© Jiří Němčík, 2019

Ilustrace © Aleš Leznar

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-682-7

Zamyslel jsem se nedávno nad tím, proč jsem začal psát blog.

A proč lidi vlastně píšou.

A proč to pak lidi čtou.

Přečetl jsem v životě mnoho knih. A co si z nich pamatuju? Vlastně toho nakonec moc nezůstane.

Vzpomněl jsem si například na životopis osobního lékaře Mao Ce-tunga. To byla opravdu tlustá kniha a mně z těch stovek stránek o Maovi utkvěla v hlavě jediná věc. Že nevěřil západní medicíně a nečistil si zuby. Místo toho žvýkal čajové lístky a trpěl obrovskými bolestmi zubů. A nic víc, obsazení Tibetu – nic. Schůzky se Stalinem – nic. Zůstaly mi v hlavě čajový lístky.

Tak je to s pamětí.

A když jsem začal dělat tuhle práci a začaly mě potkávat příběhy lidí, přišlo mi najednou líto, že to v mý paměti postupně zchátrá a vymizí do nicoty.

Začal jsem to zapisovat.

Nejdřív jsem si myslel, že to musí být vtipný.

A pak zjistil, že nemusí.

Hlavně to musí být upřímný.

Upřímně naslouchat a upřímně o tom pak napsat.

Nebát se napsat, že se mnou něco pohnulo, že se mě něco dotklo.

A mít pak upřímnou radost z toho, že to lidi cítí stejně.

A jak je to tedy s tou pamětí?

Když teď na literárních čteních čtu některý svý starší texty, čtu to už jako čtenář. Ne jako autor. Na některý z textů jsem dočista zapomněl. Někdy se při čtení docela upřímně zasměju, jako kdybych četl něco, co napsal někdo úplně jiný, a já se dopracoval k překvapivý pointě.

Tohle tady je můj externí harddisk.

Děkuju, že ho se mnou sdílíte.

Uložil jsem do něj soubory podle svýho nejlepšího přesvědčení.

Naložil jsem ho brzy dopoledne před jedním office centrem. Oblek, taška s notebookem, štíhlej, věk kolem třiceti. Mluvil slovensky, říkejme mu tudíž Peťo.

Sedl si vedle mě a hned byla legrace. Na iPhone měl rozběhlou videokonferenci s nějakou Asiatkou, co se válela v posteli s hlavou podepřenou polštářem, a povídali si legrační angličtinou. Vysvětlil mi, že je to jeho milovaná wife a je z Filipín. „And this is my taxidriver, honey!“ Namířil displej na mě a já řekl: „Hello, how are you?“ Podívala se na mě kočičíma očima a řekla líně: „Heeelllouuu.“ Dál jsem se opět věnoval řízení.

Vyměňovali si slova jako honey, love, cute, nice a podobně.

Po cestě do mě drcnul: „Hej, támhle je večerka, dojdu si pro pivo.“ Zastavil jsem a on mi vnucoval mobil: „Mluv s ní! Normálně si s ní pokecej. Je hot, že jo, že je hot?“ Odpověděl jsem mu s úsměvem, ale rezolutně, že ani náhodou s nikým mluvit nebudu. Řekl, že o moc přicházim a odkráčel do večerky pro pivo, přitom pořád mluvil do telefonu.

Čekal jsem a říkal si, Boha jeho, co to zase je, takhle v pondělí dopoledne? Po víkendu, kdy mi na palubní desce přistála nabídka na lajnu koksu a účast ve trojce, jsem se zařekl, že si na chvíli odpočinu při denních kšeftech, ale víkend evidentně pokračuje. Fuck. Nenaděláte nic. Takhle to prostě někdy je i ve dne. Týpek na dojezdu nebo babička do polikliniky. Nikdy nevíte, co bude další bonbon v bonboniéře. Teď tu ale byl týpek na dojezdu, kancelářskej žraločík, co si jede videochaty s holkama z třetího světa, který pravděpodobně sní o lepším životě v týhle bohem konzumu políbený Evropě.

Přišel s plechovkou Plzně a držel ji neotevřenou mezi stehny. Nechtěl jsem rušit jeho konverzaci upozorněním, že žádný pivo u mě v autě, a taky jsem trochu doufal, že mu to dojde. Videochat ale pokračoval, znovu mi ji ukazoval a říkal: „Isn´t she sweet? To je ale pička, co?“ Řekl jsem, že nemůžu komentovat, musim se koncentrovat na řízení. Okamžitě dívce sděloval, že jsem stydlivej. Ona se ptala, co mi o ní říkal. Pravděpodobně jí pička evokovala bitch. Odpověděl jí obratem, že mi říkal, že je jeho láska. Forever.

Pak si během vteřiny otevřel palcem pivo. Echhh…

„Žádný otevřený pivo v autě, chlape!“

Ale už bylo pozdě. Poprosil jsem ho teda, ať trochu upije, aby se to nevylilo. Řekl sure a naklápěl do sebe plechovku. Holce vysvětloval, že jsem mu řekl, aby si připil na její počest. So sweet.

Pak si posílali pusinky a hovor ukončil. Předtím jsem ještě musel pozdravit jeho honey girl na druhé straně světa. Konečně telefon položil. Mlasknul si, napil se znovu piva a řekl: „Dobrá kunda, ne?“

„No jo.“

Pak rozváděl teorii, že Asiatky jsou nejlepší. „Hele, majú proste rešpekt. Vážia si ťa.“ Ne, jak ty Evropanky. Už se mu z nich ani kokot nepostaví. Nejde to.

Blížili jsme se konci cesty.

Dozvěděl jsem se ještě, že mu po šukačce namasíruje záda. „Která Evropanka ti to kdy řekne? Ozaj. Žádná. Pořiď si Asiatku, kemo.“

Zaplatil kartou, bez dýška. Chtěl mi podávat ruku, pivo nevylil, tak jsem mu ji podal.

Málem si zapomněl notebook na zadním sedadle. Připomněl jsem mu ho. Poděkoval. Dnes bude mít home office, tak by mu asi chýbal.

Odklikal jsem všechno v aplikaci, ujistil se, že jsou prachy na účtu a chvilku popřemýšlel nad tímhle světem. Nenapadlo mě nic k jeho zlepšení, tak jsem vyrazil do Nuslí za další zakázkou.

Babička se dvěma holema, co jela o kilometr a půl vedle do polikliniky. Usmívala se a řekla mi, že jí připomínám vnuka, ten se taky pořád směje, úplně stejně jako já, doširoka a zhluboka. A taky má modrý oči. No, a o to asi jde, abychom se přes všechny blbce a hovada nezapomněli na svět usmívat. Já vim, je to laciný, ale funguje to. Musí to fungovat.

A to jsem zapomněl dodat, že mi stihnul ukázat pár nahejch fotek. Prej se nemám omezovat na tenhle středoevropskej prostor a trochu si zacestovat. Je to totiž vzrušující…

No, někdy mi připadá, že cestuju celým vesmírem. Díky lidem, který vozím. Jsem pořád v Praze, ale byl jsem už vlastně skoro všude jinde. Tu i támhle se mi poodkryje cípek toho vesmíru. A vesmír není všude přívětivej. Jsou v něm černý díry, mlhoviny a tak. I když to zní divně, tak vlastně: Díky, Peťo…

Už několikrát za sebou jsem vezl prošedivělýho padesátníka s bradkou a ve slamáku z Vršovický do Vinohradský nemocnice. Rito za kilo, ale nevadí. Hned napoprvý mi prozradil, že se už pět let pere s rakem. Začalo to na varlatech, ustoupilo po ozařování, přemístilo se to jinam, ustoupilo po ozařování, přemístilo jinam. Aktuálně to má v hlavě. Prozradil mi, že je to únavný, nejhorší jsou čekačky v čekárnách. Všechno ostatní je vlastně brnkačka. Vozí si teda knihy o historii a čte si tam. Pere se dál. Už máme takovou tradici, on zaplatí, rozloučí se a já zvednu pěst a řeknu: „Perte se dál.“ A on se zasměje, zvedne pěst a řekne: „Budu!“ Tenhle svět za to stojí. Ale to si neříkáme, to oba moc dobře víme…

Nastoupí zachmuřenej čtyřicátník a sedne si dozadu, to bývá znamení, že si nechce povídat nebo bydlel v New Yorku. Tak si jen upřesníme trasu a pak společně pozorujem ulice. Po chvíli se zeptá, jak dlouho to dělám. Odpovídám, že dva a půl roku. Kontruje, že by to dělat nemohl, serou ho totiž lidi. Proto nemůže jezdit ani „sockou“. Je jich tam moc. Všude je jich hrozně moc. A jestli mě lidi někdy neserou. Odpovídám, že za tu dobu mě nasrali jen tři, kteří utekli bez placení, ale hned jsem se oklepal a nenesl to v sobě dál, protože drtivá většina zaplatila a povídali jsme si a dozvěděl jsem se spoustu nových věcí, který bych se jinak nedozvěděl. Někdy jsme se zasmáli, jindy skoro poplakali. Ale díky tomu věřím, že lidstvo má docela slušný šance. A taky to, že než jsem začal dělat tohle, měl jsem o dost pesimističtější pohled. Řekl jen: „Hm hm,“ a že o tom bude přemýšlet. Přemýšlel o tom až do cíle cesty, zaplatil, pozastavil se a řekl: „Vlastně jste mi docela zlepšil den, fakt jo. Tak dík. Nashle.“ A malinko se usmál… A tenhle malinkej úsměv zas zlepšil den mně. A to je všechno. Nic světobornýho, žádná hlubší myšlenka. Ale mně to dneska takhle stačí.

Ráno, poliklinika Vršovice. Droboučká babička, dvě hole, igelitka. Pomáhám jí nastoupit, jde to ztuha. Komentuje to: „Jo, mladej pane, stáří je strašná věc, a ta herečka Květa Fialová, co říkala, že stáří je fajn, tak tý bych dala pár facek, má štěstí, že je po smrti!“

Chvíli jsem vozil jednu kurvu. Nemyslete si o mě nic zlýho, když jsem hned na začátku použil tohle slovo, protože ona sama se tak nazvala.

Naložil jsem ji v centru a vezl ji daleko za město. Tak nějak přišla řeč na to, z jaký jede práce.

„Jsem kurva a šukám s chlapama za prachy.“

Řekla to prostě a jednoduše, bez jakýchkoli emocí. Nebo je jenom dovedně skryla.

Podíval jsem se na ni do zpětnýho zrcátka.

Nevypadala jako kurva. Spíš jako slušná vesnická holka, co se vrací po šichtě do svý chalupy. Malinko při těle, malinko laciná, jako když se vymaluje na taneční zábavu, ale jinak vlastně fajn. A stejně tak jsem to bral.

Řekl jsem jí, že to je oukej, a pak jsem mlčel.

Po chvíli jsem se jí zeptal, jestli můžu pustit nějakou hudbu.

Řekla, že klidně, ale ať to není country.

Pustil jsem Rádio 1, ale hráli tam dost nesrozumitelnou elektroniku. Jí to nevadilo, hlavně když to není country. Country nesnáší, to poslouchal její otec a byl to pěknej čurák.

„A proč byl čurák?“

„Neustále se dojímal nad texty o unavenejch koních, a přitom všechny kolem sebe mlátil. Strašný. Nechtěj vědět víc. Nevadí, že tykám? Všem klientům tykám.“

„Vůbec ne. Za mě v pohodě.“

„Tak dobrý.“

Chvíli jsme zas mlčky jeli nocí. Ještě pořád Prahou a jejími periferiemi, jen my dva, jinak žádný auta, jen občas nám cestu zkřížil další taxík.

Po nějakém čase zničehonic tiše řekla, že je ráda, že nejsem jako někteří mí kolegové; těm vadí, že je kurva.

Dívala se u toho z okýnka.

Odpověděl jsem, že nikoho nesoudím. Život je strašně složitej a já nejsem soudce.

Zase jsme chvíli mlčeli.

Pak řekla, že má přítele a dítě.

Já na to: „To je skvělý. Přítel to ví?“

„Ví.“

„Co si o tom myslí, o týhle práci?“

„Nevadí mu to; říká, že mu to nevadí.“

„A co dělá on?“

„Má zahradnictví. Vydělává mu dost, pořád říká, že nás může uživit, i když já nebudu pracovat.“

„Vypadá jako chlap, co se umí postarat.“

„To jo, ale já nechci. Nechci mít znovu ten pocit, že někomu visíme na krku. Já a moje dcera.“

„Máte dcerku?“

„Je to moje malá princezna.“

„Ta to ví, co děláte?“

„Jsi debil? Je jí šest. Nemusí vědět všechno.“

„To je fakt, v šesti letech sem taky nechtěl vědět všechno.“

„Tak vidíš.“

Opouštěli jsme město, před námi se otvírala dálnice. Podle navigace nám zbývalo ještě třináct minut hovoru o tom, jak se k tomu dostala. Chtěla jen uživit svoji holčičku, potom, co je ten, který ji zplodil, opustil.

„Nevim, co sem na něm viděla. Byl to taky strašnej čurák, ale občas koupil zmrzlinu a dívali sme se spolu na filmy, vypadal, že má peníze, ale pak najednou zmizel a za ním zůstaly dluhy. Přišli exekutoři a chtěli prachy, musela sem najít něco za pořádný prachy a tady prachy sou. Jen musíš někdy zatnout pěsti a občas i chlápka praštit. Některý to maj rádi, jiný zas rádi holku mlátěj sami, ale to nedostanou, u mě ne. Některý zas chtěj něhu a mazlit se a povídat pitomosti, jakože romantický, ale to jim taky nedám. Dostanou jen něco, za ty svý prachy, jenom něco!“

Vysadil jsem ji na návsi před potemnělou hospodou.

Nikdo nesmí vidět, že jezdí v noci domů taxíkem. Nikdo.

Vzala si na mě telefon, že chce jezdit jen se mnou.

Dal jsem jí ho, samozřejmě. Tohle je dobrý rito za sedm stovek a ona maká třikrát týdně. To není zrovna málo a taky to není přespříliš.

Zavolala mi příští týden jednou v noci. Měl jsem rito, ale nebylo tak daleko. Za půl hodiny jsem ji vyzvedával u bordelu. Nevypadalo to jako bordel, byla to prostě taková betonová vila s betonovými ploty dva metry vysokými. Kolem zaparkovaný drahý káry různých značek. Přišla asi za tři minuty a unaveně si sedla.

„Dnes to bylo náročný, musela jsem jednoho pitomce bít, on to tak chtěl. Vlastně se udělal ještě předtím. Hele, kdyby po obličeji, ale on chtěl normálně po zadku. Ubožák jeden. Ale takový mam nejradši, ani nepotřebujou zasunout. Tohle jim stačí. Za mě dobrý. Ale už s tim brzy skončim.“

„Proč, co se děje? Už je toho moc?“

„Ne, čekám dítě.“

„S kym?“

„S přítelem. Klienty píchám jen s ochranou.“

„Co von na to?“

„Je radostí bez sebe.“

„A co ty?“

„Něco jsem si našetřila a on se postará.“

„A radost?“

Chvíli koukala z okýnka do temných polí a pak řekla: „Ale jo.“

Přijeli jsme do její vesnice. Zeptal jsem se: „Zas na návsi?“

„Ne, tentokrát mě zavez až k baráku.“

Byl to pěknej domek s rozlehlou zahradou.

Tak akorát pro dvě děti, co v něm budou objevovat svět.

Vracel jsem se do Prahy tunelem noci a bylo mi… vlastně dost dobře.

Klient s hodně dlouhými dredy. Ptám se, jak je to s údržbou. Odpovídá: „No složitý, jednu dobu byly tak dlouhý, že jsem si je na fesťáku posral. Pak jsem je zkrátil…“ Místo naložení: Žižkov, pod Parukářkou.

Jo, a občas taky potkáte pěknou krávu.

Přijel jsem na objednávku na Smíchov a volám klientce, že jsem na místě. Odpověděla, že mě tak brzy nečekala, ale ať vydržím, že přijde do deseti minut.

Po pěti minutách se zapíná taxametr a tzv. „čekačka“. Tak jsem to udělal, a když už to bylo domluvených deset, znovu jsem volal, zda objednávka pořád platí. Když budete mít jako já stovky zkušeností se storno zakázkami, kdy se na vás lidi prostě vybodnou a vy vyhodíte půl hodiny života, tak vám to přijde normální, a navíc je to firmou schválený postup.

Byla ale hrozně podrážděná, řekla přece, že přijde. Přišla po šestnácti minutách čekání a divila se, že má ode mě další zmeškaný hovor a já že mám zapnutý taxametr. Odpověděl jsem klidně, že pět minut je zdarma a pak se to zapíná, taky jsem mohl po deseti minutách odjet, protože tak jsou nastavený pravidla. Ztratil bych dvacet minut života a nějaký koruny pro daňový úřad, ale už jsem přišel v životě o víc. Odpověděla, že je jí to jedno, ať jedu směr Anděl, že mi řekne.

Byla to fakt nepříjemná kráva. Nezlobte se na mě za ta slova, ale kdybyste tam se mnou seděli, věděli byste přesně, o čem mluvím. Pořád do mě ryla, co je to za chování ke klientům, že ona má cukrárnu a nikdy by si nedovolila to, co si dovoluju já. Zajímalo mě, co přesně si vlastně dovoluju, když jsem jen vysvětlil pravidla a podle firemní politiky jsem plně v právu.

Pak zavolala na dispečink.

Chtěla nejvyššího šéfa. Dostala vedoucího směny.

„Váš taxikář pro mě přijel, neustále mě obtěžoval svým voláním a zapnul si taxametr okamžitě, jak přijel.“

Ozval jsem se už zvýšeným hlasem, že to není pravda.

Ignorovala mě.

Skončila hovor a mlčela vzadu.

Ale to už byl Vinnetou ve mně nastartovanej.

Klidným hlasem jsem jí dozadu oznámil: „Vy jste lhala. Vy jste normálně lhala.“

Kráva se rozeřvala, co si to dovoluju, že může taky klidně vystoupit.

Usmál jsem se a řekl: „Víte co, já budu jedině rád.“

Stáli jsme zrovna na červenou, tak prudce otevřela dveře, já ji sotva stihl upozornit na právě projíždějící auto v pravým pruhu a ona jen řekla, že jí je to u prdele.

Auto se jí stihlo vyhnout.

Škoda.

V takový situaci bych dveře klidně oželel.

Ať jezdí Uberem, ty čekaj 30 vteřin a pak dostane storno poplatek 50 Kč.

Přišel jsem prakticky o hodinu práce, což znamená tržbu 400 Kč, ale na vožení krav vymysleli lidi náklaďáky pro cestu na jatka.

Jsem vostrej?

Jsem.

Vlastně je mi líto jen jedný věci, a sice že krávy jsou milující a dobrý bytosti a tyhle lidi by si zasloužili přiléhavější označení.

Mám rád autobusáky. Fakt jo. Od tý doby, co jsem v začátcích svý taxikářský kariéry zablokoval kloubovýmu autobusu výjezd z Revoluční přílišným najetím ke světlům a z okýnka autobusu se vyklonil vysmátej autobusák a vesele na mě spustil: „Ale pane kolego, kdyby to udělal nějakej vidlák, tak prosím, ale vy, kolega?“ S omluvou jsem hned udělal místo, on mi zamával a od tý doby, kdykoli vidim, že autobus bude vyjíždět ze stanoviště, vzpomenu si na toho pohodáře a probliknutím dávám autobusu najevo, že má přednost. Z toho je vidět, že zamračenost a fuckováky na silnicích k ničemu nevedou, s úsměvem jde fakticky všechno líp. Taky od tý doby, když mě chce někdo naštvat fuckovákem, usměju se, sešpulím rty a pošlu mu vzdušnýho hubana. Buďte si jistý, že to funguje skvěle. Ty chytřejší se rozesmějou a ty blbější naseru ještě víc…

Majitele bordelu na Žižkově jsem nabral na Žižkově před bordelem. Možná se tomu dnes korektně říká jinak, ale majitel bordelu na Žižkově to nazýval bordel, a jelikož je to profesionál a specialista, držel bych se v textu dál tohoto označení.

Majiteli bordelu bylo asi padesát až šedesát, byl narvanej do značkový teplákový soupravy a jeho tváři kraloval zarudlej nos jakoby prožranej od červotoče.

Když se usadil, ulevil si: „Holky mi dnes daly zabrat. Zase se mezi sebou porvaly.“

„Ony se mezi sebou perou?“

„Jasně, že se perou, vždyť jsou to ženský. Říkám ti, že ženský se perou víc než chlapi. To si piš. Nejraději by si oči vyškrábaly. Vyhazovač má víc práce s nima než s ožralejma klientama.“

„To by mě v životě nenapadlo, řekl bych spíš, že budou solidárně nést svůj úděl a pomáhat si.“

To ho rozesmálo. „Ty vole, tys na to káp. Solidárně a úděl. Ty vole, jasně, že si záviděj klienty, přebíraj si je, jedna pomlouvá druhou, chtěj si uškodit. Řeknu ti jedno: řídit kolektiv ženskejch, to je největší zlo. Tohle fakt není jednoduchá práce, každej si myslí: máš bordel, máš holky, chodí tam zazobanci a pouští prachy, lehká práce. Hovno! Je to tvrdej džob! Nejtvrdší, co jsem kdy měl.“

„A co jste dělal předtím?“

Následovalo rychlý CV. Osmdesátky veksl, devadesátky taxík… „To byl zlatej důl, ty vole, znal sem všechny, dneska ti to nezávidim, kolik si můžeš vydělat za měsíc, třicet, čtyřicet, když to dobře jezdí? To je hovno, já měl v devadesátkách sto hadrů za měsíc, nevěděl sem, co s prachama. Chlastal sem, fetoval, prachy vyhazoval, ale nelituju toho. Víš, co říkala moje máma? Za dobrym koněm se vždycky práší.“

„To je hodně dobrá metafora.“

„Metafora nevim, ale sedí to jak prdel na hrnec.“

„Prdel na hrnec je taky dobrá metafora.“

„Jestli ty nebudeš na taxikáře moc chytrej! Hele, tak ukaž, jak si chytrej, potřebuju cestou domu ještě koupit tiskárnu. Stará to po mě chce.“

„Jasně, to není problém, na Vinohradský je krám, mají otevřeno i o víkendu.“

„No vidíš, to se cení, to každej klient dovede ocenit. V týhle práci potřebuješ znalost míst a rychlou reakci, dřív to tak aspoň bylo, dneska si každej dement všechno najde na internetu. Už to prostě není vono. Dřív to bylo víc tajemný. Hele, to už sme tu? Tady budou mít tiskárnu a… co to ještě chtěla? Ventilátor, jo. Věřim ti, hele, tady je pět set a počkej na mě.“

Jde do obchodu. Já stojim na blinkrech u křižovatky.

Za chvíli se majitel bordelu přihrne s objemnými krabicemi, který naložíme do kufru, je spokojenej, říká, že mu tam dobře poradili, jsou to profíci. „Měl si dobrej nápad, čoveče.“

Jedeme dál.

Začne mi pípat kontrolka pásu spolujezdce.

„Jo, už zase tahle kravina,“ řekne a pás si prostrčí za zády.

„Nevadí ti to?“

„Jasně, že ne, pokutu platíte vy, kdyby něco.“

„Ani hovno, policajti taxíky nestaví.“

„OK, no problem.“

Bavíme se o problémech v bordelu. Konkurence je veliká, ale hlavní je nasadit správně ceny a usměrnit holky, aby se mezi sebou nějak shodly a cítily se dobře. Když se tam holkám nelíbí, přejdou jinam. Někdy rotujou celý roky přes různý bordely. A některý mají nakonec štěstí, že se do nich zamiluje klient.

Jsem překvapenej, takže se to opravdu děje? Bohatej chlap se zamiluje do holky z bordelu a odvede si ji?

„Ty vole, to se děje pořád. Moje manželka je taky moje bejvalá holka. A jak je zlatá! Jak si váží toho, že se už nemusí kurvit! Ale jinak, těch příběhů mám mraky! Rozumíš, holky poznaj toho správnýho kořena, kterej má prachy, a přitom je dost měkkej, aby se nechal oblbnout. Tam chodí takovejch chlapíků, kterym chybí láska, a správná kurva to dovede zaonačit, aby tu lásku pocejtil. Trochu zapracuje na příběhu, že je tu kvůli nemocný mamince nebo dcerce, dost často je to vlastně pravda, takže si ani nemusí moc vymejšlet, chápeš, jenom to ošpendlí, a chlap se do ní zabouchne, ty vole, to je tak častej jev, že nestíháš shánět nový kurvy, fakt nekecám. To sou úplný love story. Nejčasteji sou to ale cizinci, co tady žijou, mají nějaký nemovitosti, s něčim kšeftujou, doma nechali svý škaredý manželky a moje holky sou fakt třída. Vybírám si je sám, někdy je i sám vyzkoušim, chápeš, to patří k profesi, musí správně vzdychat. To je hlavní. Tělo je jen takovej bonus, mám holky, co jsou pěkně tlustý a v ksichtě nic moc, ale umí to udělat hezký, správně vzdychnout, a ty pak chtěj všichni, nekecám. Mám tam krásný holky, který chtěj jenom nováčci, protože prostě leží jako prkna, na to ale sere pes, to nikdo nechce, taková pořádně nakynutá buchta, která ti umí zahrát divadlo, to je to správný rito! Koukáš na mě jako sůva z nudlí, to by tě nenapadlo, co? Ale přisámbůh, že pravda je takhle jednoduchá. Věř tomu, nebo ne. Holka musí vypadat, že si to užívá, všechno ostatní stojí za prd.“

Odmlčel se a po chvíli povídá: „Hele, támhle zahni. Jo, navigace ti to ukazuje, když sem dělal drožkaře, tak sme nic takovýho neměli, museli sme vědět. A to platí pořád. Jestli si chceš vydělat, tak ti dám nějaký vizitky, za každýho kořena je pět set. Dřív to bylo víc, ale dneska kořeni třeba jen přijdou a čumí, daj si pár piv a čumí, připadaj si dobře, že sou v bordelu, a to jim stačí, takže těch pět set je za kořena, kterej zasune. Když nezasune, tak nic, doba je zlá, dřív to bylo fakt jinak. Nějak tomu nerozumím, ale co se dá dělat, všechno se mění. Já sem si taky nakonec vzal kurvu, i když sem tomu nikdy v životě nevěřil. Jo, tady bydlim, zastav tady, přesně tady. Nemam v kufru něco? Jo, tu tiskárnu, ty krávo, málem bych na to zapomněl! Musim tisknout faktury, doba je v píči. Ty máš taxametr a já mám kundometr. Vytisknem státu účtenky. Dělám si prdel, ty nemusíš, dal jsem ti pětikilo a je to v pohodě. Na stát se vyser, taky ti nepomůže, až budeš chcípat někde v pangejtu. Dobrý, chlape, dobře sem si s tebou pokecal, mám rád lidi, co maj zájem. Seš dobrej, hele, dej mi na sebe číslo, radši pojedu s tebou než s nějakym ukáčkem, co teď říděj taxíky v týhle zasraný republice.“

Dal jsem mu telefon a on mně zpocenou tlapu.

„Doba je zkurvená, ale všichni lidi ještě zkurvený nejsou,“ řekl mi na rozloučenou. Vytáhnul z kufru tu svou tiskárnu a ventilátor a odkráčel k domovním dveřím jednoho činžáku na Zahradním Městě.

Zavolal mi asi za tejden, že potřebuje odvízt do práce, byl jsem ale na druhý straně Prahy, a to bylo naposled, co jsem ho slyšel. Kolem toho jeho bordelu ale jezdím často, v noci tam svítí neony a lákají dovnitř. Poblikávají a pomrkávají. Zvou. Jestli jste osamělí a máte peníze, jděte dovnitř. Možná tam najdete svou ženu. I to se stává.

To všechno vím díky majiteli bordelu na Žižkově.

Tak díky za to.

Borec dne přišel na scénu už ve tři hodiny odpoledne v centru. Nařachanej pětatřicátník v těsným triku a džínách, na očích černočerný Ray Bany. Řekne cíl, já se rozjedu, on chvíli mlčí a pak následuje rychlá zpověď: „Mám kocovinu jako kráva a moc si ze včerejška nepamatuju, s klukama sme prosvištěli Darling a pár dalších klubů a najednou sem měl po boku nějakou holku. Pak už si jenom pamatuju, že s ní stojim v předsíni u mě doma a manželka na nás řve. Vyhodila ji fakt rychle a mě poslala spát. Když sem se probral, byla pryč ona i moje kreditka, takže vim, ve kterym Ócéčku právě rozhazuje moje peníze… Sem fakt kretén a dobře mi tak… a přitom ji tak miluju. Než sem ji potkal, byl sem mnohem větší svině, fakt. Pral sem se s policajtama, mrdal sem na všechno. Teď je to jiný. Přemejšlim o dítěti a koupil sem jí psa. Má na mě dobrej vliv. Je to dobrá ženská.“ Pokračujem v jízdě, ukazuje mi její fotky, fotky psa, dovolenou v Dubaji. Erotický videa přeskakuje, prej nemusim vidět všechno. Jsem stejnýho názoru, tak dupu na plyn, protože mám obavy, že mi stejně nějaký soft pustí… Dítě mu kvituju, říkám, že změní úplně všechno. Přinutí to člověka přeostřit trochu jinam než jenom na sebe. To sem prej řek moc hezky, přesně to potřebuje. Vystupuje, kilo dýško. Uděláme si to dítě, to je vono. Odjíždím směr centrum a zas mám ten pocit, že jsem se na chvíli změnil v psychologickou poradnu na čtyřech kolech. Ale vůbec mi to nevadí. Odjíždím a upřímně doufám, že najde, co hledá. Možná bych se mu mohl vysmát, protože představuje jistej prototyp, kterej vlastně moc nemusím. Ale jsou Velikonoce, a přestože nejsem zrovna věřící, tak Ježíšova slova o nesouzení druhých vnímám (jako docela dobrou životní strategii) zvlášť silně. No vida, chtěl jsem napsat něco legračního a zas tam mám trochu patosu. Tak mi odpusťte, jsou přece Velikonoce, a sice nám shořela jedna katedrála, ale podle mě je nejhlavnější ta katedrála, kterou si vystavíme v sobě.

Dnes jsem vezl majitele pohřebního ústavu. Byl tak spokojen s mým vystupováním, že si na mne vzal soukromý číslo, že mi zavolá, až bude potřebovat někoho odvízt… Když jsme se oba vysmáli, dodal: „Myslel jsem pozůstalé…“

Asi se dám na průvodcovství. Vezl jsem pár starších Němců, se kterými se dalo dohovořit anglicky. Tak jsem říkal: „Tady je Národní divadlo; tady je kavárna Slavie, tam chodili slavní umělci, básnící a literáti, kromě Hrabala, ten chodil do putyk a dobře dělal. Tohle je Smetanovo nábřeží, chodci jsou v tuhle denní dobu sice rychlejší než my, ale aspoň máte čas se podívat na nejkrásnější panorama Evropy; Pražský hrad, tam bydlí naši prezidenti, jeden čas tam bydlel Heydrich, ale toho naši parašutisti úspěšně sprovodili ze světa, nezlobíte se, že ne?“ Nezlobili se a smáli se. V Kaprovce jsem pak místo 183 Kč dostal 300. A pak, že Němci nemají smysl pro humor…

Což mi připomíná, že když jsem jel nedávno kolem chrámu svatých Cyrila a Metoděje, kolem toho rozstřílenýho okna s věnci, tak jsem viděl pěší policejní hlídku, která se zastavila o toho okýnka, zasalutovala a chvíli tak postála. Jo, přiznám se, musel jsem slzu utřít. Resslovou ulicí musím denně projet mnohokrát, ale vždy aspoň na okamžik stočím zrak a uvědomím si, kolik obětí to stálo. Dnes jsem kolem vezl osmdesátiletou babičku a ta mi říkala: „Tady vpravo se dívejte, pane řidiči, tady umřeli hrdinové.“ Tak v tom nejsem sám. Byly boje, který musely být vybojovaný, je podle mě dobrý si je připomínat, ale neustrnout v nich. Na Němce za rok 38 a 39 a kulky v Kobylisích se nezlobím, jako se nezlobím na Rusy za 68 a kulky v Národním muzeu. Historie je jen něco, z čeho se máme poučit, a tohle město je historie plný. A já jsem vděčnej, že tu historii můžu každej den vidět, cítit a přemýšlet o ní.

Něco málo o lásce. Přijedu k vilce ve Strašnicích a tam už čeká velmi starý pán na invalidním vozíku, usmívá se a poklepává si hůlkou o chodník. Za ním stojí zřejmě jeho manželka a hladí ho po tvářích a ramenou. „Podívej, pan taxikář už je tu.“ Vyskočím a jdu jim pomoct. Je dopoledne a slunce je v přívětivém modu. Ani horko, ani zima. Pojedeme do nemocnice na pravidelnou prohlídku. Cestou se bavíme o tom, jak ještě nedávno jezdili všude na kole a milovali dlouhý procházky, ale už to nejde. Starý pán si zlomil nohu v krčku, doktoři ho odepsali, ale paní říká: „Nic jsem na ně nedala, vzala jsem si ho domů a vypiplala si ho. Chodí velmi zvolna, že jo, lásko? Ale jde to trochu, trochu to jde a to stačí. Starý pán z předního sedadla: „Děkuju ti, lásko.“

Jedeme a povídáme si o Berounce, o Sázavě, o Jižních Čechách, tam všude chodili na výlety, každý víkend někam, kde bylo hezky. Oslovují se lásko. Lásko. Pořád samá láska. Je to neuvěřitelně nádherný. Ona je viditelně mladší, tak o dvacet let, pánovi je 93. Jsou spolu padesát let. Mohli by být unavení a nadávat na stáří a nemoci, dost lidí to tak dělá, ale oni ne. Pán sedí na sedadle spolujezdce, ona ho občas zezadu pohladí po tváři. On občas zvedne ruku a podrží tu její. Dovezu je k nemocnici Milosrdných sester na Malý Straně a pomáhám jim až do vestibulu a k první volné židli. Ptám se, jestli to takhle stačí. Paní mi podává ruku a říká, že jsem moc hodnej. Loučím se a odjíždím s pocitem, že opravdová láska prostě existuje. Po tomhle ritu už mi to nikdy nikdo nevymluví…

Fajn, tak tohle byl fakticky téměř surreálný zážitek. Naložil jsem čtyři hodně mladý Američanky, cíl lanovka pod Petřínem, chtěly na věž.

Nalodily se a během vteřiny se ponořily do ticha a sklonily hlavy nad svý mobily. Vezu je po tom našem krásným nábřeží, slunce pableskuje na Vltavě, lodě čeří hladinu, nezajímá je to. Jsem zvyklej, že turisti ledva zjistí, že mluvím anglicky, dívají se radostně kolem, vykřikujou Amazing! a ptají se, co je to za budovy a tak. Takže jsem z toho byl trochu nesvůj. Když se objevil výhled na věž, pokusil jsem se je navnadit slovy, že támhle je ta věž, na kterou chtějí. Ta, co seděla vedle mě, zvedla na vteřinu hlavu a řekla: „Yeah, O.K.“ A bylo zas ticho. Vezu je přes magickou Malou Stranu, nic. Mobily. Zastavil jsem jim pod lanovkou, vysvětlil kudy kam a rozloučil se.

Nechci bejt za starýho papriku a moralizovat tu nad zkažeností mládí, ale sakra, tohle už mi připadá dost divný. Ale co já vím, třeba zrovna psaly na instáč Jsem v Praze a je to AMAZING! Když k tomu pak na rozhledně přihodí selfie s panoramatem v pozadí, všichni friends puknou závistí. Byly tam! Ty se mají. Sakra, začínám si připadat trochu old school, nejlíp je mi s těmi turistickými seniory, co se ještě furt dívaj kolem sebe a jsou u vytržení z každýho kousku historie, co tu všude leží.

Ale když jsem o tom trochu popřemýšlel, tak mě napadlo, že když jsem byl mladej a blbej, tak jsem bral taky všechno příliš samozřejmě. Život nikdy neskončí a uvidim to ještě stokrát, tisíckrát. Až postupně to asi přijde. Člověk si uvědomí: ne nejsem nesmrtelnej, dívej se na ty věci, navěky to nebude. Asi je fajn, když na to člověk přijde dřív, než mu smrtka zaklepe na rameno. Aby bylo jasno, vůbec těma holkama nepohrdám, nevím o nich nic. Jen mě přiměly k tomuhle zamyšlení a za to jim děkuju. Jděte a dívejte se, navěky to nebude…

Malý, drobný pán, který vezl z pošty masážní přístroj pro svou stárnoucí matku. Všiml si, že mám na mobilu rozposlouchanou audioknihu současný český spisovatelky a za chvíli už jsme probírali význam spirituality v životě moderního člověka.

Skupina Indů, ptala se mě, jakého jsem vyznání. Řekl jsem jim, že jsem znásilnil křesťanství, buddhismus a ateismus a uplácal z toho něco, čemu sám nerozumím. Taky tomu nerozuměli. Budu se muset sám nad sebou zamyslet.

Ale jak řekl ten malý, drobný pán.

Ze všeho na světě je nejdůležitější láska.

A tu bych snad nějakou i našel.

Všechno, co píšu sem, píšu s ní po boku.

Někdy ji úplně cítím, jak mi fouká do ucha.

A směje se…

Krásně se mějte.

Já si jdu pustit Terminátora.

Praha hostí už druhej den sraz Harley Davidson, takže jsem nevyhnutelně vezl pár „hárlejistů“. Moc se mi líbí ten rozpor mezi tím drsným zevnějškem a bez výjimky pohodovým chováním. Nikdy žádnej problém, všechno je v pohodě. Když to srovnám s těmi disco boys, co vozím z oblastí typu Karlových lázní, navoněný, vyčesaný, čisťoučký a do hovadnosti ožralý a sebejistě pitomoučký, tak musím hlasovat pro motorkáře. Možná to dělá ta silná motorka, pocit svobody, kterej zažívají při jízdě, vítr šlehající je do tváří. Nevím, ale pro dnešek mám jasno, jdu si před usnutím pustit Easy Rider…

Zemřel Daniel Nekonečný, postrach nejednoho pražského taxikáře. Ne tak postrach můj. Sice dával naprosto minimální dýška, šňupal vzadu koks, trousil po sedačkách desítky třpytek, flitrů a korálků, zamořoval vzduch robustními vůněmi svých „maharadžovských“ voňavek (o nichž tvrdil, že když jimi vyvoní můj taxík, tak mi každá žena okamžitě podlehne), ale já si budu navždy pamatovat ten moment, kdy jsem pro něj přijel v jednom beznadějně propršeném dni k nejmenovanému obchodnímu centru a on se zjevil se zářivě žlutým slunečníkem, sombrerem, celej posetej třpytkami a dobrou náladou, a popřál mi zářivě slunečnej a vesmírnej den, plnej pozitivních vibrací, usadil se na zadní sedačku s proutěným košíkem plným laskomin a zavelel: „Ať se práší za kočárem a nastavte tu klima na nejvyšší možnou míru, protože jsem horoucí slunce a srdce mi jede nadoraz!“ A já jsem se usmíval, když jsem viděl ty ohromený pohledy šedivě oblečených postav, který mi najednou připadaly jako mátožný stíny, nenaplněný potenciály svých vlastních představ o životě. A on si vzadu zpíval a přes okna kreslil déšť svý linky, a bylo to úplně jedno, byl jsem někde jinde, byl jsem v latinský Americe, tančil jsem rukama na volantu sambu s brazilskými tanečnicemi, podupával jsem nohou na pedály, byla mi zima, protože jsem mu tu klimu fakt dal na plnej výkon, a on si rozhaloval košili a široce se usmíval a mířil za dalším žlutým dobrodružstvím. Takhle si ho budu pamatovat navždy. Převálcoval všechnu skutečnost svým postojem, vzhledem, náladou, úsměvy a podivnými hláškami. Na některý klienty zapomenete, ale na něj nezapomenu nikdy. RIP, Dane, a roztřpyť nebesa!

Vezl jsem tři mladý Angličany z Cannafestu (takovej jarmark výrobků z marihuany v Letňanech, co se odehrál tento víkend) na letiště Václava Havla.

Překládám.

Hej, to je pěkný auto.

Hej, to je pěknej tunel.

Hej, to jsou pěkný baráky, co je to za baráky?

Hej, to je dobrá hudba, co pouštíš.

Hej, pěkný město.

Hej, pěkný letiště.

Hej, kolik?

Hej, dobrá cena.

Hej, kde je letadlo?

Jeden z nich měl asi v sobě moc piva, tak jsem zastavil u „kulaťáku“ v Dejvicích a on tam pochcal strom.

Hej, to byl moc pěknej strom.

Někdy je to vážně poezie.

Z rozhovoru s majitelem bordelu. Ptám se: „A jak to vlastně máte s policajtama?“ Odpovídá: „Policajti k nám chodí na kafe zdarma a taky maj 20% slevu, ale většinou si vystačí s tim kafem.“

Ve Vinohradské nemocnici jsem za odpoledního slunce naložil prošedivělého pána, který měl ohromnou radost, že mě vidí, a hned mi tiskl ruce. Usadil se a spustil: „Je to jen kousek, já vám řeknu, tudy, tudy, představte si, je mi padesát a byl jsem poprvý v nemocnici.“ Zeptám se ho, jestli chce klimu, nebo otevřený okýnko, vykřikne: „Ježíš, okýnko!“ Pak vystrkuje ruku z okna a raduje se, jak to krásně hladí, ten vzduch, hladí a chladí. Usmívám se, pán vypadá úplně, ale úplně šťastně. Byl tam poprvý a doufá, že naposled. V nemocnici se totiž všichni tváří, jako kdyby je už nakládali na prkno, ale prkno ne! Ještě dlouho ne. Chvíli mlčí, usmívá se a dívá se. Kolem chodí krásný holky v šatech, jsou tam stromy, kvetou keře, omamně to voní, léto. Bylo to fakt jen kousek, na taxa 103 Kč, dostanu 200. Znovu mi tiskne ruce a přeje krásnej den. Stojíme před vilkou s dobře udržovanou zahradou. Rozpřáhne ruce a zvolá: „Doma! Díky, pane řidiči, a krásnej den!“

Ach Bože, jak je krásná tahle upřímná radost ze života, která je vlastní všem dětem. Jen je škoda, že my, tzv. dospělí, někdy potřebujem dostat nejdřív nálož trápení, abysme ji znovuobjevili. Aspoň na chvíli…

Dnešní den byl k pomilování.

Hodinový rito kamsi daleko za Prahu. Chlápek, co chová daňky a lamy a jeleny. Povídavej. Vím teď všechno o chovu daňků, jelenů a lam.

Půlhodinový rito přes celou Prahu. Dramaturgyně z divadla. Povídavá. Prozradil jsem jí, že miluju divadlo. Mám dva volňásky na příští středu.

Mladá maminka s holčičkou. Holčička si se mnou pořád povídala, maminka ji chtěla zadržet, ale mně to bylo hrozně milý, pořád mi něco ukazovala a říkala, že má ráda rajče a oříšky a nemá ráda řízek. Když jsem se s ní loučil, řekl jsem jí, že je hvězda, a maminka se smála.

A mohl bych pokračovat dál, ale nebudu vás unavovat.

Někdy si to prostě tak skvěle sedne, slunce svítí, lidi se usmívají a užívají si to. I ten chlápek, co si hned po nástupu strčil špunty sluchátek do uší, se prostě jen usmíval z okýnka, zatímco zapadalo slunce.

Nejsou všechny dny takový.

Schovám si to v sobě na horší dny.

A až bude někdo na přesdržku, bude moct poděkovat tomuto dnu…

Tentokrát trochu hardcore. Mladá, poměrně chytře a dobře vypadající žena, co si v jednu v noci zavolala taxík k mámě od svýho násilnickýho přítele, se okamžitě začala svěřovat, že už to asi nedá, že by ho ASI měla opustit. Ptám se, jak moc je to zlý. „No, před dvěma lety mě zmlátil a zkopal v lese, odešel a nechal mě tam. Taktak jsem se tam odsud dostala. No, ale on za to úplně nemohl, byl opilej…“ Nevěřícně jsem to poslouchal. Tohle přece není žádná polehčující okolnost! Nahlásila to na policii? „Ne, ale zlomil mi žebro, chvíli to trvalo, než jsem se z toho vylízala. A za pět měsíců jsem se k němu vrátila, přišel s prosíkem, pláčem a kytkama. Chvíli vydržel bejt hodnej, ale už mě zase bije, nedávno mě zmlátil dokonce střízlivej. Ale jenom jednou! Asi bych ho měla opustit, co myslíte?“ Obvykle se se snažím bejt v příbězích druhých neutrální, ale tohle nešlo. Když opouštěla můj taxík, tak jsem se neudržel a řekl jí: „Vyserte se na to, tohle vede do pekla, musí se udělat jasná čára.“ Odpověděla, že jo, ASI mám pravdu, a trpce se usmála.

Je naprosto neuvěřitelný, co si dokážou některý lidi namluvit, jen aby mohli dál někoho milovat. Zapomenout na sebe, vypnout sebeúctu, jen aby je někdo dál TAKHLE miloval.

Omlouvám se, že nejsem pozitivní, ale muselo to ven. Příště zas něco o babičkách z pohádky…

Dnes jsem vezl skupinku mladých Němců, kteří se jeli ubytovat do hostelu na Malý Straně. Nejdřív jsem si s nimi pěkně povídal a hodlal jim prozradit místa, kde můžou koupit matroš a dobře zakalit, ale pak začali komentovat procházející holky a říkat fuck a ficken. Tak jsem je poslal do Karlových lázní. Tam najdou sobě podobný a opravdovou Prahu nikdy neuvidí… a to je dobře, tahle dáma není pro každýho blbce.

Dnes bylo zas takový dusno, že si dva žižkovský bezdomovci zavolali taxík, protože nezvládli dojít z Lucemburský na Olšanský náměstí. Pro nežižkováky: je to cca 443 a půl metru. Vzal jsem je, mám slabost pro sociálně padlý lidi, ale nejdřív jsem si je očuchal. Nebylo to tak špatný, věci čistý a tak. To jsem vezl před týdnem jednoho Američana, co se vracel z berlínský technoparty, a ten tedy smrděl víc…

Vezl jsem dnes po demonstraci z Václavského náměstí český národní poklad, herečku Evu Holubovou. Čekal jsem na ni chvíli před divadlem Studio DVA a mezitím se mi pokoušel nacpat do taxíku jeden nepříliš opilý mladý muž, který chtěl na Jižní Město. Když však viděl přicházet dámu, srazil paty a vyjádřil se, že tato dáma má přednost všude. Pak jsem strávil moc příjemných dvacet minut poslechem přednášky o tom, jak to je (v současný politice), a neodvážil se (příliš) odporovat. Když vezete královnu, tak prostě jen přikyvujete a souhlasíte se vším. A přijde vám to naprosto přirozený. Je to opravdu krásný, když vezete lidi, co mají co říct, co chtěj něco říct, i když s nimi nemusíte tak docela souhlasit.

Podobný pocit jsem měl, když jsem nedávno vezl Vráťu Brabence z The Plastic People of the Universe na nějaké čtení. Byla to nezastavitelná řeka příběhů, která se ovíjela kolem věčných témat, jako ženský, alkohol, rocková hudba, androš, Václav Havel, Amerika, Rusko, smrt, život. Kdybych byl Bohumil Hrabal, mohl bych z toho vytěžit povídku, ale jsem jen chlápek, co má občas štěstí na lidi, který může vozit. A jsem za to moc vděčnej. Nemusíme spolu vždy souhlasit, ale měli bychom jeden druhýho poslouchat. Sice jsem to tu zmínil nejmíň desetkrát, ale jak napsal jeden můj oblíbenej autor (Daniil Charms) –opakování je matka moudrosti.

Dnes to pro změnu trochu odlehčíme. Víkendovej job, tři hodiny odpoledne, mladá holka s hlasem ochraptělým kalbou a se slunečními brýlemi na nose mi asi po minutě odpálila na sedadle spolujezdce tuhle konverzační bombu: „Já se strašně omlouvám, jestli ze mě táhne chlast, ale před měsícem jsem se rozešla s přítelem, a tak pořád kalim a jsem strašně nevym*daná!“ A podívala se na mě přes ty svý černý brejle… No, ustál jsem to, trochu jsme to rozebrali a shodli se na tom, že bez lásky to neni vono.

Co k tomu dodat? Tyhle nabídky prostě občas přicházejí. Měl jsem známýho, kterýmu se tohle stávalo docela často. Disponoval takovým vemlouvavým hlasem, představte si hlas Eduarda Cupáka nebo Petra Čepka. Štíhlej, prošedivělej, šmrncovní čtyřicátník. Říkal mi pak jednou, že jedno noční pozvání přijal. Zašel nahoru na kafe a chvíli si tam v kuchyni povídali. Jenom povídali, krásná ale byla jako obrázek, rozumíš… Měl totiž přítelkyni a jak tvrdil, nikdy by nešel dál. Jenom mu jí prej bylo líto (a podle mě to taky trochu pošimralo jeho chlapskou ješitnost). Připadalo mi to hodně za hranou. Můžeme někdy zahrát amatérský psychology nebo kněze ve zpovědnici, ale začíná a končí to v autě. Dál ať se každej pere se svým životem sám. Odpalujte mi na sedačce klidně konverzační bomby, já to ustojim, no problem, ale na kafe? Nikdy! Jedině až po směně…

Dnes možná trochu poezie. V pozdní odpoledne jsem vezl z práce domů slepého maséra. Složili jsme jeho bílou hůlku a bágl dozadu a vpředu si pak povídali o tom, jak je to úžasný, když nám lidi říkají příběhy. A jak je to úžasný, když třeba jenom mlčí. Někdy mluví a jindy mlčí. Pořád je to úžasný. Jenom já přitom vidím jejich tváře a on „vidí“ jejich těla. A někdy oba vidíme duši. On miluje svou práci a já tu svou. Oba se nějakým způsobem dotýkáme lidí, který jsou na chvíli s námi. Přivezl jsem ho před dům, kde už na něj před vchodem čekala jeho (také slepá) přítelkyně. Chvíli se jen tak objímali a já se na to chvíli jen tak díval. Bylo krásný se na to dívat. Ale je bohatší můj svět, když to vidím, nebo jeho, když to cítí? Já nevím, ale bylo to krásný. Žádná temnota není, když máme lásku.

Dnes to bylo intelektuální.

Nevidomá paní s vodícím psem. Jela z přednášky o moderních německých spisovatelích. Dali jsme řeč o literatuře a osobních preferencích. Shodli jsme se, že Německo dobrý, ale to Rusko, to jede už od Puškina bomby.

Naložil jsem ten pár před žižkovským afterparty klubem, o kterým je známo, že se tam mocně koksuje, emkuje, šňupá, a kterej vedou dva věčně ožralí černoši. Jednoho z nich vozím pravidelně, má pěknou českou ženu, dvě děti, ale stejně furt chlastá, fetuje a provozuje tenhle od pohledu dost temnej bar. Je to tak moc afterparty bar, že se tam po práci sjíždějí i kurvy a kalí tam až do večera, kdy se jdou vysprchovat, něco šňupnout a vrátit se do práce. Prostě podařenej podnik.

Jednou v mým autě Jim, to je ten černoch, v nějakým návalu emocí po propařený nociprohlásil, že poslouchám dobrou hudbu a měl bych někdy zajít. Má tam pivo a whisky a chodí tam moc pěkný ženský. Řekl jsem mu, že to je super, ale že na tohle nemám čas, že mám rodinu. S tou rodinou to není pravda, ale fakt ani trochu nestojím o společnost lidí, kteří tam chodí. Vím to moc dobře, protože je vozím.

Jim vždycky zavolá nám, když už klienti nemůžou pořádně stát a artikulovat a je třeba, aby se o ně někdo postaral a odvezl je směrem k jejich postelím. Občas tam přijedu a volám Jimovi, takže moc dobře vím, že Jim už taky nedokáže dobře artikulovat a jen tak blábolí pár anglických slov jako třeba Stay, They come, Sure Taxi, Yezzz. Už z těch několika málo nuancí musí bejt člověku jasný, že tohle není ten typ baru, kde by se trávil čas inteligentním hovorem o tvorbě Dostojevského a konci bipolárního světa.

No nic, to jen tak na úvod, abych uvedl kontext.

Volám Jimovi, protože bar je temnej, jen přes tlustý závěsy tam rytmí nějaký reggae. Je deset hodin dopoledne a dopravní špička právě končí. Jim to zvedne, a jelikož ho už znám, tak řeknu jen: „Hi, this is your taxi.“ Jim řekne: „Yes, wait.“ Čekám dvě minuty, když se otevřou dveře a vypotácí se zhruba třicetiletá blondýna v bílý sukni s rozparkem až k pasu a s ní nějakej prošedivělej decentně oblečenej pán, na kterým je vidět, že má peníze. Blondýna má na sobě top s flitry a přes něj zářivě bílej kožíšek končící někde u prsou. Na několika místech je zářivá běloba narušena červenými skvrnami. Víno asi. Decentní pán otvírá nejistě se pohybující blondýně dveře a galantně ji usadí. Ona už má nasazený černý brejle a na můj pozdrav neřekne ani popel. Decentní pán obejde taxi a nastoupí z druhý strany. Řekne mi: „Hi, we need two adresses, first is…“ A ptá se anglicky blondýny, kde vlastně bydlí. Ta řekne adresu. Zadám ji do navigace a oznámím délku cesty: dvanáct minut. Pak se věnuju řízení a výběru nejvhodnější trasy. Oni se dívají z oken a sem tam něco anglicky prohodí.

Decentní pán se ptá, zda tohle byli její kamarádi.

„Moc dobří kamarádi.“

„Vypadali jako hodní lidé.“

Blondýna se zasměje: „Pro tebe jsou všichni hodní.“

Decentní pán se zasmuší a po chvíli řekne: „Ty jsi taky hodná.“

Blondýna se znovu zasměje, že není hodná. Je zlobivá a moc.

Decentní pán asi pocítí naději, protože odpoví, že to ví a že je vlastně taky zlobivej.

Blondýna se zadívá z okýnka a po chvíli řekne, že není zlobivej, že je hodnej a měl by myslet na ženu a děti.

Decentní pán posmutní. Po chvíli si povzdechne, že žena mu nerozumí a děti už ho nepotřebujou. Jsou velký. Fakt velký, mohl by jí ukázat jejich fotky.

„Mě nezajímají tvoje děti. Jsi dobrej člověk, ale nezajímají mě tvoje děti.“

Proplétám se Karlínem a kolem chodí krásný kancelářský holky. Svítí slunce, ve vzduchu jsou cejtit nový přísliby. Anebo možná za chvíli někdo otevře okno své kanceláře a vyskočí. Věci, co se dějou pořád.

Ale já jsem zavřenej v týhle plechový kapsli s těmahle dvěma lidma a nucenej sledovat to divadlo o dvou hercích až do konce. Že bude hořkej, už vím. To se prostě pozná.

V afterparty klubech se žádnej dobrej život nekoná, na život se v nich jen zapomíná. Na ten špatnej život tam venku. A když z nich člověk vyjde, už to neexistuje, nemůže to mít pokračování. Možná si jeden druhýho přidá do přátel na FB, možná jeden druhýmu pošle pár zpráv, a ten druhej je bude ignorovat, protože je chytrej a tyhle věci ví. Když bude ještě chytřejší, tak dá hned po vystřízlivění ignore list. A když bude ještě chytřejší, žádost o přátelství druhej den smaže. Jen decentní pán se bude chvíli domnívat, že potkal ženu svýho života. Tak veselou, přátelskou, uvolněnou, plnou vtipu a s osobní jiskrou, jakou na poradách v bance nikdy nepotkal. Možná na to bude myslet do konce života.

Předbíhám, vymýšlím si? Ne, vím přesně, jak to bude. Možná si myslíte, že jenom točím volantem, ale já vás vnímám a vidím rychlý začátky a ještě rychlejší konce. Hledejte život jinde, dřív než bude pozdě, bych chtěl říct, ale neřeknu. Točím volantem a jedu, kam potřebujete. Vytvořím vám prostředí, jaký zrovna potřebujete, budu si s vámi povídat, nebo budu mlčet. Pustím vám klasickou hudbu, rock’n’roll nebo ticho. Pustím vám Deep house DJ sety. Řekněte si. Nebo si jen tak povídejte vzadu o rozpadu světa. Všechno chápu. Jsem to, co chce klient, ale taky jsem ten, kdo všechno pozoruje. A skončíte tady, v týhle povídce, v tomhle příběhu. Děkuju vám za to. Mluvte.

Ale to už se blížíme k cíli. Tomu prvnímu, kde vysadíme blondýnu z příběhu.

Otevře si dveře rychleji, než decentní pán stihne vyběhnout z auta a málem se při tom manévru srazí s jiným vozem.

Něco si venku povídají. Čekám a dívám se po nich, aby mi pán neutekl bez placení s blondýnou někam do bytu nahoru jako roztouženej jelen následující laň svýho života. Ale vlastně ani tak ne proto. Je mi jasný, že laň mu nedá, přes otevřený okýnko slyším jen její: „Já ti zavolám! Nebo mi zavolej ty, máš moje číslo, ok? Ráda jsem tě poznala. Žij svůj život. Žij svůj život, poslouchej mě, obejmu tě, ale žij svůj život.“

Decentní pán se smutně vrací do auta, usedá vedle mě a diktuje druhej cíl. Zeptám se navigace a oznámím mu: „Patnáct minut.“

Pak mlčíme až do cíle. Vypadá smutně, ale neřekne ani slovo.

Dejme tomu, že neví, že mluvím anglicky natolik, abych plynně konverzoval. Dejme tomu, že neví, co by měl říct. Co může říct na svoji obhajobu. Vypadá inteligentně, schopně a dost chytře, jenom se zapomněl někde, kde možná něco hledal, ale ono to tam nebylo. Předpokládám, že mu to prostě cestou dochází. Všechno je omyl. Co tu dělám? Měl bych být někde jinde.

Měl by být jinde?

Co já vím. Já ho jen vezl do luxusního hotelu, kde už čekal dveřník s cylindrem a na pokoji všechny ty dobrý věci, který ho zas udělaj člověkem z jiný ligy, než z jaký se právě vrátil.

P.S. Při psaní této povídky jsem poslouchal Radiohead a zejména píseň Everything in Its Right Place.

Z cyklu horečka sobotní noci. Přiběhne ke mně mladej kluk, za ruku drží slečnu a říká mi: „Bože, to je tak skvělý, že ste zastavil, tahle nádherná slečna mi totiž řekla, že když seženu taxi, pojede se mnou domů.“ Za chvíli už spolu vzadu proplejtali jazyky…

Jo, a ještě jedna pěkná věc se mi dnes v noci stala. Krásná barmanka z Dlouhý (pařanská pražská ulice), co se vracela ze šichty domů, mi ve Vršovicích přiložila dlaň na mou ruku na řadící páce a vykřikla: „Nepřejeďte toho ježka!“ A pak jsme oba sledovali, jak se ježek vrací do křoví u silnice. K dýšku jsem od ní dostal cider, co teď spokojeně vypiju, než si půjdu lehnout. Krásný věci se někdy dějou na světě…

Někdy se stanou úplně nepravděpodobný věci. Vracím se v týdnu od zakázky z Bohnic kolem jedný v noci, vypnu dispečink, říkám si: mám toho dost, pojedu domů, ale u autobusový zastávky na mě mávne paní. Ruský přízvuk, chce na Barrandov. Říkám: „Da, eto nět problem.“ A pak strávíme půl hodiny (byly otevřený tunely) příjemnou konverzací o ruský literatuře. Vyklubala se z ní profesorka ruštiny a ze mě od dětství zapálenej čtenář ruský literatury. Bavíme se o našich oblíbených knihách a rozdílných pohledech na život tady a v Rusku. Je prý v Praze jen pár měsíců po rozvodu se svým českým manželem, žila předtím v Plzni, a když se stěhovala sem, tak ji lidi strašili, že tady Rusy všichni naprosto nesnáší. Ano, vím, co se stalo v roce 68, ale taky vím, co se stalo v roce 45. Jsem si vědom toho, že mnohdy se člověk ocitne v diktatuře a pak nemá na výběr, jako neměli ty zmatený kluci v tancích v roce 68. Jsem naprosto alergickej na tyhle soudy, že jedny národy jsou lepší a druhý horší. Svět není takhle jednoduchej. Když na tuhle hru jen na okamžik přistoupíme, stávají se z nás malí Hitleři. Lidi, který rozdělovali svět do dvojstupu, ten do plynový komory, ten na převýchovu. A v ten moment vyhraje to špatný v nás. Nejsem fanoušek Putina, zrovna jako nejsem fanoušek jakýhokoliv US prezidenta (možná kromě Roosevelta). Vlastně mám pocit, že nás všechny ty politický kecy zbytečně rozdělujou. V minulým století si všechny národy Evropy prošly fakt temným obdobím, ale já mám pocit, že bychom to mohli už nechat bejt a soustředit se na něco lepšího. Třeba spolupráci. A něco pozitivního na konec. Dali jsme si s paní závazek, ona si přečte Švejka v originále a já se dotluču k tomu, že dám v originále Mistra a Markétku od Bulgakova. Tak nám držte palce, protože kultura je to, co nás všechny nakonec může spojit…

Vezu starší norský pár ke Flekům. Jsem už unavenej a nechce se mi mluvit, tak v cíli jen ukážu na taxametr. Tam je 146.00. Nor vytáhne tři pětistovky a podává mi je, jestli je to o.k.

Na 0,00000001 vteřiny jsem zaváhal a pak jsem se zasmál, že za tou šestkou je desetinná čárka.

Až umřu, přijdu do nebe.

Chudej.

Anebo ne.

Bohatej přece.

Napadlo mě sepsat si seznam věcí, které byly zapomenuty či vytraceny u mě v autě a pak vráceny: mobilní telefony (cca 10 ks), peněženky (3 ks), pouzdra s doklady (2 ks), tablety (2 ks), notebook, reproduktor, ozvučovací kabely na párty (stihlo se vrátit před jejím začátkem), bundy, mikiny, kšiltovky, boty, které si klient vzadu zul a při výstupu na ně zapomněl, objemný kufr, snubní prsten a nespočet klientů jsem upozornil při výstupu, že se jim na sedadle válí peníze, od mincí až po tisícovky. Krátký seznam věcí, o které se nikdo nepřihlásil: pytlíčky s hulením (cca 10x), cigarety (cca 30x), zapalovače (nepočítaně), dvě lajny asi kokainu (nevím, nezkoušel jsem) a jedny použité dámské kalhotky (nechápu). Teď mi jistě zcela rozumíte, proč jsem tak alergickej na tvrzení, že taxikáři jsou zloději…

Vezu starou paní s berlemi z Truhlářský do nemocnice na dialýzu. Jezdí tam prý denně. Právě se vrátila z Tunisu. Ptám se, jak je možný, že byla v Tunisu, když musí denně na dialýzu. Sháněla dlouho rezort, kde je nemocnice s dialyzační jednotkou, a začala pořádat zájezdy pro pacienty, aby nebyli furt zavření v Praze a přikovaní k jednomu místu. Pořádá to několik let.

Před některými lidmi prostě musíte srazit paty…

Vezu španělsky hovořící pár Malou Stranou. Obdivujou všechno. Zajedem do Nerudovky.

Říkám anglicky: „Tohle je Nerudova ulice. Možná znáte Pabla Nerudu?“

„Yes! Samozřejmě!“

Žena odpovídá: „Je to můj oblíbený autor! To se jmenuje po něm?“

„Ne, to je náš český Jan Neruda, spisovatel a básník z devatenáctého století, pro nás hodně důležitej. Žil tady a psal o zajímavých lidech, kteří tu žili. Většinou smutně. Pablo Neruda si vzal jeho jméno, protože se mu líbilo, ale jeho tvorbu neznal, myslím, že se k ní dostal až později. To by snad ani jinak nešlo, aby se ní později neseznámil. Taky bych si přečetl Coelha, kdybych si vzal jeho jméno.“

„Zajímavé!“

Na Hradčanském náměstí dostanu stopade dýško, prý za zajímavou přednášku.

Tímto děkuji své učitelce literatury ze základky, slečně Prunerové, že nás to tak hezky všechno naučila.

Jistě by si nepomyslela, k čemu všemu se mi ty vědomosti budou jednou hodit.

No ale byla to kost, tak jsme výklad hltali s otevřenou pusou.

Škoda, že matiku a fyziku učili takoví suchoprdi, mohl jsem skončit na Matfyzu…

Občas mě někdo obviní, že vidím svět moc růžově. Ano, není to vždycky růžový. Podělím se s vámi tedy o jeden takový příběh. Přijel jsem přes dispečink k Floře a čekali tam na mě dva mladíci. Jeden trochu snědší, druhej úplně bílej. Vychrtlí ale byli oba, jako kdyby místo rohlíků ráno snídali piko. V takovejch případech si někdy říkám o cash předem, protože člověk se už párkrát spálil, ale chtěli jen o dva kiláky dál, tak jsem to neřešil. Už po cestě moje podezření zesílilo, když se bavili o tom, že v cíli čeká někdo, kdo jim dá cash. No, ale pořád šlo o něco přes dva kilometry, tak jsem je nevyhodil. V Nuslích ten snědší od svýho kumpána vzal telefon a že jde ven volat a domluvit to. Shodil ze sebe mikinu a bundu, obě věci zůstaly na sedadle spolujezdce. Ten vzadu začal být trochu na trní. Ptám se, co se děje, je to přece kámoš, ne? No, prej je. Za půl minuty to ale nevydržel a jestli za ním může vyběhnout. Řekl jsem, že jo, mám tu věci. Kluk ze zadního sedadla přihodil svý doklady a vyběhnul ven. Po dvou minutách se vrací a že ho nemůže najít, můžeme zavolat na TEN JEHO mobil, co si kámoš vzal? Volali jsme dvakrát. Nedostupnej. Samozřejmě. Když někdo snídá místo rohlíků piko, žádný kamarádství neexistuje. Dal jsem mu zpátky jeho doklady, řekl mu, aby popřemýšlel o životě, a odjel pryč. Přišel jsem o 130 Kč, žádná tragédie. Důvod, proč jsem tenhle příběh napsal, je zhruba tenhle: Podle jednoho indiánskýho příběhu jsou v duši dva vlci, jeden je zlej a druhej dobrej, a když se zeptáme, kterej z nich vyhraje, odpověď je jednoduchá – vyhraje ten, kterýho krmíme. Radši krmim toho hodnýho a ten vztek, kterej jsem měl v sobě asi deset vteřin, mi nestál za to, abych ho v sobě nosil, natož abych ho někomu dál předával. Druhej důvod je ten, že takovýhle příběhy jsou naprosto v menšině. A tak mám pocit, že ten hodnej vlk je pořád podstatně silnější než ten zlej. To ale neznamená, že zlej vlk zmizí. Je tu pořád a čeká na další kus žvance. Já to ale budu dál házet tomu hodnějšímu.

Tak se mi v autě pozvracel další člověk. Jmenovala se Adéla. 4,5 roku. Nesedly jí v ZOO hranolky s tatarkou a maminka všechno pečlivě chytala do plíny. No uznejte, že zlobit jsem se nemohl, zvláště když mi pak cestou k baráčku zamávala a z podpaží jí trčel plyšovej medvěd…

Vezu pětaosmdesátiletou paní herečku z Vršovic do městské knihovny na periferii Prahy, prý na besedu se seniory. Sděluje mi s nakažlivým smíchem: „Řeknu vám, já ani nevim, kde to je. Voni mě vždycky vytáhnu do takový prdele! No, ale já se na to vždycky těším, víte, vozí mě tam, abych jako vlila těm seniorům nějakou pozitivní energii, a přitom oni dobíjejí mě! No neni to na světě úžasně zařízený? Vy světu něco dáte a dostanete desetkrát tolik zpátky. No řekněte, máte to taky tak?“ Drcne mě pěstí do ramene a zase se směje. Směju se taky a odpovídám, že jo, přesně tak to taky cejtim. Slunce se pomalu kloní k západu, dopravní špička je pořád dost silná, tak ji provážím vedlejšími cestami, žasne jako malé dítě: „Tady jsem ještě nebyla, to je nádhera, to bych nikdy neřekla, že jsou v Praze takový místa, tady jsem opravdu ještě nebyla. Fakt nádherný, a to večerní slunce, jak to krásně nasvicuje, úplný obrazy!“ Po cestě ještě zavzpomíná na legendární herce, měla tak obrovský štěstí, že s nimi všemi mohla hrát, fakt štěstí, směje se, ani slovo sentimentální lítosti, že to skončilo, těší se na staříky, těší se z každýho dalšího dne. Dovezl jsem ji včas, loučíme se, ona bere svou dřevěnou špacírku a zamává mi s ní nad hlavou. A já odjíždím s jediným přáním, pokud se dožiju aspoň podobně požehnanýho věku, chtěl bych ho prožívat pořád s podobnou energií a jásotem ze života. Co to kecám, už teď bych to chtěl mít!

Tahle otázka mě vážně překvapila.

„Vy máte pejska?“

Chvíli jsem přemýšlel. Ne, že bych nevěděl, že na mě doma žádnej vořech nečeká, spíš jsem přemýšlel, jak ji to napadlo.

Naložil jsem tu paní před chvílí na Vinohradech, dobře oblečenou, šmrncovní, kolem padesáti. Ujasnili jsme si cíl a pak chvíli mlčela a dívala se z okýnka, a najednou tohle. Zničehonic.

Odpověděl jsem, že nemám, ale psy vozím a pod sedadlem spolujezdce mám deku pro převoz psů a proto to je možná cítit.

Odpovídá smutně.

„Takže psa nemáte?“

„Měl jsem psa, s bývalou přítelkyní jsme měli psa. Ale teď je s ní. Stejně jako naše dítě.“

Čekal jsem, že se zeptá na rozvod nebo tak něco.

Ale držela psí linii.

„Mně totiž pes umřel. Už čtvrtý labrador za život. Nejlepší psi.“

„To jsou zlatíčka, to je jasný.“

„Jsou, ale tenhle byl ze všech nejzlatější. S ním jsem se nikdy necítila sama. Jako kdyby rozuměl úplně všemu. Někdy se můžete cítit sami i s nebližšími, s dětmi, manželem, ale s ním jsem se nikdy necítila sama. Nedá se to popsat.“

Tady musím vložit, že fakt nejsem na tyhle domácí mazlíčky. Dost často se mi zdá, že si lidi těmi němými tvory kompenzujou jenom nějakej bližší dotek s lidmi. Upínaj se k nim, kupujou jim blbosti, jsou to něco jako chodící oltáře jejich smutku v opuštění.

Jenomže co proti tomu můžu vznést za námitku, když to v tom opuštění pomáhá? Můžu to odsoudit? Nemůžu, tak to poslouchám. Věřím tomu. Ta citovost je opravdová. Někdy je přemrštěná, ale někdy přemrštěně milujeme i jinýho člověka.

Poslouchám dál a nevynáším soudy, ani vně, ani uvnitř.

Byla to bolestivá smrt a před ní ještě utratila na jeho záchranu deset tisíc.

Druhej den umřel.

Cynik by napsal – zdechnul.

Zavolala předtím psí záchranku.

Nevěděl jsem, že existuje něco jako psí záchranka.

Ale existuje to.

Ale už neexistujou psí pohřebáci.

A taky ho chtěla pohřbít doma. U nich na chalupě.

Od doktora dostala kartičku s návodem, jak pohřbít psa na zahradě, aby to bylo legal, aby to bylo hygienický.

60 cm hluboká díra, vysypat vápnem, vložit zdechlinu a zasypat.

„Víte, co mě nejvíc zranilo, když jsem kopala tu díru?“

Netušil jsem.

„Soused. Chodil k nám každou sobotu na večeři, protože tam přežíval přes týden jen o chlebu se sádlem a pak se těšil, až přijedeme a já navařím a pozveme ho na večeři. A najednou tam stojí opřenej o plot a ptá se, jestli to nezamoří spodní vody, a že si to pak přijde přeměřit, jestli to má správnou hloubku. Dala jsem mu přečíst tu kartičku od doktora, že je to bezpečnej způsob pohřbívání, a on si to pak došel přeměřit, ani jednou se nanabídl, že by mi pomohl kopat ten hrob. To mě hrozně ranilo. Někomu věříte, budujete sousedský vztahy, a on tam pak stojí opřenej o plot s lahváčem v ruce a pyskuje, že je to moc blízko jeho plotu. „To je ale sráč“, dovolím si malou vsuvku.

„Třeba ani ne, třeba je jen nešťastnej, co mu umřela žena. Byli jsme u toho, my jsme všichni doktorská rodina, máme známý po nemocnicích, a tak jsme jim dávali doporučení na kapacity, nikdy jsme za to nic nechtěli, ani vděk jsme neočekávali, ale tohle, tohle mě vážně překvapilo.“

„To se vám nedivím, ale charakter lidí se vyjeví až v krizových situacích. Dokud je všechno v pohodě a sluníčko svítí, všichni vypadají jako sluníčka.“

„Jo, to jste řekl dobře.“

„To jsem jenom někde vyčetl.“

Vystoupila v centru. Krásná, smutná paní kolem padesáti.

Připomněla mi, jak moc důležitý jsou krize.

Oddělí zrno od plev, dobrý lidi od kreténů.

A taky, jak moc důležitý je milovat.

Vlastně asi všechny. Zvířata i lidi. Někdy je to celkem jedno. Hlavně to nesmí být přemrštěný a hlavně to nesmí být my, nebo oni.

Když o tom přemýšlím, tak je jenom jedna planeta a jsme na ní spolu.

Vyberte si z toho, co chcete.

Říkám to pořád a pořád se mi to potvrzuje – není malých zakázek a má smysl být za všech okolností příjemnej… Jedu pro babičku, co jede z Proseka do polikliniky na Proseku, prostě jen o pár ulic dál. Na taxa 79 Kč, dostanu sto, pomáhám babičce vystoupit, podávám hůlky, popřeju krásnej den, sednu si do auta a přistoupí asi čtyřicátník a ptá se, za kolik ho s maminkou hodím do Bohnic. Říkám, že něco málo přes dvě stovky. On řekne: „Tak jo, počkejte, já přivedu maminku.“ Maminka dvě hole, pomáhám jí, říkám: „Žádnej spěch, já bez vás neodjedu!“ Paní se na mě krásně usměje a jedeme. Po chvíli z vousatýho chlapíka vypadne: „Chtěl jsem si objednat Bolt (bývalé Taxify – obdoba Uber), ale když jsem vás viděl, jak jste byl na tu babičku hodnej, tak jsem si řek, že i když by to bylo levnější, tak se na ně vykašlu…“

Když jsem sepisoval nějaké příběhy pro tuhle knížku, vzpomněl jsem si na příběh jedný bláznivý holky, pro kterou jsem přijel v mrazivý zimní noci na periferii Prahy. Před panelákem stálo policejní auto a záchranka. O vůz ambulance se opíral kouřící záchranář, tak jsem vylezl a ptal se, co se děje. Prý se nějaká holka chtěla zabít, ale nakonec nic. Doktor je ještě nahoře. Hned mi bylo jasný, že to bude souviset s mou objednávkou. Pro jistotu jsem vzal z auta telefon a volal na číslo v objednávce. Zvedla to jakási paní a prosila mne, ať čekám. Samozřejmě. Budu zde. Vlezl jsem zpátky do auta a čekal se zapnutým topením. Holku přivedli policajti a její maminka. Cíl – Léčebna Bohnice, na druhý straně Prahy. Vyhublá, černovlasá holka byla úplně „vycukaná“, bála se úplně všeho, od jistícího pásu po můj zkoumavej pohled. Tak jsem nasměroval zpětný zrcátko tak, abychom se neviděli, a rozjel se. Mám pro lidi, který tenhle svět občas nedávají, jistý pochopení, měl jsem to v rodině, viděl to mezi kamarády. Ze začátku jsem mlčel, jen jsem navrhnul trasy, prioritu měla samozřejmě ta nejrychlejší. Maminka utěšovala holku, ta brečela, chtěla vyskakovat z auta, ale maminka držela ruku na pásu. Povídala holce, že už by se s nimi (nějaká špatná parta) neměla stýkat, že ji to ničí, holka odpovídala, že už nikdy, nikdy, slibovala, nikdy, ty lidi jsou tak zlí, zlí… Ale bojí se, že tam, kam jede, to bude ještě horší, všude je plno zlých lidí. Představte si tu noční jízdu, úplně prázdnou Prahou, všichni spokojeně spí, do toho se začne z nebe snášet jemnej sníh. Jste tam spolu zavřený a máte pocit, že byste měli taky něco říct. Tak jsem řekl, že to bude dobrý, měl jsem v Bohnicích sestru, jezdil jsem za ní, nejdřív se hrozně bála, a pak, po několika týdnech, vypadala vlastně strašně šťastně. Snažil jsem se o ten nejpokojnější hlas, kterýho jsem byl schopnej. Holku to zaujalo a hned se začala zajímat, jak je na tom moje sestra teď. Řekl jsem, že podstatně líp. Zbavila se jedů, šla na čas do komunity, naučila se zas fungovat, teď je v chráněném bydlení, má přítele. Samozřejmě, pořád musí bojovat, ale začalo to všechno přesně takhle, jedný podobný noci, kdy jsme ji tam vezli já a maminka.

Trochu jsem lhal (zas takovej happy end to nebyl), ale neříkal bych tomu lež, když to pomůže dobrý věci. Mluvil jsem o tom, jak se tam konečně naučila jezdit na koni, protože je tam mají – nejdřív se o ně musí člověk naučit starat, postupně se jim přibližovat a pak, jednoho dne, může vycválat na tom koni do luk a polí, co jsou hned vedle. Samozřejmě, holka pořád propadala náporům paniky, ale byli jsme tam už pro ni dva. Už jsem nebyl nepřítel, kterej ji proti její vůli veze někam, kam sama nechce. Vjeli jsme do areálu Bohnic, kterej je vlastně neuvěřitelně krásnej, plnej vzrostlejch stromů, našli jsme budovu Detoxu a zastavili před ní. A tohle, tohle bylo asi nejkrásnější dýško, který jsem kdy dostal, prosba tý holky, abych tam s nimi ještě chvíli počkal, než se otevřou dveře.

Tohle tady nepíšu proto, abych se pochválil, ale abych sám sobě připomněl, že to na tomhle světě nikdo nemá jednoduchý a jaká je síla dobrýho příběhu. A samozřejmě, počkal jsem tam s nimi, dokud se ty dveře neotevřely.

Přijedu k Domovu pro seniory a čeká na mě babička s berlemi a strašně se omlouvá, že jede jen kousek, ale že by to prostě nedošla. Směju se, že je to v pohodě, že nemůžu furt jen lízat smetanu. Babička se uvolní a strávíme pár příjemných minutek. Svěří se ale, že řidič přede mnou to takhle optimisticky neviděl a byl trochu nepříjemnej. Ale sakra, takový to prostě někdy je, někdy máte tři takový minimální rita za pár pětek a jindy třikrát za sebou přejedete město z jedný strany na druhou. Už dávno jsem se s tím smířil a nevidim důvod, proč by mi to mělo kazit náladu. A už vůbec nechápu, proč bych měl kazit den starýmu člověku, kterej to beztak nemá jednoduchý a nedojde si ani do večerky na rohu. Tohle prostě k tomu jobu patří, stejně jako to, že někdy to jezdí a jindy zas ne. Notabene, když pak dostanete od takový babičky, na kterou jste hodnej, výbornej švestkovej koláč s drobenkou! Lepší jsem jedl naposledy u babičky v Jižních Čechách, když jsem byl malej kluk. Není malých rit!

Já na klienta: „Dobrý večer, kam to bude? Není tu napsaný cíl.“

Klient se posadí, chvíli na mě trochu tupě civí a pak řekne: „Jsem ožralej, zhulenej a ty si na mě moc rychlej…“

Hádejte kde. No, na Žižkově…

Hovor s klientem, který mi volá, zda u mě nevytrousil peněženku.

„Hele, seš to ty, ne?“

„Kdo jako?“

„Tys mě vez, né?“

„Asi jo, Vršovice, Holandská, úplně na káry dnes kolem poledne?“

„Jo, přesně! Seš dobrej!“

„O co jde?“

„Hele, nezapomněl sem u tebe peněženku?“

„Určitě ne, dával jste si ji do bundy.“

„Hele, ty vole, já měl bundu?“

O.K.

I tak lze žít.

Oukej, tohle bude trochu umatlaný, takže vy, kdo to budete číst u snídaně, počkejte s jídlem nebo s čtením.

Taxíka jim zavolala barmanka Anastasia z Hard Rock Cafe. Je to fešná holka a vždycky hosty doprovodí až k taxíku. Když jsem ale ty dva hosty uviděl, řekl jsem NO WAY. Holka, cca 20 let, upadla cestou od dveří hospody dvakrát na asfalt a jednou si ublinkla. Třicátník se zlatou náušnicí v uchu ji trpělivě sbíral, mluvil německy (typickej bývalej východní Němec). Zato moje trpělivost dostala při tom pohledu povážlivý trhliny. Takhle zmaštěnou holku vám žádnej taxikář nenaloží, na to vemte jed.

Zopakoval jsem tedy ještě jednou anglicky: „V žádným případě, je moc ožralá.“

Chlápek tam stál a zíral na mě, o rameno se mu opírala jeho holka a slintala mu na džísku. Pak zkroutil obličej jako baset a řekl skoro plačtivě: „Plísssss…“

Vy víte, že mám dobrý srdce, tak jsem vytáhnul celtu, co vozím pro převoz psů a vystlal s ní zadní sedačky, podal mu igelitku a řekl, ať jí to drží před ústy, a naložili jsme ji.

Jel jsem opatrně a s otevřenými okýnky.

Cestou jsem si říkal, jakej jsem zasranej dobrák.

Blbec prostě.

Úplnej Kristus.

No ale on ji tam vzadu opravdu pečlivě opatroval a staral se o to, aby všechno šlo do tašky.

Kristus vpředu si mnul pěstí spánky.

No ale on jí tam vzadu šeptal, že ji miluje a všechno bude dobrý. Hladil ji a pořád opakoval: „Ich liebe dich.“

Před hotelem vypadla z auta na dvě koloběžky LIME a pozvracela je.

A on ji hladil a pořád opakoval: „Ich liebe dich.“

Složil jsem celtu, dával ji do kufru a díval se na ně, jak tam hrdličkujou na dvou pokácených koloběžkách a shora prší nekonečná láska.

Nastoupil jsem do auta a pustil si The Clash. Noc ještě nekončila. Bylo zapotřebí zachránit ještě spoustu lidí. Někdy mi připadá, že je vlastně zachraňuju i proti jejich vůli. Že se sami chtěj zničit. Skončit někde pod mostem a okradený o všechno.

Poděkujte barmanům, že vám toho taxíka zavolaj.

Poděkujte nám, že vás vůbec odvezem.

Protože někdy vážně uděláme víc, než musíme.

Protože někdy jste vážně moc.

Miluju vás.

Dost by mě zajímalo, jestli se ten vykalenej týpek ze Žižkova, co u mě na sedačce zapomněl cca tři gramy hodně aromatickýho matroše, o ten svůj ztracenej poklad přes dispečink přihlásí. Vzhledem k tomu, že šlo o zakázku na počátku noci, voní teď moje kára jako minivan jamajský kapely na turné. Miluju pátky a Dycky Žižkov!

Dva drsně potetovaný třicátníci s plnovousy. Místo naložení rockovej klub Újezd. Cizinci. Baví se anglicky, ale není to jejich rodná řeč. Nejdřív zahejtujou na Američany, protože se bavili v klubu s nějakým anarchistou, kterej jim to vysvětlil. Pak se začnou bavit o filmech.

„A viděl jsi Posledního Mohykána?“

„Skvělej film!“

„Nejlepší film o lásce ever.“

„Yes.“

„Tak romatická hudba!“

Jeden z nich vyloví mobil a začne pouštět tklivou piano verzi z finále filmu.

„Vždycky brečím! Vždycky!“

„To chápu, ten konec je silnej.“

Začnou si pobrukovat. Nananananananana nana…

„Skvělý.“

„Dokonalý.“

„Cejtíš tu lásku z toho?“

„Jo.“

Ztlumil jsem jim na to Underworld.

Pouštějí si to až do cíle.

Což je bordel v Korunní.

Všichni potřebujem lásku…

Z cyklu horečka sobotní noci. Dvě hodně rozjařený třicátnice z Úval do Dlouhý a jeden pán. Ženy vzadu, pán vpředu.

Žena číslo 1: „Mně se jako hodně líběj vousatý chlapi, ale musej mít vlasy, a to vy nemáte.“

Žena číslo 2: „A to já zas miluju. Pán je vousatej a navíc má oholenou hlavu, to vypadá strašně sexy.“

Žena číslo 1: „Ale jo, je sexy, ale kdyby měl vlasy, byl by sexy ještě víc!“

Pán na sedadle vedle mě pobaveně: „Vypadá to, že zbytek noci za vás odřídím asi já…“

Směju se.

Mě tohle prostě baví. Vždycky je to, jako kdybych byl zrovna v nějakým vtipným nezávislým filmu z New Yorku.

Díky všem, za dnešní horečku sobotní noci.

Bylo to opět… nezapomenutelný.

Někdy je to vážně fascinující, s jakou rychlostí dojde k otevření duše. Přijel jsem k luxusní rezidenci vyzvednout sympatickou klientku středních let, pozdravili jsme se, ona se zeptala, jak se dnes mám, já řekl, že dobře, a ona okamžitě kontruje, že ona se dobře nemá, že je tři a půl měsíce po druhém porodu a před měsícem se dozvěděla, že její manželství po deseti letech prostě skončilo, našel si jinou, pořád měl tak moc práce, že si našel někoho v práci, takže je všechno v pytli a ona se z toho pořád nemůže vzpamatovat, je to prostě neuvěřitelný, věříte tomu? Deset let děláte všechno pro to, aby to fungovalo, a pak tohle. Nebrečela, jen mluvila a svěřovala se. Vyčítal jí prý, že v těhotenství moc přibrala, že znala jenom rodinu, že všechno brala moc vážně. Bylo to tak rychlý a nečekaný, že jsem se zmohl jen na chápavý přitakávání a čekal na moment, kdy do toho vnést něco pozitivního. Naštěstí ten moment přišel, když si stěžovala, že jí manžel vyčítal i to, že si nikdy neudělala řidičák. To mi připadalo jako vhodná pevná půda, od který se dá odrazit, a tak jsem ji začal přesvědčovat, ať si ho rozhodně udělá, že na tom něco je, řízení automobilu jí docela jistě dodá minimálně pocit, že něco přece jen drží ve svých rukách, a jestli vás děsí manuál, protože vám nejde řazení, tak se na to prostě vykašlete a udělejte si řidičák na automat. To zvládnete úplně snadno, v Americe už mají manuál jen fajnšmekři a nikdo se nad tím nepozastavuje. Možná to vypadá jako malá věc, když se vám posere život (to jsem jí neřekl, to říkám vám), ale u těch malých věcí to začíná, vzít si do parády ty malý věci a postupně přejít na větší. Někdy je to vážně fascinující, s jakou rychlostí dojde k otevření duše, a cítím velkej respekt k lidem, který to udělaj před naprosto neznámým člověkem. Odešla s rozhodnutím, že si ten řidičák udělá, a já odjel s přesvědčením, že to dokonale zvládne. Někdo s takovou odvahou to docela určitě zvládne…

Dnes jsem vezl velmi starého pána v uniformě na akci v Rudolfinu připomínající Den vítězství nad fašismem. Opíral se o hůlku a zajímal se o mou práci. Já se ale zase od dětství zajímám o druhou světovou válku, tak jsem se ho zeptal, jestli se chce bavit o válce. Usmál se a řekl, že raději ne, ať jsem rád, že tenhle boj už byl vybojován. Byla to složitá doba, přišel o mnoho kamarádů, pořád se mu o tom zdá. „Takže, mladý muži, raději ne.“ Jeho tvář byla naprosto klidná a vyrovnaná, pod nosem opatrovaný knírek, pečlivě vážil slova. Když jsem se na toho krásnýho člověka díval, měl jsem pocit, že už jen ten pohled mě samotnýho dělá lepším. Nepřeháním. Připadal mi jako relikt z dob, kdy se z chlapců opravdu stávali muži. Muži, kteří se drželi svých morálních zásad a neuhnuli z nich, ani kdyby to mělo znamenat deset let v kriminále. Když jsme zastavili před Rudolfinem, běžel jsem mu otevřít dveře. Měl jsem pocit, že bych před ním měl rozvinout červenej koberec, ale zároveň mi bylo jasný, že by se takové pitomině vysmál. Odešel vzpřímeně, i když ztěžka a pomalu. Chvíli jsem se za ním díval a přemýšlel o lidech, kteří se postavili zlu a ten boj vyhráli. Někteří přežili, a mnoho jich to nepřežilo. A na to bychom asi při výročí konce války měli myslet. Nejen jako na další volnej den, kdy nemusíme do práce. A to je asi všechno, co jsem dnes chtěl říct.

Jedna z největších poct, jaké může taxikář docílit, je věta: „Jé, s vámi už jsem jel/a, to je super, že s vámi jedu znovu!“ To je fakt dobrej pocit. Znamená to, že si vás on/a zapamatoval/a, protože jste spolu mluvili. Pro mnoho lidí je taxík jen přeprava, chtějí mlčet a prostě se jen dostat tam, kam potřebují, a já to plně respektuju, ale když se z toho stane příjemně plynoucí rozhovor o všem možným, je to prostě lepší. Chvíli mi trvalo si pro to vypěstovat cit. Mnohdy totiž lidi mlčí, protože neví, jak by měli začít. Je tu určitá přehrada, blok, kterej se dá překonat několika úvodními frázemi, po kterých může následovat osobnější hovor. Může to být třeba počasí, doprava, poznámka o místu, kolem kterýho projíždíme. A najednou se bavíme třeba o rozvodu. Nebo pohřbu rodičů. Fráze na začátku jsou jen úvod, během kterýho si ověříme, že spolu můžeme mluvit dál. A někdy se musí začít trochu opatrně. Vybavuje se mi jízda z minulýho týdne, kdy jsem vyzvedl starší paní ze Slovenska v nemocnici v Motole, na dětské pohotovosti. Jela na Hlavní nádraží. Kdybych nebyl opatrnej, mohl jsem se třeba zeptat: „Tak kde je to děcko, myslel jsem, že povezeme děcko, co se těší domů?“ Ale neudělal jsem to, protože jsem měl POCIT, že by to bylo špatně. A tak jsem jen tak „našlapoval“ kolem a najednou jsem byl zasvěcenej do případu dítěte, který tam leží s nevyléčitelným nádorem na mozku, a tohle byla pravděpodobně poslední návštěva babičky ze Slovenska. Je málo těžších věcí na světě než smrt dítěte. Můžete říct jen velmi málo slov, kromě slov lítosti. A tak jsme chvíli mlčeli, proběhly nějaký slzy, paní se dívala na budovy, auta, kolony a pak se rozmluvila o tom, že stejně nechápe, proč lidi žijou v takových velkých městech. Ona žije na konci vesnice, na zahradě má studánku napájenou z hor, kolem šumí stromy, v noci štěkaj lišky a vyjí vlci a medvědi si brousí kožichy o jejich laťkovej plot. A já myslel na to, že nemůžeme změnit osud toho dítěte, nemůžeme porazit smrt, ale můžeme spolu mluvit a pokusit se na chvíli vcítit jeden do druhýho. Můžeme prostě jen na chvíli být spolu lidmi. Vypěstovat si pro to cit. Na konci jsme si podali ruce a popřáli vše dobré. A řekl bych, že jsme si jeden druhýho dostatečně zapamatovali. A proto asi žijeme, abychom si pamatovali a abychom pamatovali na ty druhé. Nikdo z nás nezmění osud těch druhých, ale můžeme si ho navzájem ulehčovat, prostě tím, že si nasloucháme. A jestli jsem byl trochu patetickej, tak se nezlobte, to jsem si jen při psaní vzpomněl na tu paní ze Slovenska.

Vezu šedesátníka z hospody U Zlatého tygra. Hovor se nevyhnutelně stočí k Bohumilu Hrabalovi, který tam býval pravidelným hostem. Párkrát tam s ním prý mluvil, jeho knihy ale nikdy nečetl. Dost ho překvapilo, že já ho četl a je to můj zamilovanej autor. Myslel si prý, že taxikáři nečtou. Ach, ty předsudky. Pořád si někoho škatulkujeme a vytváříme si stereotypy. Celej život se tomu snažím vyhýbat. Jednou jsem chodil s dívkou, jejíž otec byl elektrikář a doma měl knihovnu plnou Hemingwaye, Vonneguta a podobně. Byl jsem pozván na kafe, zatímco se slečna zdobila na rande, a bezvadně jsme si pokecali o beatnicích. Preferoval Bukowskýho, i když si byl vědom, že se do tý generace nedá zařadit. Otec dvou dětí, byt středostavovsky zařízenej, a on vytáhne z knihovny Bukowskýho básně a čte mi oblíbený kousky. Jestli vám můžu něco poradit, tak snad tohle: nikdy si nikoho předem nezařazujte podle nějaký škatulky, lidi dokážou zatraceně překvapit. A to je na tomhle světě zatraceně dobrý. Konečně, jak praví postava profesora v kultovním filmu Marečku, podejte mi pero: Nu, i skladník ve šroubárně si může přečísti Vergilia v originále…

Důležitý je hlavně naladit se vždycky na člověka, kterýho vezete. Dnes jsem třeba vezl paní z Kazachstánu s její starou maminkou v metuzalémském věku. Začalo to tím, že se zadívala na fotku na taxi průkazu a ptala se, proč jsem si oholil hlavu a nechal si narůst vousy. Odpovídám po pravdě, že se mi vzadu začalo dělat legrační řídký kolečko, tak jsem to sprostě oholil a vousy mi připadají jako dobrá náhrada kdysi neposedný hřívy. Dostal jsem okamžitě k dispozici tajný kazachstánský metody na zesílení růstu vlasů, který jsou tak univerzální, že léčí i impotenci, rakovinu a neplodnost. Následovala přednáška, že svět zachrání Indigové děti, které se začaly rodit v devadesátých letech v Rusku a posléze se rozšířily do celého světa. Její profesor to předpovídal ještě za Gorbačova. Vůbec ničemu z toho jsem se nesmál. Život mě naučil, že svět je plnej tajemství a nikdo z nás neví, jak to vlastně všechno funguje. Někdo si podepře konstrukci světa Bohem, jinej evolucí, další zas bojem proti migraci. Nesměju se nikomu. Potkávám lidi a snažim se v jejich příbězích vidět celej svět v celý jeho širokosti. Někdo brojí proti Babišovi, jinej proti Západu, další proti Americe, korporacím, chemii, a já to poslouchám a říkám si pořád, opakuju si to neustále: kdo jsem, abych tohle odsoudil? Upřímně, připadám si hrozně moc obohacenej o všechny tyhle úhly pohledu, o který bych přišel, kdybych byl třeba zavřenej v kanclu, stýkal se jen se sobě podobnými a u piva si s nimi notoval. Měli bychom se střežit lidí, který ví, jak to je, a dávaj jednoduchej recept. Měli bychom jeden druhýho poslouchat a říkat si – možná to tak opravdu je. Proč by ne? Tohle jsem v týhle práci našel, tisíce různých příběhů a pohledů na svět, kterých se můžu dotknout, byť jenom letmo.

Od tý doby, co dělám tuhle práci, pociťuju jistý spříznění s Vietnamci za pulty večerek. Taky mi každej druhej zpiťar hned tyká. Modelovej příklad – zpiťar otevře dveře a svalí se na sedadlo vpředu. Zabouchne a mžouravě se na mě zadívá. Pak řekne: „Čau, já sem Zdenda!“ A podává mi trochu upocenou tlapu. Tlapu přijímám a nasazuju úsměv orientálce, za kterým se může skrývat cokoli. Chvíli se pokoušíme dohodnout na cíli cesty. Obvykle to skončí tak, že udá čtvrť a doprovodí to slovy: „Já ti řeknu.“ Pak chce pustit svý oblíbený rádio. Různý ty Expulsy a Hryzrádia. Klidně mu vyhovím, protože svět je pestrej a složitej a za svůj hudební vkus taky každej nemůže. Když se dočká svý oblíbený stanice, spokojeně se na mě opět mžouravě zadívá a řekne: „Seš dobrej, fakt dobrej. Jak se menuješ? Čau, já sem Zdenda.“ Opět upocená tlapa. Usmívám se a říkám si, že ho mám pod kontrolou. Následovat pak můžou různý věty. Někdy se začne Zdenda svěřovat, jindy vyzvídá. Po vyslovený otázce však okamžitě zapomíná, na co se vlastně ptal. Zeptá se naopak najednou: „Kam to vlastně jedem?“ Odpovídám: „Říkal jste, že jedete domů.“ V týhle fázi nastává rozhodný moment. Zpiťar se zamyslí a zjistí, že se mu domů vůbec nechce, a chce pokračovat někde jinde v pití. Nebo řekne: „Ty vole, jo, máš pravdu, jsem našrot, dobře děláš, ty vole, ty seš fakt dobrej! Jak se menuješ? Čau, já sem Zdenda…“ Pokud znáte Havlovu hru Audience, jistě víte, že bych takhle mohl pokračovat hoooooodně dlouho. Všechny ty předcházející věty se totiž cyklicky vrací a opakují. Řeknu vám, že chápu kolegy, který tohle neskutečně vytáčí, ale mně to přijde kouzelný. Tak jako existujou bytový divadla, dalo by se říct, že existujou i takový pohyblivý taxi divadla. Já jsem jedinej divák a je tam se mnou jedinej herec. A pokaždý je to divadlo výborný. A úplně nejlepší fór je v tom, že já jako divák za to nakonec dostanu ještě zaplaceno. A na to můžete vzít jed, že takovej spokojenej herec vám dá naprosto královský dýško. Takže abych to uzavřel – od tý doby, co dělám tuhle práci, mi naprosto nevadí, že mi lidi tykaj. Jsem každej den v divadle bez zábradlí, zato na čtyřech kolech… Pro dnešek jsem už dojezdil, ale už se těším na další zítřejší premiéry!

Život taxikáře je plný překvapení. To třeba v pět odpoledne vezete veselou eskort holku a po pěti minutách s překvapením zjistíte, že si povídáte o pozitivním myšlení, síle odpuštění a vesmírných vibracích…

Stojím na Jiřího z Poděbrad a dívám se na lidi proudící kolem. Trochu se zlobím na dispečink, že mě tu nechává trčet už 20 minut, ale koukat se na lidi a jejich rozmanitost je taky příjemný. Kolem jde mladá žena, zarazí se a zaťuká na okýnko. „Vezmete mě do Holešovic?“ „Samozřejmě!“ Posadí se a řekne: „Normálně jsem chtěla jet sockou, ale když jsem vás viděla, jak se usmíváte, tak jsem se rozhodla, že pojedu s vámi…“ Co k tomu dodat? Stay positive a ono to přijde…

Když naložíte odpoledne v nemocnici veselou postarší paní, která okamžitě začne vysvětlovat, že tenhle rok utekla už potřetí hrobníkovi z lopaty a že to ráno vypadalo, že do večera bude po ní, ale není a dlouho nebude, někdo tam nahoře si přeje, aby tu ještě pobyla, směje se a vypráví o svym životě, o manželovi, co byl kokot, ale utekla mu do Prahy, a teď jí musím zastavit u benzínky, že si koupí šampaňský a bude se oslavovat, tak to šáňo bouchnete hned na benzíně, ale musí slíbit, že nepotřísní sedačky, pije to z lahve a pořád tak nadšeně vypráví a směje se a povídá a povídá a vy si uvědomíte, jakej je to vlastně krásnej dar, ten život, a vůbec se nezlobíte, že je pak vzadu pár flíčků, protože šampus uschne a za tu radost vás obou to fakt stálo…

Většina z vás 24.12. asi dlabala u stromku bramborovej salát a tahala kosti z kapra, já na Štědrý den v půl osmé večer naložil na autobusáku Na Florenci mladýho Turka, kterej měl hodinu na to, sehnat nějakou marihuanu, než mu to zas pojede směr Mnichov. Chtěl jsem ho vzít na Žižkov, ale měl dva tutový tipy na nějaký úplně nepravděpodobný místa na Malý Straně. Nehádal jsem se s ním, byl jsem sám zvědavej, co z toho vzejde. Lovil to někde na internetu, nedával jsem tomu mnoho šancí, ale dneska je na internetu skoro všechno, tak co by ne, třeba bude mít pravdu a mně se rozšíří obzory. První místo bylo v ulici na Tržišti nad americkou ambasádou, takže jsme museli projít check-pointem, což ho trochu vyplašilo, ale když viděl naše přátelský policajty, jak mi znuděně svítěj do kufru, uklidnil se. Na tom místě samozřejmě nic nebylo. Prostě nějaký zvonky se jmény. Jeli jsme tedy na druhý místo a on rozvíjel teorie, že democracy u nás je asi fakt lepší, že svoboda a tak. A asi tady policajti tak často nebijou lidi a nepruděj. Říkal jsem mu, že to tak je, stačí se projít v létě parkem, kde polehávající partičky hulí trávu jak fabriky, pijou víno, kolem chodí policejní hlídky a je jim to fuk. Na druhým místě, co mi dal, byla jen cedule veganský restaurace, která byla zavřená, takže zas nic. Ale nějak mu to nevadilo, říkal že to je moc pěkná vyhlídková cesta a moc dobře si se mnou pokecal a celý tohle město vyzařuje takovou dobrou energii, takže je se všim úplně spokojenej a happy. Zavezl jsem ho tedy zpět na autobusák, vyinkasoval ho, potřásl si s ním rukou a rozloučili jsme se. Tohle mám na tý práci dost rád, když za sebou nechám příznivej dojem, zvlášť u cizinců, protože mě těší, že se i třeba kvůli tomu budou rádi vracet. Takže tohle byla část mýho Štědrýho dne. Já myslim, že dobrý. Zejtra mě čeká Silvestr, tak mi přejte, ať mi nikdo nepoblije potahy, a já vám za to přeju všechno nejlepší do novýho roku! Doufám, že jste celej rok pečlivě trénovali, takže to pro vás (a pro mě) nebude problém. Všechno nejlepší nám všem, týhle zemi a všem dobrým lidem, co v ní žijou. Howgh.

Nejraději mám, když nastoupí klient, řekne adresu, jedeme, mlčíme a on po chvíli povídá: „To je skvělá hudba, můžete to zesílit?“ A pak se bavíme o hudbě, najdeme shodný body, já mu ze svý mp3 diskotéky najdu jeho srdeční záležitost a na konci si podáme ruku a řekneme, že je to sice jenom hudba, ale taky život a vlákna, který nás spojujou. A jednou jsou to Rolling Stones, jindy The Doors nebo Charles Aznavour nebo minimal techno. Klidně to může být i rádio Country. Stačí říct! Jsem tu pro vás a chci, abyste to měli příjemný. Někdo si chce povídat, někdo jen tak tiše koukat z okýnka, někdo chce diskotéku. Někdy to poznám, co kdo chce, ale někdy taky čekám, až se vyjádříte, protože lidi v týhle zemi jsou někdy jak zařezaný a uzavřený. Zvlášť když jsou střízlivý. Možná proto nejraději vozím opilý lidi. Jsou uvolněný a sami si řeknou. Smějou se, řeknou si o hudbu, zajímají se a pak třeba rovnou vypadnou hubou na dlažbu. Ale to je právě ono. Já nejsem váš nepřítel, když pro vás jedu, těším se na dalšího novýho člověka v celý jeho jedinečnosti. Bylo by skvělý, kdybychom to cítili podobně, a i když se vidíme jen na chvilku, abychom si tu chvilku užili. Možná je to patetický, ale to bude tím, že se blíží Vánoce. Těším se na vás! Fakt jo! Potkávat lidi je dar, tak se nebojme potkávat. Mír a lásku!

Zakázka k nemocnici Bulovka u stanice záchytky. Cestou si říkám: to bude zase sranda. Na místě ale stojí dva dobře oblečený páry středního věku. Jsou to všechno doktoři a doktorky, co jedou z vánočního večírku. Říkám si, to je skvělý, čekal jsem hrůzu a najednou je z toho decentní zakázka. Omyl. Jedna z doktorek začíná po cestě zvracet. Zbytek doktorů ze zadních sedadel hlásí: „To je dobrý, to je do kabelky!“ A bylo to dobrý, třikrát. Dýško dělalo 700 Kč. Příjemní lidé, tihle doktoři. Znám kolegy, co by je na místě vyhodili, ale vždycky je třeba zachovat chladnou hlavu a děkovat bohu, že dámský kabelky typ „psaníčka“ už vyšly z módy…

Pořád se mě lidi ptají, jestli je to opruz, vozit ožralý lidi. Já ale mám rád ožraly. Chtějí si povídat, někdy vám řeknou historku. Jako dnes. Jede z hospody na Chodově na Kunratickou diskotéku a povídá, že posledně se tam ožral tak, že si nebyl schopnej zavolat tágo. Tak se rozhodl, že to dojde. Po půl hodině pěšího putování ho zastavila hlídka Městský policie, kam jde. Vysvětlil jim, že jde domů. „A trefíte?“ „No, to nevim.“ Pustili ho. Za hodinu a půl byl někde úplně v prdeli a padal do pangejtů. Zastavila u něj ta samá hlídka a znovu se ho ptali, kam jde. Opět jim řekl, že domů. „To jste nám říkal už před hodinou a půl. Kde bydlíte?“ Řekl jim adresu. „To ale jdete úplně na opačnou stranu“ (situace Švejkovy putimské anabáze). Představuju si, jak se po sobě strážníci podívali a pokývali hlavami, jakože pro jednou se na předpisy vykašlou, naložili ho do auta a odvezli domů. Prý mu na rozloučenou řekli: „Polepšete se.“ Směju se s ním celou dobu, představuju si tu situaci a beru v duchu na milost všechny „měšťáky“ světa. Tohle byl čirý čin milosrdenství. Zastavim u diskotéky, dostanu 150 Kč dýško a loučím se s chlápkem slovy: „Polepšete se!“ Oba se smějem a vyrážíme každej svým směrem. Já za další zakázkou a on… za dalšími opileckými zážitky. No řekněte, je možné nemít rád ožraly?

Páteční noc mě fakt baví. Namátkou: páreček mladých lidí, holka vyčítá klukovi, že na rozloučenou objal její kamarádku, když přece pořád tvrdí, že ji nenávidí a považuje za husu, a jestli jí teda něco netají; dva bratři, z nichž jeden byl míň opilej a zhulenej, tak jel mladšího uložit domů a pak jsme si cestou povídali o hudbě devadesátých let, že byla nějaká lepší a jestli to není jen nostalgie; dvě rozjařený šmrncovní ženský, z nichž jedna řešila rozchod, a dostal jsem nabídku, abych někdy zašel na kávu; a ve finále starší muž jedoucí z bordelu domů, kterej celou dobu smutně a melancholicky koukal z okýnka na utíkající město. Jestli tohle není fascinující svět, tak potom nevím co…

Polední job z žižkovský knajpy na periferii. Rozcuchanej čtyřicátník s rysy hodně pocuchanými (odhadem dvoudenní) kalbou volá manželce: „Jasně, já vim, že bych měl přestat fetovat, když chceme to dítě, určitěASI…“

Ukecaná cikánská lesba, se kterou jsem strávil čtvrt hodiny povídáním o tom, že se její přítelkyně zbláznila a vyhrožovala sebevraždou s kuchyňským nožem na hrudi, a se kterou jsme se shodli, že to nikdo na světě nemá jednoduchý a musíme bejt trpěliví a hodní, a kterou si vzali pěstouni z dětskýho domova, až když jí bylo 14, a koupili jí byt a byli na ni hodní jako na vlastní, ale že jinak neměla v životě nic zadarmo a všechno si musela vydupat, vzdělání, orientaci, lásku, a která mi nakonec místo 203 Kč na taxametru dala tři sta, ve mně znovu jen posílila sympatie, který mám k minoritám… Jsem za tyhle krátký exkurze do cizích životů hrozně vděčnej, v tomhle je to povolání naprosto skvělý, když si teda člověk nesedí na uších a na srdci, má možnost ochutnávat nádherně širokou paletu celý týhle společnosti a cvičit se v empatii. Přirozenost lidská totiž spíš volá k tomu sdružování do smeček osobností, který jsou si vzájemně blízký, a vylučování a negování toho, co jim zrovna nesedí. Ale tady vám prostě zakázka hodí na sedadlo vedle kus lidský bytosti, se kterou byste se jinak nepotkali, nehodili řeč, ani pohledem byste o sebe nezavadili, ale stačí dvě, tři konverzační fráze a může se stát, že se dozvíte věci, který by vás v životě nenapadly. Slyšíte o bojích, o kterých jste netušili, že jsou bojovaný, vidíte prohry a výhry, zkrátka vidíte život. Tohle je prostě krásný povolání, a pokud vám někdo tvrdí opak, nevěřte mu, zaplaťte mu panáka a zavolejte mu taxi. Já už mu to vysvětlim…

Dalo by se říct, že tahle práce je jen převážení lidí z bodu A do bodu B. Ale já to tak nevnímám. Za prvý jsou tu jejich příběhy, který vám občas řeknou, občas ne. Za druhý je tu ale nesmírně poetická jízda nočními ulicemi. Pouštím si hudbu, někdy blues, někdy minimal techno, jedu za další zakázkou. Kolem se blyští ulice pokropený září svítilen, někdy prší na kapotu, jindy se vítr dere do pootevřenýho okýnka. Při těch nočních jízdách může mít člověk dojem, že apokalypsa už nastala a vy jen nakládáte přeživší a zachraňujete je. Sbíráte je jako nějakej spasitel a odvážíte na místa přežití. Což jsou obvykle jejich domovy, jejich další bary, jejich milenky, jejich manželky a děti. A když je zachráním, jdu si pustit další dobrou hudbu a čekám na další, který budu mít šanci zachránit. Když s nimi budu moci prohodit pár slov, který je budou na chvíli hřát, budu štastnej taxikář. Když budou chtít jen čumět z okýnka a plakat nebo zívat, pořád budu rád, že jsem tady pro ně byl. Aspoň na chvíli, i když si mě zítra nebudou pamatovat. Možná v nich zůstane jen takovej dobrej pocit, že si na chvíli mohli odpočinout. Já budu spokojenej. Nedovedu a nechci si představovat svět, ve kterým nás budou přepravovat jen samořiditelný auto kapsle. Podle mě to bude smutnej svět…

Pondělní noc. Naberu týpka na Žižkově, jede o pár ulic dál. Neříká nic, jen se usmívá z okýnka. Vystoupí, já popojedu pár ulic, zastavím a popisuju výjezdy z taxametru, po chvíli si říkam: Sakra, co je to za známý aroma? Okouknu zadní sedačku a tam pytlík s matrošem. Dycky Žižkov!

Je to zvláštní pocit, když stojíte na Žižkově nedaleko gay klubu, z něj vyleze mladík, začne se na vás zubit, připotácí se, vy stáhnete okýnko a on se zeptá: „Můžu?“ Vy řeknete: „Ale jistě, kam to bude?“ On řekne: „Já vm řžeknu, směěr centrum.“ Sedne si, dlouze se na vás zadívá, usměje se od ucha k uchu a prohlásí: „Já semm se hlavněěě chtěl s vámi seznámit…“ pak se na vás dlouze dívá, pak se (opět dlouze) zadívá na průkazku taxikáře na palubce a řekne: „ Jiřží, to jeee krásnýýý mééno… ach… uděljte mi radost a řžeknětei, stee na klukyy?“ Zasmějete se a vlastně z toho máte dobrej pocit. Líbit se někomu je pěkný. O svý orientaci mám sice jasno, ale pamatuju si, jak mi jedna moje kamarádka kdysi řekla: „Když se líbím chlapům, je to O.K., tak nějak normální, ale když se líbím jiný ženský, je to TOP!“ Podle mě je ale hlavně TOP žít v týhle zemi a v týhle době, kdy vyhrává tolerance a gayové už nemusí chodit kanálama a můžou se klidně zeptat taxikáře, jestli je na kluky… a nedostanou přes držku. U mě teda nikdy.

Vezu v podvečer společensky oblečenýho klienta ze Žižkova, když nám na Seifertově z parkovacího pruhu bez blinkru vjede do cesty debílek, co se neobtěžoval ani rozhlídnout. Jen taktak to ubrzdím a procedím mezi zuby: „Debil!“ Klient ale stáhne okýnko a pořádně ho vyřve: „Ty kreténe! Vrať se do dělohy! Potrate!“ Zatáhne okýnko a řekne: „Já sem normálně až moc slušnej, ale když sem na Žižkově, tak do mě vlítne vždycky něco trošku anarchistickýho…“

Když se s někým bavíte o provozu v Praze, tak se většinou nadává na agresivitu a bezohlednost pražských řidičů. Já ale denně vidím spoustu případů příkladnýho chování. Vidím řidiče, jak problikáváním a posunky pouští chodce na přechodech nebo jeden druhýmu dávají přednost, jak zpomalujou u přechodů, jak zastavujou a trpělivě čekaj, když přechází babička o holi, jak na dvoupruhu přejíždějí z pruhu do pruhu, aby měl autobus volnej výjezd ze zastávky, nebo ho opět probliknou a pustí přednostně, a tak dál a tak dál. Asi je to vždycky o tom, co kdo chce vidět. A já denně vidím 99,9 % procent řidičů, který jsou slušný. Že se pak najde během dvanáctihodinový šichty pár debílků, který si musej něco dokazovat, na věci nic nemění. Jsou to výjimky, který potvrzujou pravidlo, anomálie, který prostě k životu patří. V každý hospodě se taky vždycky najde jeden kretén, ale naprostá většina se chce bavit a užívat si. To je věc, na kterou myslím každej den. Nezapomenout poděkovat, když mě někdo pustí, usmát se na babičku s holemi, která pomaloučku přechází, aby si nemyslela, že na tomhle světě jen překáží, protože nepřekáží. Nikdo nepřekáží, žijeme tady všichni pohromadě, a jestli se tu chceme mít dobře, tak musíme bejt slušný. Možná někdy jezdim rychleji, než dovolujou lokální úpravy, ale vždy bezpečně a nikdy přitom nezapomínám na slušnost. Věřím na to, že se nám všechno vrací, a když se budeme chovat jako kreténi, jako kreténi taky skončíme. A den co den vidím tisíce podobně smýšlejících, kteří se podle toho chovají. Mám z tohoto města dobrej pocit. A proto tady taky žiju…

Z cyklu Horečka sobotní noci. To se třeba vracíte ze zakázky typu prdel světa za Prahou, a máte už toho dost a vypnete dispečink, že pojedete domů. Ale úplně nepravděpodobně vás v tý prdeli za Prahou stopne trochu připitej, ale dobře oblečenej Ukrajinec, že potřebuje na nádraží v centru. Celou cestu se hádá s někým po telefonu, že už se na tu párty nevrátí, že jede domů, a vzduchem lítají nadávky do kurev atd. Jsem klidnej člověk, tak se usmívám, týpek vypadá ve vatě, tak ať si klidně zanadává. Zastavíme na Hlavním nádraží, má to za čtyři sta, dává mi pět, pořád mluví do telefonu, už klidněji, dává mi na srozuměnou, ať ještě chvíli počkám. Mluví dvě, tři minuty, pak položí telefon a řekne: „Tak jedeme zpátky.“ Podivím se: „Opravdu?“ On řekne: „Je to problém?“ Já řeknu: „Nema problema.“ A jedeme zpátky. Za čtvrt hodiny už ho objímají kamarádi kdesi v prdeli za Prahou a děkujou mi, že jsem ho přivezl zpátky. Dostanu zas 500 Kč a jedu domů. Ať žije horečka sobotní noci!

Nejezdím jen dispečink, beru i ulici, ale někdy je to krušný. Klienti z ulice jsou totiž většinou ti, kterým se už nemůže podařit objednat si taxi standardním způsobem. Na aplikace neviděj a volat někam, to už vůbec nedávaj. Jako třeba včera. Relativně střízlivej chlápek na mě mávnul a ptal se, jestli ho hodim do Nuslí. Řekl jsem: „No problem.“ To jsem ještě netušil, že ta ženská, co se opodál opírá hlavou o dům, je s ním. Složitě ji naložil dozadu a sám si sednul dopředu, že bude navigovat. Po chvíli se zezadu ozval zvuk, jako když se svalí pytel brambor. Ženská si ustlala a začala hlasitě chrápat. Znělo to jako předsmrtnej chrapot býka v koridě, když už je na kolenou, z celýho těla mu crčí krev a ze všech stran má napíchaný bandarilly. Měl jsem obavy, jestli nezvrací, ale chlápek říkal, že ne, že takhle chrápe normálně. Byl docela problém ji zase vzbudit, a ještě větší dostat ji z auta. Chlápek s tím naštěstí už asi měl svoje zkušenosti, tak to zabralo jen nějakých pět minut. Dnes další expert. Třicátník v džínách a kožený motorkářský bundě. Pankrác. „Héj, čau kámo, ty vole, jedem do centra!“ Chce si podávat ruce, plácá mě po rameni, „Jedééém…“ Rozjíždím se, vytahuje pětistovku. „Héj, víš, co se říká u nás? Silnější pes m*dá! Silnější pes m*dá! Když mě přepereš, je tvoje!“ Udržuju si dobrou náladu a říkám mu: „Hele, až tě dovezu, tak si vezmu prachy, řídím.“ Ale on pořád: „Silnější pes m*dá! Vem si to!“ Třikrát pětistovku chytim a pokaždý ji vyškubne a směje se jak chovanec z Bohnic na útěku. Říkám mu, že jsou to blbý fóry, ale on zas, že né, že silnější pes… a tak dál… Pak začne zpívat nějakej rapovej text ve slovenštině: „Mám v piči, celej svět mám v piči, hej, celej svět mám v piči.“ Zničehonic přestane zpívat, podívá se na mě a říká důležitě: „VÍŠ, CO JÁ DĚLÁÁÁM? Já dělám LIFE KOUČINK! Radim lidem, jak maj žít! Protože lidi to nevěděj, tak za mnou chodí, a já jim říkam, jak maj žít! A voni mi za to platěj prachy. By ses posral, kolik je na světě zoufalců, co ti daj prachy za to, abys jim řek, jak maj žít. Chacháchacha…“ a tak dál… Dojeli jsme na místo, kam chtěl, a začal mě lanařit, ať to tu zaparkuju, že se vožerem, všechno platí. Seženem nějaký roštěnky a budeme silný psi… Bože můj, jestli někoho někdy z vás napadne jít k nějakýmu životnímu kouči, vzpomeňte si na tenhle příběh. Kupte si radši šalvějovej čaj a jděte si zaběhat, protože odteď už nikdy nebudete vědět, jestli ten sebevědomej kretén před vámi není ten můj kretén. Dobrou noc a slunce v duši. Já si dám zítra denní a už se těším na babičky o holích, jedoucí z poliklinik, který mi budou vyprávět o receptech na bábovky.

Občas si člověk říká: co jsem komu udělal? Třeba když k vám posadí úplně ožralýho Švéda, kterej se hroutí v sedačce, ale pak se situace začne zlepšovat, když Švéd zjistí, že se domluvíte anglicky. Pro lepší srozumitelnost konverzaci překládám rovnou do češtiny. Švéd: „Máš rád pivo?“ Já: „Mám, samozřejmě, jsem přece Čech.“ Švéd: „Já mám taky rád pivo.“ Já: „To je vidět.“ Švéd: „Ty jsi vtipálek. A pil jsi někdy švédský pivo?“ Já: „Jednou jsem pil norský pivo, když jsem byl v Norsku, nejdražší pivo v mym životě.“ Švéd: „Na severu je pivo drahý. Tady to mám rád, pivo levný. Super.“ Já: „Jo, to chápu.“ Švéd: „Ty jsi fakt nikdy nepil švédský pivo?“ Já: „Ne.“ Švéd: „Až přijedeme k mýmu hotelu, ty počkáš a já ti donesu švédský pivo.“ Já: „Tak jo. Ale nebude to trvat dlouho?“ Švéd: „Nnnnne.“ Já: „Tak jo.“ Švéd: „Mám to v autě před hotelem, zastavíš u auta a já ti dám pivo.“ Já: „Tak jo.“ A to už jsme u hotelu. Švéd: „Zastav támhle, to je moje auto. Dám ti pivo.“ Já: „Tak jo.“ Švéd: „Jak se otvíraj ty dveře?“ Já: „Já vylezu a otevřu ti.“ Švéd: „Tak jo.“ Otvírám mu dveře, Švéd se z auta svalí na zem. Já: „Jsi óká?“ Švéd: „Vždycky. Ale český pivo, hodně piva. Chápeš.“ Já: „Chápu.“ Švéd: „Počkej, najdu klíčky od auta.“ Hledá klíčky. Po chvíli auto bzíkne a Švéd jde otevřít kufr. Otevře kufr. Spustí se alarm. Švéd: „Fuck.“ Já: „A teď půjdeme do vězení.“ Švéd: „Ne, neboj, to je moje auto.“ Najde klíčky a zmáčkne je ještě jednou. Alarm přestane řvát. Vítězoslavně se usměje. „Vidíš? Je to moje auto.“ Z kufru vyndá dvě plechovky a podává mi je. Říká: „To je švédský pivo. Dobrý pivo. Premium Gold.“ Já: „Moc díky, tak já jdu.“ Švéd: „Počkej, to je málo.“ Obrátí se ke kufru a podá mi ještě celej karton. Dalších šest plechovek. Švéd: „Tumáš.“ Já: „Tak díky.“ Švéd: „Jsi fajn chlap.“ Já: „Ty taky, kámo.“ Švéd: „Měj se.“ Já: „Ty taky.“ Odjíždím. Mává mi. A tak tu teď doma sedím s plechovkama švédskýho piva a říkám vám – miluju tuhle práci… Skol!

Co se dýšek týče, tak na ty jsou nejlepší smažky na dojezdu. Jsou tak vystíhovaný, že se bojí říct si zpět o drobný…

Naložím klientku na Hlaváku a proplétáme se dopravní špičkou, která dosahuje vrcholu. Auta nervózně poskakují vpřed, bez blinkrů přejíždějí z pruhu do pruhu, zamračený ksichty si ukazujou fuckováky. Jsem v klidu a věnuju se řízení. Klientka mlčí. Po chvíli řekne: „Ježíši, já jsem tak ráda, že u toho nenadáváte. Posledně mě vezl kolega a ten v jednom kuse nadával na dopravu. Pokoušela jsem se ho uklidnit, ale to se nedalo. A vy se u toho ještě usmíváte, jak to děláte?“ Zasměju se: „Beru takový prášky, chcete jeden?“ Klientka se zatváří trochu polekaně, tak ji uklidnim: „To byl vtip… Samozřejmě jsem občas nasranej, ale když to budu přenášet na druhý, nic tim nevylepšim, to jsem si musel uvědomit, když jsem tuhle práci začal dělat. Postupně jsem se naučil, že i já jsem vlastně klient sebe sama, tak jsem to přestal přenášet i na sebe. Beru to jako takový cvičení a funguje mi to.“ Klientka se zadívá z okna a po chvíli řekne: „Kéž bych to dokázala takhle vysvětlit manželovi. To jste řekl moc hezky.“ Vtom se mi tam zprava nasere nějakej debílek a já ho třikrát vztekle vytroubím. Ulevím si: „Blbec.“ Dozadu utrousím: „Ještě mi to občas ujede, úrovně zenovýho mudrce jsem ještě nedosáh.“ Klientka se zasměje: „To nic, to byl fakt blbec!“ Usmíváme se a je nám dobře. Člověk se může chvíli vztekat, to je lidský, ale je důležitý ten vztek hned zas spláchnout, protože pak by se člověk stal otrokem toho vzteku, a to je dost nebezpečný. A netýká se to jenom týhle práce, ale v podstatě všeho, co děláme. A co si budeme povídat, v životě nás můžou potkat horší věci než dopravní špička… Mír a lásku!

Horečka páteční noci právě začala. Korpulentní a rozšafná lady v letech nakoukne do okýnka. „No, tak já se posadim dopředu, miluju mladý mužský.“ Uvelebí se a pokračuje: „A budu si s váma povídat, vy ste ale vopravdu sladkej.“ Když vystupuje: „A můžu si vás pohladit?“ Ano, i v taxíku jsme dost často #MeToo… a vůbec nám to nevadí.

Hodně vláčnej týpek v kšiltovce sebou hodí na zadní sedačky a zahlásí: „Hej, kámo, jedu dom, ale cestou musim koupit nějakou trávu. Vem mě někam, kde to prodávaj.“ Chvíli jsem byl v pokušení vzít ho do Hornbachu, ale pak jsem ho vzal tam, kde to maj. Nikoho nesoudím, nejsem DEA, nejsem STB, nejsem BIS, nejsem vaše máma, jsem taxikář a musim znát místa. A vy si pak dělejte, co chcete, když zaplatíte…

Občas je těžký vysvětlit člověku se třemi promilemi, že když chce na Zličín, neměl by trvat na směru Černý most… Ale zas co už, když si to platí, klidně se s ním na ten Čerňák podívám, že jo…

Poučka pro začínající taxikáře – když vezete celebritu, dělejte, že ji neznáte, hrozně se jí uleví, přestane hrát divadlo a začne se chovat normálně… PS: Netýká se Daniela Nekonečného…

Vezl jsem starou dámu. Půl hodiny jsme si povídali o staré Praze a jak starým lidem nedělají ty změny dobře, ale co už, takový je život, neustálý pohyb a vývoj. Na konci mi řekla, že takhle pěkně si dlouho s nikým nepopovídala, a vtiskla mi do dlaně o stovku víc, než bylo na taxametru. Takový jízdy vám udělají tak dobře na duši, že už nějaký ty ožraly vydržíte docela snadno. Nedá se to úplně zevšeobecnit, ale staří lidé jsou dost často velmi vděčný klienti, rádi si povídají, poslechnou si váš názor, řeknou svůj, nic nehrotí, všechny zásadní boje mají za sebou, užívají si toho, že je zrovna nebolí žlučník nebo cokoli. Starý lidi mám rád, dokážou být opravdu vděčný za málo. Doufám, že se tuhle moudrost od nich časem naučím, a to dřív, než budu starej…

Když jedete se dvěma smažkama pro televizi a pak s televizí do zastavárny, může se stát, že jako dýško dostanete tabletu Xanaxu…

Přiznám se, že je mi smutno, když večer rozvážím holky do bordelů, ale ještě víc je mi smutno, když je nad ránem z těch bordelů vezu…

Občas život napíše krutě černej vtip, jakej by člověk jen těžko vymýšlel. Dva mladý kluci jedou z hospody a ptaj se, jak to teď jezdí. Říkám, že díky vedrům to jezdí skvěle, každej se chce schovat do klimatizovaný kapsle. Jeden z nich se pousměje a řekne: „Nám to taky jezdí dobře.“ Zeptám se jich tedy, jestli taky taxikaří. Podívají se na sebe a řeknou: „Ne, my jezdíme s pohřebákem.“

Decentní a načesaná klientka (typ úspěšná podnikatelka) se podivila, proč na křižovatce u Tančícího domu, kde se občas poflakujou pankáči a bezdomovci, roztoužený vám za pár drobáků umýt čelní sklo, jednoho z nich sám od sebe přivolávám. Vždyť je to přece hnus, svrab a neštovice. Odpověděl jsem jí, že dávám i žebrákům, pro nic za nic, a tihle to čelní sklo umejou fakt dobře. A stačí jen takhle malinko, abych tady byl s nimi. Jedna bouračka, dlouhodobá nemoc, exekuce a už se vezu. Ještě budu rád, když se na mě někdo občas usměje a do dlaně vtiskne dvacku. Když mu za to budu moci umýt okno, budu štěstím bez sebe. Tak nebuďte hamouni a pokud máte na auto a na povinný ručení, nestyďte se být lidmi. P.S. Baví mě i to překvapení těch umejvačů, asi žijou v představě, že každej taxikář na ně vytáhne baseballovou pálku…

Co se Prague Pride týče, tak jsem vezl čtyři hodně rozparáděný lesby. Nasmáli jsme se velice. Na taxametru 104 Kč a dostal jsem dvě stě. Takže u mě dobrý. Jsem všema deseti pro každou veselici…

Noční jízdy se někdy podobaj zpovědnici. Naložil jsem ve dvě ráno barmanku, co se vracela z další krutý šichty domů k dětem, a cestou jsem se dozvěděl, že si její přítel našel mladší model, chce ji vystrnadit z baráku a děti si nechat. Rozohnila se, že bude bojovat jako lvice. Odpovídal jsem, že tohle je správnej přístup, žádná sebelítost, ale pořádně zabojovat. Bylo evidentní, že jí dost pomáhá už jen to, že to může říct úplně neznámýmu člověku. Pokoušel jsem vžít do její situace a odpovídat tak, abych ji podpořil, ale zároveň nesoudil někoho, koho sám neznám. Poslouchat, přikyvovat a poslouchat. Nedávat rozhřešení, ale bejt jako velký ucho. Tyhle chvilkový vyznání mám na tý práci asi nejraději. Někdy jsme opravdu jako ti kněží v kostelech, pro lidi, co do kostela nechodí. Chodí do barů, hospod, nalívaj do srdcí alkohol, aby zapomněli… a pak nasednou do taxíku, hluk kolem ustane, jsou tam sami, jen se mnou, a když najdu ty správný slova, jazyk se jim rozváže.

Nastoupí mladej kluk. Vypadá unaveně. Říkám: „Vedro, co?“ Odpovídá: „Mohli by ještě přitopit.“ Ptám se: „To myslíte vážně?“ Podívá se na mě, usměje se a řekne: „Já jsem napůl Rus a napůl Vietnamec, já vydržim všecko…“

Když v noci v centru naložíte zamilovanej pár… Každej prej jede jinam, ale vzadu padají potichu vyslovovaný velký slova velký lásky. Vyložíme dívku a chlapík řekne další adresu. Pak zvedne telefon a volá. „Ahoj, kočičko, to víš, že se na tebe těším, zdržel jsem se v práci, no ale už jedu, neboj, bude to velký, mám ještě někde koupit lahev vína?“ …Tak vám ani není líto, že vám na konci dá dvě koruny dýško. To se od zmr*ů dá čekat…

Angličtina je v tomhle řemesle v Praze důležitá. Naložil jsem náhodně z ulice na Národní izraelský pár v letech a cestou jim ukazoval: Tohle je Národní divadlo, složili se na něj kdysi lidi týhle země, dvakrát, protože jednou vyhořelo, a tak museli znovu; tady je Karlův most, úchvatný místo, ale musíte tam jít brzy ráno, protože jinak vám davy zkazí zážitek; támhle je Letná, kdysi tam byl obrovskej Stalinův pomník, kterej už tam bohužel není, protože – považte jaká by to byla dnes atrakce!; a tak dál, a tak dál. Byli tak spokojený, že mi za dva dny poté zavolali, že chtějí na letiště a jenom se mnou, jestli bych mohl přijet, že mi dají víc, než bude na taxametru, a taky že dali. Podle mě je strašně důležitý, aby si tyhle lidi odváželi z týhle země dobrej pocit, a taxikáři, který myslí jen na to, jak turisty sprostě pumpnout, nemyslí dopředu. Já nechci, aby si mě někdo pamatoval, jak jsem ho okradl, aby si někdo tuhle zemi pamatoval, jak ho tam okradli, chci, aby tyhle lidi byli spokojený a jednou se vrátili, protože si budou pamatovat příjemný lidi, a tohle se netýká jen taxikářů, ale mimo jiné taky lidí z pohostinství, který dost často tohle město vnímaj jen jako zlatej důl, jako kdyby prachy byly to nejdůležitější. Ale nejsou. Důležitější je radost, kterou pocítím, když mi na letišti stisknou ruce a řeknou: „Thank you so much!“

Když vezete týpka, co jezdí Uber, ale zavolal si taxi, protože je to levnější, napadá vás jen to, že je tu něco špatně. Ke cti mu budiž připočteno, že mi dal 100 Kč dýško.

Ty noční jsou fakt zábavný. Namol chlápek sedí, v ruce drží plechovku s pivem, hledí tupě vpřed a ptá se: „Můžuuu si otevžít toooo pivoooo?“ Říkám mu: ne. Po minutě se ptá znovu, a tak pořád dokola z Vinohrad do Řep. Vysadil jsem ho, vylezl z taxíku a pivo mu otevřel, protože sám to nedokázal…

Já mám opravdu rád starý lidi, makal jsem kdysi ve starobinci v rámci civilní služby, protože mi to přišlo smysluplnější než poslouchat buzerace zelených mozků, ale když vám inkontinentní babička počůrá sedadlo, tak to docela nasere. Ale udržel jsem se, nedal na sobě nic znát, jel si dát cigáro za roh a pustil se do pucovaní. Jednou se to může stát i mně, i vám, a pak taky budeme vděčný za trochu projevenýho taktu…

Když se mě kluk s růžovým trikem zeptá: „Jsi taky gay, že ano?“ …Musím se zamyslet, zda můj hipsterský plnovous a slim-fit košile s kytičkovaným límečkem nevysílají do světa jiné signály, než bych chtěl…

Rusové nedávají dýška. Pokud na ně nepromluvíš rusky. Pak dávají dýška jak bohatýři. Tímto děkuji své učitelce ruštiny ze základky a filmu Vrať se do hrobu. Letom ja guljaju v párke…

Centrum, dopravní špička. Zastavím u chodníku, jsou tam. Klienti. Potetovaná, prsatá černovláska zařve na potetovaného holohlavce: „Dělej, kreténe, je tady tágo.“ „Vidím, píčo.“ Nastoupí a pozdraví. Směrem ke mně jsou milí. Mezi sebou – krávy, volové a další. Jedeme stěhovat černovlásku. Centrum, složitý parkování. Čekačka před barákem s týpkem, který se mi svěřuje, že včera kvůli ní někoho zmlátil. Stáhne mě o cigáro. Kouříme. Je to s ní těžký, provokuje chlapy a on to pak musí řešit. Hrozný. Černovláska vyleze ze vchodu s kufrem. „Poď mi pomoct, kreténe, nahoře mam ještě tašky.“ Kretén jde. Po dvaceti minutách máme naloženo a jedeme na Žižkov. U hlavního nádraží holce dojde, že tam možná zapomněla telefon a cigára. Vracíme se hustým provozem dvacet minut zpět. Telefon a cigára tam nejsou. Štěkají na sebe. Kundy a čůráci lítaj vzduchem. Tak kam? Zpátky na Žižkov? Někam telefonují a někdo telefonuje jim. Prý si někde zabukovali hotel, ale neví vlastně kde. Hážou vinu jeden na druhého. Nakonec prý Smíchov. Zas hustý provoz. Nadávají jeden druhému. Zastavím před hostelem a černovláska jde na recepci zjistit situaci. Chlápek platí s povzdechem pětikilo a svěřuje se: „Věříte mi, že jí někdy mám dost?“ Platí kartou, a protože zapomněl pin, slevuju o pět korun, aby ho nemusel zadávat. Odjíždím s pocitem, že toho máme někdy všichni dost… Lidi, buďme na sebe trochu hodnější.

Mám rád ten pocit zadostiučinění, když na sedadle opuštěném klientem, který nedal ani korunu dýško, najdete padesátikorunu…

Nastoupí klient a řekne: „Sorry za ten smrad, ale to brzy vyvane.“ Říkám: „Myslíte tu trávu? To je v pohodě, ta mi voní od šestnácti.“ A hned jsme kamarádi…

Celej život jsem se ptal, jak vznikají vtipy o blondýnkách, až jsem na to dnes přišel. Zavolala si mě jedna s bílým SUV, že jí klekla navigace, abych jel před ní z Chodova na Zličín. Držel jsem si ji v zrcátku a doufal, že to zvládne. Zvládla to a byla celá šťastná. 100 Kč dýško. Málem plakala, že jsem jí neujel a dodržel slib. Prý důležitá schůzka. Tak snad šuk dopadl dobře…

Možná někdy nečekáte, že když vezete decentní paní v letech a začnete se s ní bavit, vyklube se z ní domina a z párty BDSM klubová noc. Možná někdy nečekáte, že při placení obdržíte pozvánku na další klubovou akci… Život taxikáře je plný vzrušujících příležitostí, který zůstanou nevyužitý…

V tomhle jobu zhodnotíte předchozí bohaté životní zkušenosti, které vám pomohou naklonit si klienta a získat větší dýško. Například teprve dnes se mi úročí poněkud problematické a punkové mládí, takže mohu s přepravovanými dealery plynně konverzovat o účincích jednotlivých substancí, což na ně dělá velice příznivý dojem…

Týpek v šusťákovce, cca 40, Rom, telefonuje s někým, že to veze a má toho za litr… Věc je jasná, dáváme řeč o drogách a kriminálu. Já tam nebyl nikdy, ale vždycky mě to zajímalo. Tak se vyptávám, jak to tam chodí. Týpek na mě mrkne, odhadne mě a tvrdí: „Ty bys tam trpěl, český kriminály nejsou sranda. Musel by sis najít nějakýho cikána, co by se o tebe staral, ty bys mu dával cigára a on by tě chránil. Tady venku vládne bílej, ale uvnitř je to naopak. Tak plať alimenty včas, abys to nemusel vochutnat…“ Směju se, on taky, platí a vystupuje. Vozit galérku a kurvy, to je asi to nejzajímavější, to mám rád. Vždycky jsem měl slabost pro lidi na okraji společnosti. K policii by mě asi nevzali…

„Ty vole, mně nezbylo na dýško. Hele, víš co? Tady je jedno, dvě, tři, čtyři, pět cigaret, nebo víš co? Seš mi sympatickej, dám ti ještě pět…“ Love my job…

Vezu známou, co provozuje nejstarší řemeslo na privátu, a ptám se: „Hele, a když tam třeba přijde nějakej hodně osamělej chlap, nezaplatí si třeba holku na celou noc, aby se k ní mohl tulit, objímat ji a pak se třeba vedle ní probudit?“ Známá se zamyslí, zavrtí hlavou a řekne: „Ty vole, já bych se třeba nechtěla probudit vedle kurvy.“ …Jestli já nejsem na taxikáře nějak moc velkej romantik…

Známá klientka: „Tak jsem teď dvakrát vyzkoušela ten UBER.“ „Chacha, a co? Dobrý?“ „Ani ne, první byl nějakej borec z východu, kterej na prvním kruháči vjel do protisměru a na dalším to zopakoval… Stačí, ne? No a podruhý mě teda vezla ženská, ta byla lepší, ale zastavili nás policajti a ona neměla od auta papíry, ten její boss jí je prej nedal nebo co, tak si ji rovnou odvezli… a já někde v prdeli na Jižáku… Tak jsem se vrátila k vám.“ True story, brothers and sisters…

Od tý doby, co jsem se zaměřil na noční směny, si nemusím kupovat cigára. Každou chvíli na zadním sedadle (nebo pod ním) nějaký najdu. Někdy sice vypadám jako pitomec, když na benzince před kolegy vytáhnu pink extra slim menthol cigaretky pro kočičky z Darlingu, ale co už, nejsem přece žádnej pozér…

Je fajn dostat zakázku z Prahy do Děčína. Méně fajn už je, když nalodíte dva mladičké Vietnamce, kteří vám lámanou češtinou vysvětlují, že peníze nemají, ale na konci cesty čeká kamarád, který to zaplatí. Záloha? Vietnamský pas a smartphone s křaplým displejem. Tak si tak listuju v Děčíně pasem a vida, v něm příkaz k vyhoštění. Oba chlapíci neustále vzrušeně telefonují a chatují na messengeru. Kouříme. Čekáme hodinu. Pořád říkají: „Teset minut max!“ Nikdo nejde… Dvě hodiny. Dvě a půl… nikdo nejde. Nebudu vás napínat. Nakonec přišel kamarád a přinesl peníze. Všichni jsme šťastní, veselí a solventní… Kdybych se nemusel s autem vracet do Prahy, koupím si v nejbližší večerce láhev pravýho českýho rumu a jdu se vožrat. Fakt. Tomu věřte…

Murphyho zákony fungují spolehlivě i v taxislužbě. Takže co myslíte, jakého prvního klienta vyfasuju po pečlivém vyluxování interiéru a vytepování sedaček? Maminku se zabláceným kočárkem a dvěma velkými psy… Jasně, mohl jsem odmítnout přepravu, ale vypadala tak zoufale a já už naštěstí vím svoje a vozím v kufru velkou igelitovou plachtu…

Samo nebe mi budiž svědkem, že nemám nic proti mládí, že nemám nic proti culíkům, že nemám nic proti bílé, že nemám nic proti blondýnám, že nemám nic proti ženám za volantem, ale jestli existuje něco jako veřejný ohrožení zdraví, je to mladá culíkatá blondýna ve velkém bílém SUV… Vy, světlé výjimky, mi prosím odpusťte, ale muselo to ven…

Na Nádraží Veleslavín stojí na refýži tlustá mladá černoška s obrovskými oranžovými sluchátky, usilovně žvýká, směje se a vstoje plete zářivě fialovej svetr. Z cyklu: Věci, co vám při broušení Prahou zvednou náladu…

„Neurazíte se, když vám nabídnu domácí štrúdl jako dýško?“ „Absolutně ne.“

Sebeútěšné moudro pro dnešní den zní: Dokud ti neutekli lidi bez placení, nejsi pořádnej taxikář…

Horečka sobotní noci s Danem Nekonečným. „Mohl byste teď prosím jet velmi zvolna, slowly, já potřebuji, aby se mi tady vzadu něco nerozsypalo.“

Špička v Praze? To je jet 23 minut z Národní do Ječný. Někdy se vážně divím, proč s námi ti lidé jezdí… Já na jejich místě bych jel tramvají. Nejsem přece blbej…

Záhadou pro mne zůstává klient, který hrozně moc pospíchá, tak moc, že kvůli němu obejdu pár předpisů, a on to ocení nulovým dýškem… Kravaťák, no. Ta smažka posledně dala dvě kila. Z toho vyplývá, že šaty asi vážně dělají člověka…

Přisedl si na místo spolujezdce. Chvíli jsme se na sebe dívali. Po chvíli vystoupil z vozu, podíval se na podrážku a pravil: „No dobře, tak je to moje hovno…“

Žena, která nastoupila s platem vajíček. Po cestě dumá, že to nemůže všechno přece sníst, a ptá se, zda mám rád domácí vajíčka. Říkám: „Ano, jím jen domácí.“ Zaraduje se a já dostávám dýško v podobě pěti domácích vajec. Kdybych kvůli tomu nemusel předčasně ukončit směnu (abych je akční jízdou nerozflákal), byl by to happyend…

Nad ránem. Útlá, křehká blondýna. Barmanka po směně. „Tak já tomu čurákovi říkám, ať mi neříká vole, krávy sme spolu nepásli, a von prudí dál, a jak mi má teda říkat. Tak sem mu řekla, třeba KUNDO, to je takový mazlivý. Sklapnul držku a bylo…“

Žižkov. První školní den, pozdní odpoledne. Alternativní matka dvou malých andílků. „Dneska měli poprvý školu, tak sem je vzala do hospody…“

Vezl jsem Daniela Nekonečného. Uprostřed deštivého dne se zjevil zářivě oranžový duch, ověšený šperky, zlatem, serepetičkami všeho druhu a pozdravil mě: „Dobrý legendární den!“ V nejprudším dešti se zubil na svět zpod černočerných brýlí a požádal mě, abych klimatizaci nešetřil a nastavil ji na arktiku… Prý se mu přehřívá motor ze všeho toho cvrkotu a života běhu… Když se loučil, popřál mi famfárový den a odtančil mezi kapkami deště, provázen užaslými pohledy šedivých lidi shrbených pod nákupy. Ano, bylo to legendární… Škoda, že je kokain tak drahý…

Naložil jsem ožralýho tlustýho padesátníka na Chodově a jedem do Holešovic. Škytá, chce mi radit kudy, vypadá nepříjemně a během cesty se situace vyvine do rozhovoru o tom, že se stará o svou umírající matku, den co den, teď je matka na chvíli v nemocnici, tak se ožral. Stěžuje si na systém, kterej mu nepomůže, už čeká tři čtvrtě roku na rozhodnutí o příspěvcích státu na péči, nikdo mu nevěří, jak je to těžký, že všechno ostatní musel pustit k vodě, a to prej žijem v sociálním státu, cha… Moje původní naladění se mění a jsem plnej obdivu k tomu chlápkovi, chci mu dát slevu, ale on mi dá 80 korun dýško a popřeje mi hezkej večer. Chtěl bych ho obejmout a popřát mu hodně sil, ale na to jsme spolu byli moc krátce a asi by to nepochopil. Nebo pochopil špatně. Takovýhle lidi jsou opravdový hrdinové, ne ti v hollywoodských filmech. Tihle, obyčejní, normálně byste si ho nevšimli a řekli byste si: další ožralej a starej kretén…

Ten pocit, když si vás na fejsbuku přidá klient, kterého jste nad ránem vezli z gay klubu…

Společensky unavenej klient vypráví: „Tak chci jako tomu cajtovi dát papíry, ale z peněženky se mi vykutálí hulení. No, a on hned, co to je, sem s tím, a mrdne to do zkumavky s nějakou vodičkou a třepe s tím a pozoruje. Tak mu říkám: ‚Co blbneš, takhle se to nedělá, to se musí smotnout do brčka!‘ Smál se, ale matroš si nechal… hajzl…“

Mám rád empatické klienty. Třeba takové, kteří si uvědomí, že na místě, kde je mám vyzvednout, jaksi není kde zaparkovat, a čekají na mě před domem, aby svižně nastoupili do taxíku dřív, než začne troubit dvacet aut za mnou. No a ty druhé, ty mám rád o něco méně…

Víte, co je skutečně dobrej taxíkářskej pocit? Když si klient sedne dozadu, začnete konverzovat a on vás po chvíli požádá, abyste zastavil, že si chce sednout dopředu…

Říká se, že bychom jiné národy neměli soudit podle stereotypů, ale když vám v deset dopoledne okomentuje na plech sťatej Ukrajinec jízdu (v úseku, kde je padesátka) slovy: „Tady bych jel na Ukrajině klidně 200 a ještě ožralý,“ tak vám tak nějak dojde, proč je ta jejich země tak v prdeli…

Léto v taxíku se pozná tak, že se vám první zarudlí opilci do vozu začnou cpát již v osm večer. Podezřelá lokalita: Náplavka…

Čtyři nepříjemně ožralí Němci se mě ptali, kde by mohli za peníze koupit sex. Jestli bych jim třeba nemohl dohodit svou přítelkyni a tak. Tak jsem je odvezl na Chodov…

Tak už to mám taky. Co? Říkám tomu podle známé choroby tenistů „taxikářský loket“. Týká se výhradně levé paže a s podzimem to přejde. Leda bych si pořídil horský sluníčko a v noci si nechal ozařovat i tu pravou…

Když vám holka, co jede do Duplexu, zaplatí hrstí korun a dvoukorun s poznámkou, že to počítala a je to přesně 150 Kč, nezbývá vám než si pomyslet, že by možná měla změnit lokál a klientelu…

Volala mi expřítelkyně, že se jde „vyvenčit“ na Náplavku s novým přítelem a jestli bych je pak nehodil večír na Černej most (čti díra někde skoro až u Brna). Protože se snažím se všemi lidmi udržovat dobré vztahy (karma atd), kývl jsem, že to dáme bez taxametru a stačí mi kilo na pohonný hmoty. Urazila se, představovala si, že to bude zadarmo. Už vím, proč jsme se rozešli, ale stále nevím, proč si někteří lidé myslí, že taxík tiskne peníze, sotva otočíme klíčkem v zapalování…

Dost často jezdím ve dne, abych se vyhnul lidem, co si ve tři ráno nedokážou ani vzpomenout, kde vlastně bydlí. Paradoxně tak občas schytávám ty nejlepší kousky, co kalí už druhej, třetí den. Jako v pondělí, když jsem vezl mladíka, kterej byl řádně překvapenej, že není sobota, když přece ani pořádně nezačal páteční kalbu. Nebo dnes, kdy jsem na Žižkově naložil dvě holky, který k taxíku sotva došly a okamžitě mne požádaly o igelitku, kdyby se jim chtělo zvracet, a celou dobu se na zadní sedačce o tu igelitku dělily. Naštěstí neměla díru a já byl na ně hodnej, což ocenily 300korunovým dýškem. Mám pro to pochopení. Někdy je život vážně dost těžkej a je třeba si odfrknout a jen blázen by po takovém odfrknutí jel emhádéčkem. P.S.: Igelitku mi pak holky chtěly vracet, ale přesvědčil jsem je, že už o ni nemám zájem.

Tak to se mi ještě nestalo. Přijel jsem na místo, kde jsem měl nabrat klienta, a u popelnic byl děda na chodníku. Vypadalo to, že je od půl těla dolů zalitej do asfaltu, ale nebylo to tak, prostě neměl spodní část těla, kalhoty měl svázaný do uzlu tam, kde obvykle pod zadkem začínají nohy, na rukou pracovní rukavice a už si to šine k mýmu taxíku. Vylezu ven a ptám se, jestli mu můžu nějak pomoci, ale on se zasměje: „V klidu mladej, to zmáknu!“ Tak jsem mu jen otevřel dveře a on šup a byl usazenej na předním sedadle. A že prý do rybí restaurace na náplavce. Má tam sraz s kamarády. Zajímám se, proč nemá vozík. On se jen zasměje, že takhle je to zdravější. Nohy mu sežrala nějaká nemoc, ale pořád má ruce. Tak vždycky nasadí rukavice a „dojde“, kam potřebuje. Na vozíku by zlenivěl. Znáte to, člověk si zvykne na pohodlí a už je jednou nohou v hrobě. Jenom je sranda, že ho vždycky zastavujou lidi, a vyptávají se, jestli nechce nějak pomoct, někam dovézt/donést/zavolat pomoc. Kdyby měl klobouk, mohl by si pěkně přilepšit, ale nepotřebuje to, i když vypadá jako indickej žebrák, peněz má zaplať bůh dost. Zavezl jsem ho na náplavce, jak nejdál jsem mohl, on nasadil rukavice a hop na dlažbu. Znáte ten pocit, kterej vás přepadne, když potkáte opravdovýho borce? A všechny vaše problémy jsou TAKHLE maličký? Tak ten jsem měl dneska celej den. Řečeno s Forrestem Gumpem: Taxikaření je jako bonboniéra, nikdy nevíš, co ochutnáš. Dneska to byl zatraceně dobrej bonbón…

Mám opravdu znamenitou paměť na tváře. Zhruba před měsícem jsem vezl v noci jednu ožralou, opuchlou, vylitou, blábolající „šmucku“ v teplákách a vytahaným svetru na benzínku pro víno a cíga, abych ji dnes odpoledne naložil před nejmenovanou nemocnicí jako nalíčenou, vyvoněnou, pregnantně se vyjadřující paní doktorku. Probrali jsme spolu všechno, od voleb ve Francii, přes Donalda Trumpa, střetem civilizací pokračuje a pádem multikulturalismu konče. A přece jsem celou dobu myslel na to, co mi řekla poprvý, když vypadla z taxíku na chodník na všechny čtyři. „Hlavně se člověk nesmí posrat, vole.“ …Podle mě je to oukej, každej Dr. Jekyll má nárok na toho svýho pana Hyda…

„Počkejte tu na mě, za chvíli jsem zpátky,“ řekl mi mladík v kšiltovce a džínový bundě. Otočil jsem se na něj, abych ho upozornil, že v tom případě trvám na záloze, když na mě zpod jeho vyhrnutý bundy vykoukla pistole zastrčená za opaskem. Zmínku o záloze jsem spolknul a nečekal, že se ještě vrátí. Vrátil se. A platil cash.

Vezl jsem takového vitálního staříka. Postupně jsem se dozvěděl, že je doktor práv a ve svých osmdesáti stále praktikuje, protože mu to udržuje mozek v pohybu, že po emigraci právničil v Západním Německu, ale v roce 89 se vrátil, že mu chyběl ten „slovanský bordel“. Sice jsou tu dílčí nedostatky, ale není to tady tak přehnaně korektní. Tady je to prostě ideální střed. Dál na východě je moc toho bordelu a dál na západ moc čistoty. Také tam nemají moc smyslu pro humor. Od německé zdravotní pojišťovny měl nárok na invalidní vozítko, a tak jim napsal email, ve kterém požaduje vozík v barvě Ferrari, neboť tato barva ze všech nejvíce odpovídá jeho estetickým nárokům. Myslel to pochopitelně jako vtip a neočekával, že by to někdo vážně řešil. Zhruba po 14 dnech se mu ozval zkormoucený zástupce pojišťovny, že tuto barvu se jim nepodařilo zajistit, přestože postupně obvolali všechny dostupné výrobce invalidních vozíků. Nejblíže jeho požadavku je prý jakási malá firma ve Švýcarsku, která je ochotná vozítko individuálně upravit do bordó metalízy. Zástupci se velice ulevilo, když mu oznámil, že je ochoten ze svých požadavků slevit a vezme si standardní stříbrné provedení. Že se jednalo o vtip, mu neměl to srdce prozradit. Stačilo si představit, jak tým specialistů dva týdny s vážným výrazem ve tváři obvolává dodavatele invalidních vozíků kvůli jeho stařeckému vrtochu. Strašně jsme se tomu nasmáli a on po chvíli prohlásil: „No vidíte, a právě to mi tam tak chybělo. Čech se tomu se mnou zasměje. Němec by mi vynadal, že zdržuji úředníky.“ Pana doktora jsem zavezl k benzínce, kde si koupil čtyři krabičky cigaret. Prý svému lékaři slíbil omezit z 80 na 60 denně, ale moc mu to nejde. Když nad složkami dalšího případu dokuřuje třetí krabičku, vždy se ptá sám sebe, zda má v jeho věku smysl měnit zlozvyky, a vždy dojde k tomu samému: zavolá si taxi a jede na benzínku… A pak, že právníci jsou suchaři. Jestli se dostanu někdy před soud, přál bych si, aby mě obhajoval někdo jemu podobný… P.S. Tento status jsem napsal (na počest pana doktora) během vykouření dvou cigaret.

Vezl jsem jednu starou, distingovanou a decentní paní z vilové čtvrti na kliniku. Cestou mi vyprávěla, jak když byla mladá, tak chodila na všechny rande o půl hodinu později, aby si ti holobrádci moc nemysleli. No a dnes chodí k doktorům o půl hodiny dřív. Chvíli se dívala z okýnka na domy, míhající se za okny, a pak pravila: „To bude asi ta posraná moudrost stáří.“

Klientka: „Vy ste hrozně sympatickej člověk, nechcete se dát k nám, jehovistům?“

Přijel jsem k prvorepublikový vile v Košířích a čekám na klienta. V oknech visí tibetský vlaječky, zahrada jeví znaky zplanělosti. Vysoká tráva, neshrabané listí, zašedlý zahradní nábytek pod vybledlým slunečníkem.

Po chvíli vyběhne pohledná žena ve strakatém kabátě, věk kolem čtyřiceti.

Pozdraví, usedne a řekne: „Do Suchdola.“

Chvíli mlčí, pak se zeptá, jestli mám děti.

„Mám holčičku, čtyři roky.“

„Já mám taky holčičku. Pět let. Jedeme ji vyzvednout.“

„Vyzvednout ze školky?“

„Kéž by. Její otec ji unesl.“

„Tak to bychom měli jet s policejním doprovodem, ne?“

„A vy byste mi doprovod neudělal? Jenom byste se díval. Jako svědek.“

„To nevím, to je podle mě dost špatný nápad. U toho by měla být policie, od toho ji máme.“

„Hm, když já mám s policií blbý zkušenosti.“

„To vám nepřeju, ale tohle bych řešil jedině s policií v zádech.“

„Asi máte pravdu.“

Zas chvíli mlčíme.

Pak se zeptám: „Jak k tomu vlastně došlo? Unesl ji ze školky?“

„Ale ne, to ne, měl ji normálně na den, ale už včera ji měl vrátit, ale teď nezvedá telefon, hajzl jeden. Zvoní mu to, ale nebere to. Už to párkrát udělal. Posledně ji vrátil až po dvou dnech. Vždycky jsem to nějak překousla, ale už toho mám dost. Jedu si pro ni a pak se budeme znovu soudit.“

Přemýšlel jsem o tom, jak je to hloupý, když se dva lidi nedovedou dohodnout.

Já a moje žena jsme to nějak zvládli. Jsme přece lidi. A když jsme se poznali a začali se mít rádi, přece jsme se nemohli jeden v druhým tak splést, aby se nám stalo něco podobnýho. Ale lidi se pletou často. I nás to mohlo potkat. Možná jsme jenom měli štěstí jeden na druhýho. Věděl jsem moc dobře, proč jsem ji měl rád, sakra, pořád ji mám rád. Jo, sakra, pořád ji mám rád. I díky tomu, že jsme se nějak dohodli, že mi vychází vstříc, jo, i díky tomu ji mám pořád rád. A pořád budu mít rád. Ale tam, kde se to nepovede, tam se láska změní v nenávist. Začnou jeden druhýho tak nenávidět, že přestanou vidět to dítě mezi nimi. Jsou jako dva křižníky, co po sobě pálí z děl, a mezi nimi se potácí malinkatej škuner, do kterýho zatejká voda. To je fakt na houby, to jim nezávidím. A tomu malýmu škuneru už vůbec.

Její otázka mě vytrhla z úvah.

„Říkala jste něco?“

„Jestli byste tam na mě nemohl aspoň počkat.“

„Před domem? Asi ano, ale bude vám nabíhat čekačka a asi nemůžete předem odhadnout, jestli to bude hodina, dvě, tři. A minuta je šest korun. Hodina tři sta šedesát. Jestli chcete, rád tam počkám, natáhnu si nohy, budu si číst a čekat. Ale vás to bude stát zbytečně peníze.“

„Hm, to je dost. Víte co, pojedeme na tu policii. Zavezete mě na služebnu, já tam zaběhnu a pak vám přijdu říct, ano?“

„Jistě. Podle mě pojedou s vámi. A to je dobře, v takový chvíli by měl mít člověk zákon v zádech.“

„Asi máte pravdu.“

Zase jsme chvíli mlčeli.

Pak se zeptala, co čtu. Řekl jsem, že všechno možný, ale teď mám v autě povídky od Čechova. Ruská literatura mě uklidňuje.

A najednou jsme se bavili o literatuře.

Ona teď čte hlavně duchovní literaturu a chodí na duchovní přednášky. Život toho na ni nakupil tolik, že hledá nějakej smysl toho všeho. Vysvětlení utrpení. Proč lidi trpí, proč někteří trpět musí a jiní si žijou jen tak, jakoby v pohodě, nic se jim neděje, všechno se daří podle plánu. Ona to tak nikdy neměla. Pořád se něco podělávalo, nedovedla pochopit, proč zrovna jí se to nedaří. A když to vypadalo, že se daří, po chvíli se to podělalo. Hlavně vztahy, ale i v práci a kamarádi selhávali. Problém bude hlavně v tom, že moc důvěřuje lidem. Udělala toho tolik pro ostatní lidi, a když na to přišlo, oni pak vycouvali a pro ni neudělali nic. Je to pořád dokola. Má pocit, že dává vesmíru tolik a nic se nevrací zpátky.

Přikyvuju. Znal jsem takový lidi. Udělali pro ostatní všechno. A pak se na ně všichni vykašlali. Když přišly krize, zůstali sami. Tak to na světě chodí. Někdy. Asi je důležitý myslet taky někdy na sebe. Vymezit si hranice. Dělat i věci pro sebe. Nějak si to rozdělit.

Přikyvuje. Mám pravdu.

Říkám, že nevím, mám světlejší chvilky, ale občas mám v životě taky bordel. Řekl bych, že je to normální. Hlavní je nepropadnout úplný skepsi a nepřestat věřit v lidi.

Přikyvuje.

Někdy si připadám jako guru v taxíku. Jezdím taxíkem ulicemi a udílím rady. Když spolu jedeme dost dlouho na to, aby došlo k hlubšímu hovoru. Někdy jsou lidi uzavřený jak matematická rovnice, jindy se to otevře. A když se lidi takhle otevřou, tak máte najednou pocit, že musíte říkat jen dobrý slova. Nikdo nechce v takový situaci poslouchat nadávky. Na provoz, na daně, na politiku. Na podělaný vztahy.

Snažím se.

Snažím.

Můj život nebyl peříčko, prodělal jsem těžký boje, ale teď jsem tady a jsem tu s někým, kdo si ten těžkej boj právě prodělává.

Vzpomenu si na to, jak se mi jedna barmanka vzadu rozplakala, že její manžel šuká její kolegyni. Ten manžel byl majitel baru. Ona jede z toho baru postarat se o dítě a on tam zůstal s ní.

Co jsem mohl říct?

Řekl jsem tehdy jen, jak jsem nejlíp uměl: „Jste krásná žena. Opravdu moc krásná. A on je debil.“

Podívala se na mě vděčně. Opravdu vděčně.

Stejná slova by jindy zněla debilně a nepatřičně. Ale tehdy byla v pořádku. A na místě.

To už se musí odhadnout.

„Tady je ta služebna. Počkejte na mě. Já se vyběhnu zeptat.“

A vyběhla.

Díval jsem se přes přední sklo jak zvoní a něco říká do kamery, jak se dveře otvírají, jak kráčí dovnitř. Pak se dveře zavřely.

Pustil jsem si hudbu a díval se na ty dveře.

Sedadlo jsem si posunul dozadu a díval se na ty dveře.

Myslel jsem na to, že bych opravdu rád jel s ní a viděl konec příběhu.

Ale od toho tu nejsem. Nemůžu vpadnout do jejich života a vědět o něm víc. Nemůžu zachraňovat hroutící se svět. Jenom ho pozoruju.

Po pěti minutách vyšla a za ní dva policisté, kteří vypadali schopně.

Usmívala se, asi na ni byli hodní, asi také měli děti, asi chápali její obavy, asi budou stát za jejími zády a jistit ji zezadu. Někdy máte prostě takovej pocit, že to dopadne dobře.

Já jsem tehdy s tím pocitem odjížděl.

Zeptal jsem se jí jenom, jestli nemám jet za nimi a pak tam čekat a odvézt je, že taxametr vypnu.

Odpověděla, že mi moc děkuje, ale pokud vše dopadne, jak má, tak jí policisté slíbili i odvoz.

Jsou prý moc hodný. A věří jim.

Věřil jsem jí i jim.

A odjel.

U Kauflandu v Dejvicích už na mě čekala babička s nákupem, se kterým si nevěděla rady. Prý přecenila své síly a nedojde to ani k tramvaji.

Byla strašně ráda, že mě vidí.

A já jsem strašně rád viděl ji.

Vezl jsem jednu paní. Farářku církve husitské. Bylo jí asi osmdesát. Usmívala se jako slunce, kterého toho dne na obloze příliš nebylo. Říkala, že jede z kázání. Měla kázání o tom, že musíme milovat své bližní, a to dokonce i tehdy, když se dají na politiku. Že dnes všichni nadávají na toho Babiše a Zemana, ale jen tím odvádějí pozornost od sebe samých. To, co je skutečně zásadní, je náš přístup. Nenaplňovat svou duši nenávistí. Šířit lásku a porozumění. I když se vám zdá, že ten druhý za to nestojí, není to pravda. I on někde ve svém nitru schovává stejnou touhu po blízkosti. V kufru měla schovaný vozík, protože už téměř nemohla chodit. Ale měla v sobě tolik energie a ve tváři vepsané tolik radosti, že to ani slovy nejde vypsat. Dovezl jsem ji k pečovatelskému domu, pomohl do vozíku a dovezl k ošetřovatelům uvnitř. Říkala mi, že jsem hodný, ale skoro jsem se styděl. Snad za to, že jsem ještě poměrně mladý, můžu chodit a nemám v sobě tolik radosti a štěstí. Tohle jsou totiž ty nejlepší rita. Ty, co vám připomenou, proč jsme na světě. Není to vydělávání peněz, je to hledání každého dalšího dobrého člověka. Každý takový další dobrý člověk nám může být vzpruhou tehdy, když se nám zdá, že špatných lidí je většina. Není. To nám jen tak připadá, protože jsme těm druhým dostatečně neporozuměli. Nic víc, nic míň. Tak na to budu myslet, až v pátek večer budu vozit všechny ty ožralce, který se budou pokoušet zadržet obsah svýho žaludku uvnitř, protože to je svým způsobem také ohleduplnost…

„Dobrý večer, kam to bude?“ „Dbž prsce jasn žž dmu.“ „Aha, a kde to je?“ „Tmmm ccsss bydlllmm.“ „Paráda, tak už to skoro víme, ale pojďme to nějak upřesnit.“ „Žeď na Smchov.“ „Oukej, už jsem doma, pojedeme na Smíchov a pak mi řeknete, ano? Začínám to vidět optimisticky.“ „Žjo… tky…“ Někdy je taxikaření trochu jako radioamatérismus. Z houštiny nic neznamenajících zvuků musíte vylovit to podstatný…

Nejlepší rita jsou spolehlivě na Žižkově. To se od první republiky nezměnilo. Včera jsem kolem půlnoci přijel před jeden z barů proslulých mezi pražskými hipstery a čekám, až klienti vylezou. Mezitím jsem si stáhl okýnko, protože se přede dveřmi odehrávala veselá scéna. Vyhazovač vyváděl blondýnu v krátkém, rozepnutém kabátku, pod kterým měla jen tričko a kalhotky. Držel ji za krk a ona mu zatím pěstičkou mydlila přes obličej. Vyhazovač k ní s profesionálním klidem promlouval: „Nechtěj tě tady, jdi domu!“ Blondýnka v kalhotkách v odpověď vykřikovala: „Já jsem chodila s Hugo Toxxxem, já jsem chodila s Hugo Toxxxem!“ Vyhazovač: „No a co? Já ti na to seru, všichni ti na to serou…“ Blondýna: „Víte, kdo já sem? Víte, kdo já sem?“ Přihlížející s cigaretou v tlamě: „Kurva na piku seš!“ Přihlížející schytal pěstičkou do tlamy, až mu cigareta vypadla. Pak vyšli z baru klienti, mávli na mě, jestli chvíli počkám, že je to zajímavý. Tak jsem se zasmál a řekl, že zajímavý to teda je. Blondýna přesměrovala pozornost ke mně a mému vozu a začala okopávat taxík. Naštěstí její kopy vykazovaly intenzitu doteků hlemýždích tykadel, takže jsem o karoserii strach neměl. Klienti, dva mladíci a opilá dívka zalezli dovnitř: „Tak radši jedem, ne?“ Ptám se: „A kam?“ Jeden mladíků, který se uvelebil vpředu, zavelel: „Kamkoli, kde nebude tahle nafetovaná kráva.“ Jeli jsme o dvě ulice dál, když si usmysleli, že bychom se mohli ještě jednou projet kolem bloku a podívat se, jak se situace před barem vyvíjí. Ochotně jsem obkroužil dva bloky a byli jsme zase před barem. Blondýna v kalhotkách se zrovna navážela do nějakého podmračeného cizince v kostkované košili. Tahala ho za vousy, což mu poskytlo příležitost k tomu, aby ji zkušeně srazil k zemi judistickým podmetem. I na zemi blondýna vykřikovala: „Já jsem chodila s Hugo Toxxxem, ty čuráku!“

Vezl jsem jednu nejmenovanou mladou herečku z Národního kolem Rudolfina, kde visel obří poutač na České lvy. Okomentovala jej slovy: „Zas si ta parta nablblejch snobů bude hrát na Hollywood…“

Když vezete navátého operního pěvce a požádáte ho, aby vám něco zazpíval, vždy stáhněte okýnka, aby z toho lidé na refýžích (unaveně čekající na noční tramvaj) také něco měli…

Měl jsem takovej menší výstup s taxikáři na Hlavním nádraží. Na chvíli jsem se postavil na veřejnej štafl určenej Městem Praha a během chvíle přijeli dva týpci, co se zapomněli v devadesátkách, a hned do mě, co tam dělám, že je to už dvacet let jejich plac. Říkám, že o tom nic nevim, tohle je veřejnej štafl a nikdo si ho neplatí. Pupky, řetězy kolem krku, býčí šíje. Mám pro strach uděláno, ale bylo to nepříjemný, hlavně když přišla cizinka a zamířila hned ke mně, protože kdybych si měl vybrat, taky si asi vyberu mě. Chvíli to vypadalo, že dojde k fyzickýmu násilí na mojí osobě, tak jsem raději odjel. Ještě jsem zaslechl, že si za rito tak za dvě kila říkají o pět set. Jsem z toho nešťastnej, tihle týpci kazí pověst nám všem. A pak není divu, když všude vidím cizince s telefonem v ruce, jak čekají na Uber. Stačí pár takových kreténů a zkazí v cizině pověst nám všem. Nevím, co s tím. Nemám řešení. Snad jen, používejte aplikace legálních taxi firem. Nebo si volejte na dispečinky. Myslel jsem, že tihle mastodonti přirozeně vyhynuli, ale není to tak. Ale mrzí mě to kvůli těm cizincům, který dostanou hned po příjezdu takovou ťafku a budou to doma vyprávět a Praha zas bude vypadat jako hlavní město země třetího světa. A to se mi nelíbí. Vlastně přesně kvůli tomu jsem začal psát blog. Napravovat pověst našeho řemesla je složitá věc, ale jak říkal Kennedy, když chtěl vyslat lidi na měsíc, vybrali jsme si tenhle cíl ne proto, že je lehký, ale protože je těžký. Děkuju všem, co na nás kvůli pár blbcům nezanevřeli a paušálně nás neodsuzují. Díky.

Víte, jaký klienty vozíme nejraději? Ne, nejsou to manažírci, kteří se přes den s důležitou aktovkou vrhají z taxíků do vírů krizových porad, aby tam vyřešili problémy sales, officu a accountu. Kdepak. Jsou to v noci tiché, polospící dívky, které se v zatáčkách naklánějí, zadržované jen jistícím pásem. Tiché, přiopilé dívky, které se ze spánku usmívají a těší do postele. Tiché, přiopilé dívky, které si týdenní zátěž v kanclu, za kasou či za pultem, vyřešily posezením na barový židli a teď se spořádaně vrací z centra ke svým kočkám a jorkšírům na Praha 13, Stodůlky. Občas zamumlají: „Tudy?“ Občas se diví: „Tady bydlim?“ Občas se zeptají: „Dobrá hudba, co to je za muziku?“ Tak ty jsou nejlepší. Jenom by se na konci neměly pokoušet zaplatit cigárama…

Naložil jsem včera večer na Žižkově paní s berlemi, která jela za svou zvěrolékařkou na Vinohrady, zaplatit dluhy za operace tří ze svých asi šedesáti koček, posbíraných po útulcích. Cestou se mi svěřila, že je jí osmdesát let, zažila hitlerismus, stalinismus, dubčekismus, husákismus, havlismus i zemanismus, a že nechápe, proč si lidi pořád na něco stěžujou. Podle ní se to neustále zlepšuje. Pořád se usmívala, přestože se vpřed pohybovala jen za cenu viditelné bolesti. Důležitý je hlavně zahrnovat láskou tvory, co jsou kolem nás. Lidi, kočky, to už je jedno, všechno jsou to boží stvoření. Potom se nějaká bolest může jít vycpat. A to se mi líbilo. Tak na to myslete, lidi, až vás bude trápit záděrka a zaražený pšouky. Já určitě budu…

Povídá mi kolega: To byla zas noc, vezu v pět ráno z Dlouhý takovou blondýnu, a vona si tak jako vzadu posmrkává a pak spustí, co prej to mam v autě za stromeček, že to strašně smrdí BOROVICÍ, no ale víš, že já žádnej stromeček nevozim, tak říkám, že bude holt asi muj parfém. A vona spustí: No to je strašný! Něco takovýho sem ještě nezažila. A já na ni zas, no ale co s tím budeme dělat? Tak si otevřete okýnko, když je to taková hrůza. Tak si otevřela okýnko a demonstrativně sosá vzduch zvenčí. No, ale mezitím jí vysvětluju, že je to značkovej parfém a ženskejm se obvykle moc líbí. No, a ona se nad tim zamyslí, chvíli kouká z okýnka a pak se rozpláče. Tak se jí ptám, proč jako pláče. A ona na to, že je asi těhotná, protože cítí BOROVICI a má chuť na JAHODY. To už prostě ženská pozná. Já povídám, to nemůžete vědět, tahle z fleku, prostě vám jenom nevoní tenhle parfém. No, a na jahody má chuť kdekdo. Je o tom celá pohádka. Všichni sme na ní vyrostli. No, ale ona vezme telefon a volá příteli: Radime! Jsem V TOM! No, jak sem to poznala? To je přece jasný! Pán, co mě veze, má takovej parfém, co se všem líbí a mně ne! To je divný! A taky mám chuť na jahody, doprdele, to už ženská prostě pozná. Co povídáš? Že si mám sjet pro jahody do Kauflandu? Si děláš prdel? Nejsi debil? Jako v pět hodin ráno si mám jet do Kauflandu koupit jahody? Kurva, uvědom si, že sem matka tvýho dítěte a takhle se mnou mluvit nemůžeš! No, a praštila s telefonem a řekla: DEBIL. Pak se mě ptala, jestli si má to děcko nechat. Řekl sem jí, že snad ani ne…

Co dneska? Dnes jsem Na Příkopech nabral dědu s holí, který se při projíždění ucpaným centrem bavil stahováním okýnka a seřváváním špatně se zařazujících, odbočujících, blikajících, předjíždějících a blbě vypadajících aut. Vcelku jsem se u toho bavil a navrhoval mu, že kdyby z toho otevřeného okýnka šermoval tou holí, vypadalo by to naprosto božsky. Když jsem ho pak vyklopil před jeho majestátní vilou Na Ořechovce, poděkoval mi a dal mi štědrý dýško. Prej vod tý doby, co mu vzali řidičák, si nemůže ani pořádně zanadávat a takovej znamenitej řidič taxíku, kterej pro to má pochopení, je pro něj učiněnej dar z nebes. Dal jsem mu svý soukromý číslo, že si to někdy zopakujem, až bude Praha pořádně ucpaná.

Naložil jsem dnes chlápka na Hlavním nádraží, co chtěl na letiště. Chopil jsem se jeho malého kufříku a málem jsem ho nenaložil do zavazadlovýho prostoru, jak byl těžký.

„Co v tom proboha máte?“

„Letím na služebku do Saúdský Arábie, takže tam mám spoustu konzerv vepřovýho.“

Tak snad ho nepopraví hned po příletu…

Kolega Rosťa má štěstí na samý lepší kusy. Včera mi povídá tim svym pomalym hlasem vyklidněnýho náčelníka Apačů: Nastoupila mi tam jedna taková jako šlápota, blondýna, odbarvená, vystrčený kozy, ale strašně tlustá a hnusná, rozumíš, a jestli se mi tam může jako namalovat, tak říkám, joooo, jasně, není problém, tak se začne malovat jako a pořád si mě tak prohlíží, jestli na ni koukam, tak občas se koukneš, že jo, co tam dělaj vzadu, no a vona po chvíli zas, jestli by mi nevadilo, že si tu převlíkne halenku, že má v kabelce shodou okolností další halenku, že by se jí víc hodila k tomu novýmu mejkapu, tak říkám, že pohoda, klidně, mně to nevadí, a vona zas, ale nesmíte se koukat! Tak říkám, já mám práce s řízenim, dyk to vidíte, to je zas provoz jak v Babylonu. Tak vona se zasmála takovym tim hlubokym, relativně dost vychlastanym hlasem, a začla se tam kroutit, bylo to docela rodeo, jak byla tlustá, tak se oktávka nakláněla sem a tam, no jako kdybych převážel velrybu v akvárku, no a když teda skončila, tak řekla: Stejně ste se koukal! Já to viděla! A já říkal, ne, vážně ne, taky nebylo na co, že jo, a vona zas sedí a pozoruje mě… a za chvíli: No ale já mam pocit, že mi k tý halence nesedí sukně! Naštěstí mám v kabelce ještě jinou sukni! Odmlčela se, co já na to, a já na to, že by to možná jinou sukni chtělo, tahle barva k tomu neladí. A vona teda, že se si ji převlíkne, ale opravdu, opravdu se nesmim koukat! Tak sem řek, že si myslim, že právě o to jí de, abych se koukal. A vona se zasmála: Vy šibale! A že se teda převlíkne. A zas to naklánění a chichotání a lidi, co sedí v autech kolem nás v zácpě se koukaj, co se to děje, tak dělám pokerovýho hráče, profíka, prostě zas další normální rito… no a když skončí a ty si myslíš, že je konec, tak začne zas, že ta nová sukně je moc natěsno a pod tim má normální kalhotky a že budou vidět ty kraječky a tak, že by to bylo trapný. Já na to, no to víte, to by byly nejlepší tanga, vo tom žádná, k takový sukni. A ona se zas zasměje, že shodou okolností jedny v tý kabelce má. A že by si je ráda převlíkla, ale že by potřebovala půjčit nějaký ubrousky. Tak se divim: Jako na co? A vona: Když vy máte takovej krásně klidnej, hlubokej hlas, že sem z toho celá rozdychtěná a dole úplně mokrá… no, dalo se to čekat, že jo, nejsem dnešní, do lidí je vidět jako do taxíku… Tak jí říkám, že bohužel kapesníky nemám a vona se zas zasmála, že má vlastní. A když se podestlala a začala převlíkat ty kalhotky, tak po mě vrhala zas pohledy, a nakonec si zastrkávala ty původní kalhotky do kabelky a uzavřela to slovy: Víte, já se vám teda přiznám, já bych si s váma ráda zašukala! To už sem nevěděl, co dál, protože se mi vážně ani trochu nelíbila a myslim, že by se mi ani nepostavil, ale nechtěl sem jí to takhle říct, přece jenom, ženskym by se měly říkat jenom lichotivý věci, i když jsou blbý a hnusný, zvlášť když jsou hnusný, blbym a krásnym můžeš říct, že sou krávy, ale v týhle kombinaci to prostě nejde, no tak sem jí řek, že mám rito jinde a že mě to moc mrzí. A vona hned, že to nevadí a napsala mi na jeden z těch použitejch kapesníků rtěnkou svoje telefonní číslo, ať jí zavolam, že nemá přítele a ráda šuká, ať jí zavolám kdykoli… no, ty vole… a to bylo v sobotu v pět hodin odpoledne. Dovedeš si asi představit, co sem vozil v noci…

Říjnový sychravý nedělní večer. Už je tma, kterou ředí žlutý světlo pouličních lamp. Stojím před vilou na Vinohradech, někde uvnitř zběsile štěká pes. Hodně zběsile. Chvílemi vyje, jako kdyby dostával pořádnou nakládačku. Opřu se o auto a čekám na klienta. Říkám si, co tohle zas bude za podivnou zakázku?

Po pěti minutách zapínám taxametr a čekám dál. Za okny domu se různě rozsvěcují a zhasínají světla.

Po pěti minutách čekání volám.

Ozve se ženský hlas: „Počkejte prosím, už jdu.“

Kolem projde mladá holka s pitbulem. Pitbul číhavě zahlíží k baráku, zastaví se a větří.

Holka trhne vodítkem.

„Pojď, Rambo.“

Rambo se oklepe a jde. Jdou dál oba. A já čekám.

Tohle nebude normální zakázka, to už časem poznáte. Normální zakázky převládají, ale nakonec se těšíte na ty nenormální. Ty, co vás vytrhnou z rutiny, zavezou někam do dalekých pryč, daleko za město, do dálav. Pořád čekám na zakázku na konec světa. Do Ruska třeba. Do Moskvy. Jeli bychom dlouhými ukrajinskými nížinami, zaparkovat pak někde na moskevském dvorku, nechat se pohostit vodkou a nakládanými okurkami. A pak jet zase zpátky. To jsou ty zakázky, na které čekáte, ale nepřijdou.

Přijdou ale jiný.

Jako třeba tahle.

Z baráku vyběhne štíhlá žena mezi čtyřiceti a padesáti.

Má na sobě džíny a kabátek. Vypadá inteligentně. A není opilá.

Když děláte tuhle práci, tak to začnete počítat mezi pozitiva.

A umí se usmívat a omluvit.

„Promiňte, že jste musel tak dlouho čekat, ale už to bude, předávala jsem byt a budeme trochu stěhovat.“

Otevřel jsem kufr a nakládali jsme nějaké krabice.

Pak pro změnu obrazy. Prý s nimi mám zacházet opatrně. Jsou to dobrý obrazy.

Nakládáme, až je auto skoro plný a zbude jen místo vpředu. Pro spolujezdkyni a psa. Toho, co ozvučil celou ulici.

Ale když si ho dává vpředu pod nohy, tak pes vypadá spokojeně a už neštěká.

Ona se mi omlouvá, že byl trochu ve stresu. Ale nekouše a je úplně hodnej.

Pojedeme prý do hotelu Olšanka.

Tam se nechá ubytovat.

Tam přespí oba i jejich náklad. Druhej den pro ně přijede kamarád a odveze je na Sázavu. Má tam koupenej domeček a stěhuje se do něj. Ale až zítra, až pro ně přijede kamarád. Teď nemá čas.

Odpovídám, že to není problém, zavezu je na hotel, ale mám trochu pochyby, jestli tam berou psy.

I když je ten pes tak krásnej.

A byl to krásnej pes.

Takovej albínskej vlčák.

Dřepěl jí mezi nohama a byl úplně klidnej. Schoulil se tam do klubíčka a jen se po mně občas podíval.

Před hotelem jsem najel na chodník a ona vyběhla i se psem.

Trvalo pět minut, než se vrátila zpět, že je prostě neubytujou. Psy neberou. Bylo mi to jasný, psy neberou skoro nikde. Ani taxíky psy vždy neberou…

Dívala se na mě trochu zoufale, co teď má dělat. A kolik by to stálo na Sázavu?

Má tam u kempu koupenej domeček, sice tam ještě není zavedená elektřina, ale nějak to zvládnou.

Ona a pes jo. Ještě není tak chladno. Kolik to bude stát?

Řekla název kempu a já to zadal do navigace.

Do dvou tisíc se vejdeme.

Skoro se zaradovala, že tak málo.

Bylo deset večer a nás čekala dlouhá cesta do sázavskýho kempu.

Tohle byla ta cesta na konec světa, na kterou jsem se těšil. Sice to není Moskva, ale kemp na Sázavě je taky fajn místo.

A tak jsem vyrazil a začali jsme si trochu víc povídat.

Jeli jsme přes město a povídali si o psech, pak o lidech, pak trochu o životě. Pracovala v rádiu, dělala pořady o domácích mazlíčcích. Psech, kočkách, morčatech. Krysách, hadech, pavoucích. Zajímala ji zvířata a jejich život s lidmi. Byla vdaná, ale manžel ji začal podvádět, tak se začala věnovat víc práci, rozvedla se a pak byla chvíli v blázinci. Ale prý se nemám bát, už je vyléčená, a nikdo vlastně neví, zda je duševně zdráv, či ne. Ti, co tvrdí, že jsou duševně zdraví, můžou být ti nejhorší. S tím jsem naprosto souhlasil.

Ale pes jí klidně ležel stulenej v nohách a my si povídali o tom, že zvířata jsou někdy víc lidský než lidi.

Dovedou cítit upřímný přátelství, odhalí křivýho člověka, poznají zlýho.

Mezi lidmi je tolik, tolik nenávisti a neupřímnosti.

Vjeli jsme na dálnici a kilometry rychle utíkaly.

Dívala se pořád před sebe a hodně mluvila. Když jsem občas stočil pohled na její profil, připomínala mi nějakou řeckou královnu z bájí.

Pes zatím docela usnul.

Byl to velkej majestátní pes a úplně se k ní hodil.

Seděla vedle mě a já si začal uvědomovat její energii.

Byla zacílená na něco v dálce. Jako kdyby ani nebyla tady.

Ale její věty dávaly smysl a občas v nich probleskl humor.

Sjeli jsme z dálnice a světla aut zmizela. Projížděli jsme okresními silnicemi, který v noci vypadaj opravdu jako konec světa. Zpomalil jsem, protože kdykoli mohla pod kola vběhnout zmatená srna.

Lesy, hvozdy a hvězdy.

Skoro jsme minuli odbočku ke kempu.

Ale vrátil jsem se k ní.

Ona se jen usmívala.

Pak jsme klesali hrozně dlouhou vymletou silnící, která byla plná výtluků a spadlých větví, pořád dolů a dolů.

Bylo to fakt magický.

Kolem jen lesy a šišky a spící zvěř.

A přijeli jsme do osady u břehu Sázavy a ona volala paní kempu.

Zastavili jsme u místní hospody a z ní se vynořila rozhodná paní, která nás nasměrovala k chatce.

Kola se mi trochu bořila do promočený louky, ale jel jsem za ní a za její baterkou.

Pak jsme vykládali krabice u chatky.

Nejsem stěhovák, ale rád pomůžu.

Zvlášť, když si lidi oblíbím.

Vyložili jsme krabice do předsíňky chatky, vhodný tak akorát k letním přespávačkám.

Teď na podzim tu bude strašná zima. A co teprve v zimě? A zima bude za chvíli. Párkrát pohnu volantem a padnou mrazy. Napadne sníh. Sázava zamrzne. Labutím pohltí křídla.

Jak to ti dva tady přežijou?

Ale něco je naše starost a něco není.

Rozloučil jsem se.

Pro mě to byla strašně krásná jízda, i když to byl zas jenom takový letmý dotek.

Vždycky jsou to jen takový letmý dotyky.

A je to úplně v pořádku.

Odjížděl jsem tou nocí zpátky ku Praze a pustil si energickou hudbu.

Beaty.

Hodně nahlas.

Někdy to musí být hodně nahlas, aby byl mozek zticha.

Když teď o tom píšu, je už úplná zima. Vánoce za rohem. U Sázavy asi už bude pěkná zima. V Praze už se bezdomovci taky třesou zimou a s nimi i jejich psi.

Ale něco je naše starost a něco není.

Někdy, když už mě nebaví vozit další a další lidi, vždy ale v noci, když vyložím posledního klienta a uvědomím si, že už jsem jich zachránil dost a teď musím zachránit sebe, tak vypnu dispečink, ale lucernu nechám svítit na střeše. Zadívám se před sebe, několikrát za sebou se zhluboka nadýchnu, vyberu si oblíbenej elektronickej set, otočím VOLUME hodně doprava a vyrazim na vítězný kolečko Prahou. Protože si to chci užít ještě úplně sám, se svou oblíbenou hudbou.

Najedu na magistrálu, poslouchám beaty a kolem mě proudí světelný linie. Jsem jako v kabině vesmírný záchranný kapsle, jedu na Jižní spojku, jedu tam, kde mě nepřepadnou žádný semafory, potřebuju jen jet a jet, úplně sám a se mnou je hudba.

Možná je to divný, měl bych být unavenej a mířit domů do postele. Ale co tam? Číst si knihu? Už jsem jich v životě přečetl dost a tohle město je teď moje kniha. Čtu v ní každej den a vyskakujou na mě vaše příběhy. Ale i od nich si člověk musí odpočinout a být chvíli úplně sám a sám.

Vjedu do tunelu, vyjedu na Břevnově a pak zamířím na Strahov, projedu kolem temný masy Strahovskýho stadionu a kolejí. A tam pak, v zatáčkách klesajících ke Smíchovu, je jedno dobrý místo, kde se dá zastavit a hledět na Prahu.

Zastavím, vypnu hudbu, vylezu ven, opřu se o kapotu auta a zapálím si cigaretu.

Dívám se na to město, který nikdy nespí. Žádný velkoměsto nikdy nespí. A Praha je nejmenší a nejroztomilejší ze všech velkoměst. Kapesní velkoměsto. Uvědomuju si, jak jsem rád, že tu žiju. Uvědomuju si, jak moc tomu městu fandím, dlužím, jak moc ho potřebuju a jak jsem rád, že jsem se před dvaceti lety rozhodl se sem přestěhovat. Z malýho okresního města na jihu Čech. Tam jsem dosáhl určitýho věku, ale až tady jsem vyrostl. Tady jsem našel lidi, který mě inspirujou, budovy, který mě dojímaj a někdy i rozpláčou, panoramata krásnější než panoramata velehor. Ve velehorách totiž nikdo nežije, jenom se tam lidi šplhaj, aby si něco dokázali. Tady ale lidi žijou. A žijou svý příběhy. Hory si možná taky žijou svý příběhy, ale my o nich nikdy nebudeme vědět nic. Nikdy nám je neřeknou. Ale my si můžeme říct všechno. Když máme odvahu.

Tak na to všechno myslím a děkuju, že tu můžu být.

Možná, až budu fakt starej, vypadnu někam, kde je klid. Kde pořád nehoukaj sanitky a jenom šumí stromy.

Ale zatím budu tady.

Tak na to myslím, když zašlápnu cigaretu, nasednu do auta a zamířím k domovu.

A jsem úplně klidnej.

Jsem totiž na správným místě.

Tím jsem si jist.

A pak?

Pak můžu jet v klidu domů, vypít si dvě decky červenýho a napsat vám, jak moc dobře je mi tu s vámi všemi…

To jsem takhle vezl jednoho spisovatele. Poznal jsem ho, protože na každým přebalu každý jeho další nový knihy zářila jeho rozesmátá tvář. Zeptal jsem se ho, co teď píše.

„Nic,“ řekl. „Jsem vyhořelej a starej. Už rok nic nepíšu a je mi dobře.“

Pokýval jsem hlavou a pak jsem řekl, že Rimbaud se na psaní taky vykašlal a jel radši někam do Afriky prodávat pušky. A stejně je nesmrtelnej jak Kostěj. Stačilo, aby přežilo pár básní.

Zasmál se a teprve teď se na mě pořádně podíval.

Ve snu by ho prý nenapadlo, že si jednou bude o Rimbaudovi povídat s taxikářem.

Kontroval jsem, že když jsem byl mladej, luxoval jsem městskou knihovnu jak o život. Připadalo mi tehdy, že se v knihách můžu o světě hodně dozvědět. Asi jsem se i dozvěděl, ale dnes mám dojem, že zdaleka ne tolik, jako když si s lidmi budu povídat. Třeba v taxíku. Nebo někde jinde. Barmani toho asi taky ví docela dost o životě, štamgasti jim toho řeknou spoustu, ale jelikož barmani taky dost nasávaj, tak to všechno zase zapomenou. V taxíku nasávat nemůžu, tak si možná, možná, opravdu jen možná, zapamatuju víc.

Na tom prý něco bude. A co prý jsem se tedy v taxíku o lidech dozvěděl?

Říkám, že něco ano, ale pořád dost málo. Někdy mi ta sedačka vzadu sice připomíná lenošku u psychiatra, protože se tam dost často někdo svalí a spustí na mě svý problémy. Kývám hlavou, kývám, sem tam něco namítnu, ale ne proto, abych mu vnutil svůj pohled, spíš proto, abych vypravěče povzbudil k dalšímu hovoru. Bohužel se dost často stane, že cíl cesty přijde dřív, než se dostaneme k jádru pudla. Nejlepší by asi bylo, kdybych si našel pár stálých klientů a mohl pozorovat vývoj „online“. Každý další sezení by se vyznačovalo nějakým progresem, někdy samozřejmě taky stagnací. Ale podstata týhle práce je taková, že pokud člověk jezdí dispečink, tak se mu moc nevyplácí vytvářet stálou klientelu. Dispečink vás totiž rozpohybuje po celým městě a přihrává zakázky podle toho, kde zrovna jste. No, a dejme tomu, že jste na Zličíně a zavolá vám klient, že je na druhý straně města, řekněme na Černém mostě. Nemá smysl jet za ním hodinu a pak odjet zakázku za 150 Kč. Takže zbývají jen „smalltalks“, někdy se člověk ani nedostane přes komentáře o počasí, stihne tak maximálně zareagovat na klientovu hypotézu o účincích Chemtrails, a najednou je konec. Nestihneme si ani dovysvětlit, zda se jedná o fake news nebo false flag.

Spisovatel poslouchá a přikyvuje. Pak řekne: „Takže je to vlastně takovej Facebook, pár výkřiků a jinak nic.“ To říká proto, že tam chvíli experimentálně pobyl. Bylo to hrozný, lidi, o kterých si myslel, že jsou to inteligenti, postovali fotky svých večeří a řetězové výzvy ke sdílení hladovějícího chlapečka, který za každý lajk dostane jednu korunu. Docela ho to rozesmutnilo a narušilo mu to slonovinovou věž tak, že se skoro zřítila. Co to jako všechno má znamenat? Tohle že je určující fenomén dneška? Směřování lidstva mu přijde jako neodvratně degenerativní.

Namítnul jsem, že stejný nářky pronášeli „Elders“ už v Antice. Takže to není nic novýho. Mně to třeba ze začátku přišlo taky divný, narcistní a prostě pitomý, ale pak jsem začal psát posty na stránce o taxikářích, kterou jsem založil, a zjistil, že to lidi zajímá, i když to obsahuje víc než tři věty. Možná je to prostě jen nový médium, který vyžaduje novej přístup, jinej způsob psaní, asi jako když Hemingway psal ve stoje, aby psal jen to důležitý, to nejdůležitější, a najednou z toho byl novej styl, kterej všichni napodobovali.

Spisovatel se smutně usmál a řekl, že pokud mám pravdu, je to strašný pomyšlení.

Já na to, že nevím. Jenom mě to tak napadlo. Ale taky vím, že lidi mají pořád rádi dlouhý romány, sice mě nenapadá nikdo, kdo by dočetl Prousta, ale znám lidi, co dočetli srovnatelně tlustý fantasy. Ale fakt nevím, co to znamená, třeba nic. Nakonec stejně rozhodujou čtenáři, a ne ten, kdo píše. Ten, kdo píše, to může jen zkusit dělat poctivě.

Spisovatel možná chtěl ještě něco říct, ale přišel cíl cesty. Zastavili jsme před hospodou a kromě nás před ní stál i nějaký jeho známý, který už se hrnul k okýnku a s veselýma očičkama na nás klepal kloubem ukazováčku.

Rozloučil se pohledem, kterej byl spíš nevlídnej.

Odjížděl jsem s pocitem, že tentokrát jsem mluvil příliš. Měl jsem víc naslouchat. Mohl jsem se dozvědět něco zajímavýho, a místo toho jsem mluvil o svým pohledu na věc. Zpronevěřil jsem se vlastnímu přesvědčení jen proto, že se jednalo o věc, která mě od dětství zajímala. A tou je literatura.

Postavil jsem se o kus dál a čekal na další zakázku.

Tou byla naštěstí jedna upracovaná kuchařka z nedaleký hospody, co měla problém se synem, kterýmu se pracovat nechce.

Opět jsem jen kroutil volantem a naslouchal. Komentovali jsme potácejícího se chodce, kterej nám málem spadl na kapotu, a nově rostoucí kancelářskou budovu. Je jich čím dál víc, těch budov, nedovede si prý představit, kdo v nich chce pracovat. Kuchyň, to je takový malý, útulný místo, ale tyhle kanceláře? Co na tom lidi baví?

Přemýšlel jsem o tom.

Když jsem skončil s pitomečkováním v korporátu, chtěl jsem to úplně nový, a hlavně úplně jiný. Napadlo mě, že bych si měl odfrknout od meetingování a brainstormování. Poslechl jsem volání osudu a stal se taxikářem. Proč se to stalo, vám hned vysvětlím.

Taxikaření na první pohled vypadá jako velmi snadný chlebíček. Jezdíte si po ulicích, okrádáte turisty, jste pořád ve vatě, v kastlíku přechováváte kokeš, jezdíte bez zapnutýho taxametru a ovíněný dívky se vám snaží vycucnout čuráka až po kořen. Realita je ale od těchto představ vzdálenější než North Korea od demokracie. K tomu se dostaneme. Nejdřív vám povím, jak jsem se k tomu dostal já.

Flákal jsem se na podpoře, jak nejdýl to šlo. Potřeboval jsem dlouhou dovolenou, abych zapomněl na všechny svý bejvalý bosse a jejich podržtašky. Pracoval jsem na druhém románu a mezitím zdlouhavě popíjel víno. Když mi došlo víno, a tím pádem i inspirace, přesunul jsem se do nočního baru a pohledem fixoval barmanku, která byla zrovna nejblíž. Asi tak po třech měsících mi ale došlo, že to nevede nikam. Bar mi nahrazoval životně důležitej sociální kontakt s realitou a peníze v peněžence mizely černou dírou. Šlo o neudržitelný stav posouvající mě víc směrem k bezdomovectví než k tomu, stát se žižkovským Bukowským. Přišel čas poohlédnout se po lukrativních výdělcích, během nichž se nebudu muset proměňovat ve snaživýho pitomečka, zoufale toužícího po další kariérní příčce. Uřvanej inzerát se sugestivním tvrzením – Staňte se řidičem taxi! Možný výdělek až sedmdesát tisíc! – mě proto okamžitě oslovil. Říkal jsem si, že to vypadá hodně lákavě, jezdíte si po Praze, neustále potkáváte nový lidi a ti jsou naplněný štěstím, že je někdo z bodu A doveze do bodu B. Štěstí je na všech stranách. Stanete se Buddhou rozvážejícím štěstí. A ještě za to budete inkasovat velký prachy. Zvedl jsem telefon a domluvil si pohovor.

Při něm proti mně seděla odbarvená blondýna a snažila se mě ujistit, že inzeráty nelhaly. „Všechno je pravda! Jen na vás záleží, jak moc velká pravda to bude. Naši nejlepší si vydělají až sto tisíc!“ Když vám někdo říká takové věci, zatímco vám nájem, alimenty a životní potřeba ucpávat existenciální díry alkoholem odsávají z účtu měsíčně nepříjemně vysoký částky, jistě že se vám to začne líbit. Víc než to. Začnete tomu věřit.

Udělal jsem zkoušky na magistrátu, zařídil živnosťák a pustil se do toho.

Co vám nikdo na pohovoru neřekne, to zjistíte docela brzy. Za firemní auto a dispečink platíte týdně tolik, že na to mnohdy jezdíte dvě dvanáctky za sebou. Protože někdy to tak docela nejezdí. Někdy se odehrávají zakázky za 63 Kč a klient bohorovně mávne rukou a řekne: 65. A pak stojíte čtvrt hodiny, než přijde další, a je to podobný. Může se stát, že máte za dvě hodiny tržbu 200 Kč. Někdy přijedete na místo určení, poté co se 15 minut protlačujete dopravním armagedonem, a klient je pryč, nebere telefon nebo si ho rovnou vypnul, aby nemusel vysvětlovat, že je čurák. Ztracenej čas a zbytečně vyjetý pohonný hmoty. Vylezete z auta, dáte si cigáro a zasmušile pozorujete masivní dopravní kolaps, kterým se budete muset prodírat za další zakázkou. Přitom ve vás narůstá pesimismus a misantropie. Na dechový cvičení, pozitivní myšlení a čchi-kung není prostor, cigáro je rychlejší. Jindy zas stojíte půl hodiny v centru bez zakázky. Čtete Prousta a nudíte se. Ne, že by to Proust napsal tak špatně, ale na přeskáčku se moc číst nedá. Jediný, co se takhle na přeskáčku číst dá, je Facebook. Tak se podíváte na Facebook, olajkujete pár postů, napijete se kafe z termosky a pak se podíváte přes čelní sklo auta a tam chodí lidi, který čas k životu využívají účelněji. Chodí a smějou se. Přemisťují se z baru A do baru B. Začnete jim závidět. Sedíte v plechový kapsli a jste vyloučený z vesmíru šťastných a živých.

Pak vezete zpruzenýho manažírka, kterýmu se nepodařilo sbalit v Kaprovce žádný maso, přestože byl na peelingu a přes tejden trochu posiloval. Takže jedete z centra na Smíchov za 98 Kč, protože konkurence UBERu srazila ceny tak, že někdy jezdíte levněji než všechny ty úkáčka. S tím rozdílem, že vy musíte platit daně. Dýško dělá přesně dvě koruny a když kravaťák odejde domů vyhonit si péro nad pornem z Azerbajdžánu, musíte se tomu všemu už smát a… dát si další cigáro. Bodla by i dvojitá vodka, ale za to je pokuta od tři sta tisíc do půl mega. Tak se smíříte s tím, že si ji napíšete do Wish a ToDo listu, k těm dalším, co jste nasbírali při jiných „povedených“ ritech, a během jedinýho dne volna v tejdnu, kterej si dopřejete, je pak všechny během pár hodin vypijete, abyste mozku přivodili restart a s ním novou naději.

Samozřejmě, někdy se odehrávají výjimky. Vezete drogovýho dealera. Doručuje něco někam. Najednou se docela hodí těch pár v mládí profetovanejch roků. Můžete zasvěceně konverzovat o snižující se kvalitě koulí a emek. O tom, jak bude realizovat kšefty, až cash skončí v propadlišti dějin a klienti budou chtít platit kartou. No, na hovno, to vám řeknu hned. Konec svobody. Totální kontrola. Všichni dostaneme čipy a budeme se točit jak laboratorní krysy v kolečku. Ale zatím se to ještě nestalo, zatím dealer vesele rozváží balíčky plný radostí a vy na něj čekáte v nejpodivnějších čtvrtích. Poznáváte místa, kam byste se jinak v životě nedostali. V noci vám do taxíku skáčou rozjařený páry a chtějí diskotéku. To se pak hodí aux kabel a Spotify v mobilu. Repráky rozduní Daftpunk, protože to je nejzazší disco, kam jsem schopnej zajít. Po chvíli z nich vypadne, že to není úplně špatný, ale mysleli spíš něco jako Madonnu. Naštěstí už jsou tady Vršovice a vystupujou. Chvíli stojíte na blikačkách, kolem noc, oni jdou šukat a vy zapisujete do účtenky z taxametru, odkud kam jste jeli. Plus podpis. Přiložíte ji k dalším účtenkám a najednou vám přijde smutný, že z těch 78 Kč budete muset ještě platit daně. No ale jednou jste se dali na vojnu a musíte bojovat. Třeba přijde zakázka z Dlouhý na konec světa a vy se zahojíte. Třeba se už z konce světa nevrátíte, zůstanete tam a budete pást ovce.

No jistě, i takový myšlenky přicházejí. Protože tohle město už je moc vaše. Až příliš dobře znáte jeho obyvatele, jeho lesklý ulice v dešti, až příliš dobře znáte tu samotu v plechový kapsli, kterou se marně pokoušíte vyplnit hudbou a myšlenkami na to, že jednoho dne z toho všeho bude skvělej román Jak jsem řídil taxík a neposral se z toho. Možná za to může tenhle pocit, že postupně z minimal techna přecházíte na pouštění si Mobyho.

Why does my heart feel so bad? A podobně. To už víte, že je čas jet domů, zaparkovat před barákem, vystoupat po schodech, vlízt do sprchy a smejt to všechno ze sebe. Pak čumět do rozepsanejch textů a připamatovávat si, že tohle je to, co byste měli dělat, ale nutnost vydělávat prachy vás celej život tlačí do kouta.

Zbejvá jen si k tomu otevřít lahev vína a kouřit další cigarety, protože na pozitivní myšlení, čchi-kung a meditaci vám nezbejvá dost energie.

A druhej den zas do taxíku, luxovat ulice. Vozit stařenky o berlích z vinohradský nemocnice do Strašnic. Vozit smažky, vozit nachmelený lidi, vozit maminky s dětmi, který se zapomněly u kamarádek nad lahví vína a jsou povolaný od manžílků do svejch domovů, rozzářit domácí krb svým světlem, který ale někdy už docela pohasíná, starostmi, neporozuměním, nedůvěrou, nevěrami. Někdy stačí docela málo, pár vět, aby se lidi otevřeli a začali mluvit. Jak to specifikovala jedna klientka, kterou jsem vezl: „Vám můžu říct úplně všechno, jste úplně cizí člověk, a to je tak osvobozující pocit, že vám můžu říct i to, že jsem se ještě včera chtěla zabít, ale došlo mi, že to nemůžu udělat, protože mám rodiče, který by plakali. A děkuju vám za to, že to můžu říct a nebudete mě soudit.“

Řekl bych, že nakonec je to úplně to nejkrásnější, co vám o tomhle povolání můžu říct. A přes všechny ty problémy a zklamání, který mi tenhle job přinesl, musím nakonec napsat, že nad vším zvítězí pár podobných vět, který uslyšíte, když převážíte lidi z bodu A do bodu B. Nenechte se oklamat tím, že tady jde o prachy, protože tady jde o příběhy. Někdy jsou krátký jako úsečka a jindy nekonečný jako paprsek světla. Pro vás to skončí, když vystoupíte z taxíku, ale taxikář to všechno veze dál. A žádnej z těch mikropříběhů v něm nezůstává bez odezvy. Možná z toho nikdy nebude román, protože je to všechno příliš fragmentární, náhodný a chaotický, úplně stejně jako životy nás všech, ale možná to už romány jsou. Nenapsaný a nevyřčený, zapsaný jen prostě někde hluboko v lidský duších, který se někdy míjejí a někdy potkávají.

Jazyková redaktorka Dagmar Čechová

Odpovědná redaktorka Gabriela Kostašová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka a sazba Jakub Loukota

Ilustrace Aleš Leznar

Tisk a knihařské zpracování

Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 832. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. : +420 515 919 580

e-mail : jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2020

222 stran

ISBN epub 978-80-7565-682-7