiahli po platni, ktorú naspieval Tom Waits alebo Mike Scott.

Vylovil kľúč. Mosadzný, malý, dutý, neváži takmer nič. Napriek tomu mu cestou ku skrinke oťažel v ruke. Vopchal ho do zámky a otočil. Čakal. Vedel, že keď otvorí dvierka, už nebude cesty späť. Sľub zostane navždy porušený.

Mykol dvierkami, aby ich otvoril. Uvedomoval si, že praská staré drevo, no zdalo sa mu, akoby z tmy začul ťažký výdych. Konečne je opäť na slobode. Pripravená robiť ľuďom zo života peklo.

Skrinka páchla kovom a olejom.

Zadržal dych. Mal pocit, že vkladá ruku do hadieho hniezda. Končekmi prstov nahmatal studenú oceľovú kostru. Schmatol plaza a za hlavu ho vytiahol von.

Škaredá zbraň. Až fascinujúco škaredá. Sovietske inžinierstvo vo svojej najbrutálnejšej, najefektívnejšej podobe. Vydrží toľko ako Kalašnikov.

Poťažkal ju v ruke.

Vedel, že je ťažká, no teraz nevážila takmer nič. Už sa rozhodol. Opäť vydýchol. Diabol strhol okovy.

„Ahoj,“ pozdravil Ståle a zatvoril za sebou dvere Kotolne. „Si sám?“

Bjørn mlčky prikývol, upieral pohľad na telefón.

Ståle sa posadil. „Kde…“

„Harry musel niečo vybaviť. Katrine odišla, skôr ako som prišiel.“

„Netváriš sa veselo.“

Bjørn sa uškrnul. „Ani ty, doktor Aune.“

Ståle si prešiel rukou po hlave. „Ešte pred chvíľou som stál pred triedou školákov, objímal svoju dcéru a vzlykal, akoby ma mučili. Aurora tvrdí, že tento zážitok ju poznačí na celý život. Pokúšal som sa jej vysvetliť, že väčšina detí sa našťastie rodí so schopnosťou niesť bremeno prehnanej rodičovskej lásky a z pohľadu darwinizmu by to mala zvládnuť. Všetko sa stalo preto, že prespala u Emilie. V triede majú dve Emilie, volal som mame tej druhej.“

„Nedostal si správu, že sme dnešnú poradu zrušili? Našli mŕtve telo dievčaťa.“

„Ale áno, viem o tom. Počul som, že to bolo strašné.“

Bjørn pomaly prikývol. Kývol na telefón. „Idem zavolať jeho otcovi.“

„Nepochybujem, že sa toho desíš.“

„Príšerne.“

„V duchu si kladieš otázku, prečo ho život takto trestá. Prečo o ňu má prísť dva razy, akoby nestačilo raz.“

„Asi tak.“

„Bjørn, vrah sám seba vníma ako nástroj božej pomsty.“

„No a?“ Bjørn sa pozrel na psychológa.

„Poznáš tú pasáž z Biblie? Pán je žiarlivý a pomstivý Boh, Pán je pomstivý a plný hnevu, Pán sa pomstí na svojich protivníkoch a chová hnev proti svojim nepriateľom. Starý text, no rozumieš mu?“

„Som len jednoduchý chlapec z dediny, ledva som prešiel prípravou na konfirmáciu a…“

„Premýšľal som o tom, preto som prišiel.“ Ståle sa predklonil. „Vrah baží po pomste a Harry má pravdu, vraždí pre lásku, nie z nenávisti, pre zisk alebo sadistický pôžitok. Vzali mu niečo, čo miloval, a on teraz berie obetiam to, čo najväčšmi milujú. Môže to byť ich život. Alebo to, čo je pre nich ešte cennejšie: dieťa.“

Bjørn prikývol. „Roar Midtstuen by určite vymenil terajší život za to, aby dostal späť dcéru.“

„Takže musíme hľadať človeka, ktorý niečo stratil. Kto siaha po pomste pre lásku. Lebo láska…“ Ståle zaťal pravú päsť, „… láska je jediný dostatočne silný motív. Súhlasíš?“

Bjørn prikývol. „Možno áno. No už naozaj musím volať Midtstuenovi.“

„Zavolaj mu. Vyjdem von, aby som ťa nerušil.“

Bjørn počkal, kým Ståle za sebou zatvorí dvere, a vyťukal číslo, na ktoré sa díval tak dlho, až ho mal akoby vytetované na sietnici. Zhlboka dýchal a počítal zvonenia. Ako dlho musí čakať, aby mohol položiť?

Vtom sa ozval kolegov hlas.

„Bjørn, ty?“

„Ja. Takže máš uložené moje číslo?“

„Samozrejme.“

„To ma teší. Musím ti niečo povedať.“

Ticho.

Bjørn prehltol. „Ide o tvoju dcéru, ona…“

„Bjørn,“ prerušil ho prísne. „Počúvaj ma. Netuším, o čom chceš hovoriť, no z tvojho hlasu cítim, že to je vážne. A ja už naozaj nie som schopný telefonicky prijímať informácie o Fii. Presne tak to bolo aj naposledy. Nikto sa mi neodvážil pozrieť do očí, všetci len volali. Zľahčujete si to. Neprídeš za mnou? Aby si sa mi pri tom díval do očí? Bjørn!“

„Samozrejme,“ súhlasil zaskočený Holm. Nikdy nepočul Midtstuena tak otvorene hovoriť o vlastnej slabosti. „Kde ťa nájdem?“

„Od toho dňa ubehlo presne deväť mesiacov. Náhodou som na mieste, kde ju zavraždili. Prišiel som položiť kvety, zaspomínať si…“

„Presne mi vysvetli, kde to je, prídem hneď.“

V porovnaní s nájdením voľného miesta na parkovanie bolo hľadanie telefónneho čísla a adresy na internete úplná hračka. Keď Katrine márne volala štyrikrát a nezapol sa ani odkazovač, vyzdvihla si v garáži služobné auto a odviezla sa na Industrigata v štvrti Majorstua, do jednosmernej ulice s malou večierkou a zopár galériami, jednou reštauráciou, rámarňou obrazov, ale bez parkovacích miest.

Katrine sa rozhodla. Prednými kolesami vyšla dva metre na chodník, vypla motor a za predným sklom nechala odkaz, že je policajtka, hoci tušila, že dopravná polícia - podľa Harryho jediná hranica deliaca civilizáciu od totálneho chaosu - na to nebude prihliadať.

Jednosmernou ulicou sa vrátila do hysterického ruchu štýlových obchodov na Bogstadveien. Zastala pred domom na Josefines gate, kde ako študentka raz či dva razy skončila na dozvukoch po nejakom žúre. Každý sa tváril, že to sú len dozvuky, nie najdôležitejšia časť večera. Nemala nič proti tomu. Dom patril mestskej polícii, ktorá prenajímala izby študentom policajnej akadémie. Katrine našla meno vedľa jedného zo zvončekov, stlačila ho a čakala, skúmajúc jednoduchú štvorposchodovú fasádu. Po chvíli opäť zazvonila. A zasa čakala.

„Nikto nie je doma?“

Zvrtla sa. Automaticky sa usmiala. Muža odhadla na zrelého štyridsiatnika, možno udržiavaného päťdesiatnika. Bol vysoký, mal husté vlasy, flanelovú košeľu a Levis 501.

„Som domovník.“

„Katrine Brattová, úsek násilných trestných činov. Hľadám Silje Gravsengovú.“

Skontroloval jej legitimáciu, potom si bez rozpakov premeral každý kúsok jej tela.

„Veru, Silje Gravsengová,“ premýšľal. „Veď odišla zo školy. Už tu teda nebude bývať dlho.“

„Ale zatiaľ býva, však?“

„Áno. Štyristodvanásť. Mám jej odovzdať nejaký odkaz?“

„Áno. Prosím, aby zavolala na toto číslo. Chcem sa s ňou porozprávať o jej bratovi Runarovi Gravsengovi.“

„Urobil niečo zlé?“

„Ťažko. Sedí na uzavretom oddelení psychiatrie a zásadne sa zdržuje v strede miestnosti, lebo je presvedčený, že steny sú ľudia, ktorí ho chcú ubiť na smrť.“

„Bože.“

Katrine vytiahla zápisník a začala písať meno a telefónne číslo. „Odkážte jej, že ide o tie vraždy policajtov.“

„Samozrejme. Veľmi sa o ne zaujíma.“

Katrine prestala písať. „Odkiaľ to viete?“

„V izbe má namiesto tapety nalepené novinové výstrižky o mŕtvych ľuďoch. Nič ma do toho nie je, každý študent si môže lepiť na steny, čo len chce, no je to trochu… desivé, nezdá sa vám?“

Katrine sa naňho pozrela. „Ako ste povedali, že sa voláte?“

„Leif Rødbekk.“

„Počúvajte ma, pán Rødbekk. Mohla by som nazrieť do jej izby? Rada by som sa pozrela na tie výstrižky.“

„Prečo?“

„Môžem?“

„Samozrejme. Stačí, keď predložíte povolenie na prehliadku.“

„Nemám…“

„Len žartujem,“ uškrnul sa. „Poďte so mnou.“

O minútu sa výťahom viezli na štvrté poschodie.

„V nájomnej zmluve sa píše, že smiem vstupovať do izieb študentov, ak im to oznámim vopred. Momentálne čistíme sporáky od pripálených nečistôt, minulý týždeň nám tu jeden začal horieť. Silje nedvíha telefón, tak sa dohodnime, že sme sa jej to vopred pokúšali oznámiť telefonicky. Súhlasíte, pani Brattová?“ Uškrnul sa úlisne. Napriek tomu pôsobil dosť príťažlivo. No ak by si ju dovolil osloviť krstným menom, bol by to jeho koniec. Vyberá správne slová. Pohľadom skĺzla k jeho prstenníku. Zlatý prsteň mal ošúchaný. Dvere výťahu sa otvorili. Kráčala za ním po úzkej chodbe. Zastali pred modrými dverami.

Zaklopal a čakal. Po chvíli zaťukal ešte raz.

„Tak poďme dnu,“ mykol plecom a vložil kľúč do zámky.

„Pán Rødbekk, ste veľmi ochotný.“

„Leif. Veľmi rád vám pomáham, nie každý deň sa dostanem do blízkosti…“ Otvoril jej dvere, no zastal tak, aby sa musela okolo neho pretisnúť. Varovne sa naňho zadívala.

„… takého vážneho prípadu,“ dodal s iskričkami úsmevu v očiach a ustúpil.

Katrine vošla. Od jej študentských čias sa izby veľmi nezmenili. Táto mala kuchynský kútik a dvere do kúpeľne na jednej strane, záves oproti. Katrine si pamätala, že sa ním oddeľuje posteľ.

Ihneď sa jej zmocnil pocit, že vošla do dievčenskej izby. Tu nebýva dospelá žena. Silje Gravsengovej zrejme čosi veľmi chýba. Pohovka v kúte bola zahádzaná plyšovými hračkami, bábikami a čudesnými plyšovými zvieratami. Šaty rozhádzané na podlahe hrali pestrými farbami, hoci dominovala ružová. Na stenách viseli fotografie čudesného ľudského zverinca štýlovo upravených chlapcov. Katrine ich odhadla na nejakú chlapčenskú kapelu, alebo reklamu na kanál Disney Channel.

Vzápätí si všimla čiernobiele novinové výstrižky, nalepené medzi farebné plagáty. Boli na všetkých stenách, no najviac ich viselo nad monitorom iMacu na písacom stole.

Katrine pristúpila bližšie. Už z diaľky mnohé z nich spoznala, rovnaké mali na stenách Kotolne.

Výstrižky boli prilepené na stenu lepiacou páskou, každý dopĺňal dátum dopísaný perom.

Prvú myšlienku zavrhla a radšej sa venovala druhej. Prečo by malo byť zvláštne, ak sa študentka policajnej akadémie venuje takému diskutovanému prípadu?

Na písacom stole vedľa klávesnice ležali noviny, z ktorých vystrihla najnovšie články. Medzi nimi ležala pohľadnica so záberom na horu v severnom Nórsku. Poznala ju. Bola to Svolværgeita na Lofotoch. Katrine chytila pohľadnicu a otočila ju, no nebola na nej známka, adresa ani podpis pod textom. Položila ju na stôl, keď jej mozog pripomenul, čo si všimol, keď hľadala podpis. Veľkými písmenami napísané slovo POLÍCIA. Znova ju zdvihla, no už len za roh, a prečítala si celý text.

Myslia si, že policajtov zavraždili preto, lebo ich niekto nenávidí. Ešte nepochopili, že je to naopak a zabil ich človek, ktorý miluje políciu a jej posvätné poslanie: chytať a trestať anarchistov, nihilistov, ateistov, nevercov a neznabohov, všetky deštruktívne sily. Nevedia, že pátrajú po apoštolovi spravodlivosti, ktorý nemôže trestať len vandalov, ale aj tých, ktorí zlyhali a z lenivosti a ľahostajnosti nenaplnili to, čo od nich spoločnosť právom očakáva, tých, ktorí si nezaslúžia, aby ich svet volal POLÍCIA.

„Vieš čo, Leif?“ zatýkala mu priateľsky, nespúšťajúc zrak z drobného, úhľadného, takmer školáckeho písma, napísaného modrým atramentom. „Teraz by som si úprimne želala mať povolenie na prehliadku.“

„Naozaj?“

„Určite mi ho vydajú, no sám vieš, ako dlho sa to môže vliecť. A vtedy už môže byť neskoro.“

Katrine zdvihla zrak. Leif Rødbekk jej opätoval pohľad. Neflirtoval, chcel sa uistiť, že to je naozaj dôležité.

„A vieš čo?“ usmial sa. „Uvedomil som si, že musím zbehnúť do pivnice, elektrikári tam práve vymieňajú rozvodnú skrinku, vydržíš tu chvíľu sama?“

Usmiala sa naňho. A keď jej úsmev opätoval, chvíľu si nebola istá, čo vlastne vyjadroval.

„Pokúsim sa,“ prikývla.

Katrine ťukla do klávesy iMacu vo chvíli, keď sa za Rødbekkom zabuchli dvere. Obrazovka sa rozžiarila. Otvorila vyhľadávač a naťukala Mittet. Nula výsledkov. Skúsila aj ďalšie mená, miesta činu a slovné spojenie vraždy policajtov. Márne.

Takže Silje Gravsengová nepoužíva iMac. Bystré dievča.

Potiahla zásuvku. Zamknutá. Čudné. Ktoré dievča si v takejto izbe zamyká zásuvky?

Podišla k závesu a rozhrnula ho.

Nemýlila sa, za ním bol spací kút.

A nad posteľou dve veľké fotografie.

Na jednej z nich bol mladík, ktorého tvár Katrine nehovorila nič. Mohla však hádať. Silje videla len dva razy. No príbuzenská podobnosť medzi plavovlasou Silje Gravsengovou a chlapcom na obrázku bila do očí.

O mužovi na druhej fotografii nepochybovala ani sekundu.

Silje ju zrejme našla na internete a dala si ju zväčšiť. Portrét zachytil každú jazvu, každú vrásku, každý pór na pokožke jeho zničenej tváre. No človek nič z toho nevnímal. Akoby sa jeho nedostatky strácali v žiare jeho modrých očí a rozzúreného pohľadu, ktorý práve zachytil fotografa. Zjavne sa mu chystal vysvetliť, že na mieste činu nemá čo hľadať. Harry Hole. Dievčatá v auditóriu v lavici pred ňou sa bavili práve o tejto fotografii.

Katrine si rozdelila izbu na imaginárne polia a začala horným vľavo. Pohľadom zišla až k dlážke, potom sa zamerala na ďalší štvorec. Tak ju to naučil Harry. Spomenula si aj na jeho poučku: nehľadaj nič konkrétne, jednoducho hľadaj. Ak budeš hľadať niečo konkrétne, ostatné veci sa ti neprihovoria. Ale potrebuješ počuť všetko.

Keď skončila s izbou, opäť si sadla k iMacu. V ušiach jej naďalej znel Harryho hlas. Ak skončíš s pocitom, že si nič nenašla, začni myslieť obrátene - počúvaj ostatné veci. Tie, čo tam nie sú, a mali by byt. Nôž na chlieb. Kľúče od auta. Sako z obleku.

Posledný príklad jej naznačil, čo práve teraz robí Silje Gravsengová. Prezrela šaty v skrini, kôš so špinavou bielizňou a v malej kúpeľni aj vešiaky pri dverách. Nikde nenašla to, čo mala Silje na sebe, keď ju videla s Harrym vo Valentinovom byte. Čierny športový úbor. Katrine si spomenula, že v ňom vyzerala ako výsadkár pri nočnej akcii.

Silje si zjavne išla zabehať. Trénuje. Tak ako Katrine, keď sa pripravovala na vstupné testy na policajnú akadémiu. Aby ju zobrali a mohla robiť to, čo ju baví. Harry tvrdil, že vraha ženie láska, nie nenávisť. Napríklad láska k bratovi.

Katrine upútalo meno Runar Gravseng. Keď pokračovala v hľadaní, našla ďalšie mená. Napríklad mená Bellman a Berntsen. Runar Gravseng v rozhovore s riaditeľom protidrogového ústavu uviedol, že v čase, keď pracoval na policajnej stanici v Stovneri, zbil ho maskovaný muž. Preto najprv odišiel na péenku, potom podal výpoveď a napokon začal brať drogy. Gravseng tvrdil, že za maskou sa skrýval Truls Bernsen a motívom bol Gravsengov neškodný náznak flirtu s Bellmanovou ženou na vianočnom večierku. Policajný prezident sa odmietol zaoberať nepodloženými obvineniami šibnutého narkomana. Riaditeľ ústavu ho v rozhodnutí podporil. Považoval však za potrebné informovať ho.

Katrine počula, ako zahučal výťah. No práve v tej chvíli si všimla čosi pod zásuvkami stola. Pri prvej kontrole jej to uniklo. Naklonila sa. Čierny obušok.

Dvere sa otvorili.

„Elektrikári pracujú?“

„Áno,“ usmial sa Leif Rødbekk. „Tváriš sa, akoby si ho chcela použiť.“

Katrine si pobúchala obuškom po dlani. „Zdá sa ti normálne, že sa po izbe povaľujú takéto predmety?“

„Pýtal som sa jej na to, keď som jej minulý týždeň opravoval batériu. Vraj trénuje na skúšky. A má ho tu aj pre prípad, že by sa zjavil polivrah.“ Rødbekk za sebou zatvoril dvere. „Našla si niečo?“

„Toto. Nevidel si, že by si ho niekedy brala von?“

„Zopár ráz.“

„Naozaj?“ Katrine prekvapene zdvihla zrak. „Ráno? Večer?“

„Samozrejme, že večer. Vyfintená, na vysokých opätkoch, umyté vlasy, obušok.“

Zasmial sa.

„Prečo si, preboha…“

„Vraj proti mužom, ktorí znásilňujú ženy.“

„Preto ho nosí po meste?“ Katrine poťažkala obušok. Pripomínal jej hornú časť stojana na šaty. „Stačilo by, keby nechodila cez park.“

„Naopak. Ona ich vyhľadáva.“

„Čože?“

„Napríklad Vaterlandspark. Chce si natrénovať boj zblízka.“

„Čaká, že ju taký chlap osloví, a ona ho môže…“

„… poriadne zmlátiť,“ doplnil ju Rødbekk a usmial sa na ňu takým úsmevom, že pri ďalších slovách nevedela, komu ich adresoval. „Skutočne neuveriteľná žena.“

„Áno. Teraz ju musím nájsť.“

„Ponáhľaš sa?“

Ak ju pri tejto otázke zamrazilo, nestihla si to uvedomiť, lebo medzičasom prešla okolo neho a vybehla z bytu. Až na schodoch sama seba napomenula: Nie, nie som až taká zúfala. Napriek tomu, že ten zaspatý slimák, na ktorého čaká, sa nevie odhodlať k činu.

Harry prechádzal Svartdalským tunelom. Svetlá z lámp mu prechádzali po kapote a prednom skle. Neprekračoval rýchlosť, nikam sa neponáhľal. V pištoli položenej na sedadle spolujazdca mal dvanásť nábojov Makarov. Viac určite nebude potrebovať. Je len otázne, či na to má žalúdok.

Lebo srdce áno.

V živote nikoho nezabil chladnokrvne. Teraz však jednoducho musí.

Volant chytil druhou rukou, podradil a vyšiel z tunela na denné svetlo. Keď začal stúpať do kopca k Ryenkryssetu, vo vrecku mu zavibroval mobil. Vylovil ho a pozrel sa na displej. Rachel. V tomto čase nezvykne telefonovať, mali nepísanú dohodu, že si volávajú po desiatej večer. Teraz s ňou nemôže hovoriť, lebo je príliš rozrušený. Rachel si to všimne a začne sa vypytovať. Nechce jej klamať. Už nie.

Počkal, kým telefón dozvoní, vypol ho a položil vedia pištole. Vlastne ani nemá nad čím premýšľať, všetko domyslel. Ak zasa začne pochybovať, vráti sa na začiatok a bude musieť prejsť po tej istej dlhej ceste, až dospeje k rovnakému výsledku. Rozhodol sa. Pochopiteľne, bráni sa, no nesmie ustúpiť. Doriti! Päsťou buchol po volante. Myslel na Olega aj na Rachel. To mu pomohlo.

Prešiel cez kruhový objazd a odbočil do Manglerudu. K Berntsenovmu domu. Cítil, že sa upokojuje. Konečne. Vždy sa upokojil, keď si uvedomil, že prekročil prah a klesá krásnym voľným pádom, pri ktorom prestáva premýšľať, všetko sa mení na sumár naučených pohybov, rozhodných skutkov a bežnej rutiny. Hoci nepadal už dávno, teraz sa pocit vrátil. Nebol si istý, či ho ešte má v sebe. Našťastie, má.

Pomaly prechádzal ulicami. Predklonil sa a pozrel na oblohu, na ktorej sa sťahovali oceľovosivé mraky ako neohlásená armáda s neznámym úmyslom. Opäť sa oprel. Nad nízkymi domami sa zjavili strechy činžiakov.

Nepotreboval sa pozrieť na pištoľ, aby vedel, že je tam.

Nepotreboval si opakovať poradie ďalších krokov, vedel, že si ich pamätá.

Nepotreboval počítať údery srdca, aby vedel, že bije celkom pokojne.

Na okamih zatvoril oči a predstavil si to. A vtedy sa mu vrátil pocit, ktorý ako policajt zažil len niekoľkokrát. Strach. Taký istý, aký cítia ľudia, ktorých prenasleduje. Strach vrahov z odrazu vlastnej tváre v zrkadle.

42/

Truls Berntsen nadvihol boky a zátylkom sa zaprel o vankúš. Privrel oči, potichu vzdychol a odbavil sa. Cítil, ako orgazmus lomcuje jeho telom. Potom chvíľu nehybne ležal na hranici medzi bdením a snom. V diaľke - zrejme na veľkom parkovisku - sa ozýval alarm auta. Inak všade vládlo až hrobové ticho. Zvláštne, že na bezpečnom mieste, kde je toľko cicavcov natlačených na seba, je väčšie ticho ako v tom najnebezpečnejšom lese, kde aj najmenší zvuk môže urobiť z človeka korisť. Zdvihol hlavu a zadíval sa do očí Megan Foxovej.

„Aj tebe sa to páčilo?“ zašepkal.

Neodpovedala. No neuhla pohľadom, úsmev jej nezmizol z tváre, gestom ho naďalej lákala. Megan. Jediná bytosť v jeho živote, ktorá mu je verná, vždy po jeho boku, môže sa na ňu spoľahnúť.

Na nočnom stolíku nahmatal toaletný papier: Poutieral sa a diaľkovým ovládačom namieril na Megan, ktorá sa trochu triasla v zamrznutom zábere na päťdesiatpalcovej obrazovke. Televízor Pioneer patril do série, ktorú museli prestať vyrábať, lebo bola príliš drahá, príliš dobrá na sumu, čo mohli za ňu pýtať. Truls si kúpil posledný model za peniaze, čo dostal za zametenie dôkazov proti kapitánovi, pašujúcemu pre Asajeva heroín. Urobil kravinu, keď so zvyškom peňazí utekal do banky, aby si ich vložil na účet. Asajev bol pre Trulsa nebezpečný. Prvé, čo vnímal, keď sa dozvedel o jeho smrti, bol pocit slobody. Všetko sa skončilo, nikto mu nič nedokáže.

Jej zelené oči naňho žiarili ako smaragdy.

Chvíľu zvažoval, či jej ich nekúpi. Ulle pristane zelená. Napríklad ten pulóver, v ktorom doma občas čítava. Truls dokonca už zašiel do zlatníctva. Majiteľ ho rýchlo odhadol a vysvetlil mu, že kvalitné smaragdy sú drahšie než diamanty, asi by si mal vybrať niečo iné, čo tak pekný opál, keď už tak veľmi trvá na zelenej? Alebo kameň so štipkou chrómu, ten farbí smaragd do zelena, nie je v tom nijaká mágia.

Nie je v tom nijaká mágia.

Truls odišiel z obchodu a v duchu si sľúbil, že keď mu nabudúce niekto zavolá, aby zamietol stopy, navrhne vylúpenie práve tohto zlatníctva. Zmetú ho zo zemského povrchu. Doslova. Zhorí ako to dievča v bare. Rozprávali o nej v policajnej vysielačke. Dokonca zvažoval, či im neponúkne pomoc. Jeho trest už predsa zrušili. Mikael mu oznámil, že zostáva vybaviť posledné formality. Plán na zničenie Mikaela tým prestal byť aktuálny, určite sa im podarí nadviazať na staré kamarátstvo a všetko bude ako kedysi. Konečne sa pripojí k tímu, zaberie zo všetkých síl, prispeje k výsledku. Dostane toho prekliateho šialenca, ktorý zabíja policajtov. Ak sa mu naskytne možnosť, osobne… Zaškúlil na skriňu vedľa postele. Má v nej dosť zbraní, aby popravil aj päťdesiat takých hajzlov.

Zvonček.

Truls si vzdychol.

Niekto stojí pri bráne a čosi od neho chce. Zo skúsenosti vedel, že do úvahy prichádzajú štyri možnosti. Stane sa Jehovovým svedkom a dramaticky tým zvýši svoje šance dostať sa do raja. Prispeje do nejakej zbierky pre afrického prezidenta, ktorý práve z nej financuje svoj život. Alebo odomkne skupinke mladistvých, ktorí ho budú presviedčať, že si zabudli kľúče, hoci v skutočnosti prišli vylúpiť pivnice. Alebo ho nejaký štréber z domovej správy zavolá dole, aby si splnil povinnosť k ostatným obyvateľom domu, na ktorú zabudol. Ani jedna z alternatív mu nepripadala hodná toho, aby vstal z postele.

Tretie zvonenie.

Aj Jehovovi svedkovia zvonia len dvakrát.

Samozrejme, môže to byť Mikael. Chce s ním prebrať veci, o ktorých nesmie hovoriť v telefóne. Zladiť výpovede na ďalšie prípadné výsluchy s témou peniaze na konte.

Truls chvíľu premýšľal.

Potom zložil nohy z postele.

„Tu je Aronsen z bloku C. To strieborné Suzuki Vitara je vaše?“

„Áno,“ odvetil do telefónu. Malo to byť Audi Q5 2.0 so šesťstupňovým manuálom. Ako odmena za splnenie poslednej úlohy od Asajeva. Keď im odovzdá toho otravného vyšetrovateľa Harryho Holeho. Namiesto toho mu zostal japonský šmejd.

„Počujete alarm?“

Truls ho cez telefón počul ešte jasnejšie.

„Dofrasa,“ zanadával. „Skúsim ho vypnúť z balkóna.“

„Byť na vašom mieste, radšej zbehnem dole. Keď som išiel okolo, mali ste rozbité okno a práve z neho vyťahovali rádio a cédečka. Určite sú niekde nablízku a čakajú, čo sa bude diať.“

„Dofrasa!“ zopakoval Truls.

„Nemáte za čo ďakovať,“ rozlúčil sa Aronsen.

Truls si obul tenisky, skontroloval, či má pri sebe kľúče od auta, a zamyslel sa. Potom sa vrátil do spálne, otvoril skriňu a vybral z nej pištoľ. Jericho 941. Strčil si ju za opasok. Predstavoval si, že ak nechá zapnutý televízor, zmrznutý obraz po čase splynie s obrazovkou. Veď nebude preč dlho. Vybehol na chodbu. Aj tu je ticho.

Výťah stál na jeho poschodí, rýchlo doň nastúpil, stlačil gombík prízemia a uvedomil si, že nezamkol byt, no nevrátil sa. Bude preč len pár minút.

O pol minúty už vybiehal do jasného, chladného marcového večera na parkovisko, ktoré zo všetkých strán obklopovali činžiaky. Napriek tomu tu neustále dochádzalo k vykrádaniam áut. Mali by sem namontovať viac lámp, čierny asfalt pohlcuje svetlo. Keď sadne tma, zlodej sa ľahko stratí medzi autami. Odkedy Trulsovi pozastavili činnosť, mal problémy so spánkom. Tak to chodí, keď človek celý deň len spí a onanuje, spí a onanuje a spí a onanuje. Občas v noci sedával na balkóne s okuliarmi na nočné videnie a s odisteným Märklinom v nádeji, že na parkovisku objaví zlodeja. Žiaľ, zlodej neprišiel. Alebo našťastie. Veru, našťastie. Doriti, veď nie je vrah.

Jasné, toho motorkára z Los Lobos prevŕtal, no to bola čistá smola. A teraz je z neho terasa v Høyenhallene.

No dobre, ešte tu je tá návšteva väznice v Ile, keď pustil do obehu chýr; že tie vraždy v Maridalene aj v Tryvanne spáchal Valentin Gjertsen. Nebolo to isté, no aj keby to neurobil, mal na svedomí dosť, aby si zaslúžil okoreniť pobyt v base. Kto mal tušiť, že ho tí blázni zabijú? Teda, ak naozaj zabili Gjertsena. Truls nedávno zachytil vo vysielačke rozhovor policajtov, ktorý svedčil o niečom inom.

Iné to bolo s tým našminkovaným fešáčikom z Drammenu. Ten chlap si však o to koledoval. Truls nemal na výber. Najmä od chvíle, keď mu Mikael povedal o tom telefonáte. Nejaký chlap v ňom tvrdil, že s kolegom zmlátil toho buzíka z Kriposu. Vraj má dôkazy. Chce peniaze, inak informáciu posunie ďalej. Stotisíc korún. Odovzdajú mu ich na opustenom mieste za Drammenom. Mikael konštatoval, že sa oňho musí postarať Truls. Veď je na vine. Keby sa vtedy ovládol, bolo by všetko inak. A keď si Truls sadal za volant, vedel, že je na to sám. Celkom sám. Ako vždy.

Dopravné značky okolo Drammenu ho lesnými cestami doviedli na parkovisko nad príkrym svahom, zvažujúcim sa do rieky. Čakal päť minút, potom sa zjavilo auto. Zastalo, no motor nezhasol. Truls podľa dohody vzal hnedú obálku a podišiel k autu so spusteným okienkom. Chlap mal natiahnutú masku, až po nos si vytiahol hodvábnu šatku. Truls premýšľal, či chlapovi nešibe. Auto určite neukradol a ešpézetka ho prezradí. Navyše Mikael už vystopoval hovor z drammenského klubu, ktorý určite nemá veľa zamestnancov.

Chlap otvoril obálku, prepočítal peniaze. Pomýlil sa, začal odznova, zvraštil čelo, zdvihol zrak. „Toto nie je sto…“

Úder ho zasiahol na ústa a Truls cítil, ako jeho päsť preniká cez dolámané zuby. Druhý úder namieril na nos. Na chrupavku a jemné kosti. Tretí roztrhol mužovi obočie.

Potom obišiel auto a prisadol si na sedadlo spolujazdca. Chvíľu čakal, kým muž precitol. Potom nasledoval krátky rozhovor.

„Kto…“

„Jeden z nich. Aký máš dôkaz?“

„Ja… ja…“

„Vidíš môj Heckler & Koch? Nevie sa dočkať, kedy prehovorí. Skúsiš ho predbehnúť?“

„Ne…“

„Hovor!“

„Ten, ktorého ste zmlátili. Povedal mi všetko. Prosím, iba som potreboval…“

„Povedal naše mená?“

„Čo? Nie.“

„Tak odkiaľ vieš, že sme to boli my?“

„Prezradil mi, čo sa stalo. Nikto iný neprichádzal do úvahy.“ Keď sa muž pozrel do zrkadla, z hrdla sa mu vydralo kvílenie. „Panebože! Zničil si mi tvár!“

„Drž hubu. Ten chlap, ktorého sme podľa teba zmlátili… vie, že si nás chcel vydierať?“

„On? Nie, nie, nikdy by…“

„Si jeho milenec?“

„Nie! On si to možno myslí, ale…“

„Vie o tom ešte niekto?“

„Nie! Prisahám! Nechaj ma odísť, sľubujem…“

„Takže nikto nevie, že si teraz tu.“

Truls si vychutnával chlapov zarazený pohľad, keď pochopil, čo vyplýva z jeho slov. „Ale áno! Viacerí ľudia…“

„Neklameš zle,“ uškrnul sa Truls a priložil mu pištoľ na čelo. Bola až neuveriteľne ľahká. „No ani veľmi dobre.“

Potom stlačil spúšť. Rozhodovanie nebolo ťažké. Vlastne nijaké. Jednoducho to musel urobiť. Inštinkt. Chlap na nich niečo má a skôr či neskôr nájde spôsob, ako to proti nim použiť. Takto totiž fungujú všetky hyeny, sú zbabelé a povoľné, keď sa ti ocitnú tvárou v tvár, dajú sa ponižovať, ohnú chrbát, ale trpezlivo vyčkávajú, aby ťa napadli, len čo sa odvrátiš.

Potom utrel sedadlo a všetky miesta, ktorých sa dotkol. Okolo ruky si obmotal handru a uvoľnil ručnú brzdu. Potisol auto. Počúval zvláštne ticho, čo sa rozhostilo, keď sa auto rútilo do priepasti. Po chvíli nasledoval tupý náraz a škrípanie plechu. Zadíval sa na vrak, čo ležal v rieke pod ním.

Obušku sa zbavil rýchlo a šikovne. Chvíľu sa viezol autom, potom otvoril okno a obušok vyhodil medzi stromy. Určite ho nenájdu. A keby aj, ani odtlačky prstov, ani DNA na ňom polícia nespojí s vraždou či Trulsom.

Horšie to bolo s pištoľou. Guľka ich privedie k pištoli a napokon k nemu.

A tak počkal až po Drammenský most. Tam spomalil a sledoval, ako pištoľ mizne za zábradlím a pod hladinou na mieste, kde sa rieka vlieva do fjordu. Tam ju nikdy nenájdu. V desať či dvadsať metrov hlbokej brakickej vode. Nie je ani slaná, ani sladká. Ani celkom zlá, ani dobrá. No kdesi čítal, že niektoré živočíšne druhy sú majstrami v prežívaní práve v takejto zbastardenej vode. Sú také zvrhlé, že nezvládajú vodu, ktorú potrebujú normálne formy života.

Truls ešte pred príchodom na parkovisko vypol alarm. Nikoho nevidel ani tu, ani na okolitých balkónoch. No akoby počul spoločný výdych susedov. Konečne! Dávaj si lepší pozor na auto a nastav si interval pípania alarmu, ty idiot.

Bočné okno bolo naozaj rozbité. Strčil doň hlavu. Nedalo sa, že sa mu babrali s rádiom. Čo to hovoril Aronsen… a kto je Aronsen? Blok C. To môže byť ktokoľvek. Kto…

Jeho mozog dospel k záverom o zlomok sekundy skôr, než pocítil oceľ na zátylku. Inštinktívne vedel, že to je oceľová hlaveň pištole. Už vedel, že Aronsen neexistuje. Nikto mu nekradol rádio.

Akýsi hlas zašepkal:

„Berntsen, neotáčaj sa. A keď ti vopchám ruku do nohavíc ani sa nepohni. Aha! Pozrime sa, slušne vypracované brušné svaly…“

Truls vedel, že mu niečo hrozí, zatiaľ však nevedel čo. No Aronsenov hlas odniekiaľ poznal. „Čo to? Začal si sa potiť? Alebo sa ti to páči? Išlo mi len o túto pištoľku. Jericho? Na čo si ju chcel použiť? Strieľať niekomu do tváre? Ako Renému?“

Vtedy pochopil, čo mu hrozí.

Smrť.

43/

Rachel stála pri kuchynskom okne, zvierala telefón a upierala pohľad do tmy. Mohla sa mýliť, no zdalo sa jej, že medzi ihličnatými stromami na druhej strane výjazdu zachytila pohyb.

Pravdupovediac, v tme vždy vidí nejaký pohyb.

Si natrvalo poznačená. Nemysli na to. Buď v strehu, no nemysli na to. Nechaj telo oddávať sa svojej trápnej hre, ale ignoruj ho, ako keď si rodič nevšíma neposlušné dieťa.

Osvetľovalo ju svetlo z kuchyne. Ak tam naozaj niekto stojí, má ju ako na dlani. Napriek tomu nezhasla. Musí na sebe pracovať, nedovoliť strachu, aby rozhodoval o tom, čo má robiť a kde stáť. Toto je predsa jej dom a ich domov!

Z poschodia znela hudba. Harryho staré cédečko. Toto mala rada aj ona. Talking Heads. Little Creatures.

Opäť sa zadívala na telefón, hypnotizovala ho, aby zazvonil. Dva razy volala Harrymu, ale neozval sa. Pripravila mu prekvapenie. Informáciu z kliniky dostala len včera. Prišlo to skôr, ako plánovali, no rozhodli sa, že je pripravený. Oleg bol od vzrušenia celý bez seba. Aj preto mu napadlo, že Harrymu to zamlčia. Prídu domov, a keď sa Harry vráti z práce, Oleg vyskočí spoza dverí a tramtadadá!

Presne tak to povedal - tramtadadá.

Rachel trochu zapochybovala, lebo Harry nemá rád prekvapenia. No Oleg trval na svojom. Harry aspoň raz musí okúsiť spontánne šťastie. Presvedčil ju.

Teraz to už oľutovala.

Odstúpila od okna a telefón položila na kuchynský stôl vedľa jeho šálky. Pred odchodom z domu vždy po sebe upratal, zrejme dnes odchádzal v strese. V posledných nočných telefonátoch ani raz nespomenul Beate, čím jednoznačne dokázal, že na ňu myslí.

Prudko sa zvrtla. Teraz si to nenamýšľa, niečo počula. Škrabot kamienkov pod topánkami. Vrátila sa k oknu. Žmúrila do tmy, čo každou chvíľou hustla.

Zmeravela.

Postava. Práve sa oddelila od stromu a vykročila k domu. Celá v čiernom. Ako dlho tam už stojí?

„Oleg!“ zakričala Rachel. Srdce jej išlo vyskočiť z hrude. „Oleg!“

Hudba na poschodí stíchla. „Áno?“

„Poď dole! Ihneď!“

„Už ide?“

Áno, prikývla v duchu. Už ide.

Postava bola nižšia, než čakala. Blížila sa k dverám, a keď vyšla na svetlo, na svoj veľký údiv a úľavu konštatovala, že to je žena. Vlastne dievča. V športovom úbore. O tri sekundy neskôr zazvonil zvonček.

Rachel zaváhala. Pozrela sa na Olega, ktorý už schádzal po schodoch.

„Nie je to Harry,“ povedala mu a rýchlo sa usmiala. „Otvorím. Pokojne sa vráť do izby.“

Pri pohľade na dievča sa jej srdce opäť upokojilo. Pôsobilo vystrašene.

„Vy ste Rachel,“ povedalo namiesto pozdravu. „Harryho priateľka.“

Rachel napadlo, že takýto úvod by ju mal znepokojiť. Mladé pekné dievča sa roztraseným hlasom pýta na jej nastávajúceho manžela. Možno by mala skontrolovať ten obtiahnutý športový úbor. Nerastie pod ním bruško?

No nebála sa, nič nekontrolovala, iba prikývla.

„Áno, to som ja.“

„A ja som Silje Gravsengová.“

Dievča sa na ňu pozorne zadívalo, akoby očakávalo reakciu na svoje meno. Rachel si všimla, že dievča skrýva ruky za chrbtom. Psychológ ju raz poučil, že ľudia, ktorí držia ruky za chrbtom, majú čo skrývať. Veru, povedala si v duchu. Ruky.

Rachel sa usmiala: „Silje, ako vám môžem pomôcť?“

„Harry je… bol môj učiteľ.“

„Áno?“

„Musím vám o ňom niečo povedať. O ňom a o sebe.“

Rachel zvraštila čelo. „Počúvam.“

„Pustíte ma ďalej?“

Rachel zaváhala. Nemala chuť púšťať do domu cudzích ľudí. Keď príde Harry, chce, aby tu boli len s Olegom. Iba oni traja. Nikto iný. Určite nie osoba, ktorá jej o ňom má čo povedať. Aj o sebe. Napokon to predsa len urobila. Pohľadom podvedome zablúdila k jej bruchu.

„Pani Faukeová, nezdržím vás dlho.“

Čo jej o nej povedal Harry? Premýšľala. Počula, že Oleg opäť zvýšil hlasitosť. Otvorila dvere.

Dievča prekročilo prah, sklonilo sa a začalo si rozväzovať tenisky.

„Netreba,“ zastavila ju Rachel. „Vybavíme to rýchlo, súhlasíte? Mám dosť málo času.“

„No dobre,“ usmialo sa dievča. Až v lepšom svetle predizby si Rachel všimla, že tvár dievčaťa pokrýva tenučká vrstva potu. Kráčala za Rachel do kuchyne. „Čo je to za hudbu? Harry je doma?“

Až vtedy si Rachel uvedomila, že sa bojí. Dievča si hudbu automaticky spojilo s Harrym. Pozná jeho vkus? Pochybnosť prišla, skôr než ju Rachel stihla zahnal Počúval ju s týmto dievčaťom?

Dievča si sadlo k veľkému stolu. Dlane položilo na dosku, pohladkalo ho. Rachel striehla na každý jeho pohyb. Hladká stôl, akoby už vedelo, že toto surové neopracované drevo je príjemné na dotyk. Pohľad uprelo na Harryho šálku. Pozná…

„Silje, čo si mi chcela povedať?“

Dievča sa usmialo smutne, akoby ho úsmev bolel. Nezdvihlo zrak od šálky.

„Naozaj vám o mne nerozprával, pani Faukeová?“

Rachel zatvorila oči. Toto nie je pravda. A nie je pravda ani to, že si myslí, že to je pravda. Verí Harrymu. Otvorila oči.

„Povedz, čo chceš povedať, Silje. Počujem o tebe prvý raz.“

„Ako myslíte, pani Faukeová.“ Dievča zdvihlo zrak od šálky a pozrelo sa na ňu takmer neprirodzene modrými, nevinnými a nepoškvrnenými očami dieťaťa. Očami dieťaťa, ktoré prežilo čosi hrozné.

„Poviem vám čosi o znásilnení,“ nadýchla sa Silje.

Vtedy si Rachel uvedomila, že sa nevládze nadýchnuť, akoby z izby niekto vysal vzduch a ona sa ocitla vo vákuu.

„O akom znásilnení?“ hlesla.

Už sa stmievalo, keď Holm konečne zbadal auto.

Pri Klemetsrude zišiel z diaľnice a pokračoval na východ po ceste číslo 155, no až pri Fjelli si všimol, že zašiel priďaleko. Keď to zistil, obrátil sa, vrátil sa a našiel ho. Premávka tu bola riedka, a keď sadla tma, krajina pôsobila neuveriteľne opustene. Z oboch strán sa naňho tlačil hustý les. Potom si všimol zadné svetlá auta stojaceho vedia cesty.

Spomalil a pozrel sa do spätného zrkadla. Za chrbtom hustá tma, pred ním len dve červené svetlá. Bjørn zastal za autom. Vystúpil. V hlbokom lese smutne spieval nejaký vták. Roar Midtstuen čupel vedľa cesty. Osvetľovali ho len predné svetlá auta.

„Prišiel si,“ povedal potichu.

Bjørn si za opasok vytiahol nohavice. Netušil, odkiaľ vzal ten pohyb, no robí ho čoraz častejšie. Vlastne to vie presne. Jeho otec si takto vyťahoval nohavice, keď sa chystal povedať, vyjadriť či urobiť niečo dôležité. Začína sa meniť na otca. Až na to, že málokedy hovorí niečo dôležité.

„Takže sa to stalo tu,“ ozval sa Bjørn.

Roar prikývol. Zadíval sa na kyticu kvetov položenú na asfalte. „Išla tu s kamarátmi na lezeckú stenu. Cestou domov sa zastavila vycikať. Povedala, že ich dobehne. Tvrdia, že sa to muselo stať, keď vybiehala z lesa a nasadala na bicykel. Chcela ich predsa dobehnúť. Vždy chcela byť všade prvá, chápeš?…“ Roar mal čo robiť, aby sa nerozplakal. „Vyšla na cestu, určite ešte nemala na bicykli rovnováhu a…“ Roar kývol smerom, odkiaľ prišlo auto. „Nenašli sme nijaké stopy po brzdení. Nikto si nepamätá, ako to auto vyzeralo, hoci neskôr muselo predbiehať ostatných. Oni však boli pohrúžení do rozhovoru o lezeckých stenách, určite ich minulo viac áut. Až pred Klemetsrudom si uvedomili, že Fia mala byť už dávno s nimi. A že sa niečo stalo.“

Bjørn prikývol. Odkašľal si. Chcel to mať čím skôr za sebou. No Roar ho nepustil k slovu.

„Bjørn, nedovolili mi stať sa súčasťou vyšetrovacieho tímu. Lebo som otec. Namiesto mňa naňho nasadili zelenáčov. A keď konečne pochopili, že nejde o bežnú rutinu, vodič sa sám neprihlási a nikomu nič nedokážu, už bolo neskoro. Stopa vychladla, pamäť ľudí nefungovala.“

„Roar…“

„Policajná práca, Bjørn. Všetko sa točí okolo našej policajnej práce. Celý život drieme pre tento tím, dávame zo seba všetko, a potom, keď stratíme to najcennejšie, čo za to dostaneme? Nič. Bjørn, bola to odporná zrada.“ Bjørn sa díval na kolegove čeľuste, čo sa chvíľu hýbali nehlučne. Midtstuen intenzívne prežúval. „Hanbím sa za to, že som policajt,“ pokračoval Midtstuen. „Tak ako v Kalsnesovom prípade. Mizerná robota od začiatku do konca, vraha necháme utiecť, ale nikto za to nie je zodpovedný. A nikto ani nežiada vyvodenie zodpovednosti!“

„Dievča, ktoré sme našli zhorené v bare…“

„Anarchia. Nepredstaviteľná anarchia! Niekto predsa musí za to niesť zodpovednosť. Niekto…“

„Bola to Fia.“

V tichu, čo nastalo, opäť počul vtáčí spev, no teraz z inej strany. Vták asi preletel na iné miesto. Alebo to bol iný vták. Možno sú dva. Z rovnakého druhu. A v tme sa dohovárajú.

„O mojom znásilnení.“ Silje hľadela na Rachel pokojne, akoby jej práve prečítala predpoveď počasia.

„Harry ťa znásilnil?“

Silje sa krátko usmiala, akoby si chcela precvičiť lícne svaly. Jej úsmev nestihol doraziť k očiam, hneď zmizol. Aj ľahostajný výraz. Do očí sa jej tisli slzy.

Panebože, vydýchla Rachel. To dievča neklame. Zalapala po vzduchu a bola si celkom istá: To dievča je možno šibnuté, no neklame.

„Pani Faukeová, bola som doňho po uši zaľúbená. Myslela som si, že sme stvorení jeden pre druhého. Išla som za ním do kancelárie. Nahodila som sa. A on to zle pochopil.“

Rachel sledovala, ako prvá slza stratila kontakt s mihalnicou, chvíľu padala, potom ju zachytilo mladé jemné líce. Chvíľu stekala nižšie, potom vsiakla do pokožky. Sfarbila ju dočervena. Vedela, že za jej chrbtom ležia papierové obrúsky, no nepodala ich Silje.

„Harry nechápe veci zle,“ namietla Rachel, prekvapená vlastným pokojným hlasom. „A neznásilňuje.“ Pokoj a istota. Ako dlho jej vydržia?

„Mýlite sa.“ Silje sa usmiala cez slzy.

„Naozaj?“ Rachel mala chuť vraziť päsťou do jej samoľúbej, znásilnenej tváre.

„Áno, pani Faukeová, teraz zle chápete vy.“

„Povedz, čo máš na srdci, a vypadni.“

„Harry…“

Rachel nenávidela jeho meno na perách tejto ženy tak intenzívne, že podvedome hľadala niečo, čo by ju zastavilo. Panvicu, tupý nôž na chlieb, lepiacu pásku, čokoľvek.

„Myslel si, že som sa ho prišla spýtať na písomku. No pochopil to zle. Prišla som ho zviesť.“

„Vieš čo, moja? Už som pochopila, že si to chcela. A teraz tvrdíš, že ti vyhovel, a predsa to bolo znásilnenie? Takže sa stalo to, že tvoje nadržané, akože cudné nie, nie sa postupne zmenilo na nie, a s odstupom času máš pocit, že si to tak aj myslela. On to mal pochopiť, skôr než si na to prišla sama?“

Rachel si uvedomila, že rozpráva ako obhajca na jednom z mnohých súdnych pojednávaní o prípadoch znásilnenia, na ktorých sa zúčastnila. Túto frázu doteraz nenávidela, ako právnička však chápala, že obhajca nemá inú možnosť. No teraz to neboli iba slová, ona cítila, že to tak musí byť, nemôže to byť inak.

„Nie,“ odsekla Silje. „Prišla som vám povedať, že ma neznásilnil.“

Rachel prekvapene zažmurkala. Zvukový záznam v mysli si musela pretočiť dozadu, aby si bola istá, že počula správne. Neznásilnil.

„Vyhrážala som sa mu, že ho udám za znásilnenie, lebo…“ Dievča si špičkou ukazováka zotrelo slzu z kútika úst, no ihneď ju nahradila ďalšia. „… chcel moje nevhodné správanie oznámiť vedeniu školy. Mal na to právo. No zmocnilo sa ma zúfalstvo, chcela som ho predbehnúť obvinením zo znásilnenia. Teraz som mu chcela povedať, že to ľutujem. A že… áno, je to trestný čin. Falošné obvinenie. Paragraf 168, trestná sadzba osem rokov.“

„To je pravda,“ prikývla Rachel.

„Ach, áno,“ usmiala sa Silje. „Zabudla som, že ste právnička.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Viem,“ vzlykla. „O jeho živote toho viem veľa. Preskúmala som ho. Bol mojím idolom a ja hlúpe dievčatko. Dokonca som preňho vyšetrovala aj tie vraždy policajtov, chcela som mu pomôcť. Začala som písať krátke zhrnutie, aby som mu vysvetlila, ako všetko spolu súvisí. Veru, hlúpa študentka chce vysvetliť Harrymu Holemu, ako chytiť vraha policajtov.“ Silje sa prinútila do ďalšieho úsmevu. Zavrtela hlavou.

Rachel jej podala papierové obrúsky. „A teraz si mu to prišla povedať?“

Silje pomaly prikývla. „Myslím si, že keď vidí moje číslo, naschvál nedvíha telefón. A tak som si svoj dnešný beh presunula sem, aby som videla, či je doma. Všimla som si, že tu nemá auto, a chcela som sa vytratiť, potom som vás však zbadala v okne. Napadlo mi, že urobím ešte lepšie, ak to poviem rovno vám. Bude to ten najlepší dôkaz, že to myslím úprimne. A nemám nijaké bočné úmysly.“

„Videla som ťa tam stáť,“ priznala Rachel.

„Potrebovala som si to rozmyslieť. Nabrať odvahu.“

Rachel si uvedomila, že jej hnev sa z tohto zmäteného a zaľúbeného dievčaťa presúva na Harryho. Nič jej nepovedal! Prečo?

„Som rada, že si prišla, Silje. No teraz odíď.“

Silje prikývla. Vstala. „Schizofréniu máme v rodine.“

„Naozaj?“

„Áno. Možno nie som celkom normálna.“ Nasilu dospeláckym tónom dodala: „To je v pohode.“

Rachel ju odprevadila k dverám.

„Viac ma neuvidíte.“

„Veľa šťastia, Silje.“

Rachel zostala stáť na schodoch s rukami skríženými na prsiach a sledovala, ako Silje beží na parkovisko. Nepovedal jej nič, lebo sa bál, že mu neuverí? Lebo napriek všetkému v nej zostane klíčiť semienko pochybnosti?

A zostane v nej pochybnosť? Ako dobre sa vlastne poznajú? Ako dobre môže niekto poznať iného človeka?

Čierna postava s dlhým plavým chvostom zmizla, oveľa skôr než stíchli jej kroky na štrkovej cestičke.

„Vykopal ju z hrobu,“ pokračoval Holm.

Roar Midtstuen sedel mlčky so sklonenou hlavou. Škrabal sa v riedkych vlasoch na zátylku. Definitívne sadla tma a noc sa k nim prikradla aj napriek reflektorom Midtstuenovho auta. Keď sa konečne ozval, Bjørn sa musel skloniť, aby ho počul.

„Božie dieťa,“ prikývol. „Urobil len to, čo musel.“

Bjørn si bol najprv istý, že počul zle. Midtstuen to nemohol myslieť takto. Pomýlil sa, poplietol slovosled. Napriek tomu veta znela jasne a zrozumiteľne. Pravdivo. Vrah urobil len to, čo musel.

„Idem po ďalšie kvetiny,“ povedal Roar potichu a vstal.

„Samozrejme,“ prikývol Bjørn a hľadel na kytičku. Kolega obišiel auto a zmizol v tme. Počul, ako otvára kufor. Uvažoval nad jeho slovami. Božie dieťa. Moje jediné dieťa. Tie slová mu pripomenuli konfirmáciu. Čo to Aune povedal? Vrah sa cíti ako boh. Pomstychtivý boh. No aj boh obetoval. Vlastného syna. Pribil ho na kríž. Vystavil ho na oči všetkým. Aby si vedeli predstaviť utrpenie. Syna aj otca.

Bjørn si predstavil Fiu. Božie dieťa. Oni dvaja. Alebo traja. Boli traja. Ako ich to nazval farár?

Bjørn počul štrngot. Roar má v kufri niečo kovové.

Svätá trojica. Presne tak. Tretí je Duch svätý. Prízrak. Démon. Ktorého nikto nikdy nevidel a len občas sa zjaví v Biblii. Hlavu Fie Midtstuenovej priviazal k potrubiu tak, aby nespadla, aby ju všetci videli. Ukrižovanú.

Bjørn Holm začul za sebou kroky.

Ktorého obetoval a ukrižoval vlastný otec. Lebo tak to chcela história. Ako to povedal?

„Urobil len to, čo musel.“

Harry civel na Megan Foxovú. Obrysy jej pekného tela sa chveli, no neuhla pohľadom. Úsmev jej nezmizol z tváre. Gestom ho volala k sebe. Zobral diaľkový ovládač a vypol televízor. Megan zmizla, a predsa zostala. Silueta filmovej hviezdy len pomaly dohasínala do plazmovej obrazovky.

Zmizla, a predsa je tu.

Harry sa obzeral po Berntsenovej spálni. Potom pristúpil ku skrini, kde Berntsen skrýval svoje poklady. Teoreticky by sa do nej zmestil človek. Odistil Odessu, pritisol sa k stene a ľavou rukou otvoril dvere. V skrini sa automaticky rozsvietilo svetlo.

Inak sa nestalo nič.

Vystrčil hlavu a rýchlo ju zasa stiahol. No stihol vidieť, čo potreboval. Nikto tam nie je. Postavil sa pred dvere skrine.

Truls si už doplnil všetko, čo si odtiaľto Harry odniesol pri poslednej návšteve. Nepriestrelnú vestu, plynovú masku, samopal a plynovú pištoľ. Zvyšok arzenálu sa nezmenil. Iba uprostred zbierky svietil prázdny obrys pištole.

Že by Berntsen pochopil, že sa Harry blíži, odhalil jeho zámer, vzal si pištoľ a ušiel z bytu? Ani nezamkol a nevypol televízor? Prečo by ho radšej nevlákal do pasce?

Harry už stihol prehľadať celý byt a vedel, že tu niet živej duše. Po skontrolovaní kuchyne a obývačky zabuchol dvere, akoby opustil byt, a sadol si na koženú pohovku. S odistenou Odessou namierenou na dvere spálne, ale aby ho ten druhý nemohol vidieť cez kľúčovú dierku.

Ak je Truls v spálni, prvý z nich, kto sa pohne, má smolu. Súboj nervov. Harry sa obrnil trpezlivosťou. Nehýbal sa, dýchal pokojne, zhlboka, nečujne ako leopard na love.

Až po štyridsiatich minútach otvoril dvere a vošiel do spálne.

Sadol si na posteľ. Skúsi Berntsenovi zavolať? Tým ho varuje. Aj tak už zrejme tuší, že po ňom Harry ide.

Vybral mobil a zapol ho. Počkal, kým sa pripojí k sieti, a vyťukal číslo, ktoré sa pred dvoma hodinami pred odchodom z Holmenkollenu naučil naspamäť.

Po troch márnych pokusoch to vzdal.

Rozhodol sa volať do telefónnej spoločnosti. Thorkild sa ohlásil po dvoch sekundách:

„Čo chceš, Hole?“

„Zameraj pozíciu jedného mobilu. Truls Berntsen. Má policajný paušál, určite je vaším klientom.“

„Takto to ďalej nepôjde!“

„Ide o oficiálnu žiadosť polície.“

„Tak dodržuj postupy. Kontaktuj právnika, nech osloví tvojich nadriadených, a zavolaj nám, keď dostaneš povolenie.“

„Súri to.“

„Počúvaj, nemôžem ti dávať…“

„Ide o tie vraždy policajtov.“

„Harry, v tom prípade si povolenie vybavíš za pár sekúnd.“

Harry zanadával.

„Je mi ľúto, Harry. Musím myslieť aj na seba. Ak zistia, že bez autorizácie odovzdávam informácie o pohybe osôb polícii… Aký máš problém s tým povolením?“

„Maj sa dobre.“ Položil. Dva zmeškané hovory a tri esemesky. Poslali mu ich, kým mal vypnutý telefón. Otváral ich postupne. Prvú poslala Rachel.

Skúšala som ti volať. Som doma. Ak povieš, kedy prídeš, niečo uvarím. Mám prekvapenie. Niekto by ťa rád rozbil v tetrise.

Harry si ešte raz prečítal celú správu. Rachel prišla domov. S Olegom. Najradšej by ihneď skočil do auta a vyrazil za nimi. Vykašle sa na celý projekt. Mýlil sa, nemá tu čo hľadať. Zároveň si uvedomil, že to je prvá reakcia. Pokúša sa uniknúť niečomu, čomu aj tak neujde. Druhá esemeska prišla z čísla, ktoré nepoznal.

Musím s tebou hovoriť. Si doma? Silje G

Správu vymazal. Telefónne číslo z tretej esemesky spoznal ihneď.

Ideš po mne, však? Našiel som riešenie nášho problému. Čakám ťa na mieste činu G. Truls Berntsen.

44/

Keď Harry prechádzal krížom cez parkovisko, všimol si auto s rozbitým oknom. Svetlo pouličnej lampy sa odrážalo v črepoch na asfalte. Suzuki Vitara. V podobnom jazdil aj Berntsen. Harry vyťukal číslo kriminálky.

„Harry Hole. Potreboval by som si overiť jednu ešpézetku.“

„Na internete to dnes zvládne každý.“

„Takže sa mi na to pozrieš?“

Odpoveďou bolo akési hundranie, no Harry nadiktoval ešpézetku. Po troch sekundách dostal odpoveď:

„Truls Berntsen. Adresa…“

„Stačí.“

„Chceš niečo oznámiť?“

„Čo?“

„Je do niečoho zapletené? Ukradli ho? Zaregistroval si vlámanie?“

Ticho.

„Haló?“

„Nie, nie, všetko v poriadku. Asi to je iba nedorozumenie.“

„Ned…“

Harry prerušil hovor. Prečo Berntsen nepoužil vlastné auto? Ľudia s policajtským platom v súčasnosti nejazdia taxíkom. Harry si predstavil sieť liniek prímestskej železnice. Najbližšie, asi sto metrov odtiaľto je stanica Ryen, ale vlaky nepočuť. Tadiaľto zrejme premávajú v tuneli. V tej chvíli čosi začul.

Šuchot vlastných vstávajúcich chlpov.

Vedel, že to nie je možné, a predsa ich počul celkom jasne. Opäť si vybral mobil a zavolal Katrine.

„Konečne,“ ozvala sa.

„Konečne?“

„Nevidel si, že sa ti pokúšam dovolať?“

„Naozaj? Si zadychčaná.“

„Áno, bežala som. Silje Gravsengová.“

„Čo je s ňou?“

„V celom byte má povylepované články o vraždách policajtov. Pod stolom mala obušok. Správca tvrdí, že ním bije chlapov, ktorí sa pokúšajú znásilniť ženy. Silje má brata v blázinci. Zbili ho dvaja policajti. Harry, ona je šibnutá. Dokonale mimo.“

„Kde si?“

„V parku Vaterlands. Nie je tu. Podľa mňa by sme mali vyhlásiť pátranie.“

„Nie.“

„Nie?“

„Nehľadáme Silje.“

„Prečo nie? Má motív, dôvod, schopnosti. Harry, v nej sa spája všetko.“

„Zabudni na Silje Gravsengovú. Radšej mi skontroluj jednu štatistiku.“

„Štatistiku?“ Zakričala tak nahlas, až v mobile zapraskalo. „Nechám na seba slintať úchylov, aby som našla nášho vraha, a ty chceš odo mňa štatistiku? Choď doriti, Hole!“

„Nájdi mi štatistiku z FBI o ľuďoch, ktorí zomreli v čase medzi oficiálnym predvolaním svedčiť a otvorením procesu.“

„Čo to má s týmto spoločné?“

„Stačí, keď ju nájdeš, dobre?“

„Zle!“

„V tom prípade to vnímaj ako príkaz nadriadeného.“ „No dobre, ale… počkaj, kto z nás dvoch je tu vlastne šéf?“

„Ak sa potrebuješ pýtať, nie si to ty.“

Harry si vypočul šťavnatú bergenskú nadávku a zložil.

Mikael Bellman sedel na pohovke pred televízorom. Správy sa skončili, už hovorili o športe. Pohľad mu zablúdil od obrazovky k oknu. K mestu, čo ležalo za ním v tmavom kotle. Rozhovor s predsedom mestského zastupiteľstva trval presne desať sekúnd. Vyhlásil, že zmeny vo vedení mesta sú celkom normálne, v tomto prípade ich vyvolal nezvyčajne vysoký tlak na istý konkrétny post. Preto pokladá za správne posunúť štafetový kolík ďalej. Isabelle Skøyenová sa vráti na pôvodné miesto asistentky, kde bude mestu veľmi užitočná. Skøyenová sa k zmene odmietla vyjadriť.

Jeho mesto sa trbliece ako diamant.

Počul, ako sa potichu zatvorili dvere detskej izby. Vzápätí stála pri ňom.

„Spia?“

„Ako zarezané.“ Na krku cítil jej dych. „Chceš pozerať televíziu?“ Uhryzla ho do ucha. „Alebo…“

Usmial sa, no nepohol sa. Vychutnával si dokonalosť tohto okamihu. Tu a teraz je na vrchole. Alfasamec, ktorému ženy padajú k nohám. Jedna ho hladká, druhú neutralizoval a zneškodnil. Rovnako je to s mužmi. Asajev je mŕtvy, Truls sa vrátil do úlohy jeho sluhu, bývalý policajný prezident je namočený do škandálu, a keď ho Mikael bude opäť potrebovať, už bude poslúchať. Mikael vedel, že si získal dôveru mestského zastupiteľstva, aj keď honba na polivraha chvíľu potrvá.

Už dávno sa necítil tak dobre a uvoľnene. Vnímal jej dotyky. Skôr než ona vedel, kde sa ho dotkne. Vie ho vzrušiť, nie zapáliť. Ale na to má iných. Napríklad tú, ktorú dostal na lopatky. Toho, čo zomrel na Hausmanns gate. No pri svojej žene je dosť nadržaný, aby ju o chvíľu pretiahol. To patrí k manželstvu. A tak je to správne. A bohato mu to stačí. V živote sú totiž aj dôležitejšie veci.

Pritiahol ju k sebe, rukou jej vbehol pod zelený pulóver. Nahá pokožka. Akoby sa dotkol teplej platne na sporáku. Ticho zavzdychala a sklonila sa k nemu. Jej francúzske bozky nemá rád. Možno kedysi, teraz už nie. Nikdy jej to však nepovedal, napokon prečo, keď jej sa to páči a on to znesie. Manželstvo. No predsa sa mu trochu uľavilo, keď na malom stolíku pri pohovke zaštebotal bezdrôtový telefón.

Ohlásil sa. „Prosím!“

„Ahoj, Mikael.“

Hlas ho oslovil takým dôverným tónom, až si chvíľu myslel, že volajúceho by mal poznať. Potreboval by pár sekúnd, aby ho správne zaradil.

„Ahoj,“ povedal váhavo a vstal. Vykročil k terase, aby ho nerušil televízor. Ani Ulla. Bol to automatický, rokmi naučený reflex. Sčasti z ohľadu na ňu, sčasti v záujme vlastných tajomstiev.

Hlas na druhom konci sa potichu zasmial. „Mikael, netvár sa, že vieš, kto som. Buď v pohode.“

„Ďakujem, som v pohode,“ odvetil. „Som doma. A preto prejdi rovno k veci.“

„Pracujem v štátnej nemocnici.“

Táto možnosť mu nikdy nezišla na um, aspoň si to nepamätal. No mal pocit, že jej pokračovanie pozná naspamäť. Otvoril dvere na terasu a položil nohu na studenú dlažbu.

„Ošetroval som Rudolfa Asajeva. Mikael, určite si naňho pamätáš. Však si ho pamätáš? Riešili ste spoločné obchody. Počas tých pár hodín, keď sa prebral z kómy, sa mi stihol zdôveriť. So všetkým.“

Zamračilo sa, teplota prudko klesla a studená dlažba ho priam mrazila. Napriek tomu sa začal prudko potiť.

„Keď už spomíname obchody,“ pokračoval hlas, „možno by sme sa mohli porozprávať aj my dvaja.“

„Čo chceš?“

„Ak nemáš rád zbytočné rečičky, poviem to stručne - časť tvojich peňazí za to, že budem držať hubu.“

Musí to byť ten ošetrovateľ z Enebakku. Isabelle ho najala, aby popravil Asajeva. Tvrdila, že sa bohato uspokojí s odmenou vo forme sexu. Očividne mu to nestačilo.

„Koľko?“ Bellman sa pokúsil o odmeraný tón, no sám cítil, že mu to nevyšlo.

„Málo. Mám skromné záľuby. Desaťtisíc.“

„Príliš málo.“

„Príliš málo?“

„Pripadá mi to ako prvá splátka.“

„Tak, povedzme, stotisíc.“

„Prečo si hneď nepovedal stotisíc?“

„Lebo peniaze potrebujem už dnes večer, banky sú zatvorené a bankomat tak veľa nevydá.“

Chlap je zúfalý a to je dobré. Alebo nie? Mikael sa postavil na okraj terasy, zadíval sa na svoje mesto a usiloval sa sústrediť. Situácie, keď ide o všetko a každý chybný krok môže byť osudný, mu zvyčajne vyhovovali.

„Ako sa voláš?“

„Hm. Volaj ma Dan. To je skratka Danuvia.“

„Výborne, Dan. Určite chápeš, že ak s tebou teraz vyjednávam, neznamená to, že sa k čomukoľvek priznávam. Možno sa ťa pokúšam vlákať do pasce, aby som ťa mohol zatknúť za vydieranie.“

„Povedal si to len preto, lebo sa bojíš, že som novinár, zachytil som nejakú klebetu a pokúšam sa získať tvoje priznanie.“

Doriti.

„Kde?“

„Som v práci. Musíš prísť za mnou. Stretneme sa na diskrétnom mieste. Počkaj ma na uzavretom oddelení, teraz tam nie je nikto. O trištvrte hodiny v Asajevovej izbe.“

Štyridsaťpäť minút. Ponáhľa sa. Zrejme nechce Mikaelovi dovoliť, aby mu nastražil pascu. No Mikael mal aj jednoduchšie vysvetlenie. Čelí ošetrovateľovi závislému na drogách, ktorému práve došli zásoby. Tým sa všeličo zjednodušilo. Zbaví sa ho.

„Dohodnuté,“ povedal a položil. Nadýchol sa zvláštneho, takmer dusivého zápachu, čo vychádzal z terasy, vrátil sa do domu a zatvoril za sebou dvere.

„Potrebujem na chvíľu odísť.“

„Teraz?“ Ulla sa naňho pozrela pohľadom ranenej lane, pri ktorom by si za iných okolností neodpustil štipľavú poznámku.

„Teraz.“ Spomenul si na pištoľ, čo má zamknutú v aute. Glock 22, darček od amerického kolegu. Nikdy ju nepoužil. Nie je registrovaná.

„Kedy sa vrátiš?“

„Neviem. Nečakaj ma.“

Vyšiel na chodbu, jej pohľad cítil na chrbte. Nezastal, až kým nepristúpil k dverám.

„Nie, nejdem sa stretnúť s ňou. Spokojná?“

Ulla neodpovedala. Len sa mlčky obrátila k televízoru a tvárila sa, že ju zaujíma predpoveď počasia.

Vo vydýchanej teplej Kotolni sa Katrine potila, nadávala, no ďalej poslušne ťukala do klávesnice.

Kde sa, doriti, skrýva tá prekliata štatistika FBI? A čo s ňou chce ten idiot robiť?

Pozrela sa na hodinky. Vyťukala jeho číslo.

Nedvíha. Samozrejme,.

Poslala mu esemesku, že potrebuje viac času. Už prenikla do najtajnejšej svätyne FBI, no tá štatistika je buď utajená, alebo niečo nepochopili. Podráždene zahodila telefón. Najradšej by zavolala Leifovi Rødbekkovi. Nie, tomu nie. Radšej nejakému inému idiotovi, ktorý by sa ju dnes večer pousiloval pretiahnuť. Zvraštila čelo. Napríklad on. Je pekný, ale… ale čo? Nepremýšľala nad ním náhodou už dlhšie?

Vrátila sa k monitoru.

Čo ak to nebolo FBI, ale CIA?

Naťukala nové slová. Central Intelligence Agency, svedok, súd a smrť. Enter. Počítač pracoval. Začali sa zjavovať prvé výsledky.

Dvere za jej chrbtom sa otvorili, z chodby prenikol závan vetra.

„Bjørn?“ spýtala sa s pohľadom upretým na obrazovku.

Harry zaparkoval pri Jakubovom kostole a na ulicu Hausmanns gate 92 došiel peši.

Zastal pred bránou, pohľadom skontroloval fasádu.

Zo zamrežovaného okna na druhom poschodí presvitalo svetlo. Nový majiteľ mal už po krk zlodejov, ktorí k nemu vnikali cez požiarne schodisko.

Harry predpokladal, že toto miesto naňho zapôsobí silnejšie. Veď práve tu zabili Gusta a sám tiež takmer zaplatil životom za svoju snahu.

Potlačil bránu. Nič sa nezmenilo. Je otvorená.

Na schodoch vytiahol Odessu, odistil ju, pozrel hore a načúval. Vdýchol pach moču a dreva nasiaknutého zvratkami. Obklopovalo ho ticho.

Opatrne položil nohu na prvý schod. Tak ticho, ako len vedel, kráčal po vlhkých novinách, škatuliach od mlieka a použitých striekačkách. Zastal pred bytom na druhom poschodí. Dvere sú nové. Kovové s niekoľkými zámkami, do akých by sa pustili len mimoriadne odhodlaní lupiči.

Harry nevidel dôvod zaklopať. Prečo by sa dobrovoľne vzdal momentu prekvapenia? Stlačil kľučku a cítil, že dvere odolávajú iba tlakom silných pružín. Nie sú zamknuté. Odessu chytil do oboch rúk a pravou nohou ich rozkopol.

Vrazil dnu a uskočil doľava, nechcel stáť vo dverách ako osvetlená silueta. Dvere sa za ním prudko zabuchli.

Ticho rušil len pravidelný tikot.

Harry prekvapene zažmurkal.

Okrem malého prenosného televízora s bielymi číslami, čo na čiernej obrazovke ukazovali nesprávny čas, sa tu nič nezmenilo. To isté ošarpané drogové hniezdo s matracmi a odpadkami na dlážke. Aj zo stoličky naňho civela kopa hnoja.

Truls Berntsen.

Aspoň sa mu videlo, že to je Truls Berntsen.

Že to bol Truls Berntsen.

45/

Kancelárska stolička stála v strede miestnosti pod jedinou lampou, čo visela zo stropu.

Harry usúdil, že lampu, stoličku aj televízor s prerušovaným tikaním dohasínajúceho elektrospotrebiča vyrobili asi v sedemdesiatych rokoch, no nebol si istý.

A to isté sa týkalo aj predmetu na stoličke.

Neodprisahal by, či je k stoličke naozaj prilepený Truls Berntsen, narodený v sedemdesiatych rokoch. Muž totiž prišiel o tvár. Namiesto nej mal kašu z relatívne čerstvej červenej a čiernej zaschnutej krvi a biele kúsky kostí. Kaša by stekala, keby ju nedržala tenká páska, ktorou mu oblepili hlavu. Jedna kosť ju natrhla. Vyzeralo to ako mäso na fašírku vyložené na poličke v potravinách.

Harry sa prinútil odvrátiť tvár a zadržal dych, aby lepšie počul. Pritlačil sa chrbtom k stene. S pištoľou pripravenou na výstrel skenoval izbu zľava doprava.

Zameral sa na uhol, ktorý smeroval ku kuchyni. Dovidel na kúsok starej chladničky a lavice, no v prítmí sa mohol skrývať ktokoľvek.

Nijaký zvuk. Nijaký pohyb.

Harry čakal. Uvažoval. Ak je toto pasca, do ktorej ho niekto vlákal, už dávno mal byť mŕtvy.

Našťastie, už tu v minulosti bol a vie, že jedinou skrýšou je záchod a kuchyňa. Nevýhoda spočíva v tom, že ak chce prezrieť jednu miestnosť, k druhej sa musí obrátiť chrbtom.

Rozhodol sa. Vykročil ku kuchyni, vyzrel spoza rohu, rýchlo stiahol hlavu a dovolil mozgu, aby spracoval, čo videl. Sporák, škatule od pizze, chladnička. Nikto.

Prešiel k záchodu. Dvere z nejakého dôvodu odstránili a svetlo bolo zhasnuté. Postavil sa k zárubni a zažal svetlo. Napočítal do sedem. Rýchlo vystrčil hlavu a stiahol sa. Nikto.

Popri stene sa zosunul na zem. Až teraz si uvedomil, ako mocne mu bije srdce.

Sedel tak niekoľko sekúnd, kým sa nespamätal.

Potom sa vrátil k mŕtvole na stoličke. Čupol si k nej a prezrel si červenú kašu pod páskou. Vyčnievajúca čeľusť, predhryz a lacný účes ho nenechávali na pochybách. Truls Berntsen.

Mozog mu pomaly začal spracúvať fakt, že sa mýlil. Berntsen nie je ich vrah.

Vzápätí ho zaskočila ďalšia myšlienka. Berntsen zrejme nekonal sám.

Čo ak sa stal obeťou spoluvinníka, ktorou ústredný páchateľ zahladzuje všetky stopy? Čo ak Truls Beavis Berntsen spolupracoval s rovnako chorou bytosťou, ako bol on sám? Čo ak sa Valentin vedome predvádzal pred bezpečnostnou kamerou na štadióne Ullevaal, kým Berntsen zabíjal pri Maridalene? A ako si medzi sebou rozdelili vraždy? Na ktoré z nich má Berntsen alibi?

Harry sa vystrel a poobzeral sa okolo seba. Prečo ho sem zavolali? Aby čím skôr odhalil mŕtvolu. Kadečo tu nesedí. Truls Berntsen nikdy nebol súčasťou tímu, čo vyšetroval Gustovu smrť. Tvorili ho Beate, zopár technikov a niekoľko vyšetrovateľov, ktorí nemali ťažkú prácu, keďže Olega zatkli ako pravdepodobného páchateľa pár minút po príchode na miesto činu a všetky dôkazy svedčili proti nemu. Jedine…

V tichu sa naďalej ozýval tichý tikot. Pravidelný a monotónny ako hodiny.

… jedine on sa usiloval vyšetriť tento bezvýznamný prípad. A je tu. Sám.

Aj jeho - tak ako všetkých ostatných policajtov - zavolali, aby zomrel na mieste neobjasnenej vraždy, ktorú sám vyšetroval.

V tej chvíli skočil k dverám a stlačil kľučku. Stalo sa presne to, čoho sa bál. Nefungovala. Potiahol dvere, no ani sa nepohli. Nie je na nich zámka. Mal pocit, že stojí pred dverami svojej hotelovej izby a nemá pri sebe kartu.

Pohľadom prebehol byt.

Hrubé okenná sklá chránili oceľové mreže. Na druhej strane boli ťažké dvere, čo sa samy zabuchli. Vbehol do pasce ako nadržaný idiot. Vždy bol taký.

Tikanie neznelo hlasnejšie, iba sa mu to zdalo.

Pozrel sa na obrazovku s tikajúcimi sekundami. Pochopil, že nehľadí na zle nastavené hodiny. To totiž vôbec nie sú hodiny. Niekto mu odpočítava čas.

Keď prišiel, na monitore svietili čísla 00.06.10. Teraz je tam 00.03.51.

Pristúpil k televízoru a pokúsil sa ho zdvihnúť. Máme. Asi je pripevnený k podlahe. Celou silou doň kopol a odtrhol umelohmotný kryt. Odhalil kovové aj sklené rúrky, akési kábliky. Harry nebol odborník, no videl dosť televízorov, aby chápal, že tento vyzerá zvláštne. A videl priveľa po domácky vyrobených výbušnín, aby spoznal bombu.

Prezrel kábliky a tušil, že nemá šancu. Chlapík z Delty mu raz vysvetlil, že na záchranu už dávno nestačí vedieť prestrihnúť červený, alebo modrý káblik. Keď začne do niečoho rýpať, digitálny mozog vyšle bezdrôtový zakódovaný signál, ktorý vynuluje číselník a bombu odpáli predčasne.

Rozbehol sa a vrazil do dverí. Dúfal, že povolia pánty.

Nepovolili.

Ani mreže na okne nevyzerajú lepšie.

Keď sa pozviechal zo zeme, boleli ho plecia aj rebrá. Zareval.

Hrubé okenné sklá neprepúšťali nijaké zvuky.

Vytiahol mobil. Centrála. Delta. Prídu a vyrazia dvere. Pozrel sa na hodiny na obrazovke. Tri minúty štyri sekundy. Ani nestihne Delte nadiktovať adresu. Dve minúty päťdesiatdeväť sekúnd. Prelistoval si adresár. R.

Rachel.

Zavolá jej. Rozlúči sa. S ňou aj s Olegom. Povie im, že ich ľúbil, že musia žiť ďalej. Lepšie, ako žil on. Strávi s nimi posledné dve minúty, takže nezomrie sám. Bude mať spoločnosť, podelí sa s nimi o svoj traumatický zážitok, umožní im ochutnať smrť, na celý život im daruje nočnú moru.

Doriti!

Vopchal mobil do vrecka a poobzeral sa okolo seba. Dvere do kúpeľne odstránili. Aby sa nemal kam ukryť.

Dve minúty štyridsať sekúnd.

Kuchyňa ležala v kratšej časti bytu s pôdorysom v tvare L. Taká veľká bomba rozbije všetko.

Chladnička. Našiel v nej škatuľu mlieka, dve fľašky piva a plechovku pečeňovej paštéty. Chvíľu sa rozhodoval medzi pivom a panikou, zvíťazila panika. Z chladničky vyhádzal poličky s celým obsahom. Počul, ako sa rozbíjajú za jeho chrbtom. Skrčil sa, aby sa do nej zmestil. Zanadával. Nevedel zohnúť krk, aby do nej dostal aj hlavu. Usiloval sa a preklínal svoje dlhé končatiny, ktoré sa pokúšal poskladať čo najúspornejšie.

Zbytočne.

Hodinky na obrazovke ukazovali zvyšné dve minúty a šesť sekúnd.

Do chladničky vopchal hlavu, skrčil kolená, no teraz sa mu zasa nezmestil chrbát. Kurva! Nahlas sa zasmial. Naozaj zaplatí životom za to, že v Hongkongu odmietol ponuku na hodinu jogy zadarmo?

Houdini. Spomenul si, že všetko súvisí s nádychom a výdychom. A s uvoľňovaním svalov.

Vydýchol a pokúšal sa nemyslieť na nič. Sústredil sa len na uvoľnenie. Teraz nesmie počítať sekundy, len vnímať čoraz ohybnejšie svaly aj kĺby. Postupne sa scvrkávať.

Podarilo sa.

Bože, to naozaj funguje! Sedí v chladničke, v ktorej je dosť kovu aj izolácie, aby ho zachránila. Možno.

Posledný raz sa pozrel na televízor. Minúta štyridsaťsedem.

Chcel sa zatvoriť, no ruka ho neposlúchla. Mozog odmietal ignorovať, čo zaregistrovali oči. Rozum mu kázal, aby si to nevšímal, veď má iný cieľ. Prežiť a zachrániť si kožu. Na nič iné nemá energiu, čas ani empatiu.

V kašovitej tvári na stoličke sa zjavili dva biele fľaky.

Biele ako očné gule.

A zízajú rovno naňho.

Ten hajzel žije!

Harry zrúkol a vysúkal sa z chladničky. Pribehol k stoličke, no podvedome sledoval čas na obrazovke. Minúta tridsaťjeden. Keď postave strhol z tváre igelit, oči v kaši zažmurkali. Ten sviniar dýcha. Dierou, čo v plaste prerazila kosť, dostával vzduch.

„Kto ti to urobil?“ spýtal sa Harry.

Dychčanie. Kaša kvapkala ako roztopený vosk.

„Kto? Kto je ten hajzel?“

Nijaká odpoveď, len zrýchlený dych.

Harry sa pozrel na hodinky. Minúta dvadsaťšesť. Potrebuje čas, kým sa znovu natlačí do chladničky.

„Truls, hovor! Dostanem ho.“

Na mieste, kde Harry tušil ústa, sa zjavila krvavá bublina. Keď praskla, ozval sa takmer nečujný šepot.

„Mal masku. Nerozprával.“

„Akú masku?“

„Zelenú. Celý zelený.“

„Zelený?“

„Chir… urg…“

„Chirurgickú masku?“

Truls prikývol, potom zatvoril oči.

Minúta päť sekúnd.

Z neho už viac nedostane. Vrátil sa k chladničke. Na druhý pokus mu to išlo rýchlejšie. Zabuchol za sebou dvere, svetlo zhaslo.

V tme ho striaslo. Počítal sekundy. Štyridsaťdeväť.

Ten hajzel by zomrel tak či tak.

Štyridsaťosem.

Ako dobre, že to namiesto neho urobil niekto iný.

Štyridsaťsedem.

Zelená maska. Truls Berntsen mu povedal všetko, čo mohol, ani nežiadal protislužbu. Asi v ňom predsa zostal aspoň kus policajta.

Štyridsaťšesť.

Niet o čom uvažovať. Dvaja sa sem nezmestia.

Štyridsaťpäť.

Veď by ho ani nestihol vyslobodiť zo stoličky.

Štyridsaťštyri.

Aj keby chcel, čas sa kráti.

Štyridsaťtri.

Čas vypršal.

Štyridsaťdva.

Doriti.

Štyridsaťjeden.

Doriti! Nie!

Štyridsať.

Harry jednou nohou vykopol dvere chladničky, druhou sa odrazil od jej dna. Otvoril zásuvku kuchynskej linky, schmatol nôž na chlieb, skočil k stoličke a dal sa rozrezávať pásku na opierkach.

Nevšímal si obrazovku, vnímal len tikanie.

„Berntsen, dopekla s tebou!“

Obišiel stoličku, rozrezal lepiacu pásku na jeho chrbte aj nohách.

Objal ho okolo hrude a zdvihol.

Ten hajzel je ešte aj ťažký!

Harry ho ťahal, nadával, tlačil, klial, už nevnímal vlastné slová, len veril, že pekelné aj nebeské mocnosti dostatočne pourážal, aby im stálo za to zjaviť sa a zasiahnuť do tohto idiotského a nezvratného toku udalostí.

Nakoniec privliekol Berntsena k prázdnej chladničke a napchal ho dnu. Krvavé telo bezmocne skĺzlo dolu a vypadlo z nej.

Harry to skúsil ešte raz, no márne. Telo odtiahol od chladničky. Na linoleu sa za ním tiahol krvavý pás. Chladničku vytiahol zo zástrčky a oprel ju o kuchynskú linku. Schmatol Berntsena a natlačil ho do nej. Potom vliezol za ním. Nohami sa doňho zaprel a posúval ho čo najďalej dozadu. Pritisol sa naňho a vdýchol zápach potu, krvi a moču, ktorý sprevádza každého, kto sedí na stoličke a vie, že ho čoskoro ubijú na smrť.

Harry dúfal, že v chladničke bude dosť miesta pre oboch. Ukázalo sa, že sa mýlil.

Nezatvorí dvere.

Tlačil sa do nej zo všetkých síl, no nepomohol si. Chýbalo mu zo dvadsať centimetrov. Ak nebudú hermeticky uzatvorení, nemajú šancu. Tlaková vlna im roztrhá pečeň aj slezinu, teplo vypáli oči, každý nepripevnený predmet sa zmení na delovú guľu, čo všetko roztrhá na kusy.

Už sa ani nemusí rozhodovať, je neskoro.

To znamená, že už naozaj nemá čo stratiť.

Vykopol dvere chladničky, vyskočil z nej, postavil sa za ňu a znova ju nadvihol. Berntsen vypadol na dlážku. Harry neodolal pokušeniu a pozrel na hodiny. 00.00.12. Dvanásť sekúnd.

„Prepáč, Berntsen,“ zamrmlal.

Potom ho objal okolo hrude, postavil na nohy, natlačil do stojacej chladničky a privrel dvere. Potom ju opäť oprel o linku, ťažký motor mu hádam pomôže.

Chladnička sa naklonila dozadu. Dvere sa začali pomaly otvárať. Truls nesmie vypadnúť!

Harry rýchlo natlačil Trulsa do chladničky a vliezol za ním. Potom rozhojdal chladničku. Kútikom oka ešte zaregistroval televízor, keď sa chladnička naňho definitívne prevrátila.

Keď naňho padla, vyrazila mu dych. Pochytila ho panika. Ocitol sa v tme. Stalo sa to, v čo dúfal. Dvere chladničky sa zatvorili.

Potom bomba vybuchla.

Harrymu akoby explodoval mozog.

Žmúril do tmy.

Chvíľu musel byť v bezvedomí.

V ušiach mu šialene pípalo, tvár akoby mu poliali sírou. No žije.

Zatiaľ.

Potrebuje však vzduch. Medzi seba a Trulsa, ktorý ležal pod ním, vopchal ruky, chrbtom sa zaprel a zatlačil. Chladnička sa rozhojdala a treskla na dlážku.

Harry sa z nej vykotúľal a vstal.

Izba vyzerala ako scéna z katastrofického filmu, plná prachu a dymu, bez jediného identifikovateľného predmetu. Aj chladnička sa zmenila na nepoznanie. Dokonca aj dvere bytu výbuch vytrhol z pántov.

Harry nepochyboval, že ten sviniar Berntsen je už mŕtvy, a s vypätím všetkých síl sa vytackal na ulicu.

Pred domom zastal. Videl majáky policajných áut, no počul len pípanie pripomínajúce laserovú tlačiareň, ktorej došiel papier, alebo budík, čo treba rýchlo vypnúť.

A kým tam stál a sledoval nehlučné policajné autá, spomenul si, ako sa márne usiloval zachytiť zvuky metra v Manglerude. Ani vtedy nepočul, hoci mal. Ibaže nad tým vôbec nepremýšľal. Až kým neprišiel do Manglerudu a neuvedomil si, kadiaľ v Osle jazdí metro. Až vtedy konečne pochopil, čo sa v ňom tak dlho skrýva a nechce vyplávať na povrch. Les. V lese nejazdí metro.

46/

Mikael Bellman zastal.

Sústredene sa zadíval na prázdnu chodbu. Načúval.

Vyzerá to tu ako v púšti. Nemá sa o čo zachytiť pohľadom, biele roztrasené svetlo rozmazáva všetky obrysy.

V púštnej horúčave počuť len bzučanie neónovej lampy, akoby to bolo prelúdium čohosi, čo sa napokon nestane. Prázdna hotelová chodba. Na jej konci nie je nič. Možno to všetko - Skøyenovej riešenie problému s Asajevom, telefonát, tisíckorunáčky, čo si práve vybral z bankomatu v centre, osirelá chodba v ľudoprázdnom krídle nemocnice - bola len fatamorgána.

Nech je to len sen, opakoval si v duchu Mikael a vykročil. No končekmi prstov vo vrecku plášťa predsa len skontroloval, či je Glock odistený. V druhom vrecku skrýval zväzok bankoviek. Možno sa situácia vyvinie tak, že bude musieť platiť. Keby boli v presile. To však neočakával. Ten chlap totiž žiadal primalú sumu na to, aby sa o ňu delil. Bellmanovo tajomstvo bolo priveľké.

Prešiel okolo automatu na kávu a zabočil za roh. V bielej prázdnote zbadal stoličku. Na nej sedávala Asajevova stráž. Zatiaľ ju neodniesli.

Prudko sa zvrtol, skontroloval, či mu niekto nečíha za chrbtom, a dlhými krokmi kráčal ďalej.

Našľapoval mäkko, takmer nehlučne. Kontroloval každé dvere, okolo ktorých prešiel. Boli zamknuté.

Zastal pri dverách, pred ktorými stála stolička. Ľavou rukou sa jej dotkol. Bola studená. Nikto na nej nesedel.

Nadýchol sa a vytiahol pištoľ. Pozrel si na ruku. Netrasie sa. Alebo áno?

Nie, stres zvláda dobre.

Pištoľ si vsunul do vrecka, stlačil kľučku a otvoril.

Izba sa kúpala v svetle, no okrem postele, v ktorej kedysi ležal Asajev, v nej nebolo nič. Nikto. Posteľ stála v strede miestnosti, nad ňou svietila lampa. Na vozíku vedľa nej sa ligotali ostré chirurgické nástroje. Izbu asi prerobili na operačnú sálu.

Mikael zachytil pohyb za oknom a zovrel pištoľ vo vrecku. Prižmúril oči. Potrebuje okuliare?

Keď zaostril a pochopil, že vidí len zrkadlový obraz, už bolo neskoro.

Na ramene pocítil dotyk a ihneď sa zvrtol, no bodnutie do krku ho ochromilo. Skôr než sa ponoril do absolútnej tmy, v čiernom zrkadle okna stihol zazrieť mužovu tvár. Ústa mu zakrývala zelená šatka. Chirurg pripravený na operáciu.

Katrine bola príliš zahĺbená do informácií na monitore, aby si všimla, že osoba za jej chrbtom neodpovedala. No zopakovala otázku, keď sa zabuchli dvere a zvuky z chodby stíchli.

„Bjørn, kde si bol?“

Pohladkal ju po pleci a zátylku. Nežný dotyk mužskej ruky na holej pokožke jej bol celkom príjemný.

„Šiel som položiť kvety na miesto činu,“ odpovedal hlas za jej chrbtom.

Katrine prekvapene zvraštila tvár.

No files found. Naozaj? Naozaj neexistujú nijaké súbory so štatistikou úmrtí kľúčových svedkov? Vyťukala Harryho číslo. Ruka jej začala masírovať krk. Vzdychla, aby ukázala, že sa jej to páči, privrela oči a sklonila hlavu. Zvoní.

„Trochu nižšie. Na akom mieste činu?“

„Na poľnej ceste. Zrazili tam jedno dievča. Vinníka nikdy nenašli.“

Harry sa neozýval. Katrine mu napísala esemesku. Štatistiku som nenašla. Stlačila Odoslať

„Trvalo ti to dlho,“ konštatovala Katrine. „Čo si robil potom?“

„Staral som sa o muža, ktorý tam prišiel,“ odpovedal hlas. „Dosť ho to vykoľajilo.“

Katrine dokončila svoju prácu a konečne začala vnímať okolie. Hlas, ruku, vôňu. Pomaly sa otočila. Zdvihla hlavu.

„Kto si?“

„Kto som?“

„Nie si Bjørn Holm.“

„Nie?“

„Bjørn Holm pozná len odtlačky prstov, balistiku a krv. Určite nemasíruje tak, až človeku behajú po chrbte zimomriavky.“

Všimla si, ako sa jeho bledá okrúhla tvár zapýrila. Rybie oči vypúlil ešte väčšmi ako zvyčajne, rýchlo stiahol ruku a zúrivo si začal šúchať bokombrady.

„Nie, nie, ach, prepáč… nechcel som… ja… len…“

Ešte väčšmi sa zapýril a zakoktal, napokon však mykol plecom a zadíval sa na ňu odovzdaným pohľadom. „Ach, Katrine, toto bolo trápne.“

Katrine sa naňho zadívala. Smiech mala na krajíčku. Tento chalan je naozaj milý.

„Máš auto?“ spýtala sa.

Truls Berntsen sa prebral.

Civel pred seba. Oslepovalo ho biele svetlo. A vôbec nič ho nebolelo. Naopak, bolo mu krásne. Krásne bielo. Určite je mŕtvy. Samozrejme, že je mŕtvy. To je síce zvláštne, ale ešte čudnejšie je, že ho omylom poslali sem. Sem, kde je dobre.

Vtom mu nadskočilo telo. Zrejme trochu predbehol udalosti, zatiaľ ho iba prevážajú. Už počuje aj zvuky. Vzdialené húkanie, tón chvíľu stúpa, potom klesá. Prievozník.

Niečo sa pred ním zjavilo, zatienilo mu svetlo.

Tvár.

Hlas: „Prebral sa.“

Iná tvár „Ak začne kričať, pridáme mu morfín.“

V tej chvíli sa vrátili bolesti. Celé telo ho bolelo, hlavu mu išlo roztrhnúť.

Opäť nadskočil. Sanitka. Leží v sanitke, ktorá s ním po meste uháňa so zapnutým majákom.

„Ulsrud, kriminálna polícia,“ povedala tvár nad ním. „Našli sme u vás služobný preukaz Trulsa Berntsena. Ste to vy?“

„Čo sa stalo?“ zašepkal Truls.

„Výbuch bomby rozbil okná v celej štvrti. Našli sme vás ležať v prevrátenej chladničke v byte, kde došlo k výbuchu. Čo sa stalo?“

Truls privrel oči, počul, ako muž opakuje otázku. Zachytil, ako ten druhý, zrejme ošetrovateľ, žiada policajta, aby nenaliehal. Pacient pod vplyvom morfínu môže fantazírovať.

„Kde je Hole?“ zašepkal Truls.

Ktosi mu opäť zatienil svetlo. „Čo ste povedali?“

Truls sa pokúšal navlhčiť si pery, nepodarilo sa mu ich nahmatať jazykom.

„Ten druhý. Aj on bol v chladničke?“

„Pán Berntsen, v chladničke ste boli len vy.“

„Ale on tam bol. On… zachránil ma.“

„Ak v tom byte bol ešte niekto, predpokladám, že poslúžil ako nová maľovka. Výbuch roztrhal všetko na kusy. Poriadne poškodil aj chladničku, môžete ďakovať bohu, že ste prežili. Pokúste sa aspoň naznačiť, kto tam dal tú bombu, aby sme mohli vyhlásiť pátranie.“

Truls zavrtel hlavou. Aspoň si myslel, že to urobil. Páchateľa vôbec nevidel, po celý čas stál za jeho chrbtom. Z parkoviska ho odviedol do svojho auta a sadol si na zadné sedadlo. K zátylku mu priložil pištoľ a prinútil ho naštartovať. Vyrazili na Hausmanns gate 92. S tou adresou sa spájalo toľko drogových deliktov, až takmer zabudol, že ide aj o miesto činu. Gusto. Samozrejme. V tej chvíli si uvedomil, čo sa v sebe po celý čas pokúša potlačiť. Zomrie. Po schodoch za ním kráča polivrah, spolu vchádzajú do dverí, priväzuje ho k stoličke, spoza zelenej chirurgickej masky ho neustále pozoruje. Truls videl, ako pristupuje k malému prenosnému televízoru a vyťahuje skrutkovač. Čas, čo sa začal odpočítavať, keď sa za nimi zabuchli dvere, zastavil a vrátil na šesť minút. Bomba. Potom vytiahol čierny obušok, aký používa aj Truls, a začal ho mlátiť po tvári. Sústredene, bez zjavného pôžitku či emócií. Údery boli prislabé, aby mu dolámali kosti, no dosť silné, aby od nich popraskali cievy aj žily a tvár napuchla od tekutiny, čo sa vyronila pod kožu. Potom však pritvrdil. Truls stratil cit v koži, len vnímal, ako praská, ako mu po tvári a hrudi tečie krv a po každom údere obuškom ho ochromila tupá bolesť v mozgu - nie, hlbšie ako v mozgu. Muž v zelenom pracoval ako zvonár presvedčený o dôležitosti svojej práce. Pri úderoch vytryskávali krvavé fontánky a na zelenú zásteru maľovali Rorschachove kresby. Počul praskanie nosovej kosti aj chrupavky a lámanie zubov. Cítil ich na jazyku. Čeľusť akoby mu visela na nervových vláknach… a potom sa - konečne - zotmelo.

Prebrala ho neznesiteľná bolesť a uvidel muža bez chirurgickej masky. Pri chladničke stál Harry Hole.

Truls spočiatku nič nechápal.

Zdalo sa mu logické, že Hole sa pokúša zbaviť človeka, ktorý dôkladne poznal jeho trestný register. Postará sa, aby to vyzeralo na ďalšiu zo série vrážd.

Ibaže Hole je vyšší a má iné oči ako muž v zelenom. Teraz sa dokonca zúfalo pokúša vliezť do chladničky. Zdá sa, že sú na jednej lodi. Dvaja policajti na mieste činu. Zomrú spolu. Oni dvaja. Koľká irónia! Keby to tak nebolelo, určite by sa smial.

Potom však Hole vyliezol z chladničky, uvoľnil ho zo stoličky a natlačil do chladničky. Vtedy Truls opäť stratil vedomie.

„Dáte mi ešte trochu morfínu?“ zašepkal v nádeji, že ho budú počuť aj v tom prekliatom hukote sirény. Netrpezlivo čakal na príval blaha, čo príde čoskoro a odplaví šialenú bolesť. Uvedomil si, že nasledujúce úvahy spôsobila droga. Lebo… Holeho smrť mu vyhovuje. Napriek tomu sa im neubránil.

Serie ho, že Harry Hole zomrel práve takto.

Ako hrdina.

Lebo sa obetoval pre nepriateľa.

Nepriateľ odteraz musí existovať s vedomím, že prežil, lebo ten lepší chlap sa preňho rozhodol zomrieť.

Truls cítil bolesť vychádzajúcu z chrbtice a mrazivý chlad. Čo ak zmyslom života je zomrieť za niečo iné, nielen za svoje úbohé ego? V tom prípade doriti s tebou, Harry!

Truls pohľadom hľadal ošetrovateľa. Po oknách stekali dažďové kvapky. Určite sa rozpršalo.

„Morfín, doriti!“

47/

Policajt, ktorého meno znelo ako jazykolam - Karsten Kaspersen -, sedel na vrátnici policajnej akadémie a civel na dážď, čo padal kolmo na zem a bubnoval po čiernom asfalte.

Zhasol svetlo, aby nikto nevidel, že niekto aj neskoro večer sedí na vrátnici. Pod nikto mal na mysli ľudí, ktorí kradnú obušky a iný policajný majetok. Zmizla aj časť pások, ktoré sa používali pri výcviku študentov. Keďže sa nenašli stopy po vlámaní, musel ich vziať niekto, kto má vstupnú kartu. No v tom prípade už nejde len o pár obuškov, ale o fakt, že majú medzi sebou zlodeja, ktorý sa o chvíľu pokojne bude tváriť ako policajt. Takých ľudí v zbore skutočne nepotrebujú.

Videl, že v daždi sa k nemu niekto blíži. Postava sa vynorila z tmy pri Slemdalsveien, prešla pred osvetlený podnik Chateau Neuf a zamierila k bráne školy. Tú chôdzu nepoznal. Potácala sa a hrbila ako v nárazoch vetra.

Do skenera však vložila kartu a vzápätí vstúpila do budovy. Kaspersen poznal chôdzu každého človeka, ktorý sem chodieval. No teraz vyskočil zo stoličky a neznámemu vyšiel v ústrety. Čosi tu nesedí, buď sem ten človek patrí, alebo nie, neexistuje nič medzitým.

„Haló!“ zakričal Kaspersen, vyšiel z vrátnice a vypol hruď. To sa naučil z prírodopisných filmov. Samec sa musí tváriť, že je väčší než v skutočnosti. „Kto ste? Čo tu robíte? Odkiaľ máte prístupovú kartu?“

Zhrbené premočené indivíduum sa k nemu obrátilo a zdalo sa, že sa pokúša vystrieť. Tvár skrývalo pod kapucňou, no v očiach malo život. Kaspersen priam fyzicky cítil teplo, čo z nich vyžarovalo. V tej chvíli si prvý raz uvedomil, že nie je ozbrojený. Dovtedy mu vôbec nenapadlo, že by sa mal pripraviť na zlodeja.

Indivíduum si sňalo z hlavy kapucňu.

Zabudni na kontrolu, pomyslel si Kaspersen. Radšej sa zachráň.

Lebo indivíduum pred ním nebolo z tohto sveta. Plášť malo dotrhaný a deravý a tvár na tom nebola o nič lepšie.

Kaspersen zacúval späť do svojej miestnosti. Kľúč je v zámke? Stihne sa zamknúť?

„Kaspersen,“ ozvalo sa indivíduum. „Kaspersen, to som ja.“

Kaspersen zmeravel. Zamyslel sa. Naozaj to je…?

„Panebože, Harry. Čo sa ti stalo?“

„Len malý výbuch, vyzerá to horšie, než to je.“

„Horšie? Vyzeráš ako vianočný pomaranč poprepichovaný klinčekmi.“

„To je len…“

„Harry, myslím tým červený pomaranč. Krvácaš. Počkaj, máme tu obväzy.“

„Môžeš so mnou ísť do Arnoldovej kancelárie? Potrebujem niečo rýchlo vybaviť.“

„Arnold tam nie je.“

„Viem.“

Karsten Kaspersen roztrasenými rukami otvoril lekárničku. A kým vyťahoval leukoplast, obväzy a nožnice, podvedome spracúval čudný dialóg. Zarazil sa pri poslednom slove. Na dôraznom Viem. Akoby to Harry nehovoril jemu, ale sám sebe.

Mikael Bellman sa prebral a otvoril oči.

Vzápätí ich zasa zatvoril, keď mu svetlo preniklo do šošovky. Mal pocit, že zasiahlo obnažený nerv.

Nemohol sa pohnúť, iba otočil hlavou a opatrne pootvoril oči. Ešte vždy je v tej istej miestnosti, bielou páskou priviazaný k posteli. Ruky mal prilepené k telu, nohy spojené. Ako múmia.

Už teraz je z neho múmia.

Keď počul cinknutie kovu, obrátil za ním hlavu. Muž vedľa neho prekladal nástroje. Tvár mu zakrývala zelená maska.

„Pozrime sa,“ zdvihol obočie. „Nebodaj narkóza už prestala pôsobiť? No dobre, nie som odborník. Úprimne povedané, vôbec nie som odborník na medicínu.“

Mikael premýšľal, usiloval sa potlačiť paniku. Čo sa tu, doriti, deje?

„Ozaj, peniaze som našiel. Pekné od teba, no nebudem ich potrebovať. To, čo si spáchal, Mikael, sa nedá splatiť ničím.“

Ak nie je lekár, odkiaľ vie o jeho kontakte s Asajevom?

Muž zdvihol jeden z nástrojov proti svetlu.

Mikael cítil, ako mu na mozog klope strach. Zatiaľ ho necíti naplno, mozog naďalej ovláda droga, no keď sa zdvihne hmla otupenia, zasiahne ho bolesť a hrôza. A smrť.

Lebo Mikael už všetko pochopil. Jasné, mal si to uvedomiť, už keď vyrážal z domu. Toto je miesto neobjasnenej vraždy.

„To, čo si spáchal s Trulsom Berntsenom.“

Truls? Mysli si, že Truls má s vraždou niečo spoločné?

„No ten sa už dočkal trestu. Čo je podľa teba najvhodnejšie na rozrezanie tváre? Rukoväť trojka s desiatkou čepeľou je skôr na kožu a svaly. Sedmička s pätnástkou?“ Ukázal mu dva na pohľad identické skalpely. Svetlo sa odrazilo na čepeli jedného z nich a ožiarilo mužovi tvár a jedno oko. Nevidel ho už niekde?

„Dodávateľ mi neposkytol dostatočné informácie.“

Kde len počul tento hlas?

„No čo už, musíme si poradiť s tým, čo máme. Teraz ti musím pripevniť hlavu.“

Hmla sa zdvihla, zachvátil ho strach.

Hrôza mu zovrela hrdlo.

Mikael zalapal po dychu, keď mu muž zatlačil hlavu do vankúša a čelo prelepil páskou. V tej chvíli sa ho takmer dotýkal tvárou. Maska mu skĺzla. Mikaelovi trvalo dlho, kým spracoval vizuálny vnem. Spoznal ho. A všetko pochopil.

„Pamätáš si ma, Mikael?“

Je to on. Homoš, ktorý sa ho na záchode v Kripose pokúsil pobozkať. Truls ho za to v garáži zmlátil a potom sa už nikdy neukázal. Vedel, čo by nasledovalo. Tak ako to teraz vie Mikael.

„Zľutovanie.“ Mikaelove oči zaliali slzy. „Veď Trulsa som predsa zastavil. Zabil by ťa, keby…“

„… si ho nezastavil, aby si si zachránil kariéru a mohol sa stať policajným prezidentom.“

„Počúvaj, zaplatím ti čokoľ…“

„Veru, Mikael, zaplatíš. Zaplatíš za všetko, čo ste mi vzali“

„Vzali… čo sme ti vzali?“

„Vzali ste mi pomstu. Potrestanie vraha René Kalsnesa. Nechali ste ho uniknúť.“

„Každý prípad sa nedá objasniť. Určite vieš, že…“

Ozval sa chladný smiech, odrazu prudko stíchol. „Viem, že ste sa o to ani nepokúšali. Viem to presne, Mikael. Srali ste na to z dvoch dôvodov. V blízkosti miesta činu ste našli obušok. Báli ste sa, aby intenzívne pátranie neodhalilo, že toho kripla, toho buzeranta zabil niekto z vašich. A ten druhý dôvod? René nebol až taký dokonalý hetero, hoci policajti sa tak tvária vždy. Alebo sa mýlim, Mikael? Lenže ja som ho ľúbil. Ľúbil som ho. Počuješ? Otvorene ti hovorím, že ja - muž - som ľúbil toho chlapca, chcel som ho bozkávať, hladkať po vlasoch, šepkať mu do ucha nežnosti. Je ti to odporné? No kdesi vo svojom vnútri sám dobre vieš, že ľúbiť muža je darom z nebies. Ale mal si si to uvedomiť skôr, teraz je ti to nanič. Nikdy nezažiješ to, čo som ti ponúkal v Kripose. Tak veľmi si sa zľakol svojho druhého ja, že si ho musel zo seba vytĺcť. Tým, že zmlátiš mňa.“

Muž doteraz zvyšoval hlas, no teraz sa vrátil k šepkaniu:

„Mikael, ten strach bol naozaj hlúpy. Sám som si ho prežil a za ten by som ťa určite netrestal tak tvrdo. Ty a všetci ostatní takzvaní policajti z Reného prípadu ste sa odsúdili na smrť, lebo ste pošpinili jediného človeka, ktorého som kedy ľúbil. Pošliapali ste jeho ľudskú hrdosť. Dali ste svetu najavo, že zavraždený nestojí za to, aby ste robili, za čo ste platení. Nestojí za dodržanie prísahy, čo ste zložili. To znamená, že ste zradili nás všetkých, zradili ste zbor, ktorý je posvätný. Spolu s láskou. Preto vás musím odstrániť. Tak ako ste vy odstránili moje potešenie. No dosť bolo rečí, musím sa sústrediť, aby som sa nepomýlil. Máme šťastie, že na internete sa dá nájsť veľa rád. Čo povieš na toto?“

Ukázal mu fotografiu.

„Vyzerá to na jednoduchý chirurgický zákrok, však? Nekrič, Mikael. Aj tak ťa nikto nepočuje, a keď neprestaneš, donútiš ma zalepiť ti ústa.“

Harry sťažka dosadol na stoličku Arnolda Folkestada. Hydraulický piest pod jeho váhou zasyčal. Zapol počítač a čakal. Miestnosť ožiaril monitor, a kým počítač aktivoval programy, Harry si ešte raz prečítal Katrininu esemesku.

Štatistiku som nenašla.

Arnold tvrdil, že FBI disponuje štatistikou, podľa ktorej v deväťdesiatich štyroch percentách všetkých závažných prípadov, pri ktorých umierajú korunní svedkovia obžaloby, sú ich úmrtia podozrivé. Pod vplyvom tejto štatistiky sa na Asajevovu smrť pozeral z iného uhla. Lenže taká štatistika nejestvuje. Pripadalo mu to ako Katrinin vtip, čo mu z akéhosi dôvodu neschádzal z mysle:

„V sedemdesiatich dvoch percentách prípadov, keď ľudia používajú štatistiku, ide o vymyslené tvrdenia.“

Harry si vyčítal, že to už dávno nevyvolalo v ňom podozrenie. Nezistil, že Arnold si tú štatistiku v tej chvíli vymyslel.

Prečo?

Odpoveď bola jednoduchá. Aby presvedčil Harryho, že sa má zamerať na Asajevovu smrť. Lebo Arnold vedel čosi, čo mu nemohol povedať na rovinu. Harry sa nesmel dozvedieť, ako Arnold získal informáciu. Lebo tým by sa sám odhalil. No keďže bol policajt a priam chorobne posadnutý predstavou, že každú vraždu treba objasniť, radšej riskoval a aspoň nepriamo priviedol Harryho na stopu.

Lebo Arnold Folkestad vedel, že tá ho neprivedie len k poznaniu, že Rudolfa Asajeva zavraždili, či prípadne k jeho vrahovi.

Môže ho doviesť aj k nemu - k Arnoldovi Folkestadovi a k ďalšej vražde. Veď existoval iba jediný človek, ktorý vedel a potreboval prezradiť svetu, čo sa v tej nemocnici skutočne stalo. Bol to Anton Mittet. Zdrogovaný a zahanbený strážca. A existoval iba jediný okamih, keď sa Arnold Folkestad a Anton Mittet mohli stretnúť.

Harryho striaslo.

V okamihu vraždy.

Rozsvietený počítač čakal na pokyny.

48/

Harry civel na monitor. Opäť vyťukal Katrinino číslo. Už sa chystal zložiť, keď začul jej hlas.

„Áno?“

Dychčala, akoby práve bežala, hoci podľa zvukov v pozadí nebola niekde vonku. Uvedomil si, že mu to malo napadnúť už v tú noc, keď volal Folkestadovi. Zvuky. Bol vonku, nie doma.

„Si v posilňovni?“

„V posilňovni?“ spýtala sa tónom, akoby ten výraz počula prvý raz.

„Myslel som si, že preto mi neodpovedáš.“

„Nie, som doma. Čo sa deje?“

„Chápem, tak sa vydýchaj. Som v kancelárii. Práve som si prečítal, aké výrazy hľadal dotyčný na internete. Ale neviem sa pohnúť ďalej.“

„Nechápem.“

„Arnold Folkestad navštívil stránky dodávateľov lekárskych prístrojov. Chcel by som vedieť prečo.“

„Arnold Folkestad? Čo máš s ním?“

„Podľa mňa je to náš človek.“

„Folkestad?“

Hoci Katrine to meno takmer vykríkla, Harry zachytil zvuk, ktorý ihneď identifikoval ako Holmov fajčiarsky kašeľ. A praskanie matraca.

„Si v Kotolni s Bjørnom?“

„Nie, veď som ti… my… áno, sme v Kotolni.“

Harry sa zamyslel. Dospel k záveru, že za roky svojej policajnej práce ešte nikdy nepočul horšie klamať.

„Ak máš tam, kde si, prístup k počítaču, skontroluj Folkestada. Aj jeho vzťah k miestam činu a k vraždám. A potom mi zavolaj. Teraz mi daj Bjørna.“

Počul, ako dlaňou zakryla slúchadlo, čosi povedala a potom sa ozval Bjørnov zachrípnutý hlas:

„Áno?“

„Rýchlo sa obleč a bež do Kotolne. Zožeň právnika, ktorý vydá povolenie na odpočúvanie Folkestadovho telefónu. Skontroluj, z akých čísel dnes večer volali Berntsenovi. Rozumel si? Zatiaľ požiadam Bellmana o nasadenie Delty. Okej?“

„Áno. Ja… my… teda, chápeš…“

„Bjørn, je to dôležité?“

„Nie.“

„Tak čo?“

Harry prerušil hovor a v tej chvíli sa vo dverách zjavil Karsten Kaspersen.

„Našiel som jód a trochu vaty. A pinzetu. Môžeme ti vytiahnuť črepiny.“

„Ďakujem, no tie ma aspoň udržujú v bdelom stave. Polož to na stôl.“

„Ale božemôj, ty…“

Harry gestom umlčal Kaspersena a vyťukal Bellmanovo číslo. Po šiestom zvonení sa zapol odkazovač. Na internete si vyhľadal Ullu Bellmanovú a našiel číslo pevnej linky v Høyenhallene. A po chvíli sa ozval jej mäkký melodický hlas.

„Tu je Harry Hole. Máte doma manžela?“

„Nie, práve odišiel.“

„Je to dosť dôležité. Kam šiel?“

„To mi nepovedal.“

„Kedy…“

„Ani to neviem.“

„Keď…“

„Keď sa vráti, poviem mu, aby vám zavolal, pán Hole.“

„Ďakujem.“

Položil.

Prinútil sa čakať. Oprel sa lakťami o stôl a počúval, ako na neopravené písomky kvapká jeho krv. Akoby mu niekto odpočítaval čas.

Les. Les. V lese nejazdí metro.

Takže bol vonku, nie doma.

Hod keď mu v tú noc volal, Folkestad tvrdil, že je v byte.

Lenže Harry počul v pozadí lomoziť metro.

Samozrejme, na klamanie mohol mať celkom nevinný dôvod. Možno nejakú dámsku spoločnosť. Aj to mohla byť náhoda, že Harry mu volal práve v čase, keď na cintoríne vykopali z hrobu to dievča. Metro jazdí popri cintoríne. Samé náhody. A k tomu zvláštna štatistika.

Pozrel sa na hodinky.

Myslel na Rachel a Olega, ktorí sú doma.

Doma. Aj on tam patrí. Mal by. Ale nikdy sa mu to nepodarí dosiahnuť. Nie celým svojím ja, hoci by si to želal. Lenže to nemá v sebe. V ňom akoby žila nejaká mäsožravá baktéria, čo všetko požiera a nezničí ju ani alkohol. Ba po toľkých rokoch ju ešte stále nevie pomenovať. Je však taká silná a intenzívna, že je ochotná ničiť všetko ostatné. Konečne sa ozvala Katrine:

„Pred niekoľkými týždňami si objednal sadu chirurgických nástrojov a kompletný odev. Na to nepotrebuješ povolenie.“

„Ešte niečo?“

„Nezdá sa mi, že by veľa surfoval. Skôr akoby si dával pozor.“

„Ďalej.“

„Jeho meno som hľadala v súvislosti s ublížením na zdraví. Našla som jednu lekársku správu spred mnohých rokov. Ukázalo sa, že v nej figuruje ako pacient.“

„Prosím?“

„Áno. Bol hospitalizovaný. Podľa lekárov jeho zranenia zapríčinili údery tupým predmetom. Folkestad však tvrdil, že spadol zo schodov. Lekár v záverečnej správe vyvracia jeho tvrdenia, vraj by nemohol mať také rozsiahle zranenia na celom tele, no dodáva, že podanie trestného oznámenia závisí od rozhodnutia zraneného policajta. Podľa názoru lekára sa však pacientovo koleno zrejme nikdy nedá do poriadku.“

„Takže aj jeho zmlátili. A čo tie miesta činu?“

„Nijakú súvislosť som nenašla. Zdá sa, že v čase svojho pôsobenia v Kripose nepracoval na žiadnom z prípadov. No našla som kontakty s jednou z obetí.“

„Hovor.“

„René Kalsnes. Celkom náhodou sa mi tu vynoril v nejakej súvislosti s Folkestadom, tak som si dala vyhľadať, ako často sa stretávali. Často. Výlety do cudziny, kde Folkestad platil za oboch, spoločné bývanie v hotelových izbách a apartmánoch rôznych európskych veľkomiest. Šperky, ktoré Folkestad zrejme nenosil, no kupoval ich v Barcelone aj v Ríme. Skrátka, vyzerá to tak, že…“

„… že boli pár,“ doplnil ju Harry.

„Skôr by som ich nazvala tajnými milencami,“ opravila ho Katrine. „Keď cestovali, zásadne sa držali oddelene, občas dokonca volili rôzne lety. V Nórsku si vždy objednávali dve jednoposteľové izby.“

„Arnold bol policajt,“ podotkol Harry. „Nechcel nič riskovať.“

„No nebol jediný, kto René Kalsnesa zahŕňal zahraničnými cestami a darčekmi.“

„Určite nie. Ibaže vyšetrovatelia si to mali všimnúť oveľa skôr.“

„Harry, teraz si nespravodlivý. Nemali prístup k mojim vyhľadávačom.“

Harry si opatrne pretrel tvár „Dobre. Možno máš pravdu a naozaj som nespravodlivý, keď si myslím, že vražda homosexuálneho gigola neprebudila v kolegoch prehnanú chuť do práce.“

„Si nespravodlivý.“

„Fajn. Ešte niečo?“

„Zatiaľ nie.“

„Dobre.“

Harry si odložil mobil do vrecka. Pozrel sa na hodinky.

V mysli sa mu vynoril Folkestadov výrok:

Každý, kto sa neodváži vytiahnuť do boja ani v záujme spravodlivosti, mal by mat výčitky svedomia. Čo chcel dosiahnuť týmito vraždami? Vytiahnuť do boja?

A čo povedal o potenciálnej obsedantnej neuróze Silje Gravsengovej, o poruche osobnosti u ľudí, ktorí sa neštítia prostriedkov ani následkov svojho konania? Mám s ňou isté skúsenosti.

Ten chlap mu všetko predkladal ako na podnose.

O sedem minút neskôr mu zavolal Bjørn.

„Kontrolovali sme Berntsenove hovory. Večer mu nikto nevolal.“

„Hm. Takže Folkestad išiel za ním rovno domov. A čo Folkestadov telefón?“

„Podľa signálu je zapnutý a nachádza sa v oblasti Slemdalsveien, Chateau Neuf a…“

„Doriti,“ vybuchol Harry. „Polož a ihneď mu zavolaj!“

Harry napäto čakal niekoľko sekúnd, kým začul vibrovanie mobilu. Z ktorejsi zásuvky písacieho stola. Skúsil otvoriť prvú, bola však zamknutá ako ostatné okrem jednej celkom dolu. Displej svietil. Harry schmatol telefón a ozval sa:

„Našiel som ho.“

„Haló!“

„Tu je Harry, Bjørn, počuješ. Folkestad je bystrý, telefón registrovaný na svoje meno si nechal v škole. Predpokladám, že ho tu mal v čase každej vraždy.“

„Aby sme nemohli rekonštruovať jeho pohyb počas kritických hodín.“

„Zabezpečoval si alibi. Celé dni a noci trávil v práci. Mal ho v nezamknutej zásuvke. Predpokladám, že v ňom nenájdeme nič, čo by Folkestada ohrozilo.“

„Podľa teba má ešte jeden mobil?“

„Na dobíjaciu kartu, alebo registrovaný na iné meno. Z toho telefónu volal aj obetiam.“

„A keďže dnes si tento mobil nechal v škole…“

„Vyrazil na lov.“

„No ak si ním zabezpečuje alibi, čudujem sa, prečo si ho nevyzdvihol a nevzal domov. Keď signály potvrdia, že celú noc ležal tu…“

„Nebude to pôsobiť dôveryhodne. No je tu ešte jedna možnosť.“

„Aká?“

„Že dnes ešte neskončil.“

„Doriti. Myslíš si…“

„Nič si nemyslím. Iba neviem zohnať Bellmana. Zavolaj Hagenovi, vysvetli mu situáciu a požiadaj ho o príkaz na zásah Delty. Sústreďte sa na Folkestadovu domácu adresa“

„Podľa teba je doma?“

„Nie. Ale musíme…“

„… hľadať tam, kde je svetlo,“ dokončil Bjørn.

Harry položil. Zatvoril oči. V ušiach mu už takmer nepískalo. No ozval sa iný zvuk. Tikanie. Odpočítavanie sekúnd. Bože! Ukazovákmi si pošúchal oči.

Mohol anonym volať ešte niekomu? Komu? A odkiaľ? Z druhého mobilu? Alebo z telefónnej búdky? Alebo z pevnej linky v práci, kde sa nezjaví volajúcemu číslo?

Niekoľko sekúnd Harry sedel nehybne.

Potom zložil ruky z tváre.

Pozrel sa na veľký čierny telefón na písacom stole. Zaváhal. Chytil slúchadlo. Počkal na signál a stlačil tlačidlo REPEAT. Telefón poslušne vyťukával posledné volané číslo. Zvoní. Niekto zdvihol.

Ten istý mäkký, melodický hlas:

„Bellmanová.“

„Prepáčte, omyl,“ vydýchol Harry a položil. Zatvoril oči. Doriti!

49/

Nie ako a nie prečo.

Harry sa usiloval zbaviť všetkých nepodstatných detailov. Sústredil sa na to jediné dôležité. Kde.

Kde, dopekla, môže byť Arnold Folkestad?

Na mieste činu.

S chirurgickými nástrojmi.

Keď na to Harry prišiel, čudoval sa iba tomu, že to nepochopil oveľa skôr. Bolo to také samozrejmé, že aj študent prvého ročníka s priemernou dávkou fantázie by si informácie spojil so spôsobom uvažovania páchateľa. Miesto činu. Miesto, kde by človek zamaskovaný za chirurga nevzbudil pozornosť.

V štátnej nemocnici môže byť za dve minúty.

Stihne to. Delta nie.

Dvadsaťpäť sekúnd trvalo, kým vybehol z budovy.

Tridsať, kým naštartoval auto a vyšiel na ulicu Slemdalsveien, čo ho privedie priamo do cieľa.

Po minúte a štyridsiatich piatich sekundách zastal pred hlavným vchodom nemocnice.

O desať sekúnd neskôr rozrazil lietacie dvere a prebehol cez recepciu. Počul, že niekto za ním kričí, no bežal ďalej. Ozvena jeho krokov sa odrážala od stien aj stropu chodby. Pri behu siahol dozadu a spoza opaska vytiahol Odessu. Pulz sa mu zrýchľoval.

Dobehol k automatu na kávu a tam spomalil, aby dupotom nevzbudil pozornosť. Zastal pred dverami pri stoličke, ktorá bola súčasťou miesta činu. Mnohí ľudia vedia, že za týmito dverami zomrel ruský drogový barón, no len niekoľkí majú istotu, že bol zavraždený a že miestnosť za dverami je miestom neobjasnenej vraždy. Arnold Folkestad to však vie.

Harry podišiel k dverám. Načúval.

Skontroloval, či má odistenú pištoľ.

Prišiel čas zúčtovania.

Na konci chodby začul kroky. O chvíľu sa ho pokúsia zastaviť. Kým nečujne otváral dvere a vkĺzol do miestnosti, v duchu si hovoril: Toto všetko je len zlý sen, v ktorom sa všetko opakuje, je to repríza reprízy, a raz sa to musí skončiť. Prebudí sa z neho, v jej objatí pod chladivým bielym paplónom otvorí oči do slnečného rána. A potom už nedovolí, aby bol kdekoľvek inde než pri nej.

Harry opatrne zatvoril za sebou dvere. Civel na chrbát v zelenej košeli sklonený nad posteľou, na ktorej ležal muž. Harry ho poznal. Bol to Mikael Bellman.

Harry namieril, prst priložil na spúšť. V duchu videl, ako guľka trhá zelenú látku, svaly, nervy, drví kostnú dreň, chrbát sa prehýba a postava klesá na zem. No napokon sa Harry rozhodol inak. Tohto chlapa nezabije strelou do chrbta, lebo sa mu chce pozerať do očí.

„Arnold,“ dostal zo seba. „Obráť sa.“

Skalpel cinkol o kovový stolík. Muž sa otočil a i tváre si sňal zelenú masku. Pozrel sa na Harryho.

Harry sa ani nepohol, iba prst pritlačil na spúšť.

Kroky na chodbe sa blížili. Bolo ich viac. Ak nechce mať svedkov, musí sa poponáhľať. Odpor spúšte poľavil, dospel do bodu, keď všetko tíchne, nastáva ticho pred výbuchom. Teraz! Nie, ešte nie. Toto nie je Arnold Folkestad. Zmýlil sa? Opäť sa pomýlil? Muž pred ním má oholenú tvar, otvorené ústa, čierne oči, ktoré nepozná. Toto má byť polivrah? Vyzerá… nechápavo.

Muž v zelenom poodstúpil a Harry si až teraz všimol, že vlastným telom zakrýval ženu v rovnakom zelenom plášti.

V tej chvíli sa otvorili dvere do izby a vbehli ďalší dvaja chirurgovia v zelenom.

„Čo je s ním?“ spýtal sa jeden z nich tónom človeka, ktorý je zvyknutý rozhodovať.

„Je v bezvedomí,“ odpovedala žena. „Pulz ledva hmatateľný.“

„Stratil veľa krvi?“

„Na podlahe nie je veľa, no môže mať vnútorné krvácanie.“

„Urči krvnú skupinu a objednaj tri vrecká.“

Harry odložil pištoľ.

„Som policajt,“ ozval sa. „Čo sa stalo?“

„Vypadnite, pokúšame sa zachrániť život,“ osopil sa naňho prvý lekár.

„Aj ja,“ odsekol Harry a opäť naňho namieril. Šokovaný muž sa zarazil. „Pán doktor; usilujem sa chytiť vraha. Ståle neviem, či na dnes už skončil. Rozumiete?“

Muž sa odvrátil od Harryho. „Ak má len toto poranenie, zrejme nestratil veľa krvi a nemá poškodené ani vnútorné orgány. Je v šoku. Karen, povedz policajtovi, čo vieš.“

Žena hovorila cez rúško, nepohla sa od postele. „Recepčný si všimol muža s rúškom a v zakrvavenom chirurgickom odeve, ako vychádza z prázdneho krídla budovy. Kamsi sa náhlil. Bolo to také nezvyčajné, že zavolal mojich kolegov. Pacientovi hrozilo, že vykrváca.“

„Tuší niekto, kam zmizol?“

„Vraj sa jednoducho stratil.“

„Kedy pacient precitne?“

„Zatiaľ nevieme, či vôbec prežije. Mimochodom, aj vy vyzeráte, že by sa vám zišiel lekár.“

„Môžeme vás obviazať, inak vám teraz nepomôžeme,“ navrhol jej kolega.

Harry pochopil, že nedostane viac informácií. Podišiel k posteli a zastal. Hľadel na Bellmanovu bielu tvár. Je pri vedomí? Ťažko povedať.

Jedným okom však naňho hľadí.

Druhé nemá.

Na jeho mieste zívala čierna diera plná krvavých dotrhaných šliach a bielych vlákien.

Harry vyšiel z miestnosti na chodbu, aby sa nadýchal čerstvého vzduchu. Z vrecka vylovil telefón.

„Prosím!“

„Ståle?“

„Harry, čo sa stalo?“

„Policajvrah dostal Bellmana.“

„Ako… Kde dostal?“

„Na operačnom stole.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Vyoperoval mu jedno oko. A nechal ho tam, aby vykrvácal. Má prsty aj v dnešnom výbuchu, o ktorom si určite počul v správach. Pokúšal sa zabiť dvoch policajtov vrátane mňa. Potrebujem vedieť, ako rozmýšľa, ja už nerozumiem ani hovno.“

Ticho. Harry čakal. Počul Stáleho ťažký dych. A potom sa konečne ozval:

„Naozaj neviem…“

„Ståle, to som nepotreboval počuť. Tvár sa, že to vieš, okej?“

„Dobre, dobre. Stráca kontrolu, Harry. Pod obrovským emočným tlakom vybuchol, vrie to v ňom, prestal dodržiavať systém. Od tejto chvíle je schopný všetkého.“

„Inými slovami, netušíš, aký bude jeho ďalší krok?“

Opäť ticho.

„Ďakujem,“ rozlúčil sa Harry a položil. Mobil sa vzápätí opäť rozozvučal. Písmeno B. Bjørn.

„Áno?“

„Delta je na ceste k Folkestadovi.“

„Výborne! Odkáž im, že možno práve teraz mieri domov. Majú hodinu, kým vyhlásime pátranie, aby cez policajné vysielačky nezachytil informáciu. Zavolaj Katrine do Kotolne, prídem tam o chvíľu.“

Keď prechádzal recepciou, všimol si, že ľudia naňho zízajú a ustupujú mu z cesty. Akási žena vykríkla, pár ľudí sa skrčilo za pult recepcie. Harry zbadal v zrkadle svoj obraz.

Takmer dvojmetrový zničený chlap s najškaredšou pištoľou na svete.

„Prepáčte, ľudia moji,“ zamrmlal a vyšiel na ulicu.

„Čo sa deje?“ nepochopil Bjørn.

„Nič vážne,“ odvetil Harry a obrátil tvár do dažďa, aby mu schladil páľavu v tvári. „Počúvaj, som päť minút od nášho domu. Skočím sa osprchovať, vymením si leukoplasty a prezlečiem sa.“

Ukončil hovor; keď si všimol, že pri jeho aute stojí strážnik s pripraveným pokutovým blokom.

„Prišli ste mi dať pokutu?“ spýtal sa Harry.

„To si píšte. Zablokovali ste vjazd do nemocnice,“ konštatoval strážnik, ani naňho nepozrel.

„V tom prípade radšej uhnite. Nejako to auto odstránime.“

„Radím vám, aby ste zmenili tón, lebo…“ začal strážnik, zdvihol zrak a zmeravel, keď zbadal Harryho s Odessou. Stál ako prikovaný k asfaltu, aj keď Harry nasadal do auta, pištoľ si zastrčil za opasok, naštartoval, pustil spojku a vyrazil.

Vyšiel na ulicu Slemdalsveien, dupol na plyn a minul protiidúci vlak metra. V duchu sa modlil, aby Arnold Folkestad mieril domov ako on.

Odbočil na Holmenkollveien. Veril, že Rachel nezošalie, keď ho uvidí. A Oleg…

Bože, ako sa teší, že ich uvidí. Aj teraz, aj takto. Najmä teraz.

Pribrzdil pred výjazdom k domu.

Potom dupol na brzdu.

Zaradil spiatočku.

Zacúval.

Zadíval sa na autá zaparkované pri ceste. Zastal. Dýchal zhlboka.

Arnold Folkestad naozaj zamieril domov. K nemu.

Lebo pri ceste - medzi dvoma autami typickými pre túto štvrť, medzi audi a mercedesom - stál starý fiat.

50/

Harry chvíľu sledoval dom spoza ihličnatých stromov.

Nevidel nijaké stopy vlámania ani na dverách s tromi zámkami, ani na zamrežovanom okne.

Samozrejme, nemusí to byť Folkestadov fiat. Veď to je bežné auto. Harry sa dotkol kapoty. Bola teplá. Nechal stáť auto uprostred cesty a rozbehol sa k domu. Obišiel ho zozadu. Striehol a načúval. Nič.

Prikradol sa k stene domu. Vytiahol sa na prsty, nazrel cez okno, ale nevidel nič, len tmavé izby.

Prikradol sa k osvetleným oknám kuchyne a obývačky.

Znova opatrne nazrel do okna a rýchlo sa stiahol. Chrbtom sa pritlačil k drevenej stene a dýchal zhlboka. Mozog potrebuje kyslík, aby uvažoval rýchlo.

A vraj to mala byť ich bezpečná pevnosť!

Dostal ich!

Sú tam.

Arnold Folkestad. Rachel. A Oleg.

Harry si v mysli premietol, čo práve videl.

Sedia v predizbe pri vchodových dverách.

Oleg na drevenej stoličke uprostred miestnosti, Rachel za ním. Chlapec má v ústach nejakú látku, Rachel ho priväzuje k stoličke.

Pár metrov od nich v kresle sedí Arnold Folkestad s pištoľou v ruke. Očividne dáva Rachel pokyny.

Folkestadova pištoľ je Heckler & Koch, bežná, spoľahlivá policajná zbraň. Rachelin mobil leží na stole. Rachel a Oleg zatiaľ nie sú zranení. Zatiaľ.

Prečo…

Harry sa zarazil. Teraz nie je čas na prečo, iba na ako.

Pochopil, že z tohto uhla nemá šancu vystreliť na Folkestada, lebo by riskoval, že trafí Olega či Rachel.

Vyzrel nad parapet, potom sa rýchlo prikrčil.

Rachel čoskoro splní rozkaz.

Folkestad sa pustí do práce.

Harry videl obušok opretý o poličku vedia kresla. Onedlho zmrzačí Olegovi tvár, ako ju zničil tým ostatným. Chlapcovi, ktorý sa ani nestihol stať policajtom. Pritom Folkestad určite ráta s tým, že Harry je mŕtvy. Takže jeho pomsta je chorá. Prečo… stop!

Musí zavolať Bjørnovi, aby Deltu stiahol sem. Zamierila do nesprávnej časti mesta, vzdialenej trištvrte hodiny jazdy. Takže čo? Na všetko zostal sám.

Koľko času mu zostáva?

Niekoľko sekúnd, možno minúta.

Na moment prekvapenia sa nemôže spoľahnúť. Ak by sa pokúsil vtrhnúť do domu, musí odomknúť tri zámky a Folkestad ho začuje, skôr než stihne vojsť. Počká si ho s pištoľou, priloženou k hlave jedného z nich.

Rýchlo, rýchlo! Harry, vymysli niečo! Čokoľvek!

Vytiahol mobil. Chcel poslať esemesku Bjørnovi, no prsty ho neposlúchali, zmeraveli mu, akoby do nich neprúdila krv.

Teraz nie. Teraz nesmieš zlyhať. Mysli si, že ide o bežnú prácu, tam vnútri nie sú oni, ale neznáme obete… bez tváre… Nie, je to… žena, s ktorou sa chystáš oženiť, a chlapec, ktorý ťa v slabej chvíli nazval tatom. Nikdy si ho nechcel sklamať, a predsa si zabúdal na jeho narodeniny, a to ťa privádzalo do zúfalstva. Musel si Olega prekabátiť.

Harry zažmurkal do tmy.

Zostáva jediná možnosť - zopakovať starý trik.

Rachelin mobil leží na stole. Skúsi jej zavolať. Ak Folkestad vstane a vyjde z dráhy guľky, ktorá teraz ohrozuje Rachel aj Olega, zastrelí ho.

A čo ak zostane sedieť?

Harry ešte raz nazrel do domu. Veril, že Folkestad nezaregistroval pohyb vonku. Medzitým totiž vstal, zobral si obušok a odstrčil Rachel. Napriek tomu Harrymu stála v ceste. Navyše, aj keby sa premiestnila, jestvuje len minimálna pravdepodobnosť, že bude mať toľko šťastia, aby Folkestada odrovnal jednou ranou z desiatich metrov. Na to by potreboval precíznejšiu zbraň než starú Odessu. A kratšiu vzdialenosť, nanajvýš dva metre.

Vtom začul Rachel:

„Prosím, zober si mňa!“

Zátylkom sa pritlačil k stene a privrel očí. Musí konať, Ihneď. Ale ako? Bože dobrý, ako? Pomôž hriešnemu klamárovi a on sa ti odmení… dá ti čokoľvek. Harry zadržal dych a šeptom vyslovil ponuku a svoj sľub.

Rachel civela na muža s ryšavou bradou. Stál za Olegovou stoličkou, obušok opieral o jeho plece. V druhej ruke držal pištoľ a mieril na ňu.

„Rachel, je mi to naozaj veľmi ľúto, no chlapca nemôžem ušetriť. Nepochopila si, že on je môj skutočný cieľ?“

„Ale prečo?“ Rachel neplakala, hoci po lícach jej stekali slzy. Bola to fyzická reakcia na pocity, no nevnímala ich. Necítila nič, len otupenosť. „Prečo to robíš, Arnold? Veď to je… veď to je…“

„Choré?“ uškrnul sa Folkestad. „To si len namýšľate. Spoliehate sa, že si naveky vystačíme s veľkolepými snami o pomste, no nebudeme schopní ani ochotní naplniť ich.“

„Ale prečo?“

„Keďže som schopný ľúbiť, viem aj nenávidieť. Vlastne, teraz už neviem ľúbiť. Preto som lásku nahradil…“ nadvihol obušok, „… týmto. Ako spomienku na milovaného človeka. René totiž nebol len náhodný milenec. Bol môj…“

Obušok oprel o stoličku a siahol do vrecka, no pištoľou nepohol ani o milimeter.

„… moje všetko. Vzali mi ho a nijako sa to nepokúsili napraviť.“

Rachel civela na predmet, ktorý držal v ruke. Vedela, že by ju mal šokovať, ochromiť, vydesiť. No necítila nič, jej srdce už dávno zmrzlo.

„Mikael Bellman mal krásne oči. A tak som mu vzal to, čo on zobral mne. To, čo bolo na ňom najlepšie.“

„Ale prečo Oleg?“

„Rachel, naozaj to nechápeš? Oleg je semienko, Harry mi prezradil, že sa chce stať policajtom. Už teraz však zradil svoje poslanie.“

„Aké poslanie?“

„Poslanie chytať vrahov a dostať ich za mreže. Vie, kto zabil Gusta Hanssena. Netvár sa prekvapene. Ten prípad som si naštudoval. Je mi jasné, že ak to neurobil sám Oleg, určite pozná vinníka. Iné tvrdenie by odporovalo základnej logike. Harry ti o tom nerozprával? Keď zastrelili Gusta, Oleg bol na mieste činu. A vieš, čo mi napadlo, keď som videl Gustove fotografie? Že bol krásny. Aj René bol krásny a obaja mali celý život pred sebou.“

„Aj môj chlapec má život pred sebou! Arnold, prosím ťa, nerob to!“

Keď sa k nemu pohla, zdvihol pištoľ. Namieril na Olega.

„Rachel, netráp sa. Aj ty zomrieš. Nie si môj cieľ, no musím ťa odstrániť ako nepríjemného svedka.“

„Harry ťa odhalí. Zabije ťa.“

„Rachel, je mi ľúto, že ti musím spôsobovať toľko bolesti, naozaj ťa mám rád. No pokladám za správne, aby si to vedela. Harry už nikoho neodhalí. Je mŕtvy.“

Rachel sa naňho neveriacky zadívala. Je mu to naozaj ľúto. Vtedy sa rozsvietil displej na mobile a zacinkal. Pozrela sa naňho.

„Zdá sa, že sa mýliš,“ zašepkala.

Folkestad zvraštil čelo. „Podaj mi mobil.“

Rachel mu ho podala. Arnold pritlačil pištoľ k Olegovmu zátylku a schmatol telefón. Prečítal si esemesku. Potom zagánil na Rachel.

„Neukazuj darček Olegovi. Čo to znamená?“

Rachel mykla plecom. „Minimálne to, že žije.“

„To nie je možné. V rádiu hlásili, že bomba vybuchla.“

„Arnold, nemôžeš hneď teraz vypadnúť? Kým nie je neskoro?“

Folkestad zamyslene prižmúril oči. Potom sa na ňu pozrel. Hľadel kamsi za ňu.

„Chápem. Niekto asi predbehol Harryho. Vošiel do bytu. Tresk. Samozrejme.“ Zasmial sa. „Harry ide sem a nič netuší. Zastrelím vás a počkám si naňho.“

Zdalo sa, že v duchu ešte raz preberá celý plán, a keď dospel k rovnakému záveru, prikývol. A namieril na Rachel.

Oleg sa začal mykať, pokúšal sa vstať a zúfalo vzdychal. Rachel sa dívala na zbraň. Cítila, že jej prestáva biť srdce. Akoby mozog akceptoval nevyhnutné a začal zhasínať svetlá. Už sa nebojí. Chce zomrieť. Skôr než Oleg. Možno to Harry stihne… možno zachráni Olega. Zrejme už čosi tuší. Privrela oči. Čakala na niečo, čo nevedela pomenovať. Na úder, bodnutie, bolesť. Na tmu. Nemala boha, ku ktorému by sa pomodlila.

V zámke zarachotil kľúč.

Otvorila oči.

Arnoldovi klesla ruka s pištoľou a zagánil na dvere.

Ticho. Potom zaštrkotala zámka.

Arnold poodstúpil, z kresla strhol poťah a zakryl ním Olega.

„Tvár sa, že sa nič nedeje,“ zašepkal. „Ak čo len hlesneš, vpálim Olegovi guľku do hlavy.“

Tretia zámka. Rachel sledovala, ako sa Arnold postavil za Olegovou stoličkou, aby od dverí nebolo vidieť pištoľ.

Potom sa dvere otvorili.

A v nich stál on. Vysoký, so širokým úsmevom, v dotrhanom plášti a s doráňanou tvárou.

„Arnold!“ rozžiaril sa. „Rád ťa vidím!“

Arnold sa usmial. „Harry, ty ale vyzeráš! Čo sa stalo?“

„Polivrah. Vybuchla bomba.“

„Naozaj?“

„Nič vážne. Čo ťa sem priviedlo?“

„Mal som cestu okolo. Chcel som s tebou prediskutovať pár zmien v rozvrhu. Poď ďalej.“

„Najprv si vystískam ženušku,“ otvoril náruč a Rachel sa k nemu ihneď pritisla. „Aký bol let, zlatko?“

Arnold si odkašlal. „Rachel, pusť ho, prosím. Dosť sa ponáhľam.“

„Arnold, nebuď taký prísny,“ zasmial sa Harry, pustil Rachel, odstrčil ju a vyzliekol si plášť.

„Tak pod bližšie,“ vyzval ho Arnold.

„Arnold, tu je lepšie svetlo.“

„Bolí ma koleno. Poď sem.“

Harry sa sklonil a začal si rozväzovať šnúrky. „Mám za sebou odporný výbuch, dovoľ mi aspoň sa vyzuť. Ak sa ponáhľaš, poď za mnou.“

Harry sa díval na topánky. Od Arnolda a zakrytej stoličky ho delilo šesť či sedem metrov. Priveľká vzdialenosť pre človeka, ktorý Harrymu nedávno prezradil, že pre choré oči a roztrasené ruky potrebuje mať cieľ nanajvýš pol metra od seba. A teraz mu ho Harry ešte zmenšil, lebo sklonil hlavu a zohol sa, aby si chránil hruď.

Poťahoval šnúrky, akoby sa mu zauzlili.

Lákal Arnolda. Musí ho vylákať do predsiene.

Lebo iná možnosť nejestvuje. Zrejme preto koná tak pokojne. All in. Všetko, alebo nič. Rozhodne osud.

A možno práve tento pokoj vycítil aj Arnold.

„Ako chceš, Harry.“

Počul, ako k nemu vykročil. Naďalej sa sústreďoval na šnúrky. Vedel, že Arnold obišiel Olega, ktorý ani nehlesol, akoby tušil, o čo ide.

Teraz prešiel aj okolo Rachel.

Nadišla rozhodujúca chvíľa.

Harry zdvihol hlavu. Civel do čierneho oka pištole, ktoré sa naňho dívalo z dvadsiatich centimetrov.

Odkedy vošiel, vedel, že Arnold vystrelí pri akomkoľvek prudšom pohybe. Najprv zastrelí toho, kto stojí najbližšie. Olega. Uvedomoval si, že Harry je ozbrojený? Domyslel si, že na fiktívne stretnutie s Berntsenom si určite zobral pištoľ?

Možno áno, možno nie.

V tejto chvíli na tom nezáležalo. Harry nestihne vytiahnuť zbraň, hoci ju má poruke.

„Arnold, prečo…“

„Zbohom, kamarát.“

Harry sledoval, ako Folkestad stláča spúšť.

Odrazu vedel, že sa nedožije objasnenia súvislostí, čo človeka údajne čaká na konci jeho cesty. Nedozvie sa, prečo sa rodíme a prečo zomierame, čo je zmyslom toho, čo sa deje medzitým. Nedozvie sa, čo vedie Folkestada, aby obetoval vlastný život s cieľom zničiť život iných. Namiesto poznania príde synkopa, rýchla smrť, banálna, no logická bodka uprostred slova. Pre-čo.

Pušný prach sa v tej chvíli vznietil a vytvorený tlak vypudil projektil z mosadzného zásobníka rýchlosťou asi tristošesťdesiat metrov za sekundu. Olovo sa vytvarovalo podľa zárezov v hlavni, guľka začala rotovať, aby vzápätí znova nadobudla stabilitu. K tomu však už nedošlo, lebo po niekoľkých centimetroch letu pretrhla kožu na hlave a pri dopade na lebečnú kosť pribrzdila. Keď zasiahla mozog, prudko spomalila. Projektil doň vnikol a najprv zničil motorické centrum a ochromil akýkoľvek pohyb, potom zasiahol spánkový lalok, poškodil lobus dexter, lobus frontalis aj očný nerv a zaryl sa do lebky na druhej strane. Uhol strely a nižšia rýchlosť spôsobili, že guľka nevyletela von, ale pomalším pohybom ničila aj iné časti mozgu. Napokon sa zastavila. Do tej chvíle stihla narobiť toľko škody, že sa zastavilo aj srdce.

51/

Katrine sa striasla od zimy a pritisla sa k Bjørnovi. Vo veľkom kostole bolo chladno. Zima vonku aj vnútri, mala sa obliecť teplejšie.

Čakali. Celý oppsalský kostol čakal. Ozvalo sa kašľanie. Prečo ľudia kašlú, len čo vstúpia do kostola? Môže za to tento priestor? Stáva sa to aj v moderných chrámoch zo skla a betónu? Vyvoláva to strach z ozveny pred akýmkoľvek zvukom, ktorý človeka núti urobiť to, čomu sa podvedome bráni? Alebo je to len spôsob, akým ľudia vyplavujú zo seba city, vypľúvajú ich, aby nevybuchli do smiechu alebo plaču?

Katrine zavrtela hlavou. Nie je tu veľa ľudí, len najbližší. Presne toľko, aby ich Harry mohol mať v telefóne pod iniciálkou krstného mena. Pozrela sa na Ståleho Auneho. Výnimočne má kravatu. Vedľa neho stojí manželka. Gunnar Hagen tiež prišiel s manželkou.

Vzdychla si. Mala sa obliecť teplejšie. No zdá sa, že Bjørnovi v tmavom obleku nie je zima. Nikdy by nepovedala, že v obleku vyzerá tak dobre. Oprášila mu plece. Nemal tam nič, iba sa ho chcela dotknúť, intímnym pohybom vyznať lásku. Aj opice si navzájom vyberajú blchy.

Prípad je vyriešený.

Chvíľu sa báli, že ho stratili, že Arnold Folkestad - známy ako polivrah - im unikol do cudziny, alebo si našiel skrýšu v Nórsku. Jeho úkryt musí byť hlboký a tmavý, lebo odkedy vyhlásili pátranie, všetky médiá rozoberali jeho výzor tak podrobne, že každý Nór určite vedel, kto je Arnold Folkestad a ako vyzerá. Katrine si zasa uvedomila, ako boli blízko k vyriešeniu prípadu, keď ju Harry žiadal, aby skontrolovala vzťah medzi René Kalsnesom a policajným zborom. Keby v tom čase hľadanie rozšírila na bývalých policajtov, odhalila by Folkestadov vzťah s mladým chlapcom.

Keď dočistila Bjørnovi sako, poďakoval sa jej úsmevom. Krátkym, kŕčovitým. Mierne sa mu chvela brada. Rozplače sa. Už teraz si bola istá, že dnes po prvý raz uvidí plakať Bjørna Holma. Odkašľala si.

Mikael Bellman sa usadil v prvom rade. Pozrel sa na hodinky.

O trištvrte hodiny ho čaká ďalšie interview pre Stern. Milión čitateľov. Ďalší zahraničný novinár chce počuť príbeh o tom, ako mladý policajný prezident neúnavne drel týždne, celé mesiace, aby dostal vraha, a sám sa takmer stal jeho obeťou. Mikael sa na chvíľu skromne odmlčí, kým vyhlási, že jedno oko je nízka cena za to, čo sa mu podarilo - zabrániť šialenému vrahovi vo vraždení ďalších kolegov.

Bellman si stiahol rukáv a zakryl hodinky. Už mali začať, na čo čakajú? Dlho uvažoval nad výberom oblečenia. Čierna farba? Hodí sa k situácii a jeho páske na oku? Tá páska bola výborná voľba. Dramaticky a veľavravne dopĺňa celý príbeh. Podľa novín Aftenposten sa Bellman určite stane najfotografovanejším Nórom roka v zahraničnej tlači. Alebo si má radšej obliecť neutrálny tmavý oblek, akceptovateľný, ale zároveň nie do očí bijúci pri následnom rozhovore pre médiá? Z interview ide priamo na stretnutie so šéfom mestského zastupiteľstva. Ulla napokon rozhodla zaňho a vybrala neutrálny tmavý oblek.

Dopekla. Ak rýchlo nezačnú, bude meškať.

Zamyslel sa. Cíti niečo? Nie. A mal by? Veď ide o Harryho Holeho, a to nie je ani blízky priateľ, ani jeho podriadený. Nedá sa však vylúčiť, že vonku čakajú novinári, a z hľadiska PR je dobré, ak ho tu uvidia. Určite neutají, že Hole prvý upozorňoval na Folkestada. Obludnosť tohto prípadu ho s Holem napokon zblížila. Od tejto chvíle bude PR ešte dôležitejšie než doteraz. Bellman už vie, o čom sa budú zhovárať na radnici. V osobe Isabelle Skøyenovej prišla strana o silnú osobnosť a hľadá nástupcu. Populárneho a rešpektovaného človeka do tímu. Keď mu predseda zastupiteľstva zavolal, pochválil ho za sympatický a uvážlivý rozhovor, ktorý poskytol časopisu Magasinet. Vzápätí sa spýtal, či program vládnucej strany aspoň sčasti ladí s jeho vlastnými politickými názormi.

Samozrejme, že ladí.

Veď môže vládnuť mestu.

Svojmu mestu.

Nech už ten organ konečne začne hrať!

Bjørn Holm zacítil dotyk Katrininej chvejúcej sa ruky. Uvedomil si, že v obleku sa potí, a to ich ešte čaká dlhý deň. kým sa konečne budú môcť vyzliecť a zaliezť pod paplón. Spolu. Aby život plynul ďalej. Týka sa to všetkých, ktorí prežili, či chcú, alebo nechcú. Pohľadom prebehol po prítomných, ale myslel na tých, ktorí tu nie sú. Beate Lønnová. Erlend Vennesla. Anton Mittet. Dcéra Roara Midtstuena. Všetci - aj Rachel Faukeová s Olegom - zaplatili daň za to, že sa príliš pripútali k mužovi, ktorý je teraz pri oltári. Harry Hole.

Muž pri oltári zvláštnym spôsobom zostával naďalej tým, kým bol vždy. Čiernou dierou, nasávajúcou všetko, čo je okolo neho dobré, požierajúcou lásku, ktorú mu dali, a aj tú, čo mu nedali.

Katrine sa včera pred spaním Bjørnovi priznala, že aj ona bola zaľúbená do Harryho. Niežeby si to zaslúžil, to nie, no nebolo možné neľúbiť ho. Rovnako nemožné bolo udržať si ho, ponechať pre seba a žiť s ním. Prirodzene, že sa doňho zaľúbila. No zaľúbenie prešlo a vášeň sa trochu schladila, aspoň sa o to pokúsila. V duši jej však zostala drobná jazvička po krátkom smútku z lásky, o ktorú sa delila s niekoľkými ženami. Harryho si každý iba na chvíľu požičiaval. Teraz sa to skončilo. Bjørn ju vtedy poprosil, aby o ňom už nerozprávala.

Organ začal hrať. Bjørn mal vždy slabosť na jeho zvuk. Pripomínal mu mamin organ doma v Skreii, starý, rozvŕzganý organ B-3 Gregga Allmana, z ktorého zneli kostolné žalmy. Cítil sa, akoby sedel vo vani plnej teplých tónov, a dúfal, že ho nepremôže plač.

Folkestada nechytili, chytil sa sám.

Zrejme pochopil, že splnil svoju úlohu. Tým sa dovŕšil aj jeho život. Dospel k logickému záveru. Našli ho až po troch dňoch. Za ten čas ho zúfalo hľadali, celá krajina bola na nohách. Možno preto prijali ako istý antiklimax správu, že ho našli v lese pri Maridalene, len pár stovák metrov od miesta, kde zomrel Vennesla. S malou, takmer diskrétnou dierkou v lebke a s pištoľou v ruke. Priviedlo ich k nemu jeho auto, starý fiat, zaparkovaný pri turistickom chodníku.

Pátrací tím viedol Bjørn. Folkestad vyzeral nevinne ako Santa Claus s ryšavou bradou. Modrú oblohu nad ním netienili koruny stromov. V jeho vrecku našli kľúče od starého fiatu, zámku dverí na Hausmanns gate 92, bežný revolver Glock-17 a zápisník, v ktorom bola pokrčená fotografia mladého chlapca. Bjørn v ňom ihneď spoznal René Kalsnesa.

Keďže posledných dvadsaťštyri hodín neustále pršalo a mŕtvola ležala pod holým nebom, nenašli nijaké stopy. Ani ich nepotrebovali, mali všetko, čo treba. Pokožka na pravom spánku bola spálená a zostali na nej aj zvyšky pušného prachu. Balistický výskum potvrdil, že guľka vyšla z pištole v jeho ruke.

Preto svoje vyšetrovanie zamerali iným smerom. Vo Folkestadovom dome našli vysvetlenie všetkých vrážd policajtov. Obušky s krvou a vlasmi zavraždených, pílku s Beatinou DNA, lopatu so zvyškami hliny z cintorína Vestre Gravlund, policajné pásky, aké viseli aj v Drammene, čižmy s podrážkou, ktorej odtlačky našli v Tryvanne. Mali všetko. Nijaká otázka nezostala bez odpovede. Stačilo už len napísať policajnú správu. Koniec. A potom prišlo to, o čom Harry často rozprával, no Bjørn to ešte nikdy nezažil. Pocit prázdnoty.

Všetko sa skončilo.

Bol to však iný pocit, nie ako keď človek pretne cieľovú čiaru, vpláva do prístavu, alebo vstúpi na perón.

Akoby koľajnice, asfalt či most pod nohami naraz zmizli, cesta sa skončila a on začal padať do priepasti.

Koniec. To slovo nenávidel.

A tak sa v čírom zúfalstve pustil do vyšetrovania pôvodných vrážd. Vtedy našiel, čo dlho hľadal - spojitosť medzi vraždou dievčaťa pri Tryvanne, Judasom Johansenom a Valentinom Gjertsenom. štvrť odtlačku prsta síce nezaručovalo zhodu, no tridsaťpercentnú pravdepodobnosť nemohol prehliadnuť. Nie, nie je to koniec. Všetko sa neskončilo.

„Začínajú.“

Katrine. Perami sa mu takmer dotkla ucha. Ozval sa organ, jeho prvé tóny sa zmenili na hudbu, ktorú pozná. Sťažka prehltol.

Gunnar Hagen privrel oči a započúval sa do tónov. Nechcel rozmýšľať. No myšlienky prišli samy. Prípad sa skončil. Všetko sa skončilo. Už o chvíľu všetko pochovajú a uzavrú. Napriek tomu ho zhrýzalo čosi, čo zatiaľ nikomu nespomenul. Už to bolo zbytočné. Asajev mu to stihol zašepkať zachrípnutým hlasom za tých pár sekúnd, čo spolu strávili v jeho nemocničnej izbe: Čo mi dáš, ak budem svedčiť proti Isabelle Skøyenovej? A ešte dodal: Neviem, s kým spolupracovala, no viem, že ten niekto je v polícii na vysokom poste.

Mŕtva ozvena slov mŕtveho muža. Nedokázateľné tvrdenia, ktoré by teraz väčšmi ublížili, než pomohli. Skøyenová je aj tak mimo hry.

Preto si ich nechal pre seba.

A ponechá si ich pre seba aj naďalej.

Tak ako Mittet nikomu nepovedal o tom prekliatom obušku.

Už sa rozhodol, ale to poznanie ho predsa len naďalej budilo v noci zo sna.

Viem, že ten niekto je v polícii na vysokom poste.

Otvoril oči.

Pohľadom pomaly skúmal prítomných.

Truls Berntsen si stiahol okienko na svojom Suzuki Vitara a započúval sa do organovej hudby z neveľkého kostola. Na oblohe bez jediného mráčika svietilo slnko. Hnusne hrialo. Nikdy nemal rád Oppsal. Samá háveď. Tu rozdal veľa úderov a veľa utŕžil. Samozrejme, nie toľko ako na Hausmanns gate v Osle. Ešte dobre, že to vyzeralo horšie, než to bolo v skutočnosti. Mikael sa v nemocnici uškŕňal, vraj pri jeho výzore mu už ani nemohli veľmi ublížiť, a spýtal sa, ako môže utrpieť otras mozgu človek, ktorý nemá mozog.

Chcel byť vtipný a Truls sa aj pokúsil zarehotať, aby mu prejavil vďačnosť za empatiu, no pekelne ho boleli zlomená čeľusť a rozbitý nos.

Naďalej užíval lieky proti bolesti a na hlave mal obväzy. Jasné, že mu zakázali šoférovať, ale pomôže si? Nemôže predsa čakať doma, kedy sa konečne zbaví mrákot a bolestí! Aj Megan Foxová ho už nudila a lekár mu navyše zakázal pozerať televíziu. Takže sedieť môže aj tu. V aute pred kostolom, aby… aby čo? Aby prejavil rešpekt človeku, ktorého nikdy nerešpektoval? Idiotovi, ktorý nedbal o vlastný prospech a zachránil život nepriateľovi, ktorého smrť mu hrala do karát? To by bolo prázdne gesto. Vôbec netuší, prečo je tu. Vie iba to, že len čo sa mu polepší, vráti sa do práce. A toto mesto bude opäť patriť jemu.

Rachel dýchala zhlboka. V dlani stískala kyticu. Pohľad upierala na dvere. Myslela na ľudí v kostole. Na priateľov, rodinu, známych. Na farára. Nie je ich veľa, no všetci čakajú. Bez nej nezačnú.

„Sľubuješ, že nebudeš plakať?“ spýtal sa jej Oleg.

„Nie,“ usmiala sa a pohladkala ho po líci. Vyrástol. A opeknel. Už ju stihol prerásť. Musela mu kúpiť tmavý oblek, a až keď stáli v obchode a predavačka ho merala, Rachel si uvedomila, že čoskoro dobehne Harryho výšku. Vzdychla si.

„Tak poďme,“ povedala potichu a chytila ho pod pazuchu.

Oleg otvoril dvere, kývnutím hlavy pozdravil kostolníka. Vykročili chodbičkou medzi lavicami. Pri pohľade na tváre, čo sa k nej obracali, sa jej nervozita stratila. Nebol to jej nápad, bránila sa, až Oleg ju presvedčil. Tvrdil, že takýto koniec bude najlepší. Použil slovo koniec Nemá to byť začiatok? Začiatok novej kapitoly v ich živote? Aspoň tak to cítila. A zrazu vedela, že sa rozhodla správne. Tu a teraz.

Svaly na tvári sa jej uvoľnili. Zrazu sa usmievala na usmiate tváre. Na okamih si predstavila, že ak sa všetci začnú usmievať ešte širšie, môže to dopadnúť veľmi zle. Nesmej sa, napomenula sa, teraz sa nesmieš smiať. Všimla si, že Oleg sa usiluje kráčať do rytmu s hudbou. Určite cítil, ako sa chveje. Pozrela sa naňho. Zachytila jeho prekvapený varovný pohľad. Až potom pochopil a odvrátil tvár Jeho mama čoskoro vybuchne do smiechu. Tu a teraz. Bolo to také bláznivé, že aj on sa začal usmievať.

Aby vládala myslieť na vážnosť situácie, čo ju čaká, uprela pohľad na muža pri oltári. Na Harryho v čiernom obleku.

Na jeho idiotsky úškrn na neuveriteľne a krásne škaredej tvári. Nadúval sa ako páv. Keď v obchode stáli s Olegom vedľa seba, predavačka zistila, že ich delia už len tri centimetre. Tie dve veľké deti si tľapli, akoby išlo o súťaž, s výsledkom ktorej boli obe nadmieru spokojné.

Teraz však Harry vyzeral dospelo. Cez farebnú vitráž mu na tvár dopadali júnové slnečné lúče a halili ho do takmer nebeskej žiary. Pôsobil mohutnejšie než kedykoľvek predtým. Rovnako uvoľnene ako vždy. Spočiatku nechápala, ako môže byť taký uvoľnený po tom všetkom, čo sa stalo. No jeho pokoj a neotrasiteľná viera, že sa všetko dobre skončí, boli nákazlivé. Prvé týždne po Folkestadovi nespávala, ani keď sa k nej Harry pritisol a šepkal jej do ucha, že už sa to skončilo. Všetko je v poriadku. Už im nič nehrozí. Večer čo večer jej ako utišujúcu mantru opakoval tie isté slová. Postupne mu začala veriť. Keď prešlo niekoľko ďalších týždňov, už si bola istá. Že všetko naozaj dopadlo dobre. Konečne začala spávať. Hlboko a bez snov, čo by si pamätala, až kým ju nezobudil, keď za svitania vykĺzol z postele. Vždy sa nádejal, že si to nevšimne, a ona predstierala, že sa mu to podarilo. Vedela, aký bude hrdý a spokojný, keď jej prinesie do postele raňajky a potichu si odkašle.

Oleg sa vzdal pokusov držať sa taktu Mendelssohnovej skladby a Rachel si vydýchla. Aj tak musela pri každom jeho kroku urobiť dva. Rozhodli sa, že Oleg bude mať dvojitú funkciu. Len čo to vyslovila, nevidela inú možnosť. Odvedie ju k oltáru, odovzdá Harrymu a zároveň bude jej svedok.

Harry nemal svedka. Stolička človeka, ktorého si kedysi vybral, zostala prázdna, no stála na nej fotografia Beaty Lønnovej.

Pristúpili k oltáru. Harry z nej ani na okamih nespustil pohľad.

Nikdy neprišla na to, ako je možné, že človek s takou pokojnou povahou, ktorý chodí po svete takmer mlčky a nenápadne, sa odrazu zmení, akoby sa v ňom čosi preplo, a každú sekundu, každú desatinu či stotinu sekundy naplní zmysluplnosťou. Pokojným drsným hlasom pár slovami vyjadrí viac emócií, informácií, údivu, bláznovstva aj múdrosti, než iní rečníci stihnú povedať počas sedemchodovej večere.

Svojím nežným, takmer hanblivým pohľadom je schopný človeka navždy pripútať k sebe.

Rachel Faukeová sa vydá za muža, ktorého skutočne ľúbi.

Harry na ňu hľadel. Z jej krásy sa mu do očí tisli slzy. To vôbec nečakal. Vedel, že bude krásna. Nikdy nepochyboval, že Rachel Faukeová v svadobných šatách mu vyrazí dych. Iba nerátal s vlastnou reakciou. Dúfal, že obrad nepotrvá dlho a farár nebude ani preduchovnelý, ani utáraný. On ako zvyčajne zostane imúnny proti hlbokým citom ako odmeraný a trochu sklamaný pozorovateľ citových výlevov iných ľudí aj vlastného chladu. Vopred sa rozhodol, že sa o to bude usilovať zo všetkých síl. Sám navrhol svadbu v kostole. A teraz má v očiach slzy, skutočné veľké slzy. Prižmúril oči, Rachel sa naňho pozrela. Stretli sa im pohľady. Nehľadela naňho, ako keby chcela povedať - teraz všetci sledujú môj pohľad a usilujem sa vyzerať šťastne.

Pozerala naňho pohľadom spoluhráča.

Človeka, ktorý hovorí, že ty a ja, my spolu to zvládneme. Leťs put on a show.

Potom sa usmiala. Harry si uvedomil, že sa takisto usmieva, iba vôbec netušil, kto s tým začal. Rachel sa trasie, lebo v sebe dusí smiech a čoskoro vybuchne. Vážne situácie na ňu občas mali taký vplyv. A naňho rovnako. A tak sa radšej rýchlo pozrel na Olega. Veľmi si tým nepomohol, bolo len otázkou času, kedy sa rozosmeje aj chlapec. Harry rýchlo sklonil hlavu a zatvoril oči. Na chvíľu mu to pomohlo.

Toto je môj tím, pomyslel si hrdo a uprel zrak na farára.

Tento tím dostal polivraha.

Rachel pochopila jeho esemesku. Neukazuj darček Olegovi. Znela dosť dôveryhodne, aby Folkestad nič nepochopil. Rachel, naopak, porozumela všetkému. Starý narodeninový trik.

Keď vošiel, objala ho, vytiahla predmet, čo skrýval za opaskom na chrbte, a zacúvala s rukami pred sebou, aby ten, kto stál za ňou, neodhalil, že drží nabitú odistenú Odessu.

Oveľa horšie bolo, že aj Oleg pochopil všetko. Mlčal, vedel, že to nesmie pokaziť. To však znamenalo, že nikdy nenaletel na ich trik. Iba sa tváril, že si nič nevšimol To je tím!

Tím, ktorý presvedčil Folkestada, aby podišiel k Harrymu, aby sa Rachel mohla k nemu priblížiť zozadu a vpáliť mu do spánku guľku vo chvíli, keď sa chystal zabiť Harryho.

Neskutočný, neporaziteľný tím.

Dojatý Harry smrkol a premýšľal, či kútiky očí zadržia jeho obrovské slzy, alebo si ich bude musieť utrieť, skôr než mu stečú po lícach.

Rozhodol sa pre druhú možnosť.

Rachel sa ho pýtala, prečo trvá na svadbe v kostole. Nič na svete mu nie je vzdialenejšie než viera. Ona je na tom rovnako napriek svojej katolíckej výchove. Harry jej vysvetlil, ako pred ich domom sľúbil fiktívnemu bohu, že ak to dopadne dobre, venuje mu tento jeden idiotský rituál. Dá sa zosobášiť pod dohľadom údajného boha. Rachel sa smiala a tvrdila, že toto nie je viera, ale poker pre pokročilých, ale aj preto ho ľúbi a, samozrejme, že sa zosobášia v kostole.

Keď oslobodili Olega, mlčky sa objímali. Dlhú, tichú minútu sa len hladkali a dotýkali, akoby sa chceli ešte raz presvedčiť, že sú naozaj v poriadku. Zvuk a zápach výstrelu sa ešte odrážal od stien a museli počkať, kým sa stratí, aby mohli v čomkoľvek pokračovať. Potom ich Harry požiadal, aby si sadli ku kuchynskému stolu, a nalial im ešte teplú kávu z kávovaru. V duchu sa spytoval, či by sa ho Arnold Folkestad unúval vypnúť, keby v tomto dome vykonal, čo chcel.

Harry si prisadol, odpil si z kávy, zadíval sa na mŕtve telo pri dverách, a keď sa opäť pozrel na Rachel, v jej očiach čítal nevyslovenú otázku. Prečo nevolá políciu?

Ešte raz sa napil, kývol na Odessu na stole a pozrel sa na Rachel. Pri jej inteligencii stačila chvíľa, aby dospela k rovnakému záveru. Tým telefonátom dostane Olega za mreže.

A potom prikývla. Pochopila. Keď technici preskúmajú Odessu, aby ju spojili s projektilom, čo lekári vytiahli z Folkestadovej hlavy, ihneď ju spoja so starou vraždou Gusta Hanssena, pri ktorej sa nikdy nenašla vražedná zbraň. Projektil značky Makarov však nie je bežný. Keď odhalia, že sa hodí do zbrane, čo sa ocitla v Olegovej blízkosti, opäť ho zatknú. A teraz aj odsúdia na základe nevyvrátiteľného a usvedčujúceho dôkazu.

„Robte, čo treba,“ zašepkal Oleg. Aj on pochopil všetko.

Harry prikývol, no nespustil zrak z Rachel. Potreboval jej bezvýhradný súhlas. Rozhodnutie musí byť spoločné. Tak ako teraz.

Farár dočítal slová z Biblie, a keď si prítomní opäť posadali, odkašlal si. Harry ho požiadal o krátku reč. Sledoval, ako sa na jeho pokojnej tvári pohybujú pery. Taký istý pokoj videl v ten večer aj na Rachel. Najprv silno prižmúrila oči, potom ich otvorila. Akoby sa chcela ubezpečiť, že toto nie je zlý sen, z ktorého sa už čoskoro prebudí. Potom si vzdychla.

„Čo môžeme robiť?“

„Zametať,“ odvetil Harry.

„Zametať?“

Harry prikývol. Tak ako zametal Truls Berntsen. Rozdiel spočíva v tom, že ten to robil pre peniaze. To je všetko. Inak sa veľmi nelíšia.

Dali sa do práce.

Urobil, čo treba. Urobili, čo treba. Oleg ukryl Harryho auto do garáže, Rachel zabalila mŕtve telo do vriec na smeti. Harry z dvoch hliníkových rúrok, igelitu a lana vyrobil provizórne nosidlá. Telo naložili do auta. Harry zbehol k fiatu na ceste a s Olegom vyrazili v dvoch autách k Maridalenu. Rachel sa medzitým pustila do upratovania a ničenia stôp.

Pršalo, neskoro večer nebolo v lese živej duše, no radšej išli po úzkych chodníčkoch.

Mokrá hlina sa im kĺzala pod nohami, Harry však vedel, že dážď im pomôže zmyť stopy. Azda aj stopy na mŕtvom tele, čo by prezradili, že ho na miesto nálezu iba preniesli.

Hodinu hľadali vhodné miesto, kde by ľudia mŕtvolu neobjavili hneď, no policajné psy ho vyňuchajú pomerne rýchlo. Na zmazanie stôp mali dosť času, no zasa nie zbytočne veľa, aby nemrhali policajnými zdrojmi na pátranie po vrahovi. Harry si uvedomil, že je smiešny, no druhý argument bol preňho naozaj dôležitý. Predsa len zostal typický ľavicový Nór, ktorý neznáša, keď sa v byte zbytočne svieti alebo sa v lese vyhadzujú plastové fľaše.

Farár dohovoril a na chóre začala spievať Olegova kamarátka Dylanovu Boots of Spanish Leather. Na Harryho želanie, s požehnaním od Rachel. Farár sa vo svojej reči venoval skôr dôležitosti spolupráce v manželstve než tomu, čo si myslí Boh. Harry si predstavil, ako z Arnolda stiahli vrecia a umiestnili ho do polohy celkom prirodzenej pre muža, ktorý odišiel do lesa, aby si vpálil guľku do spánku. Harry vedel, že sa Rachel nikdy nespýta, prečo Arnoldovi priložila pištoľ k pravému spánku a neurobila to, čo by urobilo deväť z desiatich ľudí, prečo mu nevpálila guľku do zátylku či do chrbta.

Možno sa bála, že guľka preletí cez Folkestada a zasiahne aj Harryho.

No konala tak, lebo jej bleskurýchly, takmer desivo prakticky fungujúci mozog už rátal s ďalšími krokmi. Zachránia sa jedine kamuflážou. Prepísaním pravdy. Samovraždou. Mohlo sa stať, že si žena po Harryho boku stihla uvedomiť, že samovrahovia sa nezabíjajú strelou do zátylku z polmetrovej vzdialenosti, ale - ak sú praváci ako Folkestad - guľkou do pravého spánku?

Čo všetko vie o tejto žene? A čo nie? Tú otázku si neprestával klásť. Kládol si ju aj potom, ako strávil celé mesiace s Arnoldom Folkestadom. A viac než štyri desaťročia so sebou. Ako dobre môže človek poznať iného človeka?

Pieseň sa skončila a farár prešiel k manželskému sľubu, „… budeš milovať a ctiť…“, no Harry s Rachel už nevnímali režiséra, hľadeli si do očí. Vedel, že sa jej nikdy nevzdá, hoci táto prísaha je klamstvo, lebo človek nemôže sľúbiť, že bude niekoho milovať, až kým ich smrť nerozdelí. Dúfal, že farár konečne zmĺkne, aby mohol vyriecť svoje áno, čo mu nedočkavo bublalo v hrudi.

Ståle Aune vytiahol vreckovku a podal ju manželke.

Harry práve povedal áno a ozvena tohto slovíčka sa ešte odrážala od klenby kostola.

„Čo je?“ zašepkala Ingrid.

„Zlatko, plačeš,“ odvetil potichu.

„Nie, to ty plačeš.“

„Naozaj?“

Ståle Aune si prešiel vreckovkou po líci. Plače. Nie veľmi, no dosť na to, aby na látke zostala vlhká stopa. Aurora hovorieva, že neroní skutočné slzy, ale tenučké cícerky neviditeľnej vody, čo mu bez varovania začnú stekať okolo nosa, hoci situáciu, film alebo rozhovor nikto okrem neho nevníma ako dojemný. Akoby sa v ňom roztrhol nejaký obal a začala z neho vytekať voda. Teraz by chcel mať Auroru pri sebe, no je na dvojdňovom turnaji v Nadderudhallene, práve mu poslala esemesku, že prvý zápas vyhrali.

Ingrid mu napravila kravatu a položila ruku na plece. Dotkol sa jej, vedel, že aj ona spomína na to isté - na ich svadbu.

Prípad uzatvorili, Aune napísal psychologický posudok. Upozornil v ňom na fakt, že zbraň, ktorou sa zastrelil Folkestad, zabila aj Gusta Hanssena. Gusto Hanssen a René Kalsnes mali viac spoločných čŕt. Obaja boli mladí krásni chlapci, ktorí bez škrupúľ predávali svoje telo mužom všetkých vekových kategórií. Folkestad mal zasa tendenciu do takýchto chlapcov sa zaľúbiť. Nedá sa vylúčiť, že človek s Folkestadovou paranoidnou schizofréniou mohol zabiť Gusta zo žiarlivosti alebo z množstva ďalších dôvodov, založených na chorobných predstavách v dôsledku hlbokej - pre okolie neviditeľnej - psychózy. V tejto časti sa opieral o Folkestadove poznámky z čias, keď pracoval v Kripose a Aunemu sa sťažoval, že počuje hlasy. Hoci sa psychológovia už dávno zhodli v tom, že hlasy nemusia byť vždy prejavom schizofrénie, Aune sa priklonil k názoru, že vo Folkestadovom prípade to platí, a začal pracovať na diagnóze, ktorá by znamenala ukončenie jeho kariéry vyšetrovateľa. No nemusel ju ani odoslať. Folkestad mu prezradil, že mu ublížil kolega, a z Kriposu odišiel sám. Vtedy zmizol z Auneho radaru. No niekoľko udalostí očividne prispelo k zhoršeniu jeho stavu - údery do hlavy a následný dlhý pobyt v nemocnici. Výskum dokázal, že už slabšie údery do hlavy môžu spôsobiť zmenu v správaní človeka, zvýšiť jeho agresivitu a znížiť schopnosť sebakontroly. Neskôr podobným spôsobom útočil na svoje obete. Jeho stav sa zhoršil aj po strate René Kalsnesa. Podľa výpovedí svedkov bol doňho šialene, takmer manicky zaľúbený. Preto sa netreba čudovať, ak sa svoje poslanie rozhodol zavŕšiť tak, že si siahol na život. Zvláštne je len to, že nezanechal list na rozlúčku, v ktorom by vysvetlil svoje skutky. Správanie samovraha často sprevádza túžba, aby si ho ľudia zapamätali, pochopili ho, vyhlásili za génia, obdivovali ho a udelili mu zaslúžené miesto v dejinách.

Auneho posudok prijali veľmi pozitívne. Bellman vyhlásil, že vďaka nemu aj posledný kamienok mozaiky zapadol na svoje miesto.

No Aune tušil, že pre nich je oveľa dôležitejší iný aspekt. Svojou diagnózou definitívne zastavil nepríjemnú a boľavú diskusiu: Ako je možné, že za masakru je zodpovedný človek z ich radov? Folkestad bol síce len bývalý policajt, no aj tak. Čo to vypovedá o policajnom zbore a policajnej kultúre?

Vyjadrenie psychológa ukončilo túto debatu. Arnold Folkestad bol blázon. A šibnutosť sa nedá odôvodniť. Je ako prírodná katastrofa, ktorej sa nedá predchádzať. Po jej skončení treba ísť ďalej. Čo iné?

Takto uvažoval Bellman a jeho kolegovia.

Aune však uvažoval inak.

No teraz na tom nezáleží. Ståle sa vrátil do práce na plný úväzok. Gunnar Hagen však vyhlásil, že by si tím z Kotolne rád ponechal ako stálu mobilnú jednotku, svojím zaradením pripomínajúcu Deltu. Katrine ponúkli pozíciu vyšetrovateľky na úseku boja s násilnou trestnou činnosťou, ktorú prijala. Tvrdila, že má hneď niekoľko dobrých dôvodov, aby sa zo skvelého a krásneho Bergenu presťahovala do úbohého hlavného mesta.

Organista šliapol na pedál. Ståle počul, ako organ zavŕzgal, potom sa ozvali tóny. Mladomanželský pár vykročil. Nepotrebovali sa obzerať, v kostole bolo práve toľko ľudí, aby ich videli všetkých.

Svadobná hostina sa mala konať v reštaurácii Schrøder. Harryho obľúbený podnik si ľudia, pochopiteľne, nespájali s oslavou takéhoto významného dňa, no tvrdil im, že miesto si vybrala Rachel.

Prítomní sa obracali za Rachel s Harrym, ktorí pomaly kráčali k dverám. Za júnovým slnkom. Do svetla. Do budúcnosti. Traja ľudia. Oleg, Rachel a Harry.

„Ståle,“ usmiala sa Ingrid, z jeho náprsného vrecka vylovila vreckovku a vložila mu ju do dlane.

Aurora sedela na lavičke a počúvala nadšený potlesk. Jej spoluhráčky dali ďalší gól.

O chvíľu vyhrajú svoj druhý zápas. Sľúbila, že pošle esemesku otcovi. O výsledok sa neobávala. Mame je celkom ľahostajný, no otec na každé víťazstvo v okresnej lige dvanásťročných dievčat reagoval, akoby sa stala majsterkou sveta.

Keďže s Emilie odohrali takmer celý prvý zápas, druhý mali na oddych. Aurora začala počítať divákov na tribúne oproti. Zostávali jej posledné dva rady. Väčšinou tu, samozrejme, sedeli rodičia a hráčky z iných družstiev, no zrazu medzi nimi zbadala známu tvár.

Emilie do nej Štuchla. „Ty nesleduješ zápas?“

„Ale áno. Len… Vidíš toho muža v treťom rade? Sedí bokom od ostatných. Už si ho niekedy videla?“

„Neviem. Je príliš ďaleko. Chcela si ísť na tú svadbu?“

„Nie, tam sú samí dospelí. Idem sa vycikať. Ideš so mnou?“

„Uprostred zápasu? Čo ak nás budú chcieť vystriedať?“

„Na rade je Charlotte a Katinka. Poď.“

Emilie sa na ňu pozrela. Aurora vedela, čo si myslí. Ona totiž nezvykla chodiť na záchod v dvojici. Iné dievčatá áno, ona nie.

Emilie zaváhala. Pozrela sa na palubovku. Potom na trénera, ktorý sledoval zápas s rukami skríženými na hrudi. Zavrtela hlavou.

Aurora sa zamyslela, či vydrží do konca, kým sa spoluhráčky rozbehnú do šatne a na toalety.

„Hneď som späť,“ zašepkala, vstala a rozbehla sa k dverám pod tribúnou. Na prahu sa ešte raz obzrela. Hľadala tvár na tribúne, no márne. Potom zbehla po schodoch.

Mona Gamlenová stála sama na cintoríne pri bragerneskom kostole. Z Osla do Drammenu sa priviezla autom, potom dlho hľadala kostol. Na miesto hrobu sa musela spýtať. V slnečných lúčoch sa ligotali kryštály v náhrobku s jeho menom. Anton Mittet. Ľúbil ju. O tom nepochybovala ani na okamih. A ona za to ľúbila jeho. Do úst si vložila mentolovú žuvačku. Spomenula si, čo jej povedal, keď ju prvý raz viezol zo štátnej nemocnice. Bozkávali sa a on vyhlásil, že má rád mentolovú chuť jej jazyka. Raz, keď zastali pred jej domom a ona sa k nemu sklonila a rozopla mu zips, skôr než začala, nenápadne si vybrala z úst žuvačku. Prilepila mu ju pod sedadlo. A keď sa opäť začali bozkávať, rýchlo si dala druhú. On totiž chcel, aby chutila ako mentol. Teraz jej chýba. Ešte horšie je, že vlastne nemá právo na to, aby jej chýbal. Za sebou začula kroky. Možno to je ona. Laura. Ani sa neobzrela, rýchlo vykročila a žmurkaním zadržiavala slzy.

Dvere kostola sa otvorili, no Truls nikoho nevidel vychádzať. Pozrel sa na časopis na sedadle spolujazdca. Magasinet. Profilový rozhovor s Mikaelom Bellmanom. Šťastný otec rodiny na fotografii s manželkou a tromi deťmi. Pokorný, múdry policajný prezident tvrdí, že prípad by nikdy nevyriešil bez podpory manželky Ully. A všetkých dobrých kolegov v policajnom zbore. Odhalením Folkestada sa zároveň vyriešil aj iný prípad. Balistická analýza dokázala, že pištoľ Odessa, s ktorou sa zastrelil Folkestad, je tá istá zbraň, ktorá zabila Gusta Hanssena.

Truls sa uškrnul. Ak je to pravda, určite bol do toho namočený Harry. Nepochybne niečo vymyslel. Truls netušil ako ani prečo, no rozhodne to znamená, že Oleg Fauke je mimo podozrenia a už sa nemá čoho obávať. Hole ho určite dostane aj na školu.

V poriadku. Truls mu nebude hádzať polená pod nohy, lebo takýto zametačský kúsok si zaslúži rešpekt. Tento časopis si odložil pre čosi celkom iné.

Na jednej fotografii je Ulla.

Ten časopis neskôr zahodí a zbaví sa jej, no dožičí si krátkodobú recidívu.

Spomenul si na ženu, s ktorou sa zoznámil včera v kaviarni. Rande si dohodli cez internet. Samozrejme, že nehrala v jednej lige s Ullou či s Megan Foxovou. Bola trochu pristará, pritučná a utáraná. No inak sa mu páčila. Samozrejme, že si v duchu kládol otázku, čo je dobré na žene, keď jej nemôže dať body ani za vek, ani za ksicht, ani za riť a za schopnosť držať hubu.

Netušil. Vedel len to, že sa mu páči.

Lepšie povedané, vyhovovalo mu, že on sa očividne páči jej.

Možno ho ľutovala pre zjazvenú tvár. Alebo mal pravdu Mikael, keď povedal, že jeho tvár bola od začiatku neatraktívna, takže drobná rekonštrukcia mu nijako neublížila.

Alebo sa v ňom jednoducho čosi zmenilo. Nevedel by povedať čo, no zavše sa budil s pocitom, že je iný človek. Premýšľa inak. Dokonca je schopný inak komunikovať s ľuďmi. Asi to postrehli, lebo sa k nemu správajú inak. Lepšie. A to ho viedlo k rozhodnutiu urobiť maličký krôčik, čo niekam povedie. Niežeby prežil osvietenie. Nezmenil sa. Občas bol presne taký ako kedysi.

Vopred však vedel, že jej ešte zavolá.

Vo vysielačke zapraskalo. Už z tónu hlasu vedel, že sa stalo niečo dôležité, iné než otravné dopravné zápchy, vlámania do pivníc, hádky v domácnosti či vyčíňajúci opilci. Mŕtvola.

„Vyzerá to na vraždu?“ spýtal hlas z centrály.

„To môžem potvrdiť.“ Odpoveď zaznela lakonickým, frajerským tónom, o aký sa usiluje najmä mladšia generácia. Niežeby nemali vzory medzi staršími kolegami. Hoci Hole už nebol súčasťou zboru, jeho slovné zvraty sa tešili mimoriadnej obľube. „Jej jazyk… Podľa mňa to je jej jazyk. Odrezali ho a vopchali…“ Mladý policajt nevydržal, hlas sa mu zlomil.

Truls cítil, ako sa mu životodarné rozbúchalo srdce.

Mala pekné oči. A pod šatami skrývala veľké prsia. Že by ho čakalo vzrušujúce leto?

„Máš adresu?“

„Námestie Alexander Kiellands plass dvadsaťjeden. Uf, je tu dosť veľa žralokov.“

„Žralokov?“

„Áno, na surfovacich doskách, či čo to je. Plná izba.“

Truls zaradil rýchlosť. Napravil si slnečné okuliare, dupol na plyn a pustil spojku. Občas býva iný. A inokedy nie.

Dievčenská toaleta bola až na konci chodby. Keď sa za Aurorou zabuchli dvere, najprv si uvedomila, aké je tu ticho. Zvuky z palubovky nad ňou stíchli, osamela.

Rýchlo za sebou zamkla kabínku, stiahla si trenky, nohavičky a sadla si na studenú dosku.

Premýšľala nad svadbou. Radšej by bola tam. Ešte nikdy nevidela sobáš. Bude sa aj ona niekedy vydávať? Predstavila si, ako stojí pred kostolom, usmieva sa, vyhýba sa zrnkám ryže, biely závoj, dom, práca, ktorú má rada. Chlapec, s ktorým chce mať deti. Pokúšala sa predstaviť si takého chlapca.

Dvere sa otvorili, niekto vošiel.

Aurora v predstavách práve sedí na hojdačke v záhrade a slnko jej svieti do očí, preto nevidí svojho vyvoleného. Azda bude fajn. A bude jej rozumieť. Nech je trochu ako otec, len menej náladový. Alebo áno, presne taký náladový.

Kroky boli príliš ťažké na to, aby patrili žene.

Aurora sa načiahla za toaletným papierom, no zarazila sa. Chcela zadržať dych, no už nedýchala. Nevládala sa nadýchnuť. Hrdlo jej stiahol kŕč.

Príliš ťažké na to…

Kroky zastali.

Sklonila sa. V škáre medzi dverami a dlážkou videla tieň. A pár dlhých Špicatých topánok. Aké nosia kovboji.

Aurora netušila, či v jej hlave dunia svadobné zvony, alebo údery jej srdca.

Harry vyšiel na schody a v ostrom júnovom slnku prižmúril oči. Chvíľu len stál a počúval hlas zvonov, ozývajúcich sa nad Oppsalom. Cítil absolútnu harmóniu. Všetko je v poriadku. Vedel, že tu by sa to malo skončiť. Práve takto.

JO NESBØ

POLÍCIA

Z nórskeho originálu Politi (H. Aschehoug & Co., Oslo, 2013) preložil Jozef Zelizňák.

Editorka Tatiana Ušalová.

Obálku navrhlo 3H Creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 4 064. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H Creative studio, spol. s r. o., Bratislava. Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-3722-3