www.palmknihy.cz

Očisti ten meč

Petra Neomillnerová

http://palmknihy.cz/index.php?x=2375

Očisti ten meč

Kapitola 1

Očisti ten meč

Petra Neomillnerová

Zveřejněno s laskavým souhlasem autorky

Zdroj www.alraune.cz

Vím, bratře, že teď uděláš to, co udělat musíš… Ale přesto chci, abys věděl, že jsem nikdy nechtěla zmrzačit žádnou z nich. Že jsem žádné z nich nechtěla opravdu ublížit, dokonce ani té mrňavé bestii Fridě ne!

Díváš se teď na všechny ty biče a jehly a bezpochyby si myslíš, že tu moje žačky žily ve stálém utrpení. Pleteš se, můj milý, a i když už se nikdo jiný nebude ptát, tobě to vysvětlím, protože jsi přítel, protože v jsme v poli lehávali v jednom stanu a protožes mi zachránil život.

Všichni teď budou špinit moje jméno, ale ty budeš znát pravdu… Ty budeš vědět, že stará Medvědice nesfoukla plamen žádné z těch čubiček a jak jsou bohové nade mnou, udělat jsem to mohla. Myslíš, že by bylo těžké zlomit krček té zrzavé poběhlice? Ne, bratře… Zemřela by tiše jako ptáček, ta malá vyválená coura, kterou mi bylo peklo dlužno. Ta rezavá fena.

Řekni sám, jestlis mnohokrát nezřezal své žáky řemenem od pochvy? Není to přece nic divného, i my jsme byli tak vychováni a nic na tom nebylo. Nic nebylo na tom, že jsem občas z nějaké líné poletuchy, co si pletla šermířskou školu s holubníkem, stáhla gatě a pořádně ji zmalovala. A pomáhalo to, osvědčilo se to, nebyl důvod, proč to měnit.

Ach, myslíš, že jsem na ně neměla vzít řemen jen proto, že to byla děvčata? Sama jsem kdysi byla děvčetem a vím, že holky nejsou z cukru, že potřebují oprať víc než kluci. Že jsou rvavé a lačné a surové. Musela jsem chránit svou autoritu, bratře, z výčitek si nic nedělaly, ty mazané ještěřice. Musela jsem.

Ano, říká se, že jsem nikdy nepocítila touhu k muži, a možná si myslíš, že proto. Že proto jsem zahořela, když jsem viděla ta svíjející se těla, hladká dívčí těla, rudnoucí kůži, ty nahé nestoudné klíny. Snad, snad to tak bylo, ale nechtěla jsem jim ublížit, vždycky jsem myslela na jejich dobro… Byly tak pošetilé, tak lehkomyslné, drze vyzývavé ve svém hloupém mládí. Beztak by jim to pak udělal někdo jiný, po čase a možná i hůř. Chránila jsem je. A ony… když je sem jejich rodiče posílali, věděly, že je čeká tvrdá práce a rány, že tu z nich vychovám bojovnice. A já je z nich vychovala, to víš sám dobře. Byly tvrdé… Ale i tak křičely, křičely, když nad nimi zasvištěl bič. Dokonce i Frida. Plakala a křičela jako ostatní, ale měla jsem si všimnout jejích očí. A dát si pozor.

Ty ostatní přicházely s rodiči, kteří se chtěli zbavit jednoho hladového krku, dát děvčeti vychování a snad i jednou dostat pár zlatých z žoldu, ale Fridu přivedli z rathausu z dolního města. Mohla být ráda, ráda, že jsem se jí vůbec ujala, že nezůstala v šatlavě, s oholenou hlavou, zmrskaná, že jí za potulku nevypálili cejch a nevypráskali ji z kraje, ale ona nebyla. Bozi vědí, jakou školu dostala na cestě, jakým kouskům ji naučili, než přišla sem, co po ní nějací pobudové chtěli v brázdě vedle polí. Poznala to… Příliš rychle a já ji nedokázala zvládnout. Poznala to.

Když přišla, byla jako všechny ostatní. Snažila se vyhnout práci, kradla z kuchyně cukr, žvanila s děvčaty v noci pod peřinou. V ničem se nelišila, dokonce ani potom, co jsem ji poprvé zavolala do své světnice.

Přišla, vymlouvala se, kroutila, ani se příliš nebránila, když jsem vzala metlu a poručila jí stáhnout šaty. Pravda, nestyděla se. Snad ti Ray vyprávěl, jaké má ta holka tělo, snad jste si o tom povídali, ještě než jsi přišel sem, ale já ji pořád vidím, jak se přede mnou poprvé svlékla. Bílou kůži sem tam kropenatou modřinami, svaly na zádech stažené námahou a neklidem a úzký pas. A kulatý zadek děvky. Je, je to děvka, pamatuj na má slova. Možná právě to mě pobláznilo. Snad jsem se neměla narodit jako ženská a všechno bylo v pořádku. Snad.

Stála tam nahá a dívala se na mě, trochu moc netečně a drze na můj vkus, lhala mi do očí, snad si myslela, že to nebude tak zlé, když jsem baba, že už snesla víc. Spletla se. Nepřinutila jsem ji si je počítat. Nejdřív nechtěla a po nějaké době už nemohla, viděla jsem, jak se nutí dýchat, to když jsem zahodila metlu (metla je málo na takové, jako je ona) a vzala býčí žílu. Dýchala, cítila jsem, jak se jí pod mou rukou přelévají svaly, jak se škubou v křeči. Křičela jako sojka, podivným zvířecím hlasem.

Neteklo z ní moc krve, to ne. Ale rozčílila mě do krajnosti. Příliš. Musela se přece poučit, musela vědět, že mě má poslouchat, bratře. Není možné, aby nepochopila. Poslala jsem ji klečet, všechny vždycky klekaly, ubrečené a zlomené. Ona ne… Svezla se ke zdi jako těžce raněný, zasténala a plivla krvavou slinu. Prokousla si jazyk, tak jako šibeničníci na mučidle. Aby nemluvila, aby nekřičela. Ale nepomohlo to, protože jsem se neznala. Nechala jsem se unést a to se nemělo stát, ne, neměla jsem dovolit, aby mě tak vyvedla z míry usmrkaná holčice.

“Polib mi ruku!” a ona… pomalu ke mně otočila hlavu a oči měla zkalené, suché, žhnuly jakou uhle. Trhla hlavou a dotkla se hřbetu mé ruky.

A pak vstala a odvlekla se ke dveřím, nečekala, až jí dovolím, prostě vstala a odklopýtala, nahá, se zadkem a stehny pokrytými podlitinami, netečná k tomu, že ji kdo uvidí. Neměla jsem zapomenout na její oči, můj bratře, neměla.

Při večeři, když jsem oznámila její trest, zůstala chladná, dokonce myslím, že jsem viděla úšklebek, zlý a vědoucný úšklebek. Jako bych se provinila a odhalila já, jako bych já byla ta spráskaná. Vím, měla jsem zůstat klidná, učit ji, jako jsem učila jiné. Ale stala se z toho posedlost. Chtěla jsem ji zlomit a ona…. Ona byla ostražitá.

Na šermířském sále, v lese, v lázni, pořád mě sledovala těma velikými světlýma očima, těma očima s duhovkami posetými zelenavými skvrnami. Vyhýbala se mi, neotočila se ke mně zády, a když jsem v noci přišla do jejich ložnice, byla vzhůru. Věděla to. A co hůř, věděly to i druhé, viděla jsem číhavé pohledy těch štěňat, vyděšené, ale vzdorné.

Štěstí, že měly jen dřevěné hole místo mečů. Bozi vědí, co by Frida zorganizovala. Jistě, nevěřily jí všechno, ale zasela podezření. Sela vzpouru a vzdor. A nejen to.

Myslím, ne, doufám a věřím, že víš, že jsem nikdy nechtěl žádnou z nich zabít, já ne, ale s Traud to bylo jiné. Posluhovala mi, už od mládí mi posluhovala, vzhlížela ke mně jak ke svaté, za to, že jsem se jí ujala, že jsem se nesmála jejím vyvaleným očím a pokrouceným zádům a ruce, ruce měla vždycky silné a obratné. Dobře mi vedla domácnost, připravovala koupele, pro Traud byla čest, když jsem ji počastovala bičem. Vím, byla trochu slaboduchá a možná i šílená, měla duši psa, ale Ray ji neměl zabít. Ray ji neměl zabít kvůli té zrzavé. Víš, plakala jsem pro Traud.

Právě Traud mi řekla, že se něco chystá, stále slídila po domě, vždycky věděla, kde co leží, kde chybí kousek chleba, kde kus pečeně, všímala si ve své popletené hlavě malicherností a o ničem mi nemlčela. Mnohokrát jsem ji za to potrestala, ale teď… Řekla mi, že Fridiny boty nejsou na svém místě, klečela mi u nohou jako každý večer. Zouvala mi holínky a brebentila tisíc pošetilostí a mně to došlo. Frida chtěla utéct, vůbec mi nebyla vděčná, vůbec si nevážila jídla a střechy nad hlavou, chtěla utéct aby se toulala a tahala s lůzou, aby se mrouskala po nocích, pářila se jako háravá čubka. Fuj! Nemohla, nemohla jsem to dopustit!

Chytily jsme ji už u zdi, utíkala, byla rychlá, ale Traud… Traud po ní hodila síť, jemnou síť, sám víš, jak se takové věci používají. Schovala jsem si všechny ty věci, pečlivě jsem si je schovala od války, mohly se hodit a nakonec se i hodily.

Není to čisté, vím, že ne, ale když chytáš škodnou… A ona už byla škodná, kdyby utekla, mohla někde blábolit, stěžovat si a někdo, někdo by mohl uvěřit hezké holce, někdo z mých nepřátel by možná rád dal víru povídačkám toho spratka a zničil mi pověst. Nikdo by ke mně už děvče neposlal, kdyby se říkalo, že se s nimi dopouštím… Že, že se k nim přibližuju jako muž… Že je osahávám. Bratře, zlomilo by mi to vaz.

Chytili jsme ji u zdi a přivedly sem, bránila se, bránila se jako šílená, myslela, že ji chci zabít, že ji chci umučit. Strach jí dával sílu, málem se nám vysmekla ale byla tu Traud, Traud a její silné ruce. Sílu jako medvěd měla v těch rukou, kterými se opírala o berle. Stiskla děvčeti na chvíli krk a skončilo to. Křísila jsem pak Fridu, jako dceru jsem ji křísila. Nechtěla jsem, aby umřela, ta rezatá coura, ta sladká rezatá coura.

Přivázala jsem ji k lavici, byla ještě napůl omámená, svlékala jsem ji jako panenku, jako svou panenku na hraní, bílou, povolnou. Takovou jsem ji chtěla mít. Byla tak mírná, když byla ještě napůl v bezvědomí… Mírná jako jehně, jako jehně položené na stole před jarním svátkem. Hodná holčička. Udeřila jsem ji.

Udeřila jsem ji bičem přes to světlé stehno a ona se probrala. Jehně bylo pryč, zemřelo v ní a něj tu byla zas vzteklá toulavá fena. Škubla se v poutech, ne zběsile, jen jako ten, kdo zkouší jejich pevnost a pak začala mluvit.

Řekla mi věci, které mě bolely. O tom, že jsem úchylná, neukojená a šílená. Ptala se mě, jestli chci, aby mě lízala, jestli mě vzrušuje, když ji biju, ptala se mě, jestli se u toho dělám, jestli mám ruku v rozkroku, když zvedám bič.

Zuřila a každým slovem mě mrzačila. Vzala jsem bič, pak důtky, metlu… Záda měla rozšvihaná jako odsouzenci pod šibenicí, zadek, nohy, nikde kus zdravé kůže. A smála se. Šíleně, ječivě, jako by jí přeskočilo. Smála se a pak zmlkla, znovu jsem ji křísila a pak tu mokrou kůži znovu… Stydím se, stydím se ti to říct. Ale nedělalo mi to dobře, jako jsou bohové nade mnou, tak nedělalo. Chtěla jsem ji už jen vyděsit, umlčet, byla bych jí dala i peníze… Bála jsem se její nenávisti, její touhy po pomstě.

Nechala jsem ji tady. Holkám jsem řekla, že onemocněla, ale nejspíš mi nevěřily. Už byly taky nakažené jejím jedem, nedůvěřovaly mi. Bály se, nic víc.

Namazala jsem jí rány, hojila jí je, jak jsem nejlíp uměla. Domlouvala jsem jí a její světlé oči mě stále sledovaly, dívala se a chápala, viděla pouta a kříž a řetězy a dobře věděla, že tohle na potrestání žaček nepotřebuju. Bála se, to jistě, ale také mnou pohrdala, dala mi najevo, že ona je ta, o kterou stojí samci a já jsem jen jalová… Jalová Medvědice, která nenašla lásku. Medvědice, která nebyla stvořena pro lásku mužů a u žen ji neuměla najít.

Měla horečky. Měla bolesti. Odnesla jsem ji do své postele, hladila jsem ji a ona, jen se cukla, jen se cukala s zápěstím přivázaným k hlavám postele.

Ale vylízala se z toho a já ji nakonec musela pustit zpátky mezi ostatní, nemohla jsem ji držet pořád zavřenou, zvlášť když jsi přijel ty a tví chlapi.

Nemysli, měla jsem radost, když jsem tě viděla, repetění děvčat je únavné a není si tu s kým promluvit. Radovala jsem se, žes přijel ty a tví žáci a přinesli jste sem trochu vůně boje. Snad, kdybych zůstala s vámi, nehledala odpočinek a nezaložila tuhle zatracenou školu, nikdy se nic nestalo. Možná.

Přišel jsi ty a s tebou přišli muži. Ani mě nenapadlo, že by mohla udělat to, co udělala. Jenže teď vím, že neváhala ani chvíli. Pro ni jste byli vysvobozením, klíčem k bráně. Trochu líbání v rohu šermírny a hned první večer za nimi vlezla na seno. Všechno jim řekla, dovolila jim, aby se po ní váleli, aby se s ní muchlovali, aby to do ní vráželi, zradila mě hned tu první noc. A já blázen, pošetilý blázen, ji léčila, já se na ní dívala, když spala v horečkách, ta běloučká panenka. Víš, doufala jsem…

Ale neměla jsem v co doufat. Kurvila se s nimi a pak… Vidíš, ani tobě to neřekli. Ale dali jí meč, ostrý a opravdový a slíbili jí… snad pomoc. Jistě jí slíbili pomoc, jinak by se na mě neodvážila vrhnout. Při snídani, v mém vlastním domě. Myslela jsem, že po tom všem bude mít strach, ale viděls, že mě vyzvala, ona, ona mě vyprovokovala. Chtěla mě zabít.

Když nad tím teď přemýšlím, přemýšlím takovou dobu, měli jste nás nechat. Když už jste se do toho začali plést, měli jste nás nechat, abychom svůj boj dobojovaly. Možná by zemřela ona, možná já, ale byla by to smrt v boji. Souboj by smyl hanbu.

Nepamatuju si to dobře, protože v tu chvíli jsem viděla jen rudou, ale myslím, že Ray nemusel Traud zabíjet. Stačilo ji omráčit, vyrazit jí z rukou ten hrnec s vřelou vodou, kterou chtěla Fridu polít. Nemusel ji rozpárat jako vzteklého psa, jako zmrzačenou čubu, co po něm chňape. Nemohla za to, jen chtěla pomoci své paní. Ano, měla duši psa, ale možná za ta léta byla jediná, kdo mě opravdu miloval. Jenže neměla ty rusé vlasy, tu bílou kůži. A já ji nemilovala. Protože já tu liliovou kůžičku chtěla.

Ne, nevím, kde je Traud teď, jestli jste se vůbec namáhali ji pohřbít, a nevím a ani nechci vědět, kde je teď Frida. Stačilo mi, když jsem ji viděla naposled a také vím, proč ti říkala, abys pro nikoho neposílal, aby sis se mnou jen v klidu promluvil. Tady. Tady v mučírně, na místě, kde jsem cítila to svědivé pokoušení žádosti. Díváš se na metly a vím, že ti tu není volno. Vím, že je ti nepříjemné to, co si myslíš, že mi budeš muset říct. Ale ona ti řekla, abys mi nechal meč. A tys jí vyhověl.

Odsouzenci mívají přání. I já mám jedno. Jdi, jdi nahoru, nalij si pohár mého červeného vína, a vzpomínej, vzpomínej na to, co jsme spolu prožili, ještě než se všechno pokazilo. Jak jsme bojovali bok po boku. A mě tu zavři. S mým mečem. I já budu vzpomínat. A potom, až se vrátíš, nebude už třeba nic říkat. Bude stačit jen očistit ten meč. A až ho očistíš, dej ho Fridě. Ne pro její bílou kůži. Dej jí ho proto, že mi neodepřela milosrdenství. Že zapomněla na nenávist. Dej jí ten meč. Ona už bude vědět, co s ním.

A teď, mě bratříčku, nech vzpomínat. Blíží se večer a je tu chladno. Jdi za Fridou a ostatními. Uklidni je a nech připravit večeři, tak jako vždycky. Je podzim, stmívá se a rudé víno čeká.

Table of Contents

Kapitoral 1