www.palmknihy.cz

Žlutooká

Petra Neomillnerová

http://palmknihy.cz/index.php?x=2301

Žlutooká

Kapitola 1

Žlutooká

Petra Alraune Neomillnerová

Zveřejněno s laskavým souhlasem autorky

Zdroj www.alraune.cz

(c) 2000

(Všechna práva vyhrazena. Text nesmí být zveřejněn bez souhlasu autorky. )

I.

Lesem se mátožně potácela žena. Zplstnatělé dlouhé černé vlasy, neuvěřitelně husté, zpola zakrývaly tvář a padaly jí do očí, do dravčích očí barvy zředěného octa.

Andě, lupičce a pytlačce, nepřálo štěstí. Při nevydařené krádeži na venkovském statku jí sebrali všechno, co měla u sebe. Když se probrala s tělem pokrytým ranami na smetišti za vesnicí, trpce se ušklíbla. Nůž ukrytý v holínce nestačil pro přežití v mrazivém zimním lese.

Už dlouho považovala les za svůj jediný domov. Téměř tak dlouho, jak dlouho nenáviděla své žluté sešikmené oči. Smutné, nepopiratelné dědictví po předcích z “hladového lidu”, z lidu Thryen. “Hladový lid”. Anda zkřivila rty. Laskavější označení pro ty, kteří nebyli tak docela lidmi a kteří už téměř vymizeli ze zalidněních oblastí země. Jejich potomci, nešťastní kříženci, však zůstali a nesli v sobě neoddiskutovatelné znaky staré rasy, jejíž historie byla divoká a krvavá. Dodnes se vyprávěli zkazky o lidských obětech, o špičatých, vlčích zubech žlutookých, rvoucích syrové maso zvířat.

Netrávila obvykle v lese celý rok. Na zimu se vracívala do města, aby ukojila svou touhu po pitkách a mužích, po prchavé náklonnosti, kterou jí poskytovali vyhublí terští lupiči a zabijáci, stálí příslušníci spodiny lutijských měst.

Dotkla se svého boku poznamenaného bičem a bolestí zasykla. Letošní zima jí zastihla neschopnou boje.

Zaječela, když ji něčí ruka surově odhodila do mechu, přitáhla kolena k břichu a její ruka sjela k vysoké holínce. Kopanec ji tvrdě zasáhl do páteře, ještě než její prsty obemkly rukojeť dýky. Trhnutím ji postavil na nohy a nadzvedl jí bradu. Tvář, nesoucí znaky staré rasy ho na chvíli zarazila. Světlé oči se strachem rozšířenými panenkami se ponořily do jeho šedých. Připomínaly hrůzou zdivočelé oči zvířat. Otřásl jím chlad a jeho tváří se mihl výraz hnusu.

Žlutooká žena se vztekle zmítala v rukou terského lovce, který jí zkušeně prohledával. Do trávy dopadla s velkou péčí spletená oka. “Děvko.” Hřbetem ruky jí udeřil do tváře, až se zapotácela. “Zatracená couro.”

Z jejích rtů se ozval zvuk podobný zavrčení. Vrhla se na lovce. Dlouhé tvrdé, drápům podobné nehty zaryla do jeho krku a vší silou stiskla. Surově jí sevřel zápěstí a její prsty křečovitě zatápaly a povolily.

Povalil ji na zem a s rozmyslem udeřil. Zajíkavě se nadechla. “Prašivej hajzle.”

Udeřil znovu a pak ještě jednou. Se zlým úsměvem pozoroval, jak se stočila do klubíčka. Drobným tělem lomcovaly vlny křečí.

“Vypadni, ” řekl studeně. “Jestli tě tu zejtra potkám, odvedu tě do vesnice.”

Ušklíbl se, když v ženině vyčerpané tváři uviděl výraz strachu. “Určitě si tam rádi pohrajou s takovou, jako jsi ty.” Pomalu se k ní otočil zády a přitom sebral ze země oka. Ohlédl se přes rameno po těžce vstávající pytlačce. “Doufám , že jsi mi dobře rozuměla.

Odřené černé holínky se zastavily a žlutooká vyčerpaně klesla do mechu. Přerývaný dech lomcoval zhmožděným hrudníkem a pálil v plicích. “Přerazil mi žebra. Ten parchant mi přerazil žebra.” pomyslela si zoufale.

Každé zranění ji zbavovalo naděje na přežití. Nebylo donekonečna kde brát sílu ve zmučeném těle. Sáhnout k zaklínadlům, známým Thryen, znamenalo jen šlehat uštvané koně. Trpce si vzpomněla na lovcovy předčasně šedé vlasy. “Jakpak to, že sis nechtěl užít, bratříčku? ušklíbla se sama pro sebe. “Asi to děláš doma s kozou.”

Unaveně spustila víčka, která jen občas milosrdně zakrývala důkaz její odlišnosti. Nenáviděné odlišnosti, to věděla. Lidé nikdy neodpustili násilí, které na nich páchal hladový lid. Vzpomínky na vyzáblé žlutooké muže, kteří si brali lidské ženy, kdykoli je napadlo a pak je nechávali ležet k smrti vyděšené se šrámy na hrdle, byly ještě živé. Vyprávění o krvavých rituálech stále děsilo a poslední z těch, kdo viděli divoké hostiny žlutookých, hodujících ještě teplé syrové maso zvířat, dosud nezemřeli.

Dobře věděla, že má být lovci za co vděčná. Kdyby byl zavolal hlídku, mohla teď hnít v nějakém páchnoucím kriminále s kůží na cáry anebo se houpat na bytelné šibenici. Tím palčivější však bylo její pokoření. Čím si zasloužila život těžký jako léta galejí, věčně hladová, potlučená, promrzlá? Pomyslela na sobě podobné, které už nikdy nepotká ve špinavé krčmě ani v ztichlém lese, protože s nimi lovci nebo vesničané udělali krátký proces. Nebo ne tak krátký, ale o to horší. Dobře věděla o tom, že někteří žlutoocí pytláci umírali dlouho a bolestivě a jejich zmučená těla zůstávala viset na stromech jako výstraha. Stiskla rty a pomalu se zvedla ze země. Život ji naučil, že pokud se nelze nepříjemnostem vyhnout, je nutné se na ně alespoň přichystat.

Šedovlasý lovec seděl před svou chatou, stahoval úlovky se zručností, které ho naučila dlouhá praxe a přemýšlel o žlutoočce, se kterou se dnes setkal. Muž, kterému říkali Ezero, její plémě rád neměl a nebyl mezi lovci výjimkou. Žlutoocí byli většinou nejsprostší pobudové, zoufalci propadlí alkoholu, zloději, kteří utíkali z měst před hrozbou popravy, anebo prostě podivíni, kteří nepotřebovali ostatní svět k životu. Dnes už bylo vzácné potkat ženu z Hladového lidu, alespoň tak čistý typ, jako byla ona. Ezero dobře věděl, že ani jeho původ není v tohoto ohledu zcela spolehlivý, a právě to mu nahánělo hrůzu.

Když někdy zahlédl v hladině vody své šedé oči, když mu vítr zavál do tváře neobvykle husté vlasy, které však příliš rychle ztratily původní uhlovou barvu, když se ho při lovu zmocnila vášeň, téměř připomínající touhu po ženě, hnusil se sám sobě a přísahal si, že nikdy nepropadne zvykům, které dělaly z potomků Hladových pololidské vyvrhele.

V trpkých chvílích končící noci, kdy člověk nejspíš pohlédne do tváře pravdě, si vybavoval oči své matky, díky milosrdnějšímu osudu světlounce hnědé, zaříkávadla šeptaná ve tmě nad jeho lůžkem, matčiny divoké, bezdůvodné výbuchy vzteku. Věděl, že Teřané jako jediný lidský národ přijali žlutooké mezi sebe a že hrstka těch potomků staré rasy, kteří nepadli v zoufalé totální válce, se smísila s jeho lidem a po několika generacích s ním docela splynula. Byl však natolik člověkem, že mu pohled polozvířecích očí, zářících z vyhublé snědé tváře říkal jen tolik, kolik mu říkaly oči postřelené šelmy.

Ve stejnou dobu také Anda, proklínající osud, přemýšlela o svém životě, a její myšlenky byly hořké jako pelyněk.

Dětství, jen bití a křik, bez matky, a s nevlastním otcem, který se na dítěti mstil za ponížení, které mu s netečností potomků krve Hladových uštědřila dívčina matka, jen pohrdání a strašné rvačky, po kterých si ještě víc uvědomovala svou odlišnost, útržky povědomých zaklínadel, divoká naléhavá touha za noci a chuť krve. Veliká mučivá potřeba svobody ji odmalička magicky táhla do lesa, k radostem lovu, k bolestem zabíjení. Na opuštěných pasekách slyšela tajemné šepoty a odpovídala jim slovy říkanek, které jí naučila její matka. Přikládala své dlaně ke spánkům tradičním gestem, komickým u malého dítěte. Zpívala s vlky jejich večerní písně a často usínala s hlavou na teplých zaknocených kožiších mohutných vlčích matek. Milovala les. A od doby, kdy se z dítěte stala ženou, toužila stejně náruživě a divoce i po lovcích. Hltala jejich historky, když se někdy zastavili ve vesnici pro zásoby a v patnácti letech ji jeden z nich připravil o panenství. Nevadilo jí, že se tak stalo s nožem opřeným o její hrdlo, nevadily jí sprosté poznámky přihlížejících. Přijímala násilí stejně přirozeně, jako ho páchala druhým. O několik dní později jen s námahou potlačila touhu zapálit vesnici, ve které vyrostla, ukradla kuši a loveckou dýku a pak se ponořila do temné spleti stromů, aby se poslušně podřídila volání krve a přijala smutné dědictví jako ránu, kterou jí uštědřila lhostejná ruka osudu.

Ze začátku se protloukala těžko a téměř umřela hlady i přes to, že prodávala své tělo za misku polévky nebo kus chleba. To, co v ní bylo z malé holčičky plakalo bolestí a to, co v ní žilo z dravce, vrčelo vzteky, když si na ní za pár mědáků zbabělci ukájeli nenávist k všemu cizímu, co představovaly její světlé oči. Zajíkala se strachy v kobkách se zápěstími sevřenými železem a hrbila se pod ranami biče. Lovila, zabíjela, rvala se a dostávala výprasky, nakrátko se přidala ke spoustě chlapů, ve většině případů podobných jako ona. Oči jí ztvrdly, na kůži přibyly jizvy, dýku neodkládala ani ve spaní. Znásilnili, prostřelili jí záda šípem, přiložili nůž na krk, pověsili ji na odpínku ve stáji a zpráskali. Toužila, divoce a vztekle, a touhu ukájela. Brala si a platila. A nenáviděla.

Překonávala bolest a prochodila celé odpoledne i část noci. Špatné počasí se horšilo, a když se Anda ráno probudila ztuhlá a zkroucená ve vidlici větví, trávu a spadané listí pokrývala jinovatka. Svírala ji beznadějná úzkost, hlady jí kručelo v břiše a zima, pronikající skrz potrhané kalhoty, loveckou kazajku a vestu, jí třásla jako vítr stromem. Zkřehle si zamnula ruce a v pobledlé tváři jí oči bleskly horečkou. Když se vydala na další cestu, její jindy tak pružná chůze jí opustila.

Oko lovce, navyklé sledovat zvěř, zaznamenalo záblesk čehosi tmavého mezi stromy. Šedé vlasy se rozlétly kolem tváře, když se prudce otočil a rozběhl se za klopýtající ženou.

Anda běžela ze všech sil , ale věděla, že neuteče daleko. Po chvíli kličkování mezi stromy zakopla o vyčnívající kořen a upadla. Ještě, než se stačila postavit na nohy, zkroutil jí Ezero paži za záda tak, až klesla na kolena a čelem se dotkla země. Překvapilo ho, jak je lehká a drobná a uvědomil si, že už je to dlouho, co se dotýkal ženy. Postavil ji na nohy a zvedl pěst, aby udeřil. Vzlykla, docela obyčejně, vystrašeně, lidsky, jako vyděšená malá holčička. Cítil, jak se chvěje a slyšel její přerývaný dech. Zarazilo ho to. Nebylo už tak snadné s chladným vědomím mrzačit vysílenou ženu. Viděl pěkný nos a velice rudé rty. “Bylo by vlastně škoda poničit tu zvláštní tvářičku.” napadlo ho.

Pomyšlení na jiné řešení situace ho pobavilo a zlomyslně se ušklíbl. “Teď už je na fňukání pozdě, holčičko. To sis měla rozmyslet dřív.”

Popadl ječící dívku a přehodil jí přes kmen padlého stromu. Anda se svíjela a kopala, ale pro lovce nebylo těžké přitisknout ji k drsné kůře. Rozepnul těžký ozdobný opasek, který měl obtočen kolem beder.

Když Anda ucítila první ránu, začala zuřivě nadávat a vyhrožovala lovci těmi nejhoršími způsoby smrti, ale postupně nadávky utichaly a nakonec přešla k naříkání a prosbám. Vlk měl pádnou ruku, a ona nezahojené podlitiny po biči. Když jí konečně pustil, odskočila bleskově od kmene a divoce potřásla vlasy černými jako těžký hřích.

“Parchante, srabáckej loveckej parchante, sadisto, kurvo, kurvo, kurvo” ječela na pokraji hysterie.

“Zabiju tě, kdyby peklo mělo zmrznout, tak tě zabiju.”

Lovec se shovívavě ušklíbl při pohledu na dívčin vztek, rychlým pohybem popadl její dlouhé vlasy v zátylku a obtočil si je kolem dlaně. Zvrátil jí hlavu a držel ji tak, aby jí viděl do obličeje.

“Holčičko” řekl s nuceným úsměvem “Holčičko, když kradeš, tak se nesmíš divit, že to schytáš. Děkuj bohu, že nejsi chlap. A jestli se tady ještě jednou ukážeš, tak tě seberu a odvedu do vesnice a tam ti připravěj takovou zábavu, že na to do smrti nezapomeneš.”

Namáhavě polkl. Ve skutečnosti byl Ezero dost vzdálen myšlence, že by tuhle maličkou předhodil drábům. O vesnické spravedlnosti si nedělal iluze, a byla mu nepříjemná představa, že by tu divokou kočku natáhli na skřipec. Žlutookou však jeho slova dokonale vyděsila. Také ona znala vesnické šatlavy a věděla, že tam by se těžko dovolala slitování. Pohlížela na něj očima rozšířenýma strachem a lesklýma bolestí. Muž pustil její vlasy a zlehka jí postrčil.

“Maž” řekl. ” Maž a víckrát se tu neukazuj.”

Pak se k ní otočil zády a zamířil na obchůzku pastí. Moc nechybělo, aby udělal to, co mnoho jiných před ním, aby hodil těžce oddechující ženu na zem a skrze promrzlé drobné snědé tělo se pomstil jejím dávným předkům, kteří učinili stejné násilí na lidských ženách, ale v hloubi duše se příliš bál, aby ve chvíli, kdy rozum ztrácí svou moc nad emocemi najednou nepocítil, jak jsou mu žluté oči a ostré bílé zuby najednou blízké, bližší, než si byl ochoten připustit.

Zvedla oči k obloze a objala si prokřehlýma rukama ramena. Mraky byly plné sněhu a ona cítila, že do půl hodiny začne opravdová vánice se vším všudy. Už teď se zvedal ostrý chladný vítr, který lehko pronikal potrhanou slupkou oděvu chránícího její kůži. Anda věděla, že jí jde o krk. Dotkla se prsty amuletu, který měla zavěšen na hrdle. Byl to dar starého lovce, který jí jednou vyléčil dlouho hnisající ránu. Někdy se jí náhle začala vybavovat stará slova, vysokým tónem vibrující slabiky zaříkávání, když svírala ten podivný černý kámen, pokrytý runami, jejichž tajemství jí bylo odepřeno poznat. Zpěvavými zaklínadly jejího lidu se jí často podařilo zažehnat bouři. Zkusila to i teď, ale už při prvních slabikách se jí zatmělo před očima a v ústech ucítila chuť zvětralé krve. To znala dobře. Znalost nebyla nic platná tam, kde chyběly síly. Spíš pud sebezáchovy než síla vůle ji teď přiměl k tomu donutit vyčerpané tělo k pohybu.

Ezera zastihla změna počasí na obchůzce pastí. Ostrý vítr ho překvapil, i když vlastně nebyl důvod se znepokojovat. Měl dost zásob i kožešin, za které zásoby vyměňoval. Jeho chata byla pohodlná a zásobená vším potřebným. I přesto ho však náhlý příchod zimy zaskočil a pokazil mu náladu. Zima v osamělém srubu byla dlouhá a pustá, zvlášť tak tuhá zima, jaké bývaly v tomto kraji. S nadáváním se dal na cestu domů, protože i jemu pronikal rychle pod kůži lezavý chlad.

Bouře přišla náhle a udeřila na les nečekanou silou. Vítr hnal těžké mokré vločky mezi kmeny, pokrýval jimi větve ohýbaných stromů, zasypával prolákliny. Les sténal jako v posledním tažení a Anda pod vývratem slibovala oběti svému bezejmennému bohu a tiskla v dlani amulet.

Už přečkala několik sněhových bouří pod širým nebem a proto se jich bála víc než nezasvěcený. Příliš dlouho si léčila omrzliny, příliš často se zmítala v horečce, než aby doufala v něco jiného než v smrt. Za chvíli byla promočená od mokrého sněhu, třásla jí zimnice a oči pálily horečkou. Zdálo se jí, že se krajina kolem topí v bílé vodě a s ní že se topí i ona…

Dostal se domů ještě před začátkem bouře, zapálil oheň, začal si vařit kaši a opékat kus masa. Pořád ho ale ovládal podivný neklid, cítil úzkost. Vyhlédl ven do vánice a najednou mu došlo, co ho tak znepokojuje. Ta žlutooká holka, ta malá zlodějka, která teď bloudí náhle děsivým lesem a která na sobě nemá nic než přiléhavé kožené kalhoty sešněrované po stranách tak, že jimi prosvítá kůže a podobnou halenu. Vztekle stiskl rty. Proč by měl riskovat život kvůli žlutooké děvce z Hladových. Pohledem zavadil o lůžko pokryté přikrývkou. Natáhl ruce k ohni, sáhl po poháru. Pocítil tupou bolest hlavy, když přehodil přes záda plášť s kožešinou. I jeho matka měla podivuhodně husté vlasy a někdy, hlavně když svítilo slunce, byly její oči takřka žluté.

Už hodinu bloudil vánicí, volal a vzpomínal, kam by se tak mohla schovat, namáhal oči, aby vůbec něco viděl přes sněhovou clonu. Zkřehly mu ruce, tvář měl pokrytou přimrzlým sněhem a připadal si jako blázen, že hledá v obrovském pomalu se stmívajícím lese cizí ženskou, cizí mu krví i zvyky, dceru rasy, jejíž jméno se stalo nadávkou. Vzpomněl si, jak se svíjela v jeho rukou a stáhl níž do čela kapuci, kterou mu prudký vítr skoro shodil z hlavy.

Anda pomalu začínala blouznit horečkou, zdálo se jí, že se dusí. Musí na vzduch, musí se nadechnout, utéct. Vypotácela se zpod vývratu a plazila se houstnoucím šerem.

Když uviděl černou pohybující se siluetu, pocítil úlevu. Úlevu, že už bude moct jít domů, nebudou ho štvát démoni svědomí a ani nezmrzne uprostřed lesa, jak už se málem bál. Začal se k ní brodit závějí jak nejrychleji mohl.

Poznala ho okamžitě i přes horečku a zvedla jednu ruku, aby si chránila obličej.

“Neposílej mě do vesnice” zaprosila “Nemám na to, zabijou mě tam. Jestli už musím umřít, chci chcípnout tady.”

“Nemluv pitomosti, ” napomenul ji podrážděně

“Nelítám tady v bouřce jen proto, abych tě nechal rozčtvrtit ve vesnici. Můžeš jít?” zeptal se skepticky, když viděl, že se sotva drží na nohách.

“Ano, ano, můžu jít, ” zasípala.

Skutečnost tomu však ani zdaleka neodpovídala. Anda se v závějích motala, několikrát upadla, začala kašlat a bylo vidět, že jí na nohou drží spíš síla vůle než cokoli jiného. A k chatě bylo daleko, tak daleko, když se cesta musela prošlapávat závějí. Když už bylo jasné, že ženiny pokusy o chůzi jsou už jen pustá formalita, vzal ji lovec i přes její protesty na záda. I jemu se ulevilo, když přišli na mýtinu, kde stál srub a když pak konečně mohli uniknout mrazivému větru.

Když Andu ukládal na lůžko ve srubu, pálila horečkou a Ezero se v duchu rozloučil se spánkem. Namočil kus hadru a položil jí ho na čelo. Potom shrnul z tváře mokré vlasy, přiložil do ohně a s povzdechem začal shledávat pytlíky s bylinami.

Když je svařoval, vzpomněl si na svou matku. To ona ho učila znát byliny, zapalovat oheň, brousit nože a zajíždět koně. Jeho matka, terská šamanka s vlasy jako uhel, neklidná a hned hořící vzteky, milující boj a lov. Jeho matka, které byla přece jen podobná blouznící dívka, která ležela na jeho lůžku.

Matka mu často vyprávěla o zvycích a obřadech Terry, o slavnostech na nichž tekla krev a hořely ohně, o rituálu plamene spojujícím druha a družku a o krutých zákonech cti. Sám viděl jako dítě terrská ležení, muže a ženy oděné v černé kůži s meči na zádech, Slyšel křik bitek, ke kterým byly náchylnější ženy než muži. Pamatoval si na svou matku, vracející se z boje nebo lovu s krvavými ranami a na otce, uhýbajícího před matčinýma planoucíma očima.

Jeho matka, sama dcera šamanky, žlutooké šamanky, což se příliš nezdůrazňovalo, byla zasvětcena i do rituálních kouzel a lícní a klíční kosti měla ozdobené tetováním. Dodnes cítil ohromení nad tím, že pod pohledem ženy, která si s ním hrávala a smála se, šlehaly ze země plameny, vařila se voda a pukal kámen. Dnes poprvé zatoužil zdědit po matce některé její schopnosti. Kdyby měla Anda otevřené rány, věděl by si rady, ale teď byl v rozpacích.

Anda se bezesporu cítila mizerně. Její smysly, jindy tak ostré, jako vlhký těžký plášť zatemňovala mdloba, její vždycky poslušné tělo, výkonné a zřídkakdy unavené, tělo dlouhými lety tréningu a geny předků dovedené k extrémní výkonnosti, ji zradilo. Převalovala se pod přikrývkami na lůžku a pozorovala lovce, který nervózně přecházel po místnosti. Vlka trápily pochybnosti, pocit ohrožení zmizel a zůstala žlutooká žena, dcera z krve Thryen “Hladových” , která ležela v jeho posteli a chvílemi blábolila z horečky. Zůstala povinnost starat se o ni. Neměl se ženami velké zkušenosti. Ty zdejší byly docela jiné, než ženy z jeho domoviny a teřanky se zas příliš málo lišily od mužů, aby v době, kdy opustil svou zem, vzbudily jeho zájem.

Zdejší ženské ho nezajímaly, připadaly mu dobré jen na jedno a nikdy ho nenapadlo, že by si nějakou přivedl domů. A najednou ležela v jeho posteli jedna z Hladových a pokud si vzpomínal, co říkaly o jejím lidu legendy, ústním podáním pravda často přeměněné v oplzlé hospodské povídačky, nedostali žlutoocí toto jméno od lidí jen díky neukojitelné touze po lovu. Uvažoval o tom, jestli si k ní může lehnout. Ne, že by cítil pokušení. Na to byla příliš zbídačelá. Když jí svlékal promočené šaty, všiml si jizev, které pokrývaly její hruď a stehna, paže a záda. Ne všechny byly od zvířat. Některé měly zjevně původ v nožích a šípech. Některé zanechal bič. Vypovídaly o hodně bouřlivém životě. Přesto však byla i z lidského hlediska svým způsobem přitažlivá. Ostatně všichni potomci žlutookých, které kdy viděl, byli, v očích člověka, který si to byl ochoten připustit, krásní. Vysocí, šlachovití muži s nádhernými hustými vlasy, ženy s útlým pasem a hladkými kyčlemi, s oslnivě bílými zuby a půvabnými vyzývavými pohyby divokých zvířat dávali však jen víc záminek k nenávisti, podněcované knězi a kouzelníky lidských národů. Kdo by nevěřil, že není hřích znásilnit pyšnou, divokou žlutookou válečnici, potom, co ji zbije téměř do bezvědomí, kdo by nebyl rád, když na náměstí stáhnou kůži ze zad toho, po kom za nocí touží jeho žena.

Obecně se soudilo, že přání Hladových v oblasti sexu jsou zvrhlá, překlady některých stránek kronik lidu Thryen (jak si před genocidou říkali žlutoocí), byly dokonce prodávány jako luxusní pornografie. Pokud si však Ezero něco pamatoval z dob, kdy se jako chlapec trápil nad knihami v terské osadě Kyra, nelámali si žlutoocí s otázkami pohlaví a s jistými okolnostmi rozmnožování vůbec hlavu a jejich přání byla prostá a jednoznačná, i když se lidem mohla zdát značně drsná. Thryen se neutápěli v citech, stejně jako neuznávali zvrhlost. Popisy svatebních rituálů, nad kterými se se svými kamarády v dětství smál, byly chladně věcné a téměř se podobaly záznamům, jaké se vedou o chovu ušlechtilých koní. Zasténání ho vytrhlo ze vzpomínek. Zadíval se na ztrhanou tvář spící ženy, potom zdvihl cíp přikrývky a potichu ulehl vedle drobného teplého těla.

Těžká sněhová mračna ulehla na střechu chaty, závěje udusily zvuky lesa, ztišily les jako roubík v ústech spoutaného. Sníh uzamkl lovce a žlutookou.

Už přes týden byla Anda ve Ezerově chatě a za tu dobu mezi nimi nepadlo víc než pár vět týkajících se jídla a léků. Teď litoval, že se nechal unést soucitem a tu vzal zbědovalou kočku pod svou střechu. Už šest dní poslouchal noc co noc její nesouvislé blábolení, její výkřiky a sténání, už šest dní jí lil do úst vývary z jeleního masa a čaje ze svařených bylin. Šest dní mařil její občasné pokusy o konverzaci. Nezajímalo ho, co je zač, nezajímalo ho dokonce ani, jak se jmenuje. To, co viděl, mu stačilo, možná si chtěl myslet, že to stačí víc než bohatě.

Věděl, že kdyby chtěl, mohl by jí mít. Nenabídla mu to přímo, ale tázavý pohled, když si k ní večer lehal, mluvil za všechno. Věděl, že většina jeho kolegů by příležitosti využila bez výčitek svědomí. Dával jí přece jídlo, bydlela u něj a měl tedy právo, aby si vzal, co mu mohla nabídnout. Nejspíš tak uvažovala i ona sama. Ezero byl ale jiného názoru. Přál si být sám, chladný a tichý jako zima kolem, vyrovnaný, tak jako býval v minulých zimách, bez pochybností, které přinášela přítomnost žlutoočky.

Žlutooká spala, stále spala. Nerada se probouzela ze spánku, nerada se vracela do skutečného světa své nemoci. Anda trpěla. Věděla, že jí lovec pohrdá. V jeho pohledu se dal vyčíst v nejlepším případě soucit. V těch horších (a častějších) případech podrážděnost a bezmála odpor k jeho nucené podnájemnici. Její smysly se probouzely, a život v proti chladu utěsněné chatě ji znervozňoval, stejně jako hrubá vlněná přikrývka na nahém těle. Sám Ezero jí vadil, její nervy jitřil jeho pach, pach potu, kůže, tlející krve, smůly, dřeva, ohně… člověka. Člověka? Oč lepší byl se svýma vybledlýma očima a zaknocenými copánky, které měly, jak Anda se zlomyslně domnívala, částečně zakrýt u muže výjimečnou bohatost vlasů. O kolik víc byla v jeho žilách zředěna krev Thryen, že měl práva, svatá nezadatelná práva Člověka, zatím co ona byla jen coura z Hladového lidu, čubka z Thryen, nelidská zrůda, opovrženíhodnější než prašivá fena, nenáviděnější než jedovatý had?

Znovu vstát a lovit, běžet volně lesem, znovu být sebou, zdravá a silná … a svobodná. Muž jí dával jídlo, jenže páchlo … pastí.

Vešel do chaty a překvapeně pohlédl na svou podnájemnici. Stála uprostřed místnosti a tvářila se bojovně. Byla úplně oblečená a ve vlasech jí tál sníh. Rozladěně hodil zajíce na stůl a posadil se. Neměl rozhodně v úmyslu jakkoli se dohadovat se žlutookou děvkou. Přestal si vážit ženských, za ta léta, co měl holky za peníze a kožešiny ve městech a v malých osadách, počestné holky, které poslali jejich rodiče, dokonalé profesionálky, navoněné pižmem a oblečené v průsvitné mlze. Přestal si vážit žen, za tu dobu co byl v Lutii a nebyl zvyklý na urážky od žlutookých. Dostal vztek.

Ženin hlas se nepříjemně rozlehl místností “Měli bysme si promluvit o ceně.”

Ezero jenom udiveně a ironicky zdvihl obočí.

“O tom, co za to chceš.” objasnila Anda “Co chceš za to, že tu spím, že mi dáváš najíst a tak. O moje zboží asi zájem nemáš, jenže to je bohužel to jediný, co mám teď při sobě. Ale mám pro tebe jinej návrh.”

Podíval se na ni rozzlobeně, ale její šikmé oči po něm sklouzly s překvapivým chladem.

“Půjč mi nějakou slušnou kuši a nech mě tu chvíli dělat” pokračovala “Dám ti to všechno a budeš mít slušný kožešiny bez práce. Nabízim ti dobrej kšeft, ne?”

Teprve teď se lovec zmohl na odpověď. “Sedni si a sklapni” řekl studeným, nepřátelským hlasem.

“A dobře mě poslouchej. Byl jsem blázen, když jsem tě se přitáhl, ale nejsem zas takovej blázen, abych nechal někoho z vás řádit ve svým revíru. Ostatně, na co potřebuješ kuši? Slyšel jsem, že vy … ehm, zbraně nepotřebujete.”

“Co si to dovoluješ, ty chudáku.” zaječela bez špetky sebeovládání.

“Ty mi budeš vyčítat ty, zkurvenej bastarde, synu nadržený čubky.” Teď už nevydržel ani Ezero.

“Ty jsi mizerná čubka, prašivá fena, která dává ocas na stranu za misku polívky před každým…”

“Zato tobě se asi ocas nepostavil posledních dvacet let….”

Dlouhé černé vlasy šlehaly kolem obličeje, jak žlutooká potřásla svou hřívou a vyzývavě se na lovce podívala.

Pobledl, vzteky a skrývaným rozrušením, “nůž” blesklo mu hlavou, ale hned myšlenku v hambě zavrhnul a pohlédl ke zdi…

Pominutý křik se zalkl ve chvíli, kdy rozzuřený sáhl na skobu po těžkém bič, který někdy používal na koně a šlehl jím po Andě. Uskočila ke dveřím, skutálela se po těch několika schůdcích a dopadla do závěje. Potom se lehkým kroky rozběhla k lesu.

Ezero s úlevou přirazil dveře a posadil se na lavici. Hádka ho rozčílila a urazila. Nepamatoval si, že by se za celý svůj život s nějakou ženskou takhle pohádal a slyšel od ní takové nadávky. Musel mu někdo vykřičet do očí pravdu s tak surově, pravdu, obalenou do vulgárních výrazů, do nadávek, které možná někdy sám… Naplnil cínový pohár vínem z měchu na zdi a vypil ho na ex. Potřeboval to, jako už dlouho ne.

Po chvíli se zvedl a přehodil si znovu přes ramena plášť. Když se vydával rozšlapaným sněhem do lesa, připadal si jako blázen.

Anda se vztekle prodírala závějemi. Necítila chlad ani únavu, zatím ještě neuvažovala, co si počne, až opravdu přijdou. Na chvíli se zastavila a její citlivý sluch zachytil křupání sněhu, křupání sněhu pod lidskou nohou obutou v kožené holínce. Zamyslela se. Chce jí zabít, znásilnit, omluvit se? Otočila se směrem zvuku kroků a tiše vyčkávala. Když přišel blíž, viděla, jak se na ní posměšně ušklíbá. Proti své vůli se usmála.

“Trváš na tom, abys tady zmrzla, holčičko?” sundal si plášť a hodil jí ho přes ramena.

“Zasloužila bys nařezat a možná, že to udělám, až dojdeme domů.”

Anda vztekle zavrčela a cukla sebou, ale Ezero pevně držel okraje pláště. “Dělej, ať se dostaneme z lesa za světla. Zejtra tě vezmu s sebou a uvidíme, kdo měl pravdu.”

Druhý den ráno půjčil lovec opravdu Andě starý plášť a svou rezervní kuši a vyšli do lesa. Hluboký sníh vyzouval boty , větve těžké bílými čepicemi jim shazovaly za límce malé laviny a žlutooká táhla svou zbraň závějemi, jako by pro ni byla příliš těžká.Ezero pochybovačně pozoroval, jak dívka zkouší tětivu a prohlíží šípy. Pomyslel si, že jeho kuše je pro ženskou příliš těžká.

“Můžu střílet, když něco uvidim, nebo chceš mít první ránu?” zeptala se šibalsky, což lovce překvapilo. Poprvé viděl někoho z Hladových se smát …

Druhé překvapení zažil, když viděl, jak obratně napnula tětivu, vložila šíp a zajistila kuši. Její pohyby vypovídaly o dlouhé praxi. Vedl jí hlubokým sněhem ke stromu na kraji mýtiny, který používal jako posed. V tom za ním zadrnčela tětiva a Anda se vydala ve směru šípu. Vítězně zvedla zastřeleného králíka a usmála se na lovce.

“Už jsem se bála, že jsem ztratila cvik.”

“Vůbec jsem ho neviděl” zavrtěl Ezero hlavou.

Anda vypadala spokojeně: “Jistě.” Pokývala hlavou. “Vy přece nikdy nic nevidíte.”

“Tak pojď” rozhodl se pro jednou narážku spolknout, “vylez na ten strom.” A díval se, jak se obratně zachytla a šplhá nahoru k vidlici silných větví.

Když se jakž takž pohodlně posadili vedle sebe, obhlédla Anda mýtinu a zeptala se: “Jelen?”

Jen mlčky přikývl. Po necelé půlhodině čekání najednou Anda ožila. Její půvabný, trochu ostrý nos se pohyboval téměř jako nos loveckého psa. Opatrně strčila do muže loktem. Na palouk přicházel jelen se třemi laněmi. Nebyl to žádný výstavní kus, ale pro jejich účely stačil bohatě. Vlk pozvedl kuši a koutkem oka zaregistroval rychlý pohyb vedle sebe. Pustil tětivu a zaslechl zasvištění Andina šípu. Zvíře na mýtině kleslo na kolena a pak se svalilo do sněhu. Laně se rozprchly.

Anda sjela z kmene jako veverka a rozběhla se k jelenovi. Podívala se na peří na konci šípu a zlomyslně se ušklíbla: “Minuls, bratříčku, jelen je můj. Cos to o nás říkal?”

Lovec jenom pokýval hlavou, na okamžik pocítil závist. Díval se, jak vyvrhuje jelena, a věděl, že jí není co vytknout. Pak poklekl ke zvířeti se svým nožem a začal jí pomáhat. V té malé bestii bylo něco velice zvláštního

Ezero seděl na své posteli opřený zády o stěnu a cítil, jak mu víno šumí v uších. Nejmíň po sté za ty dva měsíce, co u něj Anda bydlela, rozebírali otázku lovu velkých šelem. Pro žlutookou měla zvláštní důležitost, jako by byla bohoslužbou, která musí být odsloužena, obětí, na kterou nelze zapomenout.

I teď Anda rozčileně rozhazovala rukama. “Měli bysme jít na lov medvěda, rozhodně měli.”

Lovec na ní upíral šedé oči a přemýšlel, proč je to, bozi milí, tak nutné. Jako partner pro lov byla skvělá, to musel uznat. Měla to, co dělá lovce lovcem. Jiskru, instinkt, touhu po kořisti a smrt z její ruky přicházela rychle a jistě. Stále ho překvapovala svou schopností předvídat chování zvířat a úžasným nadáním vycítit změny počasí. Skolené kusy padaly jako sražené bleskem, ale možná, že to nestačilo… Nehasilo to oheň. Snad žlutooká toužila po boji, po spárech, schopných trhat a po zubech stvořených k zabíjení…

Natáhl se po měchu s vínem a zamyšleně pohlédl na děvče sedící před krbem. Nepříjemný závan mu přeběhl šíjí .

“Nech toho, do psí …”

Jednou z toho mála magických schopností, které po své matce zdědil, byla schopnost neomylně vycítil přítomnost kouzel. Vždycky, když vzplál oheň nebo se začala vařit voda, když vítr obrátil směr nebo zvíře omámeně zůstalo stát, cítil na tváři chvějící se vzduch a přepadal ho nepříjemný pocit. Zlobil se, když si hrála s plameny, zuřil, když roztáčela vločky do sněžných vírů a když přivlekla před srub omámenou vlčí smečku, vyválel ji v závěji. Neměl to rád.

Věděl, co kouzla postupně udělala z jeho matky. Nenáviděl magii za to, jak se podepsala na něm. Přemýšlel o tom jestli magie nebyla příčinou toho, že Thryen nakonec byli tím, čím byli. Přál si mít dost síly a ovládnout žlutookou Andu a zabránit jí, aby zaklínadly dál pozbývala lidskosti. Ale věděl, že pak by pro sílu musel sáhnout právě tam, kde ji brala i ona.

Setřel ledové rampouchy s kožešiny lemující jeho kápi a znepokojeně se rozhlédl.. Anda mu před půl hodinou zmizela z očí a ještě se nevrátila. Zpočátku mu to nebylo divné, Někdy lovila tímhle způsobem. Ztratila se v lese a tiše se prosmykala mezi stromy. Teď však Ezera trápila nepříjemná předtucha. Viděl stopy medvěda. Stopy velkého šedého medvěda, starého zjizveného rváče, který v jeho revíru lovil už mnoho let.

Šedý samotář a dívka. Žlutoočka ozbrojená jen Ezerovým starým nožem, který měl svá nejlepší léta už za sebou. Lovec si nervózně shrnul vlasy z obličeje a zaposlouchal se do zvuků lesa.

Anda zatím běžela hlubokým sněhem. Srdce jí bušilo a v ústech měla sucho. Stopa medvěda, obrovského medvěda. Bude bojovat, bojovat se šelmou. Vzrušení jí hořelo v útrobách jako doušek pálenky. Ano, nůž není dobrý, ale medvěd, bohové, medvěd… Lovecká nátura zvítězila nad zdravým rozumem.

Les, známý jako vlastní dlaň… jako rodná osada, najednou hrozivý. Lovec konečně našel Andinu stopu a viděl jak zpola překrývá stopu medvědí. Žaludek se mu stáhnul, dech začal trhat hruď. Ezero se málem se svezl na kolena do sněhu rozšlapaného Andinými ohrnovačkami. Představa žlutooké ženy bojující s medvědem ho však rychle vzpamatovala. Běžet po stopě …

Bohové, bohové, dejte, ať se se svou šelmou nesetká…

Hluboké zuřivé mručení… a vyjeknutí …

Před okamžikem zaslechl Ezero zvuky boje a když odhrnul větev, uviděl výjev, který mu zastavil krev v žilách. Anda ležela na zádech asi tři stopy před poraněným medvědem a pokoušela se vstát. Její nůž trčel rozzuřenému zvířeti z hrudníku tam, kde tušila srdce. Medvěd švihl tlapou, lovec se zajíkl a Andino tělo se mihlo vzduchem. Teď stála na nohou a z jejích úst vycházelo vrčení. Cenila zuby a grimasa křivila její tvář do zvířecího výrazu. Žluté oči se leskly.

Proč, pro bohy, nepoužije magii teď, ” blesklo mu hlavou.

“Chce se nechat zabít?” Zvíře se se vzteklými zvuky vztyčilo, žena couvla. Ezero chraplavě vykřikl, a když se k němu medvěd otočil, skočil, vrazil svůj nůž vedle Andina, prudce ho vytrhl, znovu bodnul a odskočil. Smrtelně poraněné zvíře se ještě potácelo na zadních, hrozivé drápy švihaly před mužovou tváří, tanec smrti trval.

Jako kácející se strom se medvěd spustil na všechny čtyři a pak se svalil na bok. Křeč škubala obrovskými tlapami, dokud je smrt neznehybnila navždy.

Vyděšený, udýchaný lovec se obrátil k dívce a strnul. Pohled, který upírala na medvěda, byl plný takové nenávisti, až to lovce na chvíli zarazilo.

Ale potom se v něm vzedmula jako mohutná vlna zlost, kterou s sebou přináší úleva.

“Náno” zařval. “Náno jedna pitomá.”

Neurvale popadl dívku za ramena. “Stalo se ti něco, je ti něco?” Žlutooká na něj překvapeně pohlédla. Ještě nikdy na ni nikdo tahle takhle křičet. Pohlédla na lovce udiveně a trochu provinile. “Ne, to je dobrý. Nebyla jsem prostě dost rychlá, ” řekla zamyšleně a olízla si rty.

Pak se rozmrzele podívala na svou ruku. “Kurva, teče mi červená…”

Muž netrpělivě jí rozřízl potrhaný krvavý rukáv až nad loket. Rána nebyla těžká, jen několik nehlubokých šrámů.

Dost pro lovcův strach… a vztek. Napětí uplynulých chvil a chuť boje Ezera zbavilo obvyklého klidu. Hodil děvče do závěje a převalil se přes ní.

“Za tohle tě přerazím, ty káčo pitomá… potrhlá… pytlácká…”

Rval z ní kalhoty, kolenem přimáčkl dívčina bedra do závěje, stáhnul koženou rukavici a rozpřáhnul se … a pak znovu a znovu …

Ječela a prskala sníh… její paty se míhaly vzduchem, jak se snažila zasáhnut Ezerova záda.

“Pusť, okamžitě mě pusť, ty šašku…” vztekle mlátila pěstí do sněhu… “co ses do toho plet?”

“Protože by tě byl sežral, veveřičko, proto. Protože by tě sežral jak malinu…” sykl udýchaně a naposledy ji švihnul rukavicí. “Ještěřice…”

Odhodil z očí pramen vlhkých vlasů, který mu visel přes tvář a zvedl se ze závěje… smýkla sebou v hadím pohybu a vztekle si vytáhla kalhoty k bokům.

“Kašpare!”

Podal jí ruku, aby mohla vstát a tvrdě se podíval do žlutých očí s rozšířenými panenkami.

“Tohle bylo naposled, panenko, naposled, jasný…? Příště ti udělám z toho rajcovního zadku sekanou! Proč si, proboha, nepoužila nějaký zaklínadlo teď, co?”

Udiveně na něj pohlédla: “Boj má přece smysl, jen když mají oba stejnou šanci, ne?”

Lovec jenom rezignovaně zavrtěl hlavou. “Mohl tě zabít…” zašeptal vyčerpaně …

Světlé oči se pojednou zakulatily … “Tys ses do toho pletl ….kvůli mně? Ne kvůli tomu medvědovi? Kvůli mně?”

Zavrtěla hlavou…. a vrhla na lovce zmatený pohled… “Kvůli mně… vůbec toho medvěda nechtěl….

Ezero se sklonil dlaní plnou sněhu si přejel tvář….

“Thryen” pomyslel si “zvláštní sebranka…”

Napnutá medvědí kožešina čekala na vydělání, dívčiny šrámy byly vyčištěné a obvázané, v kotlíku bublala polévka a Ezero se cítil v míru s celým světem…

Pak zvenku zazněl Andin podrážděný výkřik a dveře se otevřely….

“Norane, co tu, u všech démonů, děláš?”

Do srubu vdusal vysoký, v dlouhém plášti oděný muž a setřepával si z vlasů a vousů sníh a rampoušky ledu…

“Kurevská zima, vlku… Zatracená kurevská zima…”

Ezero se zasmál a sundal ze zdi měch s vínem.

“Už tě to nebaví v těch tvejch horách?” Nalil víno do cínových pohárů a podal jeden lovci. Natrpklé víno sklouzlo do krku a hřálo, vůně jídla a dřeva plnila místnost. Host je v pusté osamělé zimě vzácné koření …

Anda vklouzla dovnitř a tiše se posadila na lůžko. Nevypadala potěšeně. Ostražitě sledovala příchozího, úzkostlivě, jako by chtěla ocenit soupeře, hodnotila mužovu tvář, tmavou větrem a mrazem, zahnutý nos a úzké tmavé oči, široká ramena a silná předloktí krytá manžetami z kůže… Muž v ní nevzbudil důvěru, všechny její zkušenosti kázaly mít nůž v pohotovosti… Neklidně pohodila hlavou…

Ezero rychle naplnil třetí pohár a podal ho dívce.

“Napiješ se s námi, ještěrko?”

Andinu tvář spíš křivil než zkrášlil podivný vyzývavý úsměv, když pozvedla pohár k ústům.

“Tak ať vám slouží, bratři moji.”

Zvrátila hlavu a Ezero se překvapeně díval, jak vypila pohár až do poslední kapky. Vino jí stékalo po napjatých svalech krku do výstřihu kazajky. Po dlouhé době ho zase napadlo, proč všechny ženy lidu Thryen tolik působí na mužskou touhu, horce jím přejelo, až stáhnul obočí. Potvora.

Noran dívku zvědavě pozoroval. “Žlutooká, vždyť ona je to žlutooká.” Běželo mu hlavou. “Vlk si to dovedl zařídit. Strávit zimu v posteli s děvkou z Hladovejch není tak špatnej nápad.”

Olíznul si rty, jak se jeho představy hrubly a bloudily v houštinách vzdechů a ženského sténání. Anda postavila pohár na stůl, až to cvaklo a změřila si Norana pohrdavým pohledem…

“Máš snad něco proti mě, zlato?” Její hlas byl teď jako hrot nože, klouzající po tváři. “Zdá se mi, že se ti na mě něco nelíbí…” Vstala.

Ezero se udiveně díval z jednoho na druhého. Slyšel mrazivé výhružné zpívání v Andině hlase. Zpozorněl.

Noran jen opovržlivě zkřivil rty. “Tvůj loveckej pes moc mluví, vlku. Já bych jí ukázal, kde je její místo.”

Svištivý zvuk vytaženého nože šedookého lovce upozornil, jaké má Anda úmysly. Naplnil znovu její pohár a chlácholivě se k ní otočil. “Schovej ten vercajk, holčičko.” Přikryl jí svou rukou zápěstí a Anda smířlivě zasunula nůž zpátky do holínky. Ezero zachytil Noranův ohromený pohled.

Večer se vlekl ve stálých rozmíškách mezi Andou a Noranem, mezi Andinou divokostí a Noranovým pohrdáním. Spor vyvrcholil ve chvíli kdy host požádal Ezera, aby mu dívku půjčil. “Aspoň ti pomůžu tu čubku pokrotit. Potřebovala by vejprask jako sůl.”

Vlk zahlédl koutkem oka pohyb Andiny ruky a bleskurychle ji chytil za zápěstí. Nůž zazvonil o podlahu a žlutoočka po něm sekla vzteklým pohledem.

“Tak aby bylo jasno, dámo a pane, jestli toho okamžitě nenecháte, tak jdete spát do sněhu. Oba dva.”

“Nemusím snad celej večer poslouchat narážky na svý předky?” řekla trpce. “Ostatně, jako Teřani byste měli vědět, že krev Thryen byla čistší a ušlechtilejší, než krev kohokoli z lidí. A taky” pokračovala ” že lidé byli jen horda mizerných žroutů bahna v době, kdy šamany lidu Thryen doprovázely vlčí smečky svým zpěvem na slavnostech Ohně.”

Noran zbledl vzteky. Kdekoliv kromě Tery by to, že Anda vzpomněla na dávnou slávu Hladového lidu, mohlo být záminkou k dlouhému krutému mučení a smrti. Vyskočil.

“Ty jí dovolíš takhle mluvit, Vlku? Vraž jí do chřtánu pochodeň , jak se to dělalo za lepších časů s jejíma prašivejma předkama. Na co čekáš?”

Anda klidně položila dlaň na rukojeť dýky, kterou měla za pasem a vyčkávala. Pak promluvil Ezero. “Proč se rozčiluješ, Norane? Jsi přece Teřan a dobře víš…”

“Co?” vyštěkl uraženě lovec.

“Že je to pravda.” dokončil šedooký klidně.

Ráno Anda nechala oba lovce odejít. Neměla náladu na Noranovy výpady. Bloumala lesem s omámenýma očima a pod žebry cítila divokou touhu po boji. Jen šílenec mohl zažehnout její plamen a nelitovat.

Host je pro lovce vzácné koření… ale Ezero z Noranovy přítomnosti už radost neměl. Brodil se sněhem po přítelově boku a tiše nadával. Trpké hádky mezi Noranem a Andou ho vyváděly z míry. Vzpomínal, co všechno se svým přítelem zažil. Divoké pitky, rvačky i společné lovy. Kurva, proč se nemohou snést?

“Proč ti vadí Anda?” zeptal se najednou. “Protože je ze žluookejch?”

Noran se podrážděně ošil “Děvka, jako všechny od nich. Nadržená čubka. Ty si s ní spal? A jak ti držela?” zeptal se najednou se zájmem.

Ezero se ušklíbl: “Ne, to ne. Nebo myslíš, že bych měl… ukojit její touhy?”

Přítel vrhl na lovce znechucený pohled. ” Dyť je to napůl zvíře, taková fena” Noran se chlívácky zakřenil a v tu chvíli Vlk pocítil chuť uhodit ho.

Nedotknul se ještě nikdy Andy jako muž a celkem neměl ani v úmyslu to udělat, ale nebylo to proto, že by jí pohrdal. Nevěděl jenom, jestli by se vůbec ještě dokázal podívat do vědoucných zatrpklých žlutých očí potom, co by násilím rozevřel její zjizvená stehna.

Anda seděla v chatě a popíjela víno. Halenu měla na hrudi rozhalenou a holínky z měkké kůže shrnuté skoro ke kotníkům. Nohy si položila na stůl a líně oždibovala zbytky masa od snídaně. Norenův příchod ji otrávil. Nepřátelsky si ho změřila plnýma zloby. Neřekla nic. A nebyla by ani nic udělala, kdyby se Noren nerozhodl dokázat Vlkovi, že jeho žlutooká přítelkyně je jen obyčejná coura.

Když jí Noranova ruka začala trhat na prsou halenu, byla už připravená. Její koleno zasáhlo lovce tvrdě do podbřišku a těžký cínový pohár, kterým ho vzápětí udeřila do obličeje, mu přerazil nos. “Za tohle tě zabiju, ty kurvo.” Zapotácel se a pak rozzuřený bolestí a pokořením vytáhl z pochvy dlouhý nůž… Panenky Andiných žlutých očí se rozšířily a rudé rty obnažily řady ostrých zubů v úšklebku připomínajícím úsměv, když i ona sevřela v dlani svou dýku. “Bodni, bratříčku, ” zazpívala vzrušeně, “a zajdi.” Udělal rukou klamavý výpad a potom bodl svou čepelí po ženině břiše. Uhnula dokonale jistým, lehkým skokem a zasmála se. “Minuls, bezzubej, minuls!” Vztekle odhodil židli, která mu stála v cestě. “Nechám si z tvý kůže ušít boty, děvko.” Pohodila hlavou a téměř tanečním pohybem ustoupila před dalším Noranovým výpadem až k lůžku. Viděla v jeho očích nenávist a živelná krutost, potlačovaná, ale stále doutnající v její duši Thryen, Hladové, vyšlehla vysokým plamenem. Bleskurychle sáhla za sebe a sebrala z postele Ezerův pohozený plášť. Noran až příliš pozdě zaregistroval látku, která mu na chvíli zakryla obličej. To stačilo, to bohatě stačilo Andě, dceři z krve žlutookého lidu. Její dýka lehce probodla koženou halenu i svaly Noranova břicha a pokračovala ve své cestě nahoru až k hrudní kosti. Lovcovy prsty na okamžik křečovitě sevřely nůž a potom pomalu, pomalu povolily. Spor byl vyřešen s konečnou platností.

Když Ezero, vracející se ze sklepa s kusem masa, zaslechl výkřik a chroptění umírajícího, rozběhl se ke srubu. Prudce rozrazil dveře a strnul. Noran ležel na zemi stočený do klubíčka a tisknul si v poslední křeči zkrvavené ruce na břicho. Jediný pohled stačil, aby lovci bylo jasné, že tahle konverzace na nože byla poslední v Noranově životě. Anda si nepřítomně pohrávala se zakrvácenou zbraní. Ezero poklekl k mrtvému a v tu chvíli žena hlučně zabodla nůž do desky stolu. “Žádná čistá práce , bratříčku, ” povzdechla si “ale kudlu vytáh on. Nikdy si nezačínej rvačku na nože s někým z Hladovejch.”

Muž se vztyčil pomalu a prkenně jako stařec. Nevěřícně pohlédl na krvavý nůž, trčící z desky stolu. Mockrát viděl, jak tím nožem Anda vyvrhovala zvířata a teď ho stejně obratně a neosobně použila k zabití člověka. Namáhavě polknul a vyšel dveřmi chaty do houstnoucího soumraku.

Nepociťovala výčitky svědomí. Často zabíjela a z malichernějších příčin. Necenila si života lidí… ale nechtěla odejít. Nechtěla znovu bloudit zimním lesem. Tížil ji také neurčitý strach, že Ezero bude chtít přítele pomstít. Nerada by s ním bojovala… . Byl rychlý a silný, chladný jako kámen, znecitlivělý samotou. Dávno se naučila odhadnout soupeře a vyhnout se boji, který by pro ni mohl být poslední. Když opouštěla srub, byl její krok tichý jako krok nájemného vraha.

Lovec uviděl ve dveřích temnou siluetu, ale ani se nepohnul. Měl pocit, jako by měl ústa plná soli. Hlava mu třeštila. Anda došla těsně k němu a pohlédla mu do tváře.

“Odcházím, ” řekla tiše.

Lovcova ruka obemkla dívčino předloktí…

“Ne, ” chraptivě odkašlal “Budeš mi muset něco vysvětlit.”

Pohnul se ke dveřím srubu a za sebou vlekl vzpírající se děvče …

Když usedali ke stolu, oba se vyhýbali pohledu na mrtvého. Ezero vytáhl z desky zakrvácený nůž a významně ho pozvedl. “Co mi k tomu řekneš, žlutooká?”

Anda dýchala namáhavě, jako po dlouhém běhu.

“Takovej je dneska život lidu Thryen. Myslíš, že se mě někdy někdo zastal? Ano, když jsem přišla do krčmy, rvali se jako toulavý psi, ale proč? Nikdo se nikdy neptal, jestli jo, nebo ne. Nikdy se nikdy se nikdo neptal na nic. Chlapi! Nejsou dobrý k ničemu , než aby člověk ošidil hlad. Jsou jako kurva, kterou sebereš na rohu. Prostřelili mi záda šípem a potom mě znásilnili, nechali mě v lese přivázanou ke stromu. Co ode mě chceš? Padala jsem hladem, když jsem se prodávala za kus žvance a oni ještě chtěli, abych řvala, že se mi to líbí. Sbalila jsem chlapa a na stehně jsem měla ránu od kyčle až ke koleni. Rys. A ten chlap se poblil. Co po mě chceš?”

Ramena se jí otřásala vzlyky a hlas se lámal, ale oči měla suché a zuřivé. Muž seděl strnule a díval se na ni pohledem plným bolesti. Bída jejích slov ho zavalila. A přitom věděl, že mluví pravdu. Najednou se stočila v koutě lavice a začala plakat. Divoce a bezútěšně naříkala a zakrývala si rukama tvář. Její pláč zněl jako vlčí vytí, ale byl osamělejší než to.

Vlk vzal Noranovo mrtvé tělo do náruče a vynesl ho ven. Chvíli váhal a potom se rozhodl uložit mrtvého do sklípku, kde uchovával maso. Cítil přitom, že má ústa plná slin. Položil tělo svého přítele mezi zmrzlé jelení čtvrtky. Rozpačitě přejel mrtvému po tváři rukou a jemně mi zavřel oči…

Rozhlédl se… všude maso… mrtvé… Přiklekl k Noranově tělu a zašeptal: “To jsi neměl, bratře, to jsi neměl…”

Ezero zatížil dveře sklepa kameny a zůstal stát ve sněhu s pohledem upřeným na dorůstající měsíc.Tížilo ho, že dnes dospěl k rozhodnutí a bylo to rozhodnutí proti zdravému rozumu, rozhodnutí proti hlasu lidské krve. Prototože zítra spálí Noranovo tělo na pohřební hranici , ale vrah zůstane naživu. Protože žena z lidu Thryen mu byla, přese všechno, co je rozdělovalo, bližší než dávný přítel.

Andin pláč zatím přešel v tiché sténání. Třásla se zimnicí, když se lovec vrátil a tiskla se ke zdi, jako by s ní chtěla splynout. Naplnil pálenkou dva hliněné hrnky a stejně, jako když byla nemocná, nalil štiplavou tekutinu mezi její zkřivené rty. Potom vypil svůj šálek, přenesl ženu na lůžko, lehl si vedle ní a pevně se k ní přitiskl. V chatě té noci nehořel oheň a ve vzduchu stále visel pach krve.

Uprostřed paseky plála pohřební hranice a Vlk ještě stále nepromluvil s bledou a zaraženou ženou ani slovo. Od časného rána, kdy se probudil, cítil v hrudi tlak, který mu bránil se na Andu třeba jen podívat. Snažil se poctivě dodržet všechny pohřební obřady, které byly u lovců obvyklé. Když hranice dohořela, vešel mlčky do srubu a začal chystat jídlo. Venku padal sníh a pokrýval rychle vyhaslé ohniště. Za chvíli docela zmizelo pod bílým příkrovem. Ezero litoval, že takovou schopnost nemá i jeho paměť.

Když dojedli, zvedl lovec náhle hlavu a tvrdě se zadíval Andě do očí. “Zabila jsi mýho přítele, panenko. Zabila jsi ho, i když jsi k tomu možná měla důvod a já jsem neudělal nic. Za to od tebe budu něco chtít.”

” Co budeš chtít?” pohodila nervózně hlavou. Tohle se jí zrovna moc nezamlouvalo. Světlo pochodně ozařovalo Ezerovu vlčí tvář zarostlou vousem a jeho šedé vlasy barvilo do ruda. A Anda se odhodlávala k boji. Nutila své pocuchané nervy ke klidu. Přemlouvala unavené svaly. Pak sklopila hlavu. Byl nebezpečný i pro ni. Dostala strach.

“Vím, že jsi schopná zmizet odsuď s prvním oteplením, ” pokračoval studeně muž. “Až přijde jaro, potáhne tě to do lesa. Zatím jsem od tebe nedostal nic. A ani jsem nic nechtěl. Až do teď.”

Obešel stůl a zvedl jí bradu, aby jí viděl do obličeje.

“Už s tím nepočítej. Nepočítej s tím, že se odtud ztratíš s prvním táním. Za celou tu dobu jsem se tě ani nedotkl. Co si o tom myslíš? Myslíš, že jsem impotentní? Moc starej na tyhle zábavy? Co?” Anda namáhavě polkla. ” Nevím, já…” zakoktala se.

Nebyla zvyklá dělat s těmihle věcmi okolky, ale teď pociťovala nejistotu. Lovec měl vztek a ona ho znala dost na to, aby věděla, že kdyby jí chtěl ublížit, dokáže to a ona se neubrání. Nebude na to mít dost síly, ani odvahy. Lovcovy šedé oči pozorně sledovaly její tvář. Viděl její rozpaky. Dokázal vycítit její strach. Ale dnes ho strach nedojímal.

Postavil ji na nohy a přetáhl jí přes hlavu její loveckou kazajku. Dívka se ani nepohnula. Pocítila divný tlak kolem žaludku. Postrčil jí k posteli. ” No tak se svlíkej, holka.”

Anda si pomalu zula holínky a začala si rozšněrovávat poklopec kožených kalhot. Stáhla si je a stála uprostřed místnosti úplně nahá. Pochodeň rudě ozařovala její drobné svalnaté tělo s úzkým pasem, pokryté tu a tam tmavými jizvami. Vlk odložil loveckou halenu. I jeho hruď a záda přetínaly jizvy. Sevřel Andinu ruku a smýkl jí na lůžko.

“Doprdele, nemůžem to udělat normálně?” Anda se nervózně kousla do rtu. Muž neřekl nic. Trhnutím jí otočil zády k sobě a vrazil koleno mezi její stehna. Cítil, jak Anda rychle dýchá. Rozšněroval si kalhoty a přitáhl ženu k sobě…

Ječela. Opravdu to bolelo a připadalo jí, že je to spíš výprask než milostný akt. Dosáhla sice ukojení, po dlouhé osamělé zimě, konečně, byla zvyklá na drsné zacházení, vykřikla, spíš vzteky než rozkoší a zaťala zuby. Přála si, aby si toho Ezero nevšimnul…

Když bylo konečně po všem, vstala Anda z postele a oblékla si odhozené kalhoty.

“Parchante.” Muž k ní pomalu otočil hlavu.

“Myslel sem si, že se ti to líbilo. Každopádně…” díval se na ni s úšklebkem.

Anda si zavázala halenu až ke krku a obrátila se s náhlým úsměvem k lovci, který seděl na posteli s koleny přitaženými k bradě: “Nebylo to tak zlý, brácho.”

II.

Slunce pomalu vysušovalo bahno zbylé po jarním tání, když se Ezero a Anda začali připravovat na cestu. Velká lovecká osada v Aspě hostila v létě všechny samotáře a poskytovala jim to, čeho se jim obvykle nedostávalo, společnost, pohodlí i ženské.

Anda skládala zimní kožešiny do pytlů. Po dlouhé a opuštěné zimě jí těšilo pomyšlení na to, že se setká s jinými lidmi. Táhlo jí to od zabedněné chaty a pravidelného života ve světle pochodní. Zděděná touha doutnala hluboko v jejím srdci a přikazovala jí jít. Jít tak, jako každé jaro, jít tak jak přichází a odchází slunce.

Opřela se vedle Vlka u ohrady, kde neklidně poklusávali koně, které jim nabízel handlíř. Pozorně sledovala zvířata, až se její pohled zastavil na krásném lehkém vraníkovi s dlouhou zaknocenou hřívou. Dotkla se Vlkova lokte a ukázala bradou na vybraného hřebce. Její volba Vlka nepřekvapila. Tušil už dávno, že ho Anda bude stát víc peněz, než kolik obvykle stává přízeň vesnických panenek.

“Kolik?” zeptal se věcně rozložitého světlovlasého chlapa, který ve zdejším městečku obchodoval s koňmi. K Vlkovu velkému překvapení ze sebe kupec nezačal sypat chválu na vybraného hřebečka, ale zarmouceně pokrčil rameny: “Vyberte si jinýho, pane. Tohle je blázen a nikdo se k němu nemůže pořádně přiblížit, natož na něm jezdit. Nedal jsem ho řezníkovi sem proto, že porád věřim, že se z toho nějak vzpamatuje.”

V tu chvíli se Anda vmísila do debaty svým obvyklým posměšným hlasem. “Nech mě ho vyzkoušet, strejdo. To, co ty víš o koních, jsem já už dávno zapomněla. No tak?”

“Je to nebezpečný pro vaši panenku, vzácnej pane, aby do tý ohrady lezla, ” obrátil se handlíř v rozpacích k lovci, ale lovec jenom kývl hlavou. “Jsou to její kosti, který si zpřeráží.”

Za tu dobu, co Andu znal, věděl, že bránit jí v čemkoli nemá smysl a zakazovat jí něco je čirá zbytečnost.

V tu chvíli už se dívka přehoupla přes ohradu a pomalým měkkým krokem se blížila k černému hřebci, který stál u protějšího rohu ohrady a svaly na jeho plecích se lehce chvěly. Anda se zastavila několik kroků před zvířetem a začala k němu mluvit zvláštním zpěvavým hlasem. Přitom se opatrně přibližovala. Po chvíli se dotkla nozder a přejížděla rukou mezi očima koně. Vlk i handlíř přihlíželi tiše podivnému představení. Najednou se dívka otočila k hřebci zády a volným krokem se vracela zpět. Zvíře za ní klopýtalo na ztuhlých nohách jako omámené. Kývla na ohromeného handlíře a usmála se pyšně na Ezera.

“Sedlo!” Handlíř se zmateně rozhlédl, ale pak se vzpamatoval a rozběhl se do blízké maštale. “Odkud to znáš?” Lovci pomalu docházelo, kde viděl tenhle způsob krocení koní.

Anda jenom pokrčila rameny: “Zvířata mě mají ráda.”

Jenom zavrtěl hlavou a odvrátil pohled. Nedívával se rád ani na svou matku, když tohle prováděla. Připadalo mu, že v jejích očích vidí v těch chvílích něco divného. Nijak zvlášť nestál o to, zahlédnout ty záblesky i v očích ženy, která s ním každý večer leze do postele.

Zatím se handlíř vrátil se sedlem a opatrně ho podával dívce. Byl mužem obchodu a reality a záhadné věci ho trochu děsily. Anda začala klidně sedlat koně. Pozorně utáhla podbřišník, srovnala ohlávku a lehce se vyšvihla vraníkovi na hřbet. Zvíře zděšeně pohodilo hlavou, ale Andina ruka se opět dotkla místa mezi jeho očima. Vraník začal pomalu obcházet ohradu. Postupně se jeho krok zpevňoval a prodlužoval a po chvíli už klusal hladce a plynule. “Beru ho.”

Anda se ohlédla na obchodníka, který stál u hrazení “Beru ho, pokud za něj nechceš majlant. Stejně by jinýmu k ničemu nebyl.”

Handlíř se rychle vzpamatoval, když byla řeč o penězích. “Za dvacet zlatých je váš, paní. To je zadarmo za takovýho koně.”

Cena byla opravdu hodně nízká. Anda ukázala na krásného vysokého siváka, který stál klidně uprostřed ohrady. “A toho pro tebe, Vlku. Je to dobrej kůň. A vypadá že má pevný nervy.”

Lovec se na Andu šibalsky usmál: “To jo, ale toho tvýho nikdy nedohoní, co?”

“Nemůžeš mít všechno.” Anda vypadala v dobré náladě. “Nákladní koně si vyber sám, ty mě nezajímaj. Abys věděl, pojmenuju toho hřebečka Sirel, tak se jmenovali všichni mí koně.”

V tu chvíli se k ní Vlk překvapeně obrátil. Sirel znamenalo v terštině zabíječ a bylo to také jméno jednoho z démonů, které vzývaly terrské kněžky. Každopádně to bylo podivné jméno pro koně.

Když zaplatili, dohodli se, že si koně vyzvednou druhý den ráno a odcházeli, handlíř si znechuceně odplivl a pak se požehnal ochranným znamením. “Čertice si koupila čertovskýho koně. Nechtěl bych doma ani jednoho z nich.” A potom šel do hospody spláchnout pivem tu podivnou chuť v ústech.

Další zadostiučinění pocítila Anda, když prodávala svoje kožešiny. Kupec se tvářil překvapeně, když mu šedooký lovec, kterého dobře znal, poručil, aby vyplatil skoro tři sta zlatých za kožešiny mladé ženě, která přišla s ním. Málem už namítl, že tolik peněz ženské do ruky nepatří, ale něco ve vzhledu té černovlasé ho varovalo. Raději jim tedy úslužně otevřel dveře a na rozloučenou se uklonil až k pasu.

Když vcházeli do hospody pocítil šedovlasý lovec pýchu muže, který má po svém boku něco zvláštního. Idiotskou pýchu, jak si sám hned řekl. Pohledy všech chlapů v místnosti se upřely na Andu a už se od ní neodtrhly. A Anda prošla krčmou jako královna. Halenu měla na hrudi rozhalenou a kožené kalhoty jí obepínaly jako druhá kůže. Na místě, kde byly roztržené, odhalovaly kus svalnatého stehna. Dost velký kus na to, aby povzbudil fantazii. Cítil, že se dnes večer nejspíš bude muset porvat a po dlouhé době mu ta myšlenka nebyla tak docela proti mysli. Anda dobře věděla, jaké pocity vzbudila u většiny mužů v místnosti a nepokrytě se tím bavila.

Muži si jí lačně prohlíželi a najednou nikomu nevadily šikmé žluté oči. Ušklíbla se. Přivolala hostinského a objednala u něj konev červeného. Potom se naklonila k lovci a olízla si okázale rty a když promluvila, dala si záležet, aby jí bylo slyšet.

“Dneska tě zvu, zlato. Všechno platim. I tebe :)?” Lovec se proti svý vůli musel zasmát. “Moc to nepřeháněj, holčičko. Koleduješ si o znásilnění.” Andiny oči jiskřily, když je zabodla do jeho. “Jedině od nádhernýho hřebce, bratříčku. Jedině od opravdovýho hřebce.”

Po pár hodinách byla Anda skoro opilá. Smála se a černé vlasy jí padaly přes oči. Krčmář neklidně pokukoval po svých divokých hostech a cukal sebou při každém rychlejším pohybu. Cítil ve vzduchu nepříjemnosti.

Když se Anda vracela ze dvora, sklouzl její pohled po hloučku mužů u výčepu a v tu chvíli vykřikla radostným překvapením. V příštím okamžiku jí popadl do náruče vyhublý tmavovlasý tulák a zvedl ji nad hlavu.

“Ando, zlato, kde se tady bereš? Doufám, že si spolu dneska v noci bezvadně užijem. Už jsem neměl ženskou, ani nepamatuju.” Jeho žluté šikmé oči zářily.

“To teda nevim, Lasičko.” Anda prstem lehce přejela po tváři svého kolegy.

“Já tady už něco mám.”

“Tak pusť toho kořena k vodě, pusinko. Se mnou to budeš mít jako s nikym.”

“To si právě nejsem jistá.” zasmála se Anda. “Kdy ses naposled najed?”

“Bozi, ” žlutooký si teatrálně přitiskl ruce ke spánkům “to to budeš brát takhle důkladně? Copak mě neznáš?”

“Právě, že znám. Teď máš plnou hubu keců a potom se uděláš, ještě než se svlíknu.”

Lasička obrátil oči v sloup a většina hostů ztichla, aby jim neušlo nic ze vzrušující scény. Přitáhl ženu k sobě.” Přece mi nedáš košem, princezno. Budu se fakt snažit.”

Anda ho odstrčila a pohlížela na něj s výsměšným úsměvem.

“Budu uvažovat o tvý nabídce, bratříčku. Fakt budu.”

V tu chvíli k výčepu přistoupil Ezero. Jeho šedé oči se nebezpečně leskly. “Nechceš mi něco vysvětlit, panenko?”

“Ale jo, “usmála se Anda “tohle je můj starej kamarád Lasička. Chce se se mnou vyspat.”

Anda se příšerně zašklebila. “Pouvažuju o tom.”

“Tak s tim rychle přestaň a jdi si sednout.” Ezero stiskl rty a postrčil Andu směrem ke stolu.

“Počkej , ” dívka se mu vysmekala a přitiskla se k bohu tuláka, který s úsměvem čekal, jak se situace vyvine “dlouho jsme se neviděli.

Lovaec cítil, že se v něm probouzí vztek. Výstavní párek Thryen. Co chtěj dělat? Ukojí jí líp někdo z její krve? Líp než on? Zaťal zuby. Odejde mu… žlutooká mu odejde … pokud ji nechá ..

“Koleduješ si o vejprask, Ando.”

Jenom zlý úsměv. “Zeptám se, kdo v zimě umřel.”

Vlk potřásl hřívou dlouhých vlasů a sedl si zpátky ke stolu. Bolestně si uvědomil, že vandrákovi závidí jeho dravčí oči.

Lasička se přestal usmívat. Zadíval se na Andu s náhlou zuřivostí. “Našla sis někoho od nich, co? Jasně, šedivý oči pořád nejsou žlutý.”

“Idiote” sekla Anda. “Tahle zima byla zatraceně dlouhá.”

“Jo, to byla. Zařvalo spousta známejch, aspoň pokud vím. Arila ukřižovali vesničani na vratech od stodoly. Wotan umřel na otravu krve. Já sám sem strávil půlku zimy v lochu a ty, jak koukám, v posteli s tim parchantem.”

Židle třeskla o zem, jak Ezero prudce vstal.

“Pojď ven.” zasyčel na pytláka. Lasička vztekle semknul rty a oba vyšli do tmy. Anda si pokojně nalila další pohár vína. Kam přišla, rvali se chlapi jako psi. Byla na to zvyklá.

Probudila se uprostřed noci na lůžku v hospodském pokoji. Víno už pomalu přestávalo působit a nepohodlná postel ji tlačila. Lovec, který ležel vedle ní, oddychoval tiše a pravidelně, jako by za sebou neměl divoký večer a část noci. Nevrátil se do hospody v nejlepší náladě. Proklínal svou pitomost, a taky Andu, která ho zatáhla do rvačky a potom s úsměvem popíjela u výčepu, zatímco Lasička zvracel žaludeční šťávy opřený čelem o zeď. Odvedl Andu do malého pokojíku v podkroví hospody, hodil jí na postel a strhal z ní šaty. Nejvytrvalejší opilci se pak dlouho bavili sténáním, které pronikalo skrz tenké dřevěné stěny a dalo se vysvětlit jen jedním způsobem. Slyšel ho i Lasička, který se vrátil alespoň vínem spláchnout hořkost neúspěchu. Když se ozvalo táhlé pronikavé vyjeknutí, trpce se ušklíbl:“Zatracená děvka.”

Jeden z opilců se po něm se zájmem otočil.

“Jak dlouho ji znáš, tu holubičku?”

“Už osm let a je to rok od roku větší mrcha.” povzdychnul pytlák.

“Ale je pěkná a vyzná se, to se jí musí přiznat.”

Anda byla sama se sebou spokojená. Chladný moudrý Ezero se kvůli ní bil dnes v noci. Protáhla se a jakž takž pohodlně se uvelebila na posteli. Stálo jí za to.

Druhý den, ještě než osedlali koně, vyhledala Anda Lasičku, který spal zmožený vínem ve výklenku vrat hospody. Pomohla mu na nohy nečekaně mateřským pohybem.

“Vstávej, srdce moje, včera nám to nevyšlo.”

“To, teda ne, sestřičko. Bolí mě všechno, na co si vzpomenu.”

“Aspoň víš, že jseš ještě naživu. Tady máš.” Podala mu deset zlatých a prohrábla mu konejšivě zcuchané tmavé vlasy.

“Musím jet. Dávej na sebe pozor, synku. Už nás moc nezbylo.” Přitáhla ke svým ústům Lasičkovu tvář a potom se k němu přitiskla. Stáli tam v pevném obětí a Anda cítil, jak se Lasička chvěje.

Když si Ezero přišel pro svou přítelkyni, tiskla se Anda ještě pořád k Lasičkově hrudi. Vypadalo to, jako by jejich těla na chvíli splynula. Lovec při pohledu na ně náhle pocítil žárlivost, závist a smutek. Mlčky čekal, až Anda odtrhne svá ústa od milencových rtů. Když pak k němu přistoupila, jenom němě kývnul hlavou a dotkl se rukou jejího ramene.

Cestou do Aspy se k Andě a Ezerovi přidávali další a další lovci. Někteří nemohli skrýt překvapení, když jim představoval svou přítelkyni. Ohromeně brali na vědomí její žluté oči, přiléhavé kalhoty a rozhalenou kazajku a za Ezerovými zády hodnotili Andiny půvaby. Při společných lovech zaraženě pozorovali Andu, která nikdy neminula cíl, která slyšela zvěř, která se zatím pokojně pásla na paloucích daleko od lovců, a váhali mezi obdivem a odporem, když Anda bleskurychle vyvrhovala úlovek. Pak zmizela počáteční nedůvěra a Anda se začala ztrácet s lovci v lese. Ezero trpěl, když žluté oči spočinuly na někom z jeho kolegů se zalíbením. Žárlil.

Žlutooká

Kapitola 2

Anda laškovala s lovci trochu drsně a večer u ohně vykládala skandální historky o svých milostných dobrodružstvích. Zlomyslně se těšila z toužebných pohledů, které k ní vysílali muži po dlouhé osamělé zimě. Vždycky se však vrátila k zamlklému šedovlasému Ezerovi, dílem i proto, že si dovedla představit, co by následovalo, kdyby to jednoho večera neudělala.

Její vlk jí v tomto ohledu nenechal na pochybách a vysvětlil jí velice jasně, co s ní provede, pokud bude svou náklonnost k jeho kolegům přehánět. Vyslechla ho tehdy mlčky, měříc si ho zadumaným pohledem. Vlastně mu ani moc nerozuměla, nechápala jeho pohnutky, ani jeho argumenty, protože sama nikdy nepocítila opravdovou žárlivost, ale přesto se rozhodla vyhovět.

Jenom jí tenkrát blesklo hlavou, že Ezerova krev je přece jen trochu příliš zředěná krví pošetilé, malicherné lidské rasy s jejími nesmyslnými vlastnickými nároky. Co se týče ostatních, ani žluté oči dívky je nemohly pobláznit natolik, aby zapomněli na ostří Ezerovy dýky. Den za dnem se celá skupina přibližovala Aspě a všichni se těšili na odpočinek. Na odpočinek, na opravdovou postel, na jídlo, které nebude zvěřinou, a na ženy, kterým se za polibky neplatí.

Toho rána se Anda vydala lovit sama. Bloudila jarním lesem a šťastná jako vždycky, když se vydala na lov. Stopy rysa jí rázem vytrhly z příjemné nečinnosti a na její místo nastoupilo horečné vzrušení.

Stopovala zvíře celé dopoledne a konečně opravdu dostihla rysa, když hodoval nad kořistí. Pozorně zamířila na srdce zvířete a vystřelila. Snad zvuk tětivy, snad její dech vydal zvuk, který rysa varoval, protože ten se v okamžiku výstřelu pohnul, takže šíp zasáhl sice hruď, ale ne srdce zvířete. Anda sprostě zaklela, vložila do kuše nový šíp a vydala se pružnými obezřetnými kroky k zmítající se šelmě. Rys, šílený bolestí a rozzuřený střelou, trčící z jeho boku, spatřil konečně svého nepřítele a skočil. V tu chvíli Anda pozvedla kuši a její šíp zasáhl velkou kočku mezi přední tlapy. Skvrnité hnědavé tělo padlo na zem a Anda spokojeně vytáhla nůž z vysoké holínky.

Nařízla kůži zvířete, aby ho, stejně jako jindy, obratně stáhla, když v tom v ní něco vzbudilo touhu, jíž nemohla odolat. Snad to bylo jarem, nebo dlouhým vzrušením lovu, Anda se náhle sklonila k hrdlu rysa, ostrými zuby prokousla kůži a napila se ještě teplé krve.

Křoví se pohnulo a ze stínu keře vystoupil muž, který scénu až dosud mlčky sledoval. Podle tetování na hrudi to byl také lovec a ocelová barva jeho kdysi černých vlasů spolu s vráskami, brázdícími snědou pleť napovídala, že už dávno překročil padesátku. Zamířil rovnou k ní. Rychle se vztyčila a pozvedla k obraně ruku s nožem. Byla rozhodnuta v případě nutnosti muže zabít, protože ji přistihl při něčem, co i sama sobě přiznávala nerada.

“Bozi, něco takovýho ještě existuje?” usmál se lovec. “Ještě v lesích lovívají opravdoví vlci?” Setřela si krev z úst a rozhodila rukama v neurčitém gestu: “Je jaro, lovče.”

Ještě se chvěla vzrušením z lovu. “Je jaro.”

Jen potřásl hlavou: “Pytlačíš tady, princezno?”

Zvedla k němu oči: “Ne! Poprvé za dlouhá léta ne.”

Ezero nervózně přecházel po táboře. Neměl rád, když Anda tak najednou zmizela. Už se jí chtěl vydat hledat, když se na kraji palouku objevila mezi stromy její drobná silueta. Přimhouřil oči, aby viděl do tváře muži, který šel vedle ní a nesl staženou kožešinu. Když se přiblížili, takže jejího průvodce poznal, usmál se lovec a vydal se oběma naproti.

“Dore, kde se tu bereš?” Muž vztáhl k příchozímu pravici a ten ji stiskl. ” Dávám pozor na tvojí maličkou, když jí necháš samotnou lítat po lese a vraždit rysy.”

Ezerovo obočí se varovně stáhlo. “Ando” začal ostře “už jsem ti několikrát říkal…”

“Nech jí, už jsem jí vynadal za tebe.” uklidňoval ho Dor. ” Ostatně, ta holčička má kuráž jako ďábel sám. A trefu taky.” Potutelně se usmál. “Kdybych byl mladší, snažil bych se ti jí přebrat. Takhle o ní můžu uvažovat nanejvejš jako o dceři.”

“No, takovou dceru bych ti nepřál.” Teď se do rozhovoru vmísila i Anda.

“Jen mě nepomlouvej a radši se koukni, jakej jsem dostala parádní kus.” Lovec se věnoval pozorné prohlídce kožešiny. Když si všiml otvorů po střelách, jenom potřásl hlavou. “Nemáš rozum.”

“Ale zapít bysme to měli.” podotkl Dor a vykročil k ohni.

Uprostřed noci seděli u skomírajících plamínků už jen Dor a Ezero. Andu i ostatní lovce přemohla buď kořalka nebo únava a spali teď zabaleni do přikrývek kolem ohně. Mladší z lovců přihodil do plamenů pár suchých větví a záblesk plamene na chvíli ozářil jeho tvář. Vypadal vážně. “Co si o ní myslíš?” zeptal se Dora.

Ten potřásl hlavou: “Měl si štěstí, pokud si na tohleto potrpíš.”

“Ona je skoro úplně čistá, ” zkřivil trochu rty. “Thryen.”

“Já vím. To určitě. Víš, opravdu bych si přál bych si mít takovou dceru. Počít ji v lese se žlutookou, běhat s ní… Dneska, když přijímáme mezi lovce kluky, co sotva dostanou jelena.”

Ezero pozvedl hlavu: “Přijme ji osada? Viděls jí zabíjet, ” pokračoval. “Nemine se skoro nikdy. Není to … přirozený, to co dělá.”

“Bude těžký prosadit to v radě. V Teře snad, ale tady… Musíme ji ukázat Erinovi a San Sanovi. Když oni budou pro, všichni zmlknou. Jen když oni budou pro… Mimochodem, to vždycky vypráví takovýhle historky?”

Ezero se ušklíbl. “Jo, vždycky. Někdy horší. Všichni chlapi jsou z ní celý pryč. Skoro v každý hospodě, kam jsme přišli, jsem se kvůli ní popral. Někdy se porvala ona. Nedá si pokoj.”

“Myslíš, že na takovouhle divokou klisničku ještě stačíš?

Lovec pokrčil rameny. “Nevím. Ještě se mnou je. Ale myslím se, že kdyby nechtěla, neudržím ji ani párem koní.”

Dor se s povzdechem narovnal v zádech. “Tak jdi. Jdi si k ní lehnout. Dokud ji máš.”

Anda jela na svém černém hřebci mezi Dorem a Ezerem. Rysí kožešina vyvolala obdiv i pochyby… Lovcům žlutooká pořád trochu páchla… škodnou.

Rozhodli se poslední noc strávit v hostinci U červeného hada, který stál na rozcestí a byl vyhlášený dobrým vínem, poctivou kuchyní a v neposlední řadě i přítulnými číšnicemi. Andin příchod jako obvykle vzbudil velkou pozornost, ale vzhledem k obecně divoké pověsti lovců se ji nikdo neodvážil obtěžovat.

Po nějaké chvíli si však Dor všiml, že Andin pohled často zabloudí ke stolu, kde seděl otrhaný vyhublý Thryen s dlouhým rozcuchaným copem a že i on její pohledy opětuje. Když se potom Anda zvedla a odešla před hostinec, zvedl se i onen hubený pobuda. Když Dor vyšel před hospodu nebylo Andu ani toho muže nikde vidět.

Teprve když zahýbal za roh, uslyšel tiché hlasy, jak se dohadují. Jeden z nich určitě patřil Andě. “Musíš nám pomoct!” říkal právě mužský hlas “Jestli neseženem nějakýho felčara, tak je s Damienem konec.”

“Ale já u sebe prachy nemám a když je budu brát v hospodě, tak to praskne.”

“Prosím tě, udělej to.” naléhal mužský hlas.

“Jestli to praskne, můžou si vás dát …” odpovídala Anda pochybovačně.

Dor si pomyslel, že už slyšel dost a vystoupil ze stínu. Anda i její společník sebou polekaně trhli. Dor vzal dívku za loket a nekompromisně jí postrčil směrem ke dveřím. “Vrať se dovnitř, než si toho všimnou. No tak, bude to!” dodal, když viděl, že Anda váhá. ” Já to tady vyřídím sám.”

Anda tiše zmizela ve dveřích a Dor obrátil k polekanému pytlákovi. “Tak s kým má bejt konec?” “No, pane” hubený chlapík se nervózně zakoktal ” totiž, máme tady kamaráda, Anda ho zná, a von má horečku a asi umře.”

“A kde je ten váš kamarád?”

“Leží na kraji lesa, pane, ale sem asi nedojde, je mu moc zle.” “

Hned jsem zpátky. Počkej tady.” řekl Dor a vešel do hospody. Anda se na něj prosebně podívala. Jenom pokývl a vzal si z lavice svůj vak. “Venku je nějakej problém.” řekl neurčitě a vyšel do noci.

Když vyčistil blouznícímu muži zhnisanou ránu a jeho hubenému příteli dal nějaké rady ohledně ošetřování a pár zlaťáků, obrátil se k zamlklému hloučku tří žlutookých mužů, kteří ho zpovzdálí sledovali při práci.

“Aby bylo mezi námi jasno, nechci abyste ji ještě někdy obtěžovali. Bez ohledu na to, co jste spolu měli předtím.”

Jeden z k němu pomalu pozvedl hlavu … “Proč? Ona je naše…”

“Právě proto… Nevymřete, dokud budou vaše ženské žít… Dejte jí šanci…”

Žluté oči mu žhnuly za zády, když se obrátil zpět k hostinci…

Anda se k němu přitočila druhý den ráno, když sedlali koně.

“Dore, co se Damienovi stalo?” zeptala se rozpačitě.

” Zhnisaná rána, holčičko, zhnisaná rána nožem.”

“Vyčistils mu to?”

“Jo.” odpověděl Dor lakonicky. “A jinak… bude lepší, když na ně zapomeneš, žlutooká… Já a Ezero vás nedokážeme ochránit … všechny.

V sedle černého Sirela uvažovala Anda o tom, jestli život v bezpečí vyváží ztracenou volnost. Zima byla strašná, když jí sužoval chlad ve výklencích zavřených dveří. Jenže teď bylo jaro, a mrazivé noci byly zapomenuty. Litovala, že nemůže tak jako jindy trávit týdny divokým milováním ve vysoké trávě a bláznivými honičkami v sedle. Litovala, že si nemůže v krčmě přisednout ke starým přátelům a opít se do bezvědomí a ukrást koně a utíkat nocí a na opuštěné mýtině žvýkat lístky jogy, rostliny, která měla halucinogenní účinky a po níž se jí v hlavě honily podivné obrazy a s níž bylo milování delší a radost, kterou dávalo, drsnější. Změřila si zkoumavým pohledem Ezera a Dora. Její srdce bylo jako pěst rváče… neotevíralo se snadno…

Dor uvažoval o žlutooké stejně, jako ona přemýšlela o něm… Mohli ji vést na smrt… a také mohli přivádět smrt do Aspy. Kdo věděl, jaké myšlenky se honily za téměř průhlednýma očima, kdo věděl kdy chvění svalů vyústí v rvačku, kdy malá snědá ruka švihne v runovém gestu a něco, něco se stane… On sám pochyboval a osada se bude děsit… děsit se zvyků dravce.

Když byla Aspa na dohled, obrátil se Ezero k Andě, která se už vytrhla ze zamyšlení a teď živě diskutovala s Dorem o zvycích lišek. Pohazovala při tom tmavými rozcuchanými vlasy a volnou rukou živě gestikulovala.

“Už jsme tady, ” upozornil lovec dívku.

“Víš, že sem si kolikrát říkala, že až tuhle osadu uvidím, tak budu už brzo bradou vzhůru?” usmála se Anda.

“Nesmysly.” pohodil lovec šedými copánky.

Několik lovců nedočkavě popohnalo koně a dívka stáhla obočí… Aspa patřila lidem… a žlutooká to náhle cítila velmi silně. Žaludek se jí stáhl a když se Ezero konejšivě dotknul její ho ramene, podívala se na něj cize… a pak pobodla koně.

Uvítání v osadě bylo bouřlivé. Anda seskočila z koně a tázavě pohlédla na své dva průvodce. Dor se na ni usmál a vzal ji zlehka kolem pasu. “Jen pojď, holčičko. Musíme tě někomu představit.” Naproti jim přicházeli dva muži. Oběma mohlo být okolo šedesáti let. Jejich hrudi zdobilo lovecké tetování a hubenějšímu z nich pokrývalo i lícní kosti, bradu a čelo. Dlouhé vlasy měli jako všichni Teřané jejich věku už prošedivělé. Ten s potetovanou tváří měl vlasy upravené po loveckém způsobu, ale druhý si je svazoval na zádech do silného copu omotaného kůží, jak bylo zvykem u nájemných šermířů. Potetovaný přistoupil k Ezerovi, aby je přivítal , ale pojednou se zarazil. “Bozi, žlutooká, opravdová Thryen. Tak čistej typ jsem dávno neviděl.”

Vztáhl ruku, aby se dotknul Andiny tváře. Vzduch sykl, když udělala rychlé gesto. V dravčích očích se nebezpečně zablesklo.

Šaman vykřikl. “Popálila mě, ta čubka.”

Lovec se znepokojeně obrátil k Andě, která stála vedle něj napjatá, hotovící se k boji. Šaman ji přejel oceňujícím pohledem a smířlivě se usmál: “Odpusť starému muži, holčičko. Ctím vědění Tryen, lidu, který znal, co je to čest. A vítám tě.” Poněkud škrobeně se uklonil.

I Anda se uklonila. “Ty odpusť vetřelci, Mistře.”

Sklonila hlavu a dotkla se hřbetem ruky čela v dávno zapomenutém pozdravu.

“Jsem Erin z klanu Iro, ” pokračoval šaman v rozmluvě, “žák Daga Iro Turth.”

Pohodila zcuchanými vlasy a napřímila se… “Ráda tě poznávám, šamane… jsem An Daren, An Daren z lidu Thryen. Jestli mě chceš zabít, můžeš to zkusit teď. Vím, že budeš dělat jen to, co tě naučili… psi.”

Ezero pokročil k dívce, ale šaman jen pokynul rukou… “Neboj, nezabijeme se… Nejsem hlupák, který hasí dávný plamen. A také nejsem hlupák, který v tom plameni shoří… Neberu ti tvůj květ, jen chci záruku, že není jedovatý, synu…”

Anda se ušklíbla… “Každý lék je zároveň i jed… Erine. Ale já už nemám lid, za kterej bych bojovala, mám v sobě lidskou krev a nejsem víc, než toulavá fena… snad nemáš strach?”

Lovci, kteří přijeli s nimi, se zvědavě otáčeli a jen respekt k šamanovi jim bránil, aby nešli blíž. Dychtivé oči ženských a zvědavá kukadla dětí visela na Erinových rtech…

Muž pohlédl do světlých očí dívky, do dravčích očí, do smutných, unavených, nebezpečných očí…

“Buď naším hostem, An Daren.”

Muž s copem, který až odsud mlčel, se vmísil do rozmluvy. “Přesně tak, Erine. Dej pokoj se zaříkáváním a pozvi ji radši na trochu pálenky.”

Žlutooká se po něm ohlédla a nadzvedla koutky rtů. Šlachovitý lovec ukázal v úsměvu zuby, dosud bílé jako tesáky vlka.

“San san.” Potom vzal do snědé dlaně Andinu bradu, zaklonil dívce hlavu a políbil ji na ústa. Omluvně se na Ezera ušklíbl: ” Přej trochu potěšení starci, bratříčku.”

“Rádo se stalo, Sane. Stejně nejsi první, kdo podlehl pokušení.”

San san pohlédl lovci do tváře a v očích se mu zablesklo. “To si dokážu představit.”

Anda se v aspské krčmě usadila pohodlně… Naslouchala šumu lidských hlasů, pozorovala muže v kožených kazajkách, ženy otáčející se kolem ohniště… vždycky tu bude jen vetřelec, cítila panickou touhu zvířete v kleci, touhu vstát a běžet, vyvléct se z pout vztahů a znovu loupit, škubat zuby, dávit, krev je rudá a voní železem, mrákotně voní lovem….

Promnula si nevědomým pohybem oči… spala? Snila?

Ezero ji objal kolem ramen…. “Utahaná, kotě?”

“Ne tak, aby nepozřela tu pálenku, vlku…”

Ráno se Anda vypotácela před chatu ještě omámená spánkem a kořalkou. Ezero už zřejmě vstal a tak se vydala hledat studnu sama. Upřímně řečeno, nevěděla ani, jak se dostala do postele a tak se teď mátožně ploužila osadou. Potkávala ženy s vědry, ale nevěnovala jim zdaleka tolik pozornosti, jako ony jí. Anda strávila podstatnou část života mezi muži a proto už necítila potřebu se s ženami přátelit. Pamatovala si je z rodné vesnice jako nudná a nepříjemná stvoření, vyčítající jí věci, které jen těžko chápala, ucouraná stvoření, klohnící kaše v očouzených hrncích, repetící a protivná.

Když našla studnu, vzala ženě plnící si vědro z ruky okov a vylila si ho na hlavu. Zbytek vody vypila a pak se sesula u studny a opřela si záda o její roubení. Slunce už hřálo a Anda mu nastavovala polonahé tělo. Neměla na sobě halenu, jen vepředu rozhalenou vestu a kalhoty. Holinky měla nepořádně shrnuté ke kotníkům a z jedné z nich čněla rukojeť nože.

Někdo se dotkl jejího stehna a proto neochotně otevřela oči. U studny stál neznámý lovec a napůl zálibně a napůl pohoršeně hleděl na její odhalenou hruď. Kolem něho se shlukly ženy a něco rozrušeně brebentily.

“Co je?” zavrčela Anda nevlídně.

“Nech mě spát, mladej.”

“Měla by sis něco oblíct.” řekl lovec přísně. Nechtěl se zesměšnit v očích přítomných žen a dívčin pohrdavý tón navíc urazil jeho ješitnost.

“Neměj péči, synku.” odsekla Anda “Já nenastydnu. A jestli chceš pro mě něco udělat, tak se nevybavuj s těma slepicena a doběhni pro Ezera nebo pro Dora. Vyřiď jim, že jsem na prach… Na prach …Stejně za to můžou.” Nebyla ještě docela střízlivá a tak mluvila poněkud zmateně. “No tak dělej.”

Mladík by se byl rád ukázal jako opravdový chlap, zvlášť když v houfu žen uviděl i svou milou, ale ta dvě jména ho zchladila. Co může mít tahle divná ženská společného s lovci, které si on neodvážil ani oslovit? Vysvobodil ho sám Dor, který právě přicházel.

“Co to tady vyvádíš, malá? Zapomělas, že si slíbila Erinovi a Sanovi společnej lov?”

“Právě, že ne,” zamumlala otráveně “A tak se snažím vystřízlivět. V tomhle stavu netrefim vrata od stodoly z pěti kroků.”

Dor jí se smíchem pomohl vstát. “Trváš na tom, že tě všichni musej vidět nahou, dítě?”

“Na mě už stejně nic ke koukání není. A to, co mám, může vidět každej.”

Dor se s úšklebkem otočil k mladému lovci. Ten jenom něco popleteně zablekotal.

Okolostojící ženy pozorovaly žlutookou s neskrývaným odsouzením. Šedovlasý muž je přejel pohledem a když viděl zášť v jejich očích, řekl studeně: “Nemáte co na práci, než očumovat a klepat?”

Poplašeně se rozprchly. Slovo lovců z Rady platilo v osadě jako zákon a žádná z nich se neodvážila hádat s jedním z nejváženějších členů.

Ani Erin a San nebyli tak docela ve formě, takže lov se změnil spíše v procházku jarním lesem. I tak se Andě, které Erin tvrdošíjně říkal celým jménem, podařilo trefit srnce. Potom všichni dospěli k závěru, že už lovili dost a vrátili se zpátky do tábora. San se sice galantně nabídl, že zvíře stáhne, ale Anda jen mávla rukou a s rutinou dlouholetého praktika srnce vyvrhla, stáhla a naporcovala. Oba lovci jí celou dobu pozorovali mlčky, ale když skončila, řekl Erin pochvalně: ” Dobrý.”

Anda nakrčila nos. “Jaký dobrý, prosím tě. Pomalu ztrácím cvik.”

Zasmáli se. “Ty jsi ďáblův spratek, holčičko.”

Smutně k nim pozvedla hlavu: “Ano, ďáblův…”

Podlouhlá místnost krčmy v Aspě byla cítit potem mužů, sluncem a kořalkou… vzrušením a nepokojem lechtala žlutookou na kůži. Žena poposedla na židli a upravila si dýku v holínce… když se k ní otočily pozorné oči lovců ….

Dychtiví chlapci, nově přijatí mezi lovce už by nejraději běželi říct domů tu velkou novinu, už už by vyrazili z krčmy naparovat se před děvčaty a mladšími sourozenci, když je Dor zmrazil pohledem a vstal.

“Je tu ještě jedna věc, o které je třeba se poradit… Do naší osady přišla thryenská dívka, Ezero si z lesa přivedl žlutooké děvče… Můžeme ji přijmout do naší osady a Erin z ní vychová novou šamanku, můžeme před ní své dveře zavřít… a potom…

“Potom odejdu…” doložil Ezero mrazivě…

“Bratře… ” vyhrknul jeden z lovců “Bratře… Kvůli ženské?”

Anda se srovnala v ramenou a Ezero pohodil dlouhými vlasy: “Jo, kvůli ženské! Kvůli ženské, kterou neodkopnu jako prašivou fenu, když po ní vy začnete štěkat…”

“Hej” žluté oči vzplály “postarám se o sebe sama, žila jsem bez tebe a budu dál…”

“Dostanou tě a umučí…”

“A co?”

“Ticho, děti.” Erinův hlas zněl uklidňující notou. “Aspa potřebuje šamana, stará kouzla stále doutnají pod pootevřenými pečetěmi. Jakkoliv je to smutné, nemluvíme o teď Ezerově lásce, o dlouhém osamělém běhu An Daren, nesoudíme žluté oči a ostré zuby, Aspa potřebuje silnou ruku, která pozvedne šamanskou hůl a já, já stárnu….. Myslete na to, vlci!”

“Nó,” odkašlal si rozpačitě podsaditý muž, který seděl po Dorově pravici “a proč si ji tedy jako Ezero nevezme za ženu, když spolu stejně to…, no však víte…” zrozpačitěl.

“Jo, ať si tu babu vezme za ženu, co mi to tu budeme…, žejo?”

“Co šaman, vždyť je to ještě holka malá…”

“Ale pěkná, to zas …”

“Já bych si jí vzal…”

“Pověsit jí… poběhlici.”

“Přinese nám neštěstí.”

Já slyšel že oni … děti se tu rodit nebudou….”

Zmatený proud hlasů se točil pod nízkou střechou, zmatené myšlenky v hlavách mužů,snědá ňadra tmavovlasé dívky, dlouhá dýka tmavovlasé dívky…. Žluté oči, oči dravce… oči nepřítele…

“Ticho!” Anda uhodila plochou dlaní do stolu a vstala… “Ticho psi, a mluvte rozumně… Vám v palicích topí kořalka, a mě utíká léto… Jestli mě tu nechcete, půjdu… půjdu, Ezero….” Vycenila ostré bílé zuby ve vzteklém šklebu… “Nebudu se doprošovat.”

Sanův cop šlehl po stěně, jak muž vstal.

“Ty, Erine, je těžké to děvče zabít?”

Erin k přiteli pomalu obrátil hlavu: “Proč se ptáš, bratře?”

“Prostě mi odpověz, šamane.”

“Ano, je těžké ji zabít, ale asi bychom to dokázali. Lidé zabili mnoho Thryen, lidští muži zabíjeli thryenské ženy a jejich děti. Je možné ji zabít. Proč se ptáš?”

San San se obrátil k temnovlasé dívce a usmál se na ni, usmál se na ni smutně a něžně.

“Nechte tu žlutooké dítě, dejte jí hůl šamana, milujte ji a chraňte ji. A pokud se ukáže, že ona přináší neštěstí, že vědomě škodí, zabijeme ji. Jsem stařec, hodně jsem v životě vraždil … Co je po mé kůži, jakou má cenu? Nemusíte nastavovat krky… zaručíme se za ni… a když selže, bude na nás to vyřešit… A ty na mě neceň zoubky, vlče, nepřežil bych tě dlouho… Zabíjel jsem hodně, ale nikdy děti. Pokládám svůj život vedle tvého, vlče.”

Erin odhodil dozadu šedou hřívu: “I já. Jestli jsem zvolil svou nástupkyni špatně, dokážu ji zastavit. To slibuju.”

Dor poklepal rukojetí nože do stolu… “Žádné zabíjení nebude. Všichni ctíme zákon a vlci neškodí přátelům, co dceruško… Naučíš se běhat mezi psy, nic jiného ti ani nezbývá… A Erin ti řekne, co je třeba…Má někdo něco proti? Chce někdo něco říct, lovci?”

Přejel pohledem tváře mužů, náhle uhýbavé oči… “Má někdo k tomu co říct?”

Na od stolu vstal je jeden z mužů, hřmotný, zarostlý chlap s rukama jako medvědí tlapy a prstem silným jako kmínek mladého stromu namířil na žlutookou: “Je to děvka… a přinese sem neštěstí… A zabije nám děti a slyšel sem, že uměj udělat, aby se chlapovi…”

Dál se nedostal. Ezerova židle se převrhla a pěst dopadla na mužův spánek jako kamenná palice.

“Pořád je to moje ženská, kurva. I když je žlutooká…” rozhodil Ezero vztekle ruce. “Je to moje holka.”

Anda stála opřená zády o zeď a ruka jí pomalu klouzla k rukojeti dýky…..

“Klid.” Dorova ruka obemknula její zápěstí. “Teď už bude klid.”

“Hej, vy všichni, připravte pro nově přijaté tetování. A připravte pro to děvče tetování, chlapi. Připravte tetování pro tohle děvče.”

Muži pomalu vstávali od stolů, hovor teď jen hučel jako nepokojný tok řeky.

Ezero stiskl dívce rameno a postrčil ji ke dveřím. Když překračovala muže, který dosud po ráně ležel na zemi, zachytila jeho pohled. Byl v něm nejen strach a pověrečná nechuť. Byla v něm nenávist.

Ezero a Erin pracovali na návrhu tetování. Na pergamen pečlivě vykreslovali vlčí a rysí hlavy, komplikované tradiční symboly loveckého cechu. Tetování mělo pokrývat téměř celý hrudník a podstatnou část ramen.

“Jiní,” vysvětloval jí šaman, “nebudou mít tak rozsáhlé tetování, ale ty si nemůžeš dovolit riskovat nařčení ze zbabělosti.”

Anda klidně přikývla. “Proti padesáti ranám bičem to bude příjemná odpolední zábava.”

Ezero se dlouze díval na hladkou kůži dívky… vpichy ji zanedlouho pokryjí, barva se vsákne a zůstane v ní, dokud bude kůže kůží… až za smrt…

Šaman odložil rudku a vstal. Děvče se smálo v slunci… v slunci léta.

“Už je čas, ” řekl. “Brzo se bude tančit výroční Vlčí tanec. Už je čas. Musíš být připravena.”

Dveře šamanovy chaty se zavřely. Nadlouho.

Svařoval byliny a dával je Andě pít, i když často odporem křivila tvář. “To musim pít tyhle slivky? Nemůžeš mi to míchat do vína, Erine?”

Šaman s úsměvem vrtěl hlavou. “Ty se musíš očistit, dceruško a ne opít.”

“Bohové, nechci to. Co to na mě nakládáte? Dříve to stačilo i bez dryjáků…”

Erin upřel světlé oči do její tváře a vrásky pokryly jeho čelo sítí. “Hrála sis. Teď tě čeká práce, An Daren.”

Sluce stálo vysoko na nebi, když začala slavnost. Mladí lovci odložili haleny. Svazky jehel a misky barev už čekaly na svou příležitost. Anda nadzvedla bradu a zaťala zuby. “No tak…”

Bubny, rytmicky dunící, burcující, tepající… Den Zasvěcení .

A pak Ezero a Dor poklekli a začali pokrývat její kůži řetězci vpichů.

Anda pohlédla na chlapce, sedícího vedle ní. Na čele mu perlil pot. “Je mu špatně.” podotkla a ukázala bradou.

Tetování trvalo hodiny… nejdřív štiplavá pálení, pak už jen tupá bolest. Hodiny. Pot v očích, sliny v ústech… Stále. Vpichy se posunovaly k ňadrům, bolest se přelévala přes klíční kosti, hroty se zarývaly do ramen. Tohle jim zacpe tlamy, tohle zacpe tlamu štěkavé lidské smečce. Musí… Hroty koušou, neodbytně a slunce pálí…

Erin spokojeně přikyvoval. “Dneska už skoro nikdo nemá takové tetování. Jsou pohodlní. Zapomínají na tradice. Brzo nebudou chtít ani tančit Vlčí tanec. Vzdalují se. Neslyší, co jim říká vítr. Neslyší, když je les varuje. Dneska je divná doba.”

San san se ušklíbl. “Což o to. Každej se pořád nemodlí k severnímu větru. Ale zapomínaj i na to, jak se drží dýka a to je horší. Udělej jí dítě, Ezero, ať se narodí dravci.” Anda sebou škubla, bez ohledu na to, že se jí jehla zabořila hlouběji do kůže.

“Dítě, ty ses zbláznil.”

Dor nespokojeně mlaskl. “Jestli sebou budeš šít, tak to nedodělám nikdy.”

“Ať nežvaní.” Sekla Anda ledově. Hruď měla naběhlou a pokrytou jasně barevnou kresbou.

A Erin ve své chatě míchal masti. Doufal, že Anda neulehne v horečkách. Čekalo toho na ni tolik, nesměla čekat. Léto je hnalo ke zlým časům a starý šaman čekal….

Pálenka teče a muži tančí … Úsměv pomalu zvedá koutky žlutooké, krev ohřátá kořalkou hoří, vstane … Mužská těla, zpocená, rozjařená… Bubny… tanec…. Lovci dupou a do kruhu se prosmykne útlé tělo dívky. Nahá hruď pokrytá barevnou kresbou se leskne… svaly se chvějí… tmavé vlasy se rozlétnou, jak An Daren pohodí hlavou… Strne vypjatá na špičkách… bubny duní… tělo přilne k rytmu tak těsně, podřizuje se chvění kůže pod dlaněmi bubeníků jako úderům biče… srdce bije … boky se zhoupnou Anda tančí … zběsile … jeden po druhém lovci omámeně sledují jak pro ně žlutooká odtančí několik kroků…

Ezero vztáhne k dívce ruku a pak … se poddá tlukotu bubnů… je to tanec, souboj, námluvy… žluté oči se lesknou, světélkují ve světle ohně …. Růžový jazyk navlhčuje rty, žlutoočka syčí… jako divoká kočka, jako ten ubitý rys….

Chladná pevná ruka odsune stranou… bubny teď tepají monotonně jako krev v žilách omámeného… Erinova potetovaná tvář je nehybná a jeho oči hoří jako pochodně v bezměsíčné noci…

“Tanči, dcero, tanči šamanko, nezastavuj se…..”

Lovci přidřepnou na zem a v kruhu světla, které vrhají plameny, se teď míhají jen dvě těla…

Anda těžce, pomalu dýchá a panenky se zužují … cítí napětí, sílu, podivné jiskření kolem…. Pojednou ji přepadne vize lovu… zvířata běží, padají v orgii zabíjení… v železitém pachu krve… mátožní lovci v maskách… pijí z tepen krev … tváře bez masa… mrtví….

Zaječení protne nízký zvuk bubnů …. Děvče se křečovitě zkroutí na zemi…

Šaman protře oči, jako by procitl a klekne k dívce… drobná ruka křečovitě zašmátrá a pak stiskne jako paži….

“Erine, jsou tu, ti, cos o nich mluvil… jsou tady, a jsou silní… moc silní … loví…. Loví tu!!”

Dor se skloní k zhroucené dívce… “Kdo, kdo tu loví?”

Žluté oči se rozšíří, jako by hleděly za věčnost.

“Mí předkové, Dore… mí povraždění, vyhnaní, ponížení žlutoocí předkové…!”

III.

Erin pohlédl do Andiny strhané tváře a těžce se zvedl od ohně. Nebylo to poprvé, co spolu trávili noc v lese, nebylo to poprvé, co celou noc naslouchal Andinu hlasu, který zpěvavě odříkával Slova Volání. Dívka otupěle zírala do ohně. Nebyla zvyklá tak často užívat magii. Byla vyčerpaná k smrti.

Ezero se neklidně převaloval na lůžku. V jeho snech hořela Anda v ohni, zalykala se otráveným kouřem, křičela pod těly žlutookých mužů, kteří ji rvali…. S trhnutím procitl. Ze zvyku sáhl vedle sebe, ale nahmátl jen studenou pokrývku. Vyšel před chatu a sedl si do trávy. Vrátila se mu nepříjemná vzpomínka.

To ráno, co se Anda počtvrté nevrátila domů, zašel se lovec podívat do Erinovy chaty. Místnost byla naplněna dusivým zápachem spálených bylin a šaman i dívka spali zhrouceni v nepohodlných , křečovitých pozicích. Uprostřed stolu stála stříbrná miska zpola plná tmavě rudé tekutiny. Nemusel se ani dívat, aby věděl, že oba budou mít na předloktí ránu…

Tehdy za sebou tiše zavřel dveře. Odešel. Nemohl dál snést nasládlou vůni kouře. Tolik mu připomínala dětství. Viděl svou stále hubenější a unavenější matku, která mu jenom podrážděně odsekávala, když jí tahal za sukni. Potom přišli muži a ženy s potetovanými tvářemi a matka s nimi odešla. Opustila ho. Dodnes cítil na tváři její chladné rty, když ho políbila. A také trpkost osamění, která mu zůstala. Pomyslel na své šedé vlasy a světlé oči, tak neobvyklé u Teřana. Dnes už věděl, že jedovaté lektvary, které jeho matka od mládí pila, otrávily její lůno. Po něm už neměla žádné děti. Děsil se dne, kdy Erin udělá to, co bude muset udělat. Potetuje Andě čelo a lícní kosti a zahalí ji do pláště z vlčích kožešin. Neztratí potom Andu stejně, jako ztratil matku? Už tak v ní nebylo mnoho lidského… málo tepla zbývalo pro muže v jejím lůžku… když Erin zabije i ten malý kousek lidského děvčete, který v ní ještě hoří… co zůstane?

Vraceli se letním ránem k osadě. Vyčerpaný Erin podepíral potácející se dívku. S bolestí si uvědomoval její promodralá víčka a třesoucí se ruce. Trpěl, ale byl si vědom své povinnosti. An Daren byla nadaná Mocí a Přáním, byla nadána Silou v míře, která je lidem odepřena. Trochu se usmál při myšlence, že i to, jak žlutooké vždycky působily na muže, bylo zčásti zásluhou Moci. Ztráceli kvůli nim hlavu, stejně jako vlci v čase touhy. I on sám… Jeho láska ale nehledala tělesné ukojení. Stačilo mu, když se jejich pohledly střetly nad plamenem, ve kterém hořelo kuřidlo.

“Nemám tě vzít na záda?” zeptal se starý šaman něžně.

Když se jí Ezero dotkl, podrážděně sebou trhla a její oči zaplály. “Nech mě bejt!”

Unaveně se svalila na lůžko a roztřásla se v zimnici. Zrak měla dosud zastřený divokými obrazy. Otočila se tváří ke zdi a záda se jí křečovitě zachvěla v bezhlasém pláči.

Dor i Ezero hleděli zachmuřeně do cínových pohárů. Slova jim jen těžce splývala ze rtů.

“Mám o ni strach.” Lovci visela jeho hříva zplihle kolem pohublé zarostlé tváře.

“Nejí, nepije, nesměje se. Ani lov jí nezajímá. Chlapy jí nezajímaj. Často jí teče krev z nosu a z úst. Já to znám, Dore. Zrovna to se stávalo mojí matce.” Prudce zvedl hlavu. “Musejí s tím přestat.”

Dor vážně pohlédl na vyzáblého lovce. “Ne, bratříčku, to není možný. Včera přijel Jerome, šaman z Imal Rog. Prosil nás o pomoc. Stáda jelenů a srnců tam prý umírají po desítkách. Hladové vlčí smečky slídí na smetištích. Medvědi napadli děti na malinách a nikdo neví proč. Je jen otázka času, než se to stane i u nás. Ani my si nemůžeme dovolit hladomor. Ona si nemůže dovolit hladomor… Lidi zešílí… Obviní ji… Vyženou… Pokud to Erin nebo An Daren dokážou zastavit, budou muset. Za jakoukoliv cenu.”

Světlooký trhl rameny: “I za cenu života?”

Dor namáhavě polkl a svaly na jeho hrdle se napjaly. Krátce upřel pohled do lovcových šedých očí, pak odvrátil hlavu. “Taky mám o ni strach, bratříčku.”

Den Vlčího tance se neúprosně blížil.

Jednoho večera vynesl Erin před chatu nádobky s černou a rudou barvou a na mýtině za vesnicí zažehl v kruhu kamenů malý oheň. Spolu s chrastím v něm hořelo kapradí a zdaleka přinesený akant. Na všechny v osadě padla tíseň, když ucítili jedovatý závan v kouři. A An Daren spolu s Dorem, Ezerem a San sanem prošli táborem jako smuteční průvod.

Všichni usedli kolem skomíravého ohně a Erin promluvil unaveným smutným hlasem: “Nikomu z nás není lehko. An Daren, dcero thryenské krve, pro dědictví předků v tvých žilách, pro Sílu a Vědění, které ti zachoval tvůj žlutooký národ, neodepři nám svou pomoc a dej nám to, čím už nemůžeš prospět svému lidu. Staň se šamankou Tery, jejíž děti jediné přijaly tvé předky mezi sebe a nikdy proti nim nepozvedly zbraň.”

An Daren zvolna zvedla hlavu a pevně pohlédla šamanovi do očí. “Udělej, co musíš, Erine. Dobře víš, že nemám co ztratit.”

Ezero stiskl víčka, jako by zadržoval slzy, Dor si na okamžik přikryl dlaní tvář a Sansan odvrátil hlavu, když se Erin dotkl jehlou Andina čela. Dívka bolestně zasykla, barva se dostala do rány a nepříjemně pálila. Erin přihodil do ohně další akant a jasným melodickým hlasem začal odříkávat prastaré verše:

Jantar očí

oči vlčí

šedá kůže na mých bocích

šedí bratři běží nocí

blíž vás volám

nočním zpěvem.

Tichá chůze

mezi stromy

rysí drápy

zvou mě k lovu

i vás volám,

bratři moji.

Houstnoucím šerem náhle zaznělo vlčí vytí a táhle, tesklivě se neslo krajem. Lovci u ohně se pověrčivě zachvěli. Ezero upíral zrak do plamenů. Nechtěl vidět, jak Andiny oči žhnou a jak v nich odlesky ohně hrají zelenými světly.

San san vztekle zaťal zuby. Mrtvá laň ležela nedotčená v sluncem sežehlé trávě. Žádná šelma si ani nevšimla podivných zdechlin, které se teď objevovaly v lesích kolem Aspy. Jeleni, laně i kolouši klesali náhle mrtví uprostřed pohybu. A starý Erin měl stále vážnější oči.

V jednom ze srubů žena schovala dítě za záda a sama se schoulila pod proudem nadávek… Už nikdy se nebude zastávat žlutooké ženy proti svému muži… Vždyť v radě prý říkali, že An Daren přivolala na Aspu neštěstí…i když není zlá a hraje si s dětmi a psy. Že přivolává neštěstí svýma žlutýma očima a ostrými zuby, holým snědým břichem a mužskými kalhotami… že lidé slýchají Ezera za nocí křičet a že mu tedy jistě pije krev… Že když se zavřou dveře jejich srubu, je slyšet naříkání a že muž pláče jako postřelený jelen…. Žena nejasně tušila, že za sténáním nemusí být pití krve… ale pro klid přikývla a začala konejšit vyděšené děcko….

V den Vlčího Tance se sešla Rada. Dor vypadal ustaraně, když přehlédl neklidné shromáždění.. Lovci stále častěji přicházeli z lovu s prázdnou. Rozkládající se těla zvířat se válela v lese a přitahovala jen mouchy. A Aspa křičela stále víc, Aspa se děsila, Aspa naříkala… a proklínala žlutookou ženu.

Odkašlal si, přejel pohledem po shromážděných a pak ukázal na Erina a Andu, kteří stáli vedle něho zahaleni do plášťů z vlčí kožešiny. “Teď promluví šaman.”

Pohledy všech se vyčkávavě upřely na An Daren, výhružně ulpěly na drobné postavě dívky a pak sklouzly na Erina, který tiskl dlaně ke spánkům. Málokdy toto rituální gesto vypadalo tak zoufale.

“Dnes je den Vlčího Tance. Vím, že někteří z vás už dávno nepovažují tanec za důležitý. Ale dnes víc než kdykoli předtím budeme potřebovat vaši pomoc. Staré prokletí lidu Thryen se znovu vrátilo. Staré prokletí vyvražděného, vyhnaného Hladového lidu, lidu ve kterém blízkost smrti zažehla nejhorší nenávist. Sar, který býval šamanem v Imal Rog, mi před lety vyprávěl o podivné nemoci, která vyhubila zvěř v Lutii. Tenkrát se šamanům podařilo kletbu odvrátit… Odvrátit, ale ne zlomit…”

Vtom Ezero vztekle trhl hlavou. “Povídej dál, Erine. Znám ten příběh. Řekni, za jakou cenu bylo prokletí odvráceno, řekni, čím zaplatili….”

Erin těžce povzdechl: “Tenkrát se sešlo deset šamanů a šamanek ze všech loveckých osad v Lutii. Jenom tři z nich vymítací obřad přežili. Ostatní zemřeli v podivných křečích. Sar, který prokletí odvrátil, měl v sobě Thryenskou krev… Ale kletba pak dostihla i jeho, nemohl už žít s lidmi a odešel do hor… Říkalo se, že měl děsivá vidění…”

Erub se narovnal a jeho hlas přešel od rytmické recitace šamana k šepotu muže, který vypráví pohádku…”Říkalo se, že Thryen nikdy neodešli… že jen opustili svá těla a že zůstali….”

“Jdete s Andou na smrt, na smrt.” Šedovlasý lovec rozhodil rukama a postavil se proti šamanovi. “Nedovolím, abys jí zabil.”

Shromáždění nespokojeně zahučelo.

“Sama je Thryen, žlutooká. Je správné, že zemře, aby zrušila zakletí.”

Z davu ze ozvaly nadávky. “Přinesla nám neštěstí, žlutooká děvka. Zabijte ji, zapalte… děvka… psice…”

Dor vstal z velkého křesla, ve kterém seděl a lehce se dotkl Ezerova ramene ” Musí to být, bratříčku,” řekl tiše.

“Nikdo z nás si přece nepřeje Andinu smrt. Jsi syn šamanky, dobře víš, že i tvoje matka…”

“Ano.” skočil mu do řeči šedovlasý.” Právě proto. Přišel jsem o matku. A teď ona. Nemůže jednou trpět někdo jinej?”

Dřív, než stačil Dor odpovědět, promluvila Anda a žluté oči zahořely v pohublé tváři jako kaluže ohně.

“Lepší, když umřu já, než kdyby začaly umírat hladem děti. Je lepší, když zešílím jako starý Sar, než aby dávné plameny dál hořely v lůně skal, v kmenech starých stromů, v lůnech žen… Nevíte nic o utrpení dědictví … ani o volání krve ani o vědění rasy…. Duše může věřit čemu chce, ale tělo je moudré… Tančí podle starých rituálů, našlapuje podle dávných chodníků… V každém kousku kůže spí poselství času… Jestli je kletba thryenská, nedokáže ji změnit nikdo, než žlutoocí … nikdo z vás… protože ani nechápete, přič ji žlutoocí vyřkli… Nikdo z vás…”

Žlutooká zvedla hlavu a na chvíli upřela pohled na honící se mraky… “Nikdo z vás necítí kousání prázdna a trpkost porážky, tak jako žlutoocí… Vaše těla v noci nechňapou no nenávratnu, vaše prázdný klíny se nevzpínají k měsíci… co vy víte o hladu, ke kterému vaše rasa odsoudila děti rasy mojí…” Vzdychla, jak její pohled míjel ostražité, nedůvěřivé tváře lovců… pak přistoupila k Ezerovi a vzala do dlaní jeho tvář. “Neslyšels, že není tak snadné mě zabít? Přežiju to… Povzbudivě se na něj usmála a pak se rozhlédla po ostatních..

“A teď už běžte. Musíme se připravit…”

Háj svírající osadu tlumeně hučel větrem, když na louce zaplálo pět ohňů. Lovci zatím postávali v kruhu a čekali na příchod šamanů, neklidní muži se shlukovali do skupinek a hned zas starostlivě hleděli k lesu…. Dunění kůží potažených bubnů ještě prohlubovalo stísněnou atmosféru a na Aspu pomalu uléhal soumrak… Osada tiše čekala na Noc tance.

Když šamani vkročili do kruhu tvořeného ohni, ozval se z hloučku lovců překvapený šepot. Ta tam byla ovyklá strnulá obřadnost šamana…. Erin i Anda byli do půl těla nazí. Tváře měli pomalované černou barvou a záda jim pokrývaly stažené vlčí kůže. Když plameny ozářili Andinu tvář, zahlédl Ezero nepříčetné oči se zorničkami, které téměř zakrývaly duhovku. Amulet na jejím hrdle se matně leskl. Erin dal rukou znamení a bubny změnily rytmus. Dlaně vyklepávaly na napjatou kůži těžký pomalý puls. Lovci se seřadili v kruhu, který určovaly ohně a pomalu začali kruh obcházet. Šamani uvnitř se postavili proti sobě.

Anda zvolna zaklonila hlavu, svaly na jejím hrdle se napjaly a potom zavyla. Někteří lovci se na okamžik zaraženě zastavili. Nebylo to vlčí volání, na jaké byli zvyklí od Erina. Byl to hlas vlčice v čase touhy, chvějivý vyzývavý zpěv, hlas osamělé žádosti. A z lesa kolem nich se jí dostalo mnohohlasé odpovědi. Potom zavyl Erin, chraplavým drsným hlasem vůdce, který svolává svou smečku, voláním samotářského lovce. Bubny naléhavě duněly do vlčího vytí a kruh se vlnil čím dál rychlejším tancem. Starý šaman rozžehl uprostřed kruhu ještě jeden oheň. Mezi třemi do trojúhelníku rozestavenými kameny zahořel nízký matný plamen ze suchého kapradí a nasušených hub Anda i Erin se nad něj střídavě nakláněli a podivnými cizími hlasy pronášeli Slova zaříkávání. Ezero tančil spolu s ostatními, tupě se podřizoval naléhavému hlasu bubnů a v mozku se mu neodbytně vynořovala šamany prozpěvovaná slova:

Krev jde k krvi, vítr k bouři, světlo blesku, Sinar Areth

Věděl, že i jeho rty se pohybují, že se proti své vůli připojuje ke konečnému výkřiku. Rudá mlha obestírala jeho vědomí. Snad je to dobře, napadlo ho. Aspoň neuvidí, jak se Anda hroutí k zemi s krví na rtech.

Oba šamani zatím upadli do tranzu. Divoce tančili uprostřed kruhu, klesali k zemi a zase se zvedali, vyráželi skřeky a znovu a znovu opakovali Slova. Najednou vyšlehl oheň uprostřed kruhu vysokým jasným plamenem. Erin i Anda sebou trhli, jako by procitli ze spánku a jejich pohledy se na chvíli setkaly. V jejich tvářích se zračilo napětí. Poklekli proti sobě k ohni a vztáhli ruce do plamenů. Začali odříkávat Slova vymítacího rituálu. Namáhavě vyráželi slabiky, věty jim vázly na rtech. Ženino čelo se orosilo potem. Ruce spojené v plameni se chvěly.

Andě hučelo v uších. Upírala zrak do ohně a dýchala štipalý kouř. V plamenech se šklebily tváře, zvířecké masky démonů, povědomé tváře… známé oči, zaťala zuby, když se jí jako v dávném snu ukázal tvář její matky, když ji známá ruka náhle přejela po zátylku. Slzy vstoupily do jejích očí, když uviděla…. uviděla pláně tak, jak je viděli její předkové, ucítila touhu, mrazivou plápolavou touhu běžet a zabíjet, vraždit a milovat… Plakala…. a v tom pocítila, že stisk Erinových prstů povoluje. Vykřikla. Plameny se chvěly, jako by je sfoukávala zlovolná ústa. “Sinar Areth, Sinar Areth,” opakovala zoufale. Předkové ji lákali… k zabíjení… Ruka starého šamana jí vyklouzla z dlaně. Vůle jí opouštěla, duše se trhala mezi dvěma povinnostmi…. Žena se zachvívala smrtelným vyčerpáním. Viděla, jak se Erinova víčka křečovitě zatřepetala a šaman se zhroutil. Trhla hlavou… žádnou smrt… Thryen jsou mrtví, po vraždění zůstává hnis, který třísní zemi…. Už žádnou smrt. Pozvedla znovu ruku v ochranném runovém gestu a její rty zbarvila krev. Vtom skomírající oheň uhasl, větrné ruce ji vztekle uhodily do zad a šamanka s bolestným výkřikem padla tváří k zemi.

Lovci se probírali z omámení. Vyděšeně zírali na postavy zhroucené u vyhaslého ohniště. S pověrčivou bázní hleděli na černou stěnu lesa, který jako by se přiblížil, který jako by pokročil k osadě už ne přátelsky, ale panovačně a výhružně. Rozutekli se do svých srubů jako zpráskaní psi.

Ezero si omámeně přejel rukou oči. Cítil se nesmírně vyčerpaný a v ústech měl železitou chuť krve. Omdlel? Vztek ho zvedl ze země… nikdo rád neklečí… Pak jeho pohled padl na Andu, ležící s rozhozenýma rukama u ohniště. Potácivě k ní vykročil. Přiložil ucho k její nahé hrudi. Dýchala. Sýpavě a nepravidelně, jako po dlouhém boji, ale dýchala. Zvedl Erinovu hlavu. Šamanova křečovitě stažená tvář svědčila o tvrdém zápase. Prohraném zápase, to Ezero věděl. Ale i Erinova hruď se zvedala namáhavým dechem. Dor se k lovci znepokojeně přiklekl “Jsou v pořádku?”

Šedooký nejistě pokrčil rameny: “Snad.”

Potom vzal bezvědomou Andu do náruče a odnášel jí do chaty.

“Věděl jsem, že se to nepodaří…”

Erin se na lůžku podepřel o loket. “Sami dva jsme příliš slabí, abysme prorazili tak starou a silnou kletbu. Já jsem stařec a ona… zbývá toho na ni příliš… Musíme pozvat ostatní. Všechny.”

Dveře se otevřely a do srubu vstoupil ustaraný Ezero.

Erin se pokusil vstát. “Je něco s An Daren?”

Lovec klesl na židli “Je docela v pořádku. Jen se cítí unavená.”

“Aby ne. Vlku, musíme bojovat dál.”

Bělovlasý jen potřásl hlavou.

“Dore,” šaman se obrátil ke svému příteli, “musíš poslat pro Hera z klanu Petar- Leg, Jervaise z Tuboriz, pro terrskou Aglu a Šitu z Lieten. Nikdy to nedokážeme sami.”

Dor mu položil ruku na rameno. “Klid, bratříčku. Hlavně se musíte dát do pořádku. Těch pár dní to vydržíme i o plackách, když to bude nutný.”

Ezero začal neklidně přecházet po místnosti. “Myslíš, že Anda je na to dost silná? Je ještě mladá a nepřipravovala se dost dlouho.”

“Jestli je dost silná?” Erin udělal rukou odmítavý posunek. “Kdyby měla vedle sebe lepšího partnera, byla by kletbu prorazila. Vydala ze sebe víc Síly, než se běžně pokládá za možné. To já už slábnu. Já stárnu. Brzo bude Anda jediným šamanem v Aspě. Ne já jí, ale ona mě kryje záda, a to není správné.” Erin smutně sklonil hlavu. “Neměl jsem se o to vůbec pokoušet. Zbytečně jsem ji ohrozil. Mohl jsem zabít naději, kterou Aspa má…”

Ezero přistoupil k lůžku a pevně mu stiskl ruku. “Nemusíš si nic vyčítat, udělal jsi, co bylo v tvých silách, bratře. To vím.”.

Hlouček lovců kolem dvou vyhublých otrhaných mužů se zlobně zavlnil. Vyzáblý žlutooký chlapík s dlouhým černým copem zasténal, když ho roh lučiště zasáhl do zad a potom se úporně rozkašlal.

“Nechte je!” štěkla velitelsky Anda.

Lovci se neodvážili protestovat. Ode dne vlčího rituálu jí všichni projevovali úctu, která náleží šamanovi. Její tetováním změněná tvář ostatně nelákala k žertování. Snad po straně šeptali, snad nadávali, snad se děsili, ale poslouchali.

Pytlák překvapeně otočil hlavu za známým hlasem a strnul: “Boha, co ti to udělali?” Ohromeně zíral na její obličej.

Anda se unaveně usmála: Nikdys neviděl šamana, Zyrile? Co vás to napadlo sem lézt?” Pohodila hlavou.. “No tak., Lasičko, máte rozum?”

Lasička udělal svázanýma rukama beznadějné gesto. “Všude jsou jenom chcíplotiny. Mysleli jsme, že tady…”

“Tady je to stejný.” povzdychla těžce. Potom kývla na jednoho z lovců: “Dejte jim najíst, ať se trochu seberou. Starý lásky.” ušklíbla na lovcův nechápavý pohled.

“A rozvažte jim ruce, i tak toho mají plný zuby.” Lasička jí věnoval vděčný pohled. Usmála se na něj. Při její potetované tváři to budilo stejně nepatřičný dojem, jako by mrkl jeden z démonů vytesaných do kamenů obětišť.

Ezero zamyšleně pozoroval Andu, sedící s oběma žlutookými pytláky u ohně. Po dlouhé době slyšel její smích, po dlouhém čase poprvé Anda obhrouble žertovala. Trpce se ušklíbl, když viděl, jak Lasička láskyplně shrnul Andinu černou hřívu a dotkl se rty jejího ramene. Žárlivě sledoval malou snědou ruku, sunoucí se po pytlákově stehně. V tom se šamanka prudce otočila a její oči se zabodly do Ezerových šedých.

Promluvila hlubokým zastřeným hlasem, který lovec dobře znal: “Pojď sem, bratříčku.”

Neochotně se posadil k ohništi stranou obou mužů. Neměl rád, když ho vtahovala do svých thryenských zvyků. Trápila ho. Jenže bylo zbytečné dovolávat se soucitu u někoho, kdo ani neznal význam toho slova. Krutost. Krutost bylo heslo, které stálo na čelním místě všech Andiných postelových radovánek. Nedával jí toho dost? Mohl jí nahradit nelítostnou vášeň, jako jí nejspíš dávali muži její rase bližší? Po očku si prohlížel thryenské milence.

“Je mi zima, bratříčku, hrozná zima. Zebe mě.” Položila nohu obutou v měkké holínce Zyrilovi do klína. Zimomřivě si objala ramena a zachvěla se. Lasička vrhl na šedovlasého lovce vyděšený pohled.

“Není ti špatně, zlato?” zeptal se nervózně.

“Nic mi není.” Anda se malátně usmívala a její oči nad potetovanými lícními kostmi se zdály obrovské. Vztáhla k Ezerovi ruku a pevně sevřela jeho zápěstí. Nesmlouvavě si ho přitáhla. “Mám hlad.” zasyčela mu do tváře. “Hladovím.”

Lovci se touhou sevřelo hrdlo. “A oni? ” ukázal bradou.

Olízla si rty: “Nechci, aby mi byla zima dnes v noci.”

Lasička se probudil ve Ezerově chatě. Vedle něj spala Anda s hlavou na hrudi lovce. Zyril ležel stočený v nohách postele a pravidelně oddechoval. Pytlák tiše vstal a začal shledávat rozházené oblečení. S úsměvem sebral Andinu černou holínku ze stolu, kam zřejmě zalétla při včerejším překotném odkládání šatstva. S povzdechem si oblékl kalhoty a kolem vyhublých boků zadrhl těžký odřený opasek. Když se obrátil k lůžku, aby se potěšil pohledem na spící ženu, střetly se jeho oči s pohledem vlčího lovce.

“Počkej,” zašeptal šedovlasý a jemně položil Andinu hlavu na podušku. Potom opatrně sklouzl z lůžka, natáhl si kožené kalhoty na nahé tělo a oba muži vyšli z chaty.

Posadili se vedle sebe na zápraží. Sotva svítalo a lovecká osada ještě spala. Lasička si přejel po rameni, které neslo stopy Andiných nehtů.

“Bude v pořádku?” tázavě pohlédl na lovce “Tohle nikdy nedělala, brácho.” Pokrčil bezradně rameny. Ezero pomalu zvedl hlavu. Po divoké noci se cítil vyčerpaný a prázdný.

“To ti, bratříčku, neřeknu. Jsou věci, na který ani jeden z nás nemá žádný vliv. Rve se teď tam, kam my nevidíme… Nevím… Zahřej ji, když to potřebuje, rozesměj jí, když to dokážeš a jestli máš nějaké bohy, tak se za ní modli…”

Prudce vstal. “Snad ten tvůj kolega malou ohlídá. Vzbudíme krčmáře a řeknem mu, aby nám nalil.” Vykročili k hospodě a jejich bosé nohy sotva nechávaly stopy v udusané hlíně.

Do tábora pomalu vstupoval přízrak hladu. Úlovky, čím dál bídnější, nemohly nasytit všechny a zásoby se tenčily rychleji, než si kdo dokázal představit. Lovci znechuceně vytahovali staré udice a u blízkého potoka bylo teď tolik rybářů, jako nikdy předtím. Anda a Erin mizeli na dlouhé hodiny v lese a neúnavně sbírali a sušili byliny, jejichž jména a účinky znali jen oni dva. Čím dál netrpělivěji vyhlíželi pozvané šamany a když se někdy zavřeli v Erinově chatě, vycházeli se stále ustaranějším výrazem ve vyčerpáním strhaných tvářích. A do oken Ezerovy chaty občas zalétlo kamení…

První přijela Agla z Terry. Dosud velice hezká tmavovlasá žena, obdařená světle šedýma očima, jaké měli děti z klanů, kde se schopnosti šamana dědily z generace na generaci, si Andu pozorně a zvědavě prohlížela. Potom se zachmuřeně obrátila k Erinovi: “Myslíš, že je rozumný vzít k týhle práci jednu z nich? Dá se ti věřit, vlče z dravčí krve?”

Andina odpověď byla jednoznačná. Její ruka udělala úsečné gesto a kolem Agly vzplál kruh trávy vysokým plamenem. Agla se chystala odpovědět stejnou mincí, ale Erin ovinul paži kolem jejích ramen. “Je to dítě, má milá… Dítě, které zuby světa začaly trhat příliš brzo… Pokus se ji pochopit…”

Agla ai upravila vlasy a zahleděla se dlouze do světlých očí potetované dívky. “Stejně ti nevěřím, Hladová.”

Brzy nato se objevil Jervais. Jeho krásný hnědák sklidil bouři obdivu. Sám Jervais byl křehký a neduživý a bylo těžko věřit tomu, že se někdy živil jako lovec. Anda ho okouzlila tak, až ho musel Erin poněkud nevybíravě usadit. I potom však vyhledával každou příležitost, aby mohl být s Andou o samotě. Divoké černovlasé vlčici ho bylo trochu líto.

S mnohem většími sympatiemi se u ní setkal Hero z klanu Petar-Leg, který měl na snědé hrudi vytetované královské zmije a květy ocůnu, vlasy mu s copech padaly až k pasu a byl obdařen vším půvabem toulavého kocoura….

Erin i Ezero ho trochu podezírali, že s Andou nechodí do lesa jen sbírat byliny a Agla se nechala slyšet, že ten, kdo vstoupil na cestu Vědění, by měl ukázat víc sebeovládání, ale Anda i Hero k tomu mlčeli a jen někdy, když se jejich oči střetly, zazářil v jejich pohledech úsměv.

Když drobný běloušek přinesl do lovecké osady v Aspě Šitu z Leiten, šamani se začali připravovat na Obřad ohně. Rozhodnutí se neodvratně přibližovalo.

IV.

Unavení jezdci tiše sklouzli ze sedel. Mýtina, na které se zastavili, byla obklopená starými mohutnými duby, podivně tichá a působila skličujícím dojmem. Šamani beze slov odsedlávali koně, kteří neklidně pohazovali hlavami. Nozdry Andina Sirela se chvěly. Anda ho konejšivě poplácala po pleci a chtěla zvíře odvést ke kraji palouku. Po několika krocích však vraník pronikavě zaržál a jeho tmavá kopyta zasvištěla vzduchem.

“Hóó, dítě moje,” Anda pevně držela uzdu a přejížděla koni rukou mezi očima, “hóó. Už je to pryč.”

Překvapeně se podívala na zem. Pod jejíma nohama se nejasně črtal obrys starého ohniště. Rychle vykročila z jeho kruhu. “Zatraceně.”

Erinovi se na čele prohloubila ustaraná vráska. “To nám to hezky začíná.”

Na místě starého ohniště plál oheň. Šamani zamlkle hleděli do jeho plamenů. Mrtvé ticho lesa leželo na každém z nich jako propocený plášť.

Erin si přejel rukou tvář. “Zítra je úplněk. Jste všichni připraveni?” Jeho hlas zněl skřípavě a cize. An Daren na něj ostře pohlédla: “Není ti nic?”

Jen potřásl hlavou. Potom sáhl do svého vaku a vyndal z něj malý stříbrný kotlík, ozdobený po obvodu prastarými symboly a stříbrnou trojnožku. Naplnil nádobu tekutinou z čutory, kterou s sebou přivezl. Pak pečlivě zavěsil kotlík nad plamen a s rukama položenýma na jeho stěny pronesl zaříkávadlo. “Podej mi dýku, dceruško,” obrátil se k Andě.

Vložila do jeho ruky starobylou terrskou zbraň z čistého stříbra. Její čepel byl pokryta runami. Erin přejel vážným zrakem všechny přítomné. “Vydáváme se na Cestu, která může skončit v temnotě. Pamatujte, že smrt je jen Brána. Jsem už starý, starý. Byl bych rád, abych byl tím, koho si zítra vybere Studená Panna.”

Prchavě se usmál na sklíčeně se tvářící Andu. “Doufám, že všichni duchové lesa budou zítra s tebou, dítě moje.”

Agla se vztekle ušklíbla. Nebylo to tak dlouho, co právě na ní s obdivem ulpívaly Erinovy oči. Stříbrná dýka se zatřpytila v šamanově ruce. “Jestli máme kletbu zrušit, dokážeme to jedině společně. Nemůže mezi nás vstoupit ani stín nejednoty. Proto teď složíme přísahu krve.”

Obřadným pohybem si obnažil předloktí a naklonil se nad oheň. Na okamžik vložil čepel do plamene a pak si jediným plynulým pohybem rozřízl kůži. V ráně se objevila krev a pomalu stékala do kotlíku. Potom podal nůž Agle, která následovala jeho případu. Když se krev všech šamanů v nádobě smísila, sundal Erin kotlík z ohně.

“Vaše krev je i mou krví.” pronesl jasným, kovově znějícím hlasem a dlouze se napil. Nádoba plná narůžovělé tekutiny kolovala mezi ostatními. Erinovi neušlo, že se Hero při své přísaze upřeně zadíval na Andu. I přes vážnost situace se starý šaman usmál.

Ve stříbrném kotlíku teď klokotal odvar z pelyňku, kapradí, některých druhů hub a byliny zvané šamany “oko noci”. Tento lektvar přivozoval stavy rozšířeného vědomí. Ten, kdo ho požil, se dostával do stavu podivného vytržení a pokud byl obdařen Silou, získával mimo jiné i schopnost vidět do budoucnosti. Anda svírala v dlaních zpola plný pohár a strnule hleděla před sebe. Nepřirozeně rozšířené panenky žlutých očí dodávaly její tváři podivný, jen zpola lidský výraz a pod dlouhými řasami jako by se honily stíny. Viděla, jistě, že viděla… Vichr a krev, krev na svých předloktích, na svých dlaních… Viděla sešklebené tváře, viděla šikmé prastaré oči žhnoucí v suché tváři… A náhle před ní jasně vyvstal obraz hněvu, hněvu Hladových….

Hero ji zlehka objal kolem ramen. “Brzo bude tma, vlčice. Komu dáš svůj plamen dnešní divokou noc?”

Trhla sebou a nepřítomný úsměv jí sotva zdvihl koutky úst. “Kdopak by myslel na píchání, když se zítra o naše kosti můžou rvát vlci?”

Hero se neklidně ošil: “S tím si nelam hlavu. Koneckonců, není to o důvod víc?”

“Vlastně máš pravdu.” Anda se dopila pohár a pomalu se zdvihla od ohně. Ostře pohlédla Herovi do tváře. “Tak tedy pamatuj, bratře… Může to být naposled.”

Herovu tetováním ztmavlou tvář zkřivila náruživá touha do nepříjemné grimasy. “Ty zmije.” zašeptal chraptivě. “Ty zlá potvoro.”

Agla nespokojeně ukázala na dvojici mizející v lese. “To už přestává všechno. Chová se jako háravá čubka. Co chová. Je to háravá čubka. Jako všechny z její…”

Erin si šamanku přísně změřil. “Co máš proti Andě?”

“Nic.” Agla rozhodila rukama. “Udělali by líp, kdyby se věnovali meditacím, nebo se aspoň pořádně vyspali.”

Starý šaman potřásl hlavou. “To nemůžeš vědět. Třeba právě tohle je cesta. Spojit obě poloviny. Uzavřít kruh. Možná to cítí líp než my. Utíkají nám léta, má krásná Aglo. Na tom se nedá nic změnit.”

Jerome poraněně hleděl do houstnoucího šera. “Když ona je tak krásná.”

Mlčenlivá Šita se zasněně usmála. “Musí to být zvláštní, nebýt sám zrovna dnešní noc.”

Ostatní na ní soucitně pohlédli. Šita nebyla právě krasavice. Její vlasy měly u Teřanů neobvyklou nedefinovatelnou barvu a i přes určitou přitažlivost, kterou propůjčovala šamanům Síla i výjimečné společenské postavení, nebyla tato mladá žena právě vyhledávanou společnicí. Zdraví, narušené otravným dýmem kuřidel a drogami, obsaženými v čarodějných nápojích, způsobovalo, že se Šitina pleť zdála téměř průsvitná.

“Buď ráda, že jsi taková jaká jsi.” řekla Agla. V jejím hlase ještě zazníval hádavý tón. “Říkej si co chceš, Erine, ale teď není vhodná chvíle na milostný hrátky. Ta Thryen nám nepřinese štěstí. Cítím to.”

Duby nad hlavami milenců šuměly tmavými větvemi… děsivě, nočně… jako by čekaly, co udělají ta dvě drobná těla u jejich paty, ty údy o tolik křehčí než jejich větve…Duby vyčkávaly… trpělivě.

Hero zchodil z ramen plášť a objal žlutookou kolem pasu…

“Vlčice, vlče, schovej mě… žlutooká… Oh, ty mé hladové dítě, schovej mě…”

An Dareniny oči ve tmě zasvětélkovaly odrazem vzdáleného ohně jako oči dravce.

“Hero, tak mě nasyť… Dej m jíst, šamane… lidskej…” Její ruka se vsunula pod mužovu blůzu a přejížděla po žebrech, jako by hrála na lyru.

Omotala si kolem zápěstí jeden z jeho copů a přitáhla si mužovu tvář k ústům…

“Zapomeň, a udělej mi to… dneska musíš někoho mrzačit a někoho milovat…”

A když se jejich těla setkala pod kmeny dubů, rozlehl se hájem křik…

Až k ránu se milenci vrátili k ostatním a Agla ležela stále ještě beze spánku. Její oči vyprahle pronikaly tmu. Když se Anda s Herem schoulili pod jednu pokrývku, ukápla terské šamance jediná osamělá slza. V ústech ucítila chuť krve. Potom upadla do těžkého spánku, plného děsivých snů.

Svítání zastihlo vzhůru všechny kromě Hera a Andy. Šita, která pečlivě vybalovala ze své brašny potřebné byliny, věnovala spící dvojici zpola závistivý a zpola dojatý pohled. V tom se vzbudil i Hero a láskyplně pozoroval šamanku, ležící vedle něho s drobnou pěstí pevně zaťatou v rozcuchaných černých vlasech. Obratně se vysoukal zpod přikrývky a sklonil se k ohni, u kterého seděli ostatní. Spokojeně se usmíval a ani štiplavý dým kuřidla, který se vinul z ohniště, mu nezkazil náladu. Háj pro něj už nebyl hájem smrti.

Něco k polednímu konečně vstala i An Daren. Vypadala odpočinutě a sebejistě.

Erin jí pokynul… “Pojď ke mě, holčičko. Jak jsi spala? ” zeptal se s mírným úsměvem.

Poklekla proti němu a vztáhla ruku k jeho zápěstí. Vzduch kolem ní zajiskřil a Erin pocítil slabé zatrnutí na šíji, cítil, že dokonce jak se tok energie lije jeho žilami.

Zavrtěl hlavou. “Bohové, ono to opravdu vyšlo…” mumlal si spíš pro sebe

“Ukojit touhu, uzavřít kruh, zabít hady svýho srdce…” opakoval si slova prastarého zaklínání. Zmateně potřásl hlavou. “Kdo by věřil, že na těch starých pověrách opravdu něco je.”

Terští šamani se jen zřídka kdy uchylovali k zvířecím obětem. Při Obřadu Ohně však bylo potřeba očistit kruh ohniště krví. Zahaleni do svých plášťů z vlčích kůží vydali se proto šamani do lesa. Tam Erin propletl prsty v rituálním znamení a pomalu měkce pronesl zaklínadlo. Všichni zůstali nehybně stát. Po chvilce se ozvalo slabé praskání a k šamanům se zvolna blížilo stádečko, v jehož čele šel statný jelen. Zvířata omámeně klopýtala na nejistých nohách. Když jelen přišel těsně ke starému šamanovi, zabodl Erin na chvíli zrak do nevidoucích očí zvířete. Potom se obrátil k tábořišti a jelen ho následoval.

Mýtina už tonula v šeru, když Erin přivedl zvíře ke kruhu ohniště a stejnou dýkou, jakou si včera šamani otevírali zápěstí, prořízl jelenovi hrdlo. Anda zachytila tryskající krev do stříbrné misky ještě dřív, než se mrtvé zvíře zhroutilo k zemi. Když Erin odtáhl mrtvolu jelena stranou, obstoupili všichni šamani ohniště. Každý z nich chrstl před sebe trochu krve ze stříbrné misky a pronesl slova: “Vítr v koruně, déšť v trávě, krev v plameni, Sinar Areth.”

Anda se úžeji zahalila do pláště, protože s houstnoucí tmou jako by začal hájem vát ledový vítr. Po jejím boku stáli Erin a Hero, každý z jedné strany, potom Agla, Jerome a Šita. Starý šaman se zhluboka nadechl. “Ať při nás stojí duchové lesa, ve Jménu Plamene, ve jménu Větru, ve jménu Země a ve jménu Vody.”

Všech šest šamanů upřelo zrak na hranici uprostřed ohniště, navršenou přesně podle komplikovaného rituálního způsobu. a ta náhle vzplála vysokým namodralým plamenem. Všichni přistoupili k ohni a vložili do plamene levou ruku. Uprostřed ohniště se jejich dlaně dotkly. Ledové závany zesílily v zuřivý vítr, který rval šamanům z ramen jejich vlčí pláště. Potepovaná čela se orosila potem. Rty s námahou vyslovovaly věty exorcismu, které chvílemi vyústily v neartikulované vyjeknutí. Oči pálily od jedovatého kouře, dech se krátil, vědomí obestírala šílená mrazivá křeč. Všichni ztratili pojem času. Byl tu jen oheň, ledově bičující vítr a ruce ostatních, vztažené do plamene.

První podlehl vysílení Jerome. Jeho ruka zatápala a on se zhroutil na kolena. Ostatní se semkli blíž k sobě. Drobným trupem šaman z Tuboriz lomcovaly křeče. Obrovská těla dubů sténala v silném větru a vrhala děsivé stíny do tváří zkřivených šílenou námahou. Andiny husté vlasy divoce vlály a zmítaly se kolem šamančina obličeje jako živé bytosti.

Teřanka Agla náhle pronikavě vykřikla a obě ruce přitiskla k hrudi. Z nosu jí vytryskla krev. Zapotácela se, sesula se na kolena, znovu se zvedla a pak padla tváří do trávy, kterou mrazivě chladný vítr pokryl jinovatkou.

Tělo Jeroma z Tuboriz znehybnělo. Plamen ohně se teď nejistě zachvíval. Ledově smrtelný dech dotíral naléhavěji. Amulety na hrdlech šamanů se škubaly, jako by je rvala neviditelná ruka. Šita vrhla kratičký pohled na sténající Aglu. Zajíkla se. Slova jí odumřela na rtech. Přitiskla ruce ke spánkům. Sípavě lapala po dechu a pak se křečovitě rozkašlala. Tiše povzdechla a ztratila vědomí.

Anda si jen matně uvědomovala dlaně Hera a Erina, které svíraly její ruku. Po skráních jí stékal studený pot. Ochraptělým hlasem opakovala znovu a znovu slova rituálu. Mučila jí šílená žízeň. Lehnout si, zavřít oči, spát. Jen chvíli. Ne. Teď ne. Sinar Areth.

Zavřít oči… a za očima přízraky, noc tance, muži a ženy pijí z pohárů… pijí krev… domů, utíkat domů, krev je sladká, teplá, plyne hrdlem, těžká a hustá, zabíjet… pářit se, tváře mužů se střídají, těla narážení do těl… les se plní skřeky, oheň hoří… Utíkat, běžet domů… pláč… Matko… Slzy tryskají z očí… Matko…

Procitla… Vítr skojíká kolem uší… Zahlédla záblesk Erinových očí. Strach jí sevřel srdce. I on? Slábne.. Slábne?!!

Plamen jako by uhasínal a chvílemi zase prudce vyšlehl. Zlovolný dech zmaru nelítostně bičoval tři stojící postavy. Erinova ruka náhle pevně sevřela Andinu dlaň. Pak ochabla. Erin se schoulil do klubíčka vedle ohniště.

Hranice dohořívala. Jen tu a tam vyšlehovaly ohnivé jazyky. Skončí to prohrou… ne návratem domů… prohrou…Objala prsty Herovo zápěstí. “Sinar Areth” vyjekla zoufale.

Už jenom ona a Hero vzdorovali zmrazující nenávistné síle. Cítila, jak se jejich spojené ruce chvějí. Zvedal se jí žaludek a ústa jí zaplavovala železitá chuť krve. Dobře to znala. Už brzo bude konec. Vtom Herovi prsty na jejím zápěstí ztuhly. Zanaříkal jako postřelený jelen a celý se roztřásl. Jejich oči se na chvíli setkaly. Potom Herovi klesly víčka a on se tiše sesul na promrzlou zem.

Žlutooká

Kapitola 3

Anda v zuřivém vzteku potřásla černou hřívou. Plameny u jejích nohou se ztrácely v závanech větru. Vztáhla ruce k bezhvězdné obloze a vykřikla drsným ochraptělým hlasem: “Sinar Areth, Sirel atar ug.” Byla to rouhavá kletba, jedna ze zakázaných evokací, něco, co pod nánosem prachu spalo v Andině podvědomí, vzývání, které ani zasvěcenci z Thryen používali neradi, riskantní, nebezpečné a hrozící zatracením. Dubový háj vyjekl pod nárazem větru, který šamanku málem srazil k zemi. Anda zkřížila před obličejem ruce do ochranného znamení, polkla kyselé sliny, které se jí draly přes rty a z posledních sil kletbu zopakovala. Temnota kolem ní vybuchla a z ohniště vyšlehl modravý plamen až nad koruny dubů. Vítr náhle ustal… a Sirel přišel…

Kůže zvrásněná jako kůra stromu pokrývala tvář tvora, který stanul v ohni a hlasem zimního vichru promluvil k žlutooké ženě …

“Jsem rád, žes mě zavolala, dcerko, ty zparchantělá thryenská krvi… holčičko… Jsem rád, žes volala. Rád si vezmu tvé noci… všechny hodiny tvého spánku, sladké… jako byly ty s tvou matkou… dlouhé roky, protože Thryen žijí dlouho… i ve svém smrtelném těle… seznámíš se se svými předky, dítě… každý tvůj nerv se s nimi seznámí…

Žlutooká vyčerpaně potřásla hlavou jako zasažené zvíře “Zruš kletbu a seznam mě s předky, když to musí být… Utop svůj hněv v krvi těch mrtvých… Zruš kletbu, Sirele Zabíječi. A já zaplatím.”

Hleděla do tváře démona, do tváře nepoznamenané nadějí a chápala, s hrůzou chápala, že takovou bytost může stvořit jen zoufalství, které už nedoufá…

Vlasy jí padly přes tvář, nečekala soucit, slitování… “Zruš kletbu. Zabíječi a já, já přinesu Thryen jejich krev… Oběti, Zabíječi… oltáře… zruš kletbu a já udělám, co je v mých silách… Zabíječi…” nevědomky zvedla zaťaté pěsti v prosebném gestu…. “Zabíječi….”

Démon k ní vztáhl vyzáblé paže… strhl šamanský plášť z jejích ramen a přitáhl ji k sobě doprostřed plamenů… cítila oheň, vůni ohně, pach krve … a pach muže. Zaklonila hlavu, Sirelovy ostré bílé zuby přejely po jejím hrdle jako když dravec ochutnává zvěř… a pak jí jeho paže prudce odstrčila.

Oheň vyšlehl, jak Zabíječ švihl dlaní k nebi, háj se zalkl, vítr naposledy vykřiknul jako znásilněná žena… pak puklo ticho … a žlutooká se sesula na všechny čtyři a úporně dávila krev.

Po chvíli se těžce nadzvedla a doplazila se k Erinovi. Ulevilo se jí, když zaslechla přerývaný dech. Hero za jejími zády slabě zasténal. Trochu se vzpamatovala. Vstala ze země a obešla ohniště. Při pohledu na Jeroma jí na tvář padl stín. Byl nepochybně mrtev, ten drobný snílek.

S hrůzou si všimla, že i Agliny oči hledí strnule k světlajícímu nebi.

Poklekla k leitenské Šitě, která jako by si rukama bránila tvář proti neviditelnému útočníkovi. Pokusila se nahmatat jí na zápěstí tep. Po chvíli se jí to podařilo, Anda však cítila, že Šitu dělí od smrti už jen tenoučká hranice. Dotkla se svého amuletu a zhluboka se nadechla. Pak si položila Šitinu hlavu do klína a přitiskla dlaně k jejím spánkům. Udělalo se jí slabo a cítila, jak jí z nosu teče krev a stéká jí po tváři do výstřihu. Ať… už žádnou smrt, žádné další mrtvé pro Sirela… Šitina víčka se zachvěla a žena slabě zasténala. Potom otevřela oči. Anda se na ní povzbudivě usmála. “Dokázaly jsme to, sestřičko.”

Opatrně položila šamančinu hlavu stranou a vstala. Ze svého sedlového vaku vytáhla láhev pálenky a nalila ji mezi Erinovy zbledlé rty. Zimničně se otřásl a potom se protáhl jako při probuzení z dlouhého spánku. “Ando, holčičko, jsi v pořádku?”

Zkřivila rty: “Já ano, a ty?” Vypadala poněkud příšerně se ztrhaným obličejem pokrytým rozmazanou krví. Erin se namáhavě posadil. “Dokázali jsme to, Erine.”

I Hero už přišel k sobě a pokoušel se postavit na nohy. Podala mu láhev “To ti udělá dobře, bratříčku.”

Erinův pohled padl na nepřirozeně zkroucené Aglino tělo.

“Jsou mrtví, oba dva.” řekla Anda tiše. “To je si vybrala Studená Panna.”

Erin se potácivě zvedl a sklonil se nad terskou šamankou. V očích se mu zaleskly slzy. Pomalu se obrátil k Andě: “Kdysi dávno jsme si byli blízcí. Velice blízcí.”

Na vysoko navršených hranicích hořela těla obou zemřelých. Ostatní šamani stáli okolo se skloněnými hlavami. Šita si potají utírala slzy, které jí stékaly po tváři. Anda pevně svírala Erinovu dlaň. Když pohřební hranice konečně dohasly, sbalili Erin s Herem tábořiště a všichni se vyšvihli do sedel. Hero vzal za ohlávky oba koně bez pánů a zamlklý hlouček se vydal na cestu k Aspě.

S přibývajícími mílemi, které je dělily od pochmurného dubového háje, padala ze všech tíseň. Výprava byla přece jen úspěšná. Kletbu se podařilo zlomit a oni, oni přežili… Zvítězili a přežili a slyší vítr, vidí slunce … a smrt je protentokrát daleko…

Erin popohnal svou klisnu a srovnal její krok s krokem Andina vraníka. “Anis mi neřekla, co se stalo potom, co jsem omdlel, dítě …”

Do žlutých očí padl stín… a An Daren nejistě pokrčila rameny: ” Neptej se …. sama ani nevím. Nechci… nechci o tom mluvit.”

“Co jsi udělala potom, An Daren?” Erinův hlas zněl ostře a znepokojeně.

“Zavolala Zabíječe.” sykla Anda hlasem náhle podivně zlým… “Zavolala Zabíječe.”

“Sirela?” vydech starý šaman…. “Ať tě mor schvátí, dítě. Proč jsi volala zrovna Zabíječe? Neřekl bych, že je to démon, od kterého se dá čekat nějaká pomoc. Proč jsi ho volala… je to …”

” Je to žlutooký …” pohodila hlavou. “Je to ten, kdo píchal mou matku. Je to on, koho stvořila nenávist umírajícího lidu Thryen. On je můj… osud. Vykonavatel.”

Nad hlavou starého šamana šuměly stromy… útěšlivě… Erin zaťal zuby a svěsil hlavu… “Bojím se …Bojím se, holčičko, že jsi udělala něco, za co budeš muset zaplatit. Zavolala jsi Sirela a zaplatíš…. Celý život jsi platila za Thryenskou krev… a teď … za svou krev z lidí… Zaplatila jsi. A ještě zaplatíš. Svým zdravím, svým spánkem, bůh ví čím. Dítě…” zanaříkal Erin… “Dítě..”

Teď se do rozhovoru vmísil Hero, který vyslechl část jejich rozmluvy. “I my jsme zaplatili, Erine. Mám pravdu? Cítím se nějak … slabý.”

Starý šaman pokýval hlavou. “Takový je Zákon, Nejde to jinak. Nikdo se nemůže vyhnout osudu.” Anda si zimomřivě přitáhla plášť, jako by se do ní na prudkém letním slunci dala zima: “Nemluvme už o tom, dostávám z toho třesavku.”

Hero za jejími zády vrhnul na Erina bolestný pohled.

Měsíc na obloze svítil jako rybí oko a Vlk nervózně přecházel po chatě. Po matce zděděná intuice ho varovala. Kdesi pod tmavým nebem trpěla žena, která se pro něj stala vším. Vzpomněl si, jak Andu poprvé potkal. Toulavá děvka. Nebylo jí tehdy líp než teď, přes všechny pocty a úctu, která jí byla prokazována?

Polepšila si, když se dnes trávila jedovatými dryjáky, krvácela a možná umírala, sražená rukou nenávistné kletby? Usmál se při pomyšlení, že jí nařezal řemenem. Co by udělala dnes, kdyby se na ní odvážil vztáhnout ruku? A sebral by vůbec odvahu vzdorovat jejímu pánovitému pohledu, planoucímu z tetované tváře?

Hrdlo mu stahoval tísnivý pocit. K ránu už nemohl napětí dál snést. Z ohrady vyvedl svého siváka, překotně ho nasedlal a když projížděl branou, tvrdě ho pobídl bičem. Pokud už nebude v jeho silách Andě pomoci, alespoň pohřbí její mrtvé tělo…

Hnal svého hřebce krásným letním ránem, a ani si nevšiml jeleního stáda, vyplašeného zvukem kopyt. Ovládala ho jediná myšlenka. Vidět An Daren.

Když mezi stromy zahlédl skupinku jezdců, sevřela mu srdce ledová ruka. Je jedním z koní bez pána i černý Sirel? V tom k němu dolehl známý ženský hlas.

“Ando, Andó.” vykřikl.

Šamanka pobídla Sirela patami. “Vlku, kde se tu bereš?” Naklonila se ze sedla a pevně muže objala. Hladově, majetnicky…

“Bratříčku.”

“Srdce moje.”

Temnovlasý šaman z Petar Leg v zlosti přitáhl uzdu své klisny…. “Zapomnělas?”

Anda se napřímila. Muži se navzájem měřili nepřátelskými pohledy.

“Mor na vás, chlapi zatracení. Nebylo toho dost?” Rozzlobeně hleděla z jednoho na druhého. “Budu vás potřebovat oba. Oba!” křikla, když zahlédla vzdor v očích lovce.

Hero namáhavě polkl: “Jak to myslíš, oba?”

“Oba…” zopakovala mrazivě. “Zaplatila jsem za vaši zatracenou lidskou rasu… teď vy pomůžete mě… přežít moje noci. A ty, Hero, budeš mým hostem.”

“Možná tě bude zajímat, Ando, ” Ezerům hlas teď zněl unaveně “že už máme v chatě tvé dva žlutooké kamarády. Takhle se tam ani při nejlepší vůli nevejdeme. Já mám pochopení, ale odmítám se nechat ušlapat.”

“Myslete na mrtvé.” Ezero se zahanbeně kousnul do rtu… “Mysli na mrtvé, vlku, i ty, Hero… myslete na mrtvé v těch nocích, kdy bude An Daren křičet ze spaní… Myslete na to, že její náruč už vám nepatří… že každý zaplatil a jen mrtví víc, než ona.”

Oči obou mužů se stočily na tmavou hlavou dívky skloněnou k hřívě hřebce… lovec namáhavě polkl “Erine, co se jí….”

“Uvidíš, sám, bratříčku… to brzo poznáš sám…”

Muži zmlkly, paty žlutooké se dotkly slabin koně a stromy dál útěšlivě šuměly.

Pivní pěna stékala přes okraje korbelů a krčma byla plná hluku. Aspa se radovala. V čele dlouhého stolu seděla An Daren a nepřítomně dlaní přejížděla po Zyrilově stehně. Její oči, ještě před chvílí plné smíchu, hleděly teď mrtvě, slepě. Myslela na to, jak neúprosně se splnila její i Erinova předtucha.

Opravdu zaplatila za to, že zavolala Zabíječe a opravdu potřebovala Ezera i Hera. Minulou noc ji nehnal do náručí mužů tak jako obvykle hlad po milování, ale pouhý strach ze spánku. K ránu jí únava konečně zavřela víčka a ona upadla do stavu podobného mdlobě. Když polonahý vyděšený lovec probudil Erina, svíjela se šamanka v Herově náručí, vykřikovala nejasná slova a ukazovala kamsi do kouta místnosti. Erin se dotkl jejího čela a Anda procitla. S omluvným úsměvem chlácholila lovce a sváděla všechno na vyčerpání. Sebe však obelhat nemohla. Sirel přišel, poprvé přišel, vstoupil do ní, zazpíval písně, vzbudil dávné, strašlivé obrazy, zašeptal do uší poselství… Démon procitl v její duši jako had.

Ve chvíli, kdy už svítalo a její tělo znovu hřála nahá kůže mužů, sdílejících s ní lůžko, začaly An Daren po tváři kanout těžké němé slzy.

Starý šaman si všiml ženina nepřítomného pohledu a něžně jí stiskl paži. ” An Daren, vlčice, je ti něco?”

Křivě se usmála.“Nic, bratře. Za všechno se musí zaplatit a osudu se nikdo nevyhne. Vzpomínáš si? Já se snažím platit bez námitek.”

Náhle však přitiskla tvář na Lasičkovu nahou hruď a pevně sevřela zápěstí bělovlasého lovce, který se k ní starostlivě skláněl. “Hřejte mě, vlci moji” zašeptala. “Budu to ještě potřebovat.”

Epilog

Opatrně, aby, nevzbudila spícího Ezera a Lasičku, vstala An Daren z lůžka v lovecké chatě v Aspě. Už téměř deset let uplynulo od doby, kdy se jí podařilo zlomit starou kletbu a ona stále trpce platila za svoje vítězství. Ezero a Lasička, Hero nebo Zyril nespávali v jejím lůžku ani tak proto, aby ukojili její touhu, ale spíš proto, aby ji chlácholili, když se děs vrátil. Dlouhých deset let se budila ze sna s hrůzou v očích a s vlasy promáčenými potem, dlouhých deset let bylo její lůno neplodné jako vypálená sýpka.

Teď byla Anda připravena splnit svou další povinnost. Místo obvyklých přiléhavých kožených kalhot oblékala dnes rozevlátý černý kaftan, který měl zakrýt, že se už brzy stane matkou. Po dlouhých únavných obřadech a zaříkávání semeno některého z jejích druhů konečně našlo úrodnou půdu. Nechtěla vědět, kdo bude otcem jejího dítěte. Jak málo na tom záleželo, když dítě i tak bylo předurčeno k údělu šamana, když dítě bylo zasvěceno… pokračování krve.

Se smutným úšklebkem pomyslela na své milence. Na chladného Ezera se světlýma očima, na Zyrilovy dlouhé zcuchané vlasy, na Lasičkova záda poznamenaná bičem, zoufalou beznaděj Herových objetí. Na svoje jedy podlomené zdraví. A na Sirela…

Procházela spící osadou tiše jako lovící šelma. Její oči si neuvědomovaly tmu a její chřípí dráždily noční pachy lesa. Bez ohledu na pokročilé těhotenství se lehce proplétala mezi stromy. Na tiché mýtině se zastavila a měkkým nedbalým samozřejmým hlasem zazpívala zaklínadlo.

S úsměvem ve tváři naslouchala praskotu větviček a potom se k jejím nohám přitisklo mohutné šedé tělo. Šamanka poklekla do trávy, pevně přivinula zjizvené hrdlo veliké vlčice a pak si její hlavu položila do klína. Světlé oči zvířete se na ní upíraly s oddaností a láskou a šamanka začala zpívat píseň, prastarou píseň beze slov o lovu, krvi, slunci, zrození a smrti, nekonečně dlouhou píseň o svobodě, touze a naplnění.

Table of Contents

Kapitoral 1

Kapitoral 2

Kapitoral 3