Kralovstvi Elmet

Mozley, Fiona

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Daniel žije se sestrou a otcem na samotě,ve srubu v lese, v izolaci od společnosti. Kdysi chodili do školy, ale stejně byli odjakživa jiní. Matka se občas objevovala a zase mizela. Až se jednou už nevrátila… Pro jejich otce platí totéž, taky se čas od času vytratí. Je to mohutný muž, pověstný svou fyzickou silou, který si vydělával rvačkami. A v podobném duchu vychovává i děti: aby se dokázali ubránit a prosadit svou pravdu. Fiona Mozley vykreslila portrét lidí z okraje společnosti a jejich život spojuje s keltským Královstvím Elmet, které existovalo v Yorkshiru. Přesně do takového království chce otec s dětmi vstoupit…

Fiona Mozley Království Elmet

Přeložila Martina Knápková

ELMET

Copyright © Fiona Mozley 2017 Translation © Martina Knápková, 2019

First published in Great Britain in 2017 by JM Originals An imprint of John Murray (Publishers)

An Hachette UK Company

ISBN 978-80-207-1893-8

Pro Megan

„Elmet bylo poslední nezávislé keltské království na území Anglie, které původně zahrnovalo i oblast Yorské nížiny Až do sedmnáctého století však tato úzká průrva pod ledovcovými planinami a její okrajníky představovaly ,nebezpečnou oblasť, útočiště pro uprchlíky před spravedlností.“

Rozvaliny Elmetu Ted Hughes

Nevrhám žádný stín. Za mými zády se k zemi snáší dým a dusí světlo. Počítám pražce a čísla rychle narůstají. Počítám šrouby a nýty. Vydám se na sever. První dva kroky jsou pomalé, malátné. Nejsem si jistý, že jdu správným směrem, ale jednou jsem se rozhodl a nemůžu couvnout. Prošel jsem turniketem a východ už je zamčený.

Ještě pořád cítím spálené dřevo. Ohořelou kostru kroutících se trosek. Znovu slyším ty hlasy: hlasy mužů i té dívky. Tu zuřivost. Ten strach. To odhodlání. A potom ničivé vibrace pulzující dřevem. Šlehající jazyky plamenů. Rozpálené, vyprahlé sliny. Sestru s kůží potřísněnou krví a zpustošenou zem.

Jdu podél kolejí. V dálce uslyším lokomotivu a schovám se za hlohový keř. Vlak neveze žádné pasažéry, jen náklad. Vagóny z oceli ozdobené chuligánskými symboly: insigniemi mládeže, která už dávno zestárla. Rez a štěrk a letitý smog.

Začne pršet a pak přestane. Plevel podél trati je celý zmáčený. Podrážky mých bot vržou na mokré trávě. Když mě začnou bolet svaly, nevěnuju tomu pozornost. Utíkám. Jdu. Zase utíkám. Vleču se. Odpočívám. Piju z prohlubní, v nichž se nashromáždil déšť. Zvednu se. Jdu.

Neustále mě trápí nejistota. Jestli se u kolejí vydala na jih, je to celé k ničemu. Nikdy ji nenajdu. Můžu jít nebo běžet nebo sprintovat anebo se prostě zastavit uprostřed kolejí, lehnout si a čekat, az mě přejede vlak; vyjde to nastejno. Jestli zamířila na jih, je navždycky pryč.

Ale já se rozhodl jít na sever a tam taky půjdu.

Zpřetrhávám všechna pouta. Kráčím poděl polí. Přelězám ploty z ostnatého drátu a zamčené branky. Beru to přes průmyslové zóny a zahrady domů. Nehledím na hranice hrabství, mestských obvodů a farností. Jdu pořád dál, ať už mé nohy brázdí výběhy pro koně, pastviny, nebo parky.

Koleje mě zavedou mezi kopce. Vlaky klouzajípod vrcholky a dole pod nimi se rozkládají údolí. Strávím večer natažený na vřesovišti, pozoruju vítr, vrány, vzdálená auta; ponořený ve vzpomínkách na tutéž krajinu, o něco jižněji; o něco dřív, v jiné době; ponořený ve vzpomínkách na domov, rodinu, na kličky a zvraty osudu, na začátky a konce, příčiny a následky.

Ráno pokračujú v cestě. Pod mýma nohama spočívají rozvaliny Elmetu.

1

Přišli jsme sem v létě, kdy všechno kolem kvetlo a dny byly dlouhé a parné a světlo měkké. Toulal jsem se po lesích bez triěka, liboval si v objetí hutného vzduchu a lil ze mě čistý pot. Během oněch měsíců mi na kostnatých ramenou vyskákaly pihy a slunci trvalo věčnost, než zapadlo, a večery byly cínově šedé, než zčernaly a než jimi znovu začalo prosakovat svítání. Na polích hopkali králíci, a tu a tam se na nás usmálo štěstí, vítr ustal, na kopce sedl závoj mlhy a nám se podařilo zahlédnout i zajíce.

Farmáři stříleli škodnou a my chytali do pastí králíky a jedli je. Ale zajíce nikdy. A už vůbec ne mého zajíce. Byla to samice a žila se svou drobotinou v hnízdě vedle trati. Zvykla si na projíždějící vlaky, a když jsem ji zahlédl, byla sama, jako by se jí podařilo vyklouznout z hnízda, neslyšně a nepozorovaně. Pro zvířata jejího druhu bylo nezvyklé, aby v létě nechala mláďata samotná a běhala po polích. Byla na lovu. Hledala potravu nebo samce. Hledala, jako by byla dravá zvěř, jako by byla zajíc, který si to rozmyslel a rozhodl se, že už nebude kořistí, a místo toho bude běhat a lovit, jako by byla zajíc, kterého jednoho dne začala pronásledovat liška a on se najednou zastavil, otočil se a začal pronásledovat ji.

Ať už to bylo jakkoliv, byla to výjimečná zaječice. Když se dala do běhu, sotva jsem ji stačil postřehnout, ale jakmile se na chvilku zastavila, stala se tou nejnehybnější věcí široko daleko. Nehybnější než duby a borovice. Dokonce ještě nehybnější než skály a sloupy elektrického vedení. Nehybnější než koleje. Jako by ěapla samotnou zemi, pevně ji držela a stala se jejím středem, a dokonce i ty nejpoklidnější, nejobyěejnější body v krajině se zběsile otáčely kolem ní, přičemž to všechno, celou tu scénu, zároveň pohltilo její obrovitánské kulovité jantarové oko.

A pokud byla zaječice upředena z mýtů, dalo se totéž říct i o krajině, kterou kypřila svými drápy. Teď byla posetá shluky stromů, ale kdysi dávno celé hrabství pokrýval les, a když foukal vítr, člověk v něm mohl duchy pradávného lesa zaslechnout. Půda se hemžila zpřetrhanými příběhy, které se z ní valily ven a uhnívaly a pak znovu nabývaly tvar, prodíraly se podrostem a vracely se nám do života. Příběhy zelených mužíků vykukujících z houští, s tvářemi z listí a údy ze sukovitého dřeva. Štěkání uhánějících a funících psů polomrtvých hlady, chňapajících po kořisti. Robyn Hode a jeho tlupa vyzáblých pobudů, pohvizdujících, pošťuchujících se a hodujících stejně svobodně jako ptáci, kterým kradli peří. Pradávný les se táhl v mohutném pásu ze severu na jih. Divoká prasata, medvědi a vlci. Laně, jeleni, srnci. Kilometry podhoubí skrytého pod povrchem. Sněženky, zvonky, petrklíče. Stromy už dávno ustoupily polím, pastvinám, silnicím, domům a železničním tratím a to jediné, co z nich zbylo, byly malé remízky jako ten, ve kterém jsme žili.

S taťkou a Cathy jsme bydleli v malém domku, který taťka postavil z materiálů, které našel v okolí. Vybral pro nás malý jasanový remízek jen přes dvě pole od hlavního železničního tahu obsluhujícího východní pobřeží, dost daleko na to, aby na nás nebylo vidět, ale dost blízko, abychom měli přehled o projíždějících vlacích. Slýchali jsme je často: hukot a řinčení vlaků přepravujících cestující, sípot a funění vlaků nákladních, které se vlekly kolem s nákladem uloženým v kovových cisternách natřených barvou. Měly své vlastní jízdní řády a intervaly, s každou další jízdou kolem našeho domu obkreslovaly letokruhy, procinkaly kolem jako zvonkohra. Dlouhé, indigově modré rychlovlaky Adelante a Pendolino uhánějící z Londýna do Edinburku. Menší vlaky, které byly služebně starší, se rzí na drnčících pantografech. Staré vlaky, podobné tažným koním supícím na jatka, které se po kolejích mnohem mladších než ony sunuly příliš pomalu a na za tepla válcované oceli jim to podkluzovalo jako starcům na ledě.

V den, kdy jsme sem přišli, k nám do kopce vyjel starý voják v tahači s návěsem plným vyřazených puklých kamenů z opuštěných stavebnin. Voják tátovi s vykládáním moc nepomohl, seděl na čerstvě pokáceném kmeni a kouřil jednu cigaretu za druhou. Cathy mu je balila ze své vlastní zásoby tabáku a papírků. Bedlivě sledoval, jak je válí konečky prstů a vystrkuje špičku jazyka, aby olízla lepidlo na papírku. Hleděl na její pravé stehno, když si na něj odložila balíček s tabákem, a hned několikrát se pro něj natáhl, letmo o ni při tom zavadil rukou a pak předstíral, že studuje, co je na tabáku napsané. Při každé cigaretě se nabídl, že Cathy připálí. Dychtivě k ní natáhl ruku se zapalovačem a pokaždé se urazil jako malé děcko, že si tvrdošíjně zapaluje sama. Nevšiml si, že se celou dobu kaboní a mraěí se na svoje ruce, které za něj dělaly jeho práci. Nepatřil k lidem, kteří se umějí dívat a vidět, číst ve tvářích a rozumět jim. Nepatřil k těm, kdo chápou, co za člověka říkají oči a rty, a kdo si dovedou představit, že za hezkou tvářičkou se nemusí skrývat hezké myšlenky.

J      uujmituiic v^ldVCl U čtllllčtuc U U IUII1, JdK uujuvai

v Iráku a Bosně a jak viděl mladé kluky jako já s břichy rozpáranými nožem, s blednoucími modrými vnitřnostmi. Když nám to líčil, nepůsobil nijak zvlášť sklesle. Taťka celý den pracoval na domě a večer s vojákem sešli pod kopec, aby se spolu napili cideru, který s sebou voják přivezl v plastové láhvi od limonády. Taťka se s ním nezdržel dlouho. Pití nijak neholdoval a taky neměl rád spoleěnost, tedy kromě mě a mojí sestry.

Když se vrátil, řekl nám, že se s vojákem pohádali. Vzal ho po hlavě levým hákem a ted měl na ruce krvavý šrám, těsně vedle kloubu na palci.

Zeptal jsem se ho, proč se pohádali.

„Byl to parchant, Danieli,“ odpověděl taťka. „Parchant jaksepatří.“

Mně i Cathy to připadalo jako smysluplný důvod.

Náš dům byl řešený stejně jako všechny jednopodlažní domy a mobilní domky na předměstích maloměst, které obývají staří lidé a chudé rodiny. Taťka nebyl žádný architekt, ale zvládl se při stavbě řídit šedobílým nákresem, který splašil na místním obecním úřadě.

Náš dům byl ovšem bytelnější než jiné domy tohohle typu. Byl postavený z lepších cihel, lepší malty, lepších kamenů a dřeva. Věděl jsem, že vydrží o desítky let déle než domy, které jsme vídali podél silnic vedoucích do města. A taky byl mnohem hezčí. Zelený mech a břečťan z lesa mnohem víc dychtily obrůstat jeho zdi, mnohem víc toužily stáhnout ho zpátky do lůna přírody. S každým dalším ročním obdobím dům vypadal starší, než byl, a my věděli, že čím stařeji působí, tím déle tam vydrží stát. Jako všechny opravdové domy a lidé, kteří je obývají.

I

Jakmile stály obvodové zdi, zasel jsem semena a cibulky. Země byla ještě rozrytá od toho, jak taťka kopal základy. Pří- kopyjsem protáhl a zasypal je kompostem a čerstvým hnojem ze stájí, které stály třináct kilometrů od nás dál po cestě a kde holčičky ve světle hnědých rajtkách a naleštěných holínkách jezdily na ponících po aréně osvětlené reflektory. Zasadil jsem macešky a narcisky a růže všech možných barev a taky řízek z bíle kvetoucí popínavky, kterou jsem objevil, jak raší ze staré kamenné zdi. Ono roční období se pro vysazování vůbec nehodilo, ale pár výhonků přece jen vyrašilo a napřesrok se objevily další. Opravdový dům vyžaduje čekání. Člověk si ho musí osvojit, musí mu dát čas, aby se usadil, sladit ho - a taky sám sebe - s ročními obdobími, s koloběhem měsíců a roků.

Přišli jsme tam nedlouho před mými čtrnáctými narozeninami, zrovna když Cathy oslavila ty patnácté. Byl začátek léta, takže taťka měl dost času na to, aby dům stihl postavit. Věděl, že to do zimy s přehledem zvládne, a v půlce září už stavba natolik pokročila, že se v něm dalo bydlet. Do té doby jsme se zabydleli ve dvou vyřazených armádních dodávkách, které taťka koupil od jednoho zloděje v Doncasteru a domů s nimi dojel po vedlejších silnicích a polňačkách. Spojili jsme je ocelovými lany a zkušeně a pečlivě přes ně napnuli celtu, která nám posloužila místo střechy. Taťka spal v jedné dodávce a já s Cathy v druhé. Pod celtou stály oprýskané plastové zahradní židličky a později taky prosezený modrý gauč. To byl náš obývák. Na bedny obrácené vzhůru nohama jsme si odkládali hrnky a talíře, abychom je nemuseli pokládat na zem, a dávali jsme si na ně i nohy - za teplých letních večerů, kdy jsme neměli na práci nic kromě lenošení, klábosení a prozpěvování.

Když byla jasná obloha, vydrželi jsme venku až do rána.

V obou dodávkách jsme zapnuli rádio a ja s Oathy jsme tancovali po trávě poseté listím za zvuků našeho lesního hifi, s jistotou, že všichni sousedi jsou dostatečně daleko na to, abychom je rušili. Občas jsme tam seděli a zpívali jen tak bez rádia. Taťka mi před lety koupil dřevěnou flétnu a Cathy dal housle. Když jsme ještě chodili do školy, měli jsme zadarmo hodiny hudební výchovy. Nebyli jsme žádní virtuosové, ale hráli jsme obstojně, hlavně díky samotným nástrojům. Taťka vybral dobře. 0 hudbě nic nevěděl, ale vyznal se v krásných věcech. Dovedl poznat kvalitu a dobře odvedenou práci podle použitého dřeva, lepidel, vůně laku a jemnosti hran. Jeli jsme pro ně až do Leedsu.

Taťka totiž uměl rozeznat různé druhy dřeva. Hned zkraje se seznámil se všemi stromy, které rostly v našem remízku, a ukázal mi je. Skoro všechno to byly mladé stromky anebo jim bylo maximálně do padesáti let, jelikož remízek už dlouho předtím, než jsme se sem přistěhovali, začali prořezávat a podle táty to dělali možná už stovky let. Uprostřed, v samém srdci remízku, rostly starší stromy a jeden z nich byl nejstarší ze všech. Jejich matka, ze které všechny ostatní stromy vzešly, vysvětlil nám taťka. Stála tu už víc než dvě stě let a kůru měla ztvrdlou jako poškrábaná kopálová pryskyřice.

Rostly tu taky lískové keře a některé z nich rodily ořechy. Taťka z jejich kmenů odřezával větve a předváděl mi, jak do mladého zeleného dřeva vyřezávat ostrým kapesním nožíkem. Celé dny jsem se z mladého dřeva snažil vyřezat tenkou flétničku, ořezával jsem měkkou kůru ze šlach a vydlabával masité vnitřnosti. Opracovával jsem dřevo co nejpeělivěji, aby bylo zvenku co nejhladší a zaoblené jako prst. Jenže flétnička nevydávala žádný zvuk a já se pak zaměřil na výrobu věcí, které přinášely užitek, předmětů, jejichž vyřezání nevyžadovalo takovou zručnost, nebo zkrátka věcí, které mohly existovat, i když nebyly dokonalé. Pokud miska udrží svůj obsah, zůstává miskou, i když je ošklivá a nedokonale opracovaná. Ale když flétna nedovede vyloudit tón, člověk ji nemůže nazývat flétnou.

V našem domově v lesích byla kuchyň a velký dubový stůl. V době, kdy jsme ještě tábořili venku, taťka vařil na grilu, který vyrobil z kusů vlnitého plechu, na dřevěném uhlí, které si pálil ve dvou barelech uprostřed našeho remízku, nedaleko matečného stromu.

Tenkrát jsme jedli příliš mnoho masa. Živili jsme se tím, co měl rád taťka, takže jsme jedli to, co si vaříval pro sebe, než jsme s ním začali žít natrvalo. Jeho jídelníček sestával hlavně z masa, které si ulovil. Ovoce ani zeleninu v oblibě neměl. Lovil holuby hřivnáěe, skalní holuby, hrdličky, bažanty a sluky, když se mu je podařilo čapnout navečer, kdy vylézaly z úkrytů. Žili tu taky jeleni muntžaci, a když nebylo co lovit nebo když byl taťka zrovna při penězích anebo zatoužil po změně, šel do vesnice a smlouval o kusy hovězího nebo jehněčího na pečení nebo vepřové klobásky. Když byla sezóna, mívali jsme k snídani drobnou zvěř. Jeden chlap z vesnice choval malého sokola, s nímž idovil tolik skřivanů, že by je sám nikdy nedokázal sníst, a tak je dával nám výměnou za ptáky, kteří byli moc velcí a sokol by je nikdy nezvládl drapnout. Skřivany jsme jedli na opečeném chlebu, takřka v celku, a zapíjeli je hrnky horkého čaje s mlékem.

Jednou taťka na čtyři dny zmizel s irskými kočovníky a vrátil se s jutovým pytlem plným oškubaných kachen a pěti bednami živých slepic. Pro slepice postavil kurník kousek od plánovaného zadního vchodu do domu. Od té doby jsme jedli taky vajíčka, ale zeleninu a ovoce pořad skoro vůbec, kromě lesničil plodů, co rostly podél cest.

Až později, když už dům stál, jsem zasadil jabloně a švestky a vždycky tatku poprosil, aby z vesnice přivezl pytel mrkve a pastináku, když tam měl nějaké vyřizování. To, co dovezl, jsem zpracoval na vydrhnutém jídelním stole noži, které mi taťka nabrousil.

Než byl dům hotový, během těch několika parných měsíců bez deště, kdy jsme tábořili venku a zpívali, si s námi taťka doopravdy povídal. Moc toho nenamluvil, ale my slyšeli i to, co bylo schované mezi řádky. Vyprávěl o chlapech, se kterými zápasil, a chlapech, které porazil, na rašelinových polích v Irsku nebo v tom černém lincolnshirském bahně, které se na rukou a nohou drží jako daktyloskopický inkoust. Taťka boxoval pro peníze holýma rukama daleko od tělocvičen a arén, ale částky, které se tak daly vydělat, bývaly vysoké, a z široka daleka se sjížděli chlápci, kterým peníze spadly z nebe, aby si vsadili na jeho vítězství. Byli by hloupí, kdyby si na taťku nevsadili. Soupeře dokázal skolit jedinou ranou, a když to trvalo déle, tak jenom proto, že měl zrovna chuť absolvovat celý zápas.

Zápasy domlouvali kočovníci nebo místní drsňáci, kteří zatoužili změřit své síly a něco si přivydělat. Kočovníci se takhle rvali už celá staletí. Říkali tomu „rvačka o love“ nebo „rvačka na férovku“. Nepoužívali boxerské rukavice ani zápas nerozdělovali do kol s přestávkami. Tihle chlapi nečekali na ohlušující zazvonění zvonu, které je vysvobodí, boxovali, dokud to jeden z nich nevzdal nebo ho soupeř neztloukl do bezvědomí. Prostřednictvím zápasů se někdy urovnávaly spory mezi znepřátelenými klany. Dost často to byly spory o peníze.

Srovnávaly se účty čítající i desetitisíce liber, a taťka si tak přišel na slušný zisk.

Vyprávěl nám o nepřátelství, které už desítky let panovalo mezi klanem Joyceů a Quinn-McDonaghů. Zhruba každé tři roky proti sobě postavili mladé kluky ze svých rodin v zápase jeden na jednoho holýma rukama, při kterém dělali rozhodčí starší chlapi z neutrálních rodin. Samotné zainteresované rodiny se takových klání účastnit nemohly, aby nepropukla rvačka mezi oběma klany, mezi mladými i starými, chlapy i ženskými, a nezdecimovala celou jednu část kočovnické komunity nebo aby je nepozatýkali policajti, nenacpali do dodávek a neodlif- rovali do vězení.

Potenciální výdělek byl nemalý. V podobných zápasech se točily obrovské peníze. Klany Joyceů a Quinn-McDonaghů se předháněly v tom, kolik do nich investují. Stávalo se, že obě rodiny přispěly vkladem až padesát tisíc liber a vítěz si celý tenhle balík odnesl do svého karavanu a celý večer hostil svůj klan whisky. Taťka říkal, že zápasit chtějí. Tvrdil, že po všech těch letech je spor mezi rodinami už takřka promlčený, ale kdykoliv má některý z kápů hluboko do kapsy, dost často se stane, že vyvolá nějakou rozepři v naději, že si trochu přivydělá. Nebyla v tom jen pýcha - šlo hlavně o peníze.

A taťka to měl samozřejmě stejně. Neměli jsme kočovnickou krev, takže spory mezi klany nám byly ukradené. Taťka boxoval v zápasech, které byly domluvené za peníze a při nichž se scházeli kočovníci nebo cikáni, drsní farmáři, kriminálníci z okolních městeček, majitelé podzemních nočních klubů a barů, drogoví dealeři a gauneři, nebo zkrátka jen chlapi, kteří si na sobě nejvíc cenili své pěsti, a nosili s sebou peníze v naději, že se jim je povede rozmnožit. Taťka vždycky dorazil v džínáeh a bomberu zapnutém až ke krku. Místo a čas mu sdělil po telefonu prostředník anebo pro něj jednoduše přijeli kočovníci nebo někdo jiný. Mlčky čekal mezi svými obdivovateli. Taťka jen zřídka mluvil víc, než musel. Jen málo lidem dovolil podívat se mu do očí. Odvrátil se a klidně o samotě přecházel sem a tam, než si chlapi domluví podmínky a dohodnou výši sázek.

Zápas vždycky zahájil taťka. Sundal si bundu a svetr a stál tam jen v bílém nátělníku, ale neodhalil tak vyrýsované, naducané svaly atleta, nýbrž bicepsy, které by mohly připomínat měkké, pevné polštáře, kdyby nebyly utvořené z dlouhých gumových špagátů. Na rukách měl jen málo chlupů. Překvapivě málo. Černé chlupy mu porůstaly záda a břicho a sahaly přes hrudník a zátylek až k huňatému černému plnovousu a kštici černých vlasů, ale paže měl holé. Vykročil směrem k určenému bojišti, naěež se objevil chlap, se kterým se měl utkat. Taťka poprvé spatřil svého protivníka. Nijak to s ním nehnulo. Nechoval k němu žádnou nenávist. Zamířil k němu a zaěal s ním boxovat, a když bylo po všem, vyslechl si uměřený potlesk, načež ho odvedli k modrému peugeotu stojícímu za zády shromážděného davu a předali mu sportovní tašku se zipem plnou špinavých peněz, kterou vytáhli z kufru.

Ty chlapy muselo uspokojovat něco, čeho tam byli svědkem. Sázení bylo jen zástěrkou pro skutečný zdroj jejich potěšení. Peníze se tu samozřejmě točit musely, jako pojistka. Aby bylo jasné, že jde o obchod. Aby ten spektákl měl nějaké ospravedlnění. Aby ta podívaná měla seriózní důvod. Ale kdyby jim opravdu šlo jen o peníze, ty se daly sehnat i jinak, a kdyby to byla čistě obchodní záležitost, neboxovali by holýma rukama.

Ano, tyhle příběhy nám taťka vyprávěl právě během onoho léta v lesích, než jsme dostavěli náš nový dům, svěřoval se nám a ja S ^.auiyjsme mu iiasiuuciiaii, JČIKU uy nain picuavdi ucjaivc vzácné rodinné dědictví. Když mluvil, oči se mu rozšířily, duhovky měl najednou světle modré a kropenaté jako obnošená džínovina, pokaždé se k nám naklonil a vyvalil je, a pak je vždycky trošičku přimhouřil, když se z mysli snažil vylovit vzpomínku, která už stihla vyblednout. Seděl předkloněný na židli, dlouhé, silné nohy měl rozkročené a lokty opřené nad koleny a jeho mohutný hrudník nesl váhu širokých, těžkých ramen.

Předpokládal jsem, že právě to je zdrojem naší obživy. Taťkovo boxování. Ale pak přišly měsíce, kdy se žádné zápasy nekonaly, a taťka si našel jinou práci. Zmiňoval se o ní před námi, ale historek vyprávěl o poznání míň. Spolupracoval při ní i s kočovníky, ale většinou ho zaměstnávali spíš lidi, kteří nebyli zdejší.

Jednou ve čtvrtek během onoho prvního společného září jsme s Cathy večer seděli sami v kuchyni nového domu. Odpoledne hodně foukalo a teď večer vítr ještě zesílil. Základy a spoje nového domu prodělávaly první zatěžkávací zkoušku a vrzaly a úpěly, jak to tak u staveb, které si ještě nestačily sednout, bývá. Dům se stále zabydloval v krajině, sedal si a uveleboval se ve svém dolíku, a my cítili, jak celé hodiny sténá a úpí.

Taťka byl pryč už od předešlého odpoledne a my ho příštích pár dnů nečekali. Proto nás překvapilo, když se následujícího rána jen chvilku potom, co vyšlo slunce, objevil, zrovna když jsme mastili karty a popíjeli z hrnků čaj. Uslyšeli jsme zvenku, jak se po cestě blíží jeho auto a pak na spadaném listí opatrně brzdí, a jeho důvěrně známé kroky mířící k domu. Vyběhl jsem do chodby, abych mu otevřel, odsunul jsem západky nahoře i dole a otočil klíčem. Otevřel jsem dveře dovnitř a poodstoupil,

i

aby tatka mohl vejít. Došel k jídelnímu stolu, bdělý, ale vyčerpaný, posadil se na jednu ze tří dřevěných židlí, a ta se prohnula pod jeho vahou.

Poprosil Cathy o čaj a Cathy vstala a posunula konvici zpátky na plotnu. Tatka si pod stolem protáhl nohy a zaseje skrčil pod sebe, aby si mohl rozvázat pevně zauzlované tkaničky. Cathy mu během čekání, než voda začne vařit, ubalila cigaretu, a když mu ji podala, všiml jsem si, že i její obličej jako by najednou ožil, stejně jako ten jeho - jako by s sebou taťka přinesl cosi radostného a živoucího, o co se s námi chtěl rozdělit. Tu noc jsem si, jako už kolikrát, pomyslel, že Cathy jako svou dceru nezapře.

Vysvětlil nám, že si ho zavolal jeden chlápek. Člověk, se kterým už se párkrát někde potkal. Peter ve vesnici bydlel od devíti nebo deseti let, kdy se sem jeho matka přistěhovala z Doncasteru, protože dostala práci v prodejně smažených ryb s hranolky. Kasírovala zákazníky a pak jim zabalila rybu, kterou chlapi usmažili. Peter taťkovi vzkázal, samozřejmě přes společného známého, jestli by se za ním nemohl zastavit. Doslechl se, že ted bydlí nedaleko. Což znamená, že se k němu donesla jeho reputaee. Mezi jistou sortou lidí v yorkshirských újezdech, Cincolnshiru a okolních hrabstvích by se našla jen hrstka těch, kteří o něm neslyšeli.

Peter pracoval jako příležitostný dělník pro stavební firmy z okolí. Většina z nich v poslední době dost omezila provoz, a pokud nebyla úplně mrtvá, přinejmenším mlela z posledního. Taťka nám vysvětlil, že Peter několik let dost strádal. Ale vyhrabal se z toho. Začal pracovat na sebe, na soukromo, a nechával se najmout kýmkoliv, kdo byl ještě při penězích. Budoval přístavby, tak trochu lušoval i do instalatérství, vybourával stahovací okna a tak podobně. Melouchy, které mohl dělat i taťka, ale rozhodl se, že nebude. Peterovi šla práce od ruky, vvprávěl nám taťka. I měl hospodařit s časem i penězi, což je základ úspěchu. Zákazníci ho doporučovali svým známým, takže měl zakázek víc než dost. Nějakou dobu si žil velice dobře. Vypěstoval si hrdost, nebo něco na ten způsob, což hvl v těchhle končinách takřka zapomenutý pocit. Najednou existovaly věci jako budoucnost a minulost a Peter se mezi nimi začal uvelebovat.

Předloňskou zimu se nechal zaměstnat na jedné z velkých farem. Dělal zrovna na přístavbě k jedné z hospodářských budov, když se jedné macaté krávě se dvěma telaty v břiše podařilo utrhnout vemeno z automatické dojičky a urvat se z postroje, načež se vyřítila z vrat stodoly.

Porazila žebřík, na kterém Peter stál, takže se zřítil pod její kopyta. Kráva ucítila, že sejí země pod nohama proměnila, jelikož jedna její zadní noha přistála na měkkých bedrech ležícího muže, vyrazila proti zdi budovy a potom zaútočila Peterovi na hlavu a na krk. Peter ztratil vědomí, zůstal tam ležet a krvácel na špinavý, vlhký beton.

Farmy bývají osamělá místa. Příliš osamělá na to, aby si tam člověk mohl nechat rozpárat kůži a rozdrtit kosti. Příliš osamělá na umírání. Ale Peter měl ten den kliku. Našel ho jeden ze stálých zaměstnanců, zahalil jeho pomlácené tělo do svého kabátu a zavezl ho do doncasterské nemocnice v prepravníku pro koně.

Peter ochrnul. Většinu času musel trávit na vozíku. Už nemohl pracovat. Přestal večer chodit do hospody. Byl doma a čekal, až ho někdo navštíví. Jeho staří kamarádi za ním pořád chodili, ale protože zmizel z dohledu, s výjimkou nejlepších přátel na něj začali všichni zapomínat. Trochu mu vypomohla obec a taky místní církev. Měl postarší sousedku, která se mu starala o zahradu. Ořezávala stromy a keře, když přišel čas, zametala spadané květy a listí a dohlížela na to, aby po dešti odtékala voda z okapů. Peter měl taky tetu, s níž navázal kontakt po smrti své matky, a ta mu nosila zákusky a noviny a každou druhou neděli mu převlékla postel.

Nedařilo se mu špatně, ale mohlo to být i lepší. Po nehodě Peter neměl na vybranou a musel lidi požádat o zaplacení všeho, co mu dlužili za práci z předešlého roku a materiál, který jim dodal. Doteď nikdy nepotřeboval, aby mu zaplatili hned, protože se mu dařilo. Netrpěl nedostatkem. Věřil, že svoje peníze dostane, stejně jako věřil vlastnímu tělu a svému odhodlání. Ani ho nenapadlo, že by ho mohli ošidit, protože nikdy nerozuměl slabosti. Našemu světu vládla hrubá síla, jak vždycky zdůrazňoval taťka, a Peterovi poprvé v životě scházela. Obešel dlužníky a polovina jich hned zaplatila, nebo mu peníze začala splácet po částech. Pak je obešel znovu a půlka zbývajících se s ním taky vyrovnala. Od ostatních dlužníků peníze vymohl s trochou vytrvalosti a za pomoci pár ostřejších slov z úst svých pomocníků, kamarádů z dětství nebo z práce. Jeden dlužník ale zůstal. Taťka o něm říkal, že je to slizkej parchant - bydlel v jednom z těch velkých, samostatně stojících domů v té hezčí části Doncasteru, které měly okna po obou stranách vstupních dveří a příjezdovou cestu vydlážděním kameny a ne jen vylitou betonem. Byl to darebák, jak nám vysvětlil taťka, a i když svoje peníze před zákonem nijak neskrýval, nepřišel k nim poctivě, a navíc se neuměl chovat. Slušnost a čest mu byly cizí. Nevydělal je vlastníma rukama za pomoci důvtipu a dřiny, ale díky bandě kumpánů, kteří se s ním spolčili, aby ze sveno rodného mesta vyždímali i to malo, co v nem jeste zbylo. Tenhle člověk kupoval a prodával lidskou práci a vlastnil tmavé noční kluby v setmělých postranních uličkách, kde se ženy svlékaly a tancovaly. Peníze mu vydělávala těla druhých lidí, říkal taťka, mužské svaly a nahá ženská kůže.

Peter mu postavil zimní zahradu. Všichni se shodovali na tom, že je to nádherná práce. Stavba trvala týdny a stála celé jmění a onen člověk Peterovi ještě pořád dlužil pět tisíc liber a sadu elektronářadí, kterou si u něj nechal. Peter mu volal a psal a křiěel na něj z ulice, ale ten chlap necítil potřebu reagovat. A tak, o řadu měsíců později a poté, co na Petera dopadla chudoba, se poptal známých a kamarád kamarádova kamaráda mu pověděl o fousatém obrovi, který žije v lesích se synkem a nebojácnou dcerou.

„Včera vodpoledne sem za ním zašel,“ vyprávěl taťka. „Pořád bydlí v domě svý mámy, co si ho pamatuju eště z doby, kdy sem bydlíval kousek vod nich a všem v ulici sekal trávu. Všecko mi to vyprávěl. Vysvětlil mi, jak to bylo. Vyložil mi svou situaci, abych tak řek. Zkrátka byl natolik přesvědčivej, že sem mu na to kejvnul. Vy dva moc dobře víte, že se nervu jen tak pro nic za nic. A teď nemám na mysli prachy nebo ňáký vavříny. I)yž de vo zápas tohodle ražení, je potřeba mít dobrej důvod, a Pete ho rozhodně má. Tendlencten pan Coxswain mu zůstal regulérně dlužnej a víte, že podobný věci nerad vidím - dyž člověka v Peteově situaci někdo takdlenc využije a poníží ho eště víc, než už je. Já nejsem žádná mlátička a nedopustím, abyste si to vo mně mysleli, ale řeknu vám, že todle mě teda pěkně sejří. Pete mi pověděl, kde a kdy Coxswaina najdu. Večer většinou nasává a mastí karty v jednom privátním kasinu na kraji města. Patří jednomu jeho dávnýmu kumpánovi, vodevřeli si ho spoiecne, any z toho ta jejich banda mohla rejzovat. Loxswain některej večer shrábne i několik tisíc liber vod ubožáků, kerý nechápou, že nemůžou vyhrát. A tak sem tam šel, ten večer, co sem věděl, že tam bude, protože mi bylo jasný, že bude mít naditou prkenici. Nemělo by smysl tam chodit a dělat to, co sem se chystal udělat, a nakonec vodejít s prázdnou bez Peteovejch peněz. To by bylo spravedlnosti učiněný zadost jen napůl, že jo. Vono je totiž taky potřeba žít. Dělat to, co je třeba udělat.“

Tatka si vypil čaj, dřív než stačil vychladnout.

„A tak sem si pučil Peteovo auto. Nabíd mi ho a byl to dobrej nápad. Dyby si jeho auta někdo všim, bylo by sice jasný, kdo za tím vším stojí, ale nikoho by ani ve snu nenapadlo, že by Pete zvládnul udělat to, co sem se chystal udělat já. Pete už ani nemůže řídit, chudák. Ale já si stejně dal bacha, aby mě nikdo neviděl. Zaparkoval sem deset minut vodtamtud a zhruba ve dvě ráno sem šel ke kasinu a čekal až do čtyř a něco, než vodešla většina chlapů, a dával si majzla, aby mě nikdo nezblejsk - stál sem ve stínu platanů, co tam rostou. No a Coxswain vodešel domů jako poslední. Byl unavenej, ale vopilej nebyl. Na to byl až moc čilej. A navíc pro něj ten večer bylo důležitý, aby vyhrál. Namířil si to k autu, co stálo kousek vode mě. Rád bych řek, že sem to tak naplánoval - a měl sem - ale musím přiznat, že to byla šťastná náhoda. Nikam sem ale nespěchal. Vodevřel kufr a hodil si do něj tašku a já k němu došel, teprv dyž ho zavíral. Samozřejmě se na mě otočil a samozřejmě mu vrtalo hlavou, co sem zač, a správně uhod, že sem mu přišel zatopit, ale nechápal proč. Aspoň ne hned. Zaujal obrannej postoj, ale já mu nejdřív položil votázku. Zeptal sem se ho, esli je ten, kdo si myslím, že je. Měl mi zalhat, ale potvrdil to. Nebál se. Pocejtil sem špetku vobdivu. Ale potom si to pokazil, [ kázal mi svoji pravou tvář.

i

Požádal sem ho vo peníze, kerý dlužil Peteovi. Chtěl sem po něm přesně tolik, kolik mu měl dát - nejsem žádnej zloděj. Hek sem mu, že Peteovi ty praehy předám. Dal sem mu na srozuměnou, že mu je vod nesu eště ten večer a že vím, že u sebe peníze má. Nejdřív to vypadalo, že se zachová rozumně. Rek mi, že peníze musí vyndat z kufru, a šel ho vodevřít. Někomu jinýmu než mně bv to možná připadalo podezřelý, ale na takový věci já nemám řas. Nepotrebujú bejt podezíravej. Podezíravost totiž pramení ze strachu. Dvby na mě vytáh bouchačku nebo kudlu, věděl bych, jak si s ním poradit. S takovejma věcina si nedělám hlavu. Vodevřel kufr, jako by z něj chtěl vyndat tašku s penězma, ale místo toho vytáh golfovou hůl. Zved ji nad hlavu. Pokusil se mě s ní praštit, jenže...“

Taťka sklopil oči k vydrhnutému dubovému stolu. Koutky vlhkých rtů se mu pozvedly v mírném úsměvu. Pak se jeho modré oči zadívaly na Cathy. Poslouchala ho, ale nezdálo se, že by to s ní nějak hnulo. Ve tváři měla mlčenlivý výraz a v očích se jí zračil klid.

„Zkrátka mu to k ničemu nebylo,“ dokončil. Cathyiny zorničky se rozšířily a hned zase zúžily jako pulzující ornamenty na roztočené staré káře.

Taťka nám vyprávěl, co udělal pak. Popsal nám, jak zvedl ruku a zachytil napřáhnutou golfovou hůl. Jak ji holýma rukama ohnul napůl. Jak pan Coxswain skončil rozplácnutý na asfaltu a chroptěl, zmlácený tak, že měl být dávno v bezvědomí. Ale taťka se vyznal v tom, jak pracovat s časem. Věděl, jak rvačku co nejvíc prodloužit. Věděl, jak docílit toho, aby jeho protivník trpěl.

Vyprávěl nám podrobnosti. Nic nezamlčel. Mluvil, dokud si nevšiml, že se mi do očí derou slzy.

Í djv pcsidi. /^IIIUCIIUIIIU. ŕivcui se ze zime a sevrei me v na- ručí, řekl mi, že ho to mrzí a že nám to vůbec neměl vyprávět. „A dostals z něj ty Peterovy peníze?“ zeptala se Cathy. Otočil se zpátky na ni, posadil se a pořád při tom svíral moji ruku.

„Dostal,“ přisvědčil. „Dostal a už sem mu je taky vrátil. Do poslední penny. A ukážu vám, co mi věnoval na oplátku.“ Taťka se zvedl a vyklouzl předními dveřmi z domu. Když se vrátil, držel v obrovských zkrvavených rukou dvě černá štěňata. Dva lovecké psy. Křížence chrta a border kolie. Hned to ráno jsme je pojmenovali Jess a Bečky a vyrobili jim v předsíni útulný pelíšek. Ještě v ní nebyla podlaha, takže to bylo, jako by byli zároveň vevnitř i venku. Taťka prohlásil, že jim to určitě bude vyhovovat.

Tatkovi nevadilo, když jsme pili a kouřili, a jakmile byla dokončená hrubá stavbu domu, trávili jsme dlouhé večery tím, že jsme popíjeli z hrnků teplý cider a pokuřovali cigarety, které nám Cathy balila. Poslouchali jsme rádio a předčítali tatkovi. Četla hlavně Cathy, tím svým hlubokým, plynulým hlasem, který dovedl náležitě zdůraznit nejpodstatnější slova a věty. Když jsme byli malí, přemlouvali jsme taťku, aby nám pořídil televizi, ale on nás odbyl s tím, že nám bez ní bude lip.

To bylo ještě předtím, než jsme se odstěhovali do lesa. Před oním létem, kdy jsme tábořili venku, a předtím, než jsme postavili nový dům. Tenkrát jsme bydleli o něco víc na sever, na kraji městečka na pobřeží Severního moře, v domě, který postavili spolu s dalšími jemu podobnými ve třicátých letech. Byl to takový dvojdomek. V jakémkoliv jiném městě by byl nejspíš součástí řadové zástavby domů postavených zády k sobě, ale ty naše domky připomínaly předměstské třípokojáky, jen byly menší a o jejich zahrady nikdo nijak zvlášť nepečoval. Ti starší z našich sousedů si vysázeli na okraj trávníků úzkou obrubu z nachových a žlutých macešek, aby je oddělili od živých plotů z pta- ěího zobu a chodníčků vedoucích k vchodovým dveřím, které je protínaly, ale většina předzahrádek v naší ulici byla rozrytá a rozbahněná, a pohromadě je držely jen pampelišky a bodláky. Zahradní nábytek tu bylo vidět jen zřídka, ale vždycky ob jeden nebo dva domy byly na zemi poházené hračky. Moc dobře si pamatuju malou plastovou panenku s blonďatými lokýnkami, která ležela obličejem v blátě na předzahrádce domu na rohu ulice, s ružovými šatičkami vyhrnutými až k uším. Pamatuju si, že tam ležela netknutá řadu let a na jejím tělíčku se podepisovaly déšť a bahno.

Některé domy měly hrubou štěrkovou omítku. Ty jsme s Cathy měli nejradši. Vždycky, když jsme vklouzli do úzké uličky mezi dvěma domy, abychom se dostali do polí rozkládajících se za nimi, natahovali jsme ruce a vylupovali z betonu ostré kamínky. Dolíčky v omítce přibývaly, ale většina lidí si takových věcí nevšímala a s Cathy jsme se nikdy nezaměřili jen na jedno místo - byli jsme opatrní a kamínky jsme kradli z různých částí zdi, aby holá místa nebyla tak nápadná. Náš dům na tomhle sídlišti štěrkovou omítku neměl. Byly na něm vidět cihly, ze kterých byl postavený, tmavé cihly hnědé jako krev. Naše zahrada nebyla ani zanedbaná, ani úpravná. Tráva byla delší než na jiných zahradách a měla tmavší barvu, ale nepůsobila přebujele. Betonový chodníček vedl k betonovému zápraží a dveřím, které byly nejdřív natřené královskou modrou a později královskou zelenou, ale ta se odlupovala, takže se pod ní zase začala objevovat modrá.

V předsíni se vyjímal vínový koberec, jehož vybledlý zlatý vzor na první pohled zaujal vaši pozornost - táhl se zprava doleva, vinul se přes prošlapaný střed k pořád ještě naducaným krajům a zase zpátky. Byl jako nějaký šlahoun nebo popínavá rostlina s kořeny těsně před vchodovými dveřmi, která se vplíži- la dovnitř a plazila se po schodech nahoru. Když jsem byl ještě hodně malý, představoval jsem si, že ten vzor je propletenec silnic, a přejížděl jsem po nich prstem.

Za schody, na vzdáleném konci chodby, pružný koberec vystřídalo linoleum a kuchyň s otlučenou linkou z dřevovláknitých desek. Tehdy jsme vařili na plynu a taťka si zapaloval cigarety nad syčícím modrým plamenem a chodil šije vykouřit ven na zahradu za domem. Z chodby se vcházelo taky do velkého obýváku, který se táhl po celé délce domu, a nahoře v patře byly tři pokoje a koupelna.

Celkem jsem v tomhle domě strávil čtrnáct let.

Tenkrát tam s námi taťka občas bydlel, ale někdy taky ne. Žili jsme s babičkou Morleyovou. Měla nás ráda, vařila nám a prala nám oblečení. K večeři jsme jako přílohu mívali dva druhy zeleniny, a když prala, používala dost prášku na to, aby se vyprala špína, ale zase ne moc, aby prášek na bavlně nezůstal a šaty nás nekousaly. Zatímco jsme byli ve škole, vyluxovala koberce a utřela prach na policích a pak zašla do města do řeznictví pana Evanse, do supermarketu Costcutter, do zelinářství a do kadeřnictví L Margarety, kde se každý čtvrtek odpoledne scházela se svými kamarádkami.

Babička Morleyová dohlížela na to, abychom si o víkendech a odpoledne po škole hráli venku na zahradě nebo v polích za domem. Občas nás brávala na pláž, kde jsme si hráli v jeskyních a jezírkách mezi skalisky. Babička nás měla moc ráda, ale chovala se k nám odměřeně. Občas jsme měli dojem, že nás vůbec nevidí. Někdy se tvářila, jako by zrovna zaslechla nějaký zvuk zvenku nebo z vedlejší místnosti, když jsme na ni mluvili, jako by slyšela něco, co našim uším zůstává skryto. Pokaždé natáhla krk a zaposlouchala se a zároveň rukou sevřela opěradlo gauče nebo křesla, kde zrovna seděla.

Když jsme byli malí, babička Morleyová nás vodila do školy a oba nás při tom držela za ruku, každého z jedné strany. Naše škola stala v centru města, na konci rozlehlého parku, kde racci velcí jako malí psi rabovali odpadkové koše a hledali v nich něco k snědku. Každé ráno jsme tím parkem cestou do školy procházeli, obleěení do školních uniforem. Červených mikin, bílých polokošil a šedých flanelových kalhot nebo skládané sukně v případě Cathy a černých kožených bot, které jsme si každou neděli večer pucovali.

Vyučování z větší části probíhalo ve staré viktoriánské budově z červených cihel, která měla z jedné strany zvonici. Zvon byl zrezivělý, takže nezvonil, a nikoho nikdy nenapadlo zkusit ho opravit. Místo toho byl na stěně v každé třídě připevněný červený zvonek připomínající požární hlásič, který ohlašoval, kdy si máme jít ven hrát a kdy se vrátit do třídy. Některé chodby byly vyzdobené pestrobarevnými obrázky přilepenými na stěnách izolepou a některé ne. Celá škola smrděla bujónem a barevnými papíry.

Během prvních pár let jsem neměl potřebu s někým se družit. Coural jsem se sem a tam po hřišti a představoval si, jak zdolávám pohoří pnoucí se do výše nebo rozložité bažiny. V létě jsem vysedával pod platanem na okraji školního pozemku. Chytal jsem do dlaní všelijaký hmyz a na konci přestávky nebo oběda ho zase vypustil do přírody. Taťka se mě zeptal, jestli nechci k narozeninám sadu pro sběratele hmyzu nebo aspoň nějaké sklenice, do kterých bych brouky mohl chytat a nosit si je domů, ale já mu řekl, že ne. Bavilo mě držet je tu chvilku v dlaních a pak je vypustit zpátky do trávy, aby se mohli vrátit domů a pokračovat ve svém životě. Když jsem zase seděl v lavici ve třídě a tupě zíral na tabulky s násobilkou, představoval jsem si, co asi dělají.

Cathy vymýšlela všelijaké hry a já se do nich zapojoval.

Když mi bylo asi šest a jí osm, dostala se do křížku se třemi kluky od nich ze třídy. S Adamem Hardcastlem, Callumem Grayem a Gregorym Smowtonem. Možná že ona příhoda patřila k událostem, které připadají důležité jen zúčastněným, ale mě už tehdy napadlo, jestli nad ní ostatní přemýšlejí tolik jako já. V průběhu následujících let jsem nad tou vzpomínkou dohromady strávil určitě několik dní, se zavřenýma očima jsem se pokoušel přenést do jednotlivých částí oné scény, pokoušel se odhadnout, kde kdo v který okamžik stál, snažil se zaslechnout, jak rychle komu bušilo srdce. Musel jsem strávit řadu minut tím, že jsem se snažil dohlédnout do té vzdálené chvíle, zahlédnout obličej toho chlapce ve chvíli, kdy pochopil, že prohrál, vybavit si přesná slova, která použila moje sestra, když mi popisovala okamžiky, u kterých jsem nebyl.

Přemýšlel jsem, jestli si to Cathy taky přehrává. Anebo ti kluci. Anebo jestli někdo z těch ostatních nedůležitých aktérů na samém okraji mé vzpomínky tráví tolik času jako já dumáním nad oněmi okamžiky, při nichž taky sehráli svou roli. Nemůžu se žhavit dojmu, že právě v téhle události z velké části tkví prapůvod všeho, co následovalo potom, a že kdybychom se podobným okamžikům dostatečně věnovali ve svých úvahách, budoucnosti by odzvonilo dřív, než by stihla začít - a to myslím v dobrém slova smyslu.

Cathy byla na svůj věk dost vysoká a taky silná a tělesně zdatná. Černé vlasy ostříhané nakrátko si zastrkovala za uši a oči měla modré po tátovi. Adam, Galium i Gregory bydleli ve vysokých řadovkách kousek od školy, se špiěatými střechami a arkýřovými okny. Každé pololetí měli nové tenisky v zářivých barvách. Všichni tři fandili Manchesteru United, přestože žili v Yorkshiru, a disponovali příslušnou fanouškovskou výbavou.

vždycky vlastnili nejvetsi smrku fotbalových nálepek a pogu a jejich krásné maminky je u školních vrat pokaždé vyzvedávaly včas a druhý den ráno je tam vysazovaly s vydatnou svačinou sestávající ze sendvičů, lineckých sušenek a krabiček se sladkým jablečným džusem, který ještě zesládl horkem ve třídě a působením paprsků ranního slunce.

Nejspíš na tom není nic neobvyklého, když malí kluci odpálkují malé holky s tím, že si s nimi nemůžou hrát, ale většina malých holek nejspíš předem dobře ví, jaké se dočkají odpovědi, a proto se ani neptají. Cathy se samozřejmě zeptala a dostala patřiěnou odpověď. Zeptala se znovu a odpověd byla stejná. Ohradila se, že to není fér, ale Gregory Smowton ji odbyl s tím, že je to jeho kopaěák, takže má právo rozhodovat o tom, kdo bude hrát a kdo ne. Cathy se k nim pokusila přidat i tak. Postavila se na hřiště na místo, které jí připadalo správné, a když kolem ní letěl míč, rozběhla se za ním. Zmocnila se ho. To, co přišlo potom, už bylo ale horší. Nepatřila ani k jednomu týmu, a tak neměla tušení, kterým směrem se pustit, komu přihrát ani k jaké brance se rozběhnout. Pamatuju si, že tam s tím balónem jen tak stála a kluci taky jen stáli, protože nevěděli, jestli se na ni vrhnout, nebo se přihlásit o přihrávku, a Cathy se najednou zatvářila zaraženě, protože jí došlo, že hrát vlastně vůbec nechce.

Někde v hloubi duše mě pořád ještě mrzí, že se s tím balónem nikam nerozběhla, že nevyrazila vpřed, neprokličkovala mezi kluky a neposlala míě za brankářova záda mezi tyčky vyznačené školními batohy. V mé fantazii by se stala fotbalovou senzací. Ale ve skutečnosti ji nikdo ani neviděl hrát. Stála tam nad míčem, a nakonec se sebrala a odkráčela. Odešla na druhý konec hřiště. Když jsem sejí na to později zeptal, vysvětlila mi, že si uvedomila, ze to vždycky bude jejich hra. 1 kdyby s nimi hrála a i kdyby jí to nakrásně šlo, vždycky to bude jejich hra.

Upoutala však na sebe jejich pozornost. Pořádně jim zvedla mandle. Našli šiji pokaždé, když se ocitla sama, a po zbytek pololetí ji tyranizovali. Vzali si ji stranou, mlátili a kopali ji a ob- ěas ji i škrtili a ona bud utekla, anebo mlčky vzdorovala. Odstrkovala jejich ruce nebo se bránila před jejich ranami, když se do ní pustili. Nikdy ale neudělala nic rázného. Nic, co by tomu učinilo přítrž. A protože kluci žádný podstatný důvod přestat neměli, a navíc to byla ohromná zábava a dodávalo jim to sebevědomí, vesele v tom pokračovali. Uběhlo několik týdnů a oni ji dál neúnavně zaháněli za popelnice a mydlili anebo ji přepadli v parku mezi školou a naším domem a někdy taky na pláži, kam jsme se spolu chodili brouzdat v jezírkách mezi skalisky.

Jednoho dne ale Cathy došla trpělivost. V hlavě jí cosi pře- cvaklo. Nemám tušení, jestli za to mohla ona konkrétní událost nebo to, že jsem do toho byl zapletený já, ale rozhodně to nebylo jen tak.

Stalo se to v pátek. Přesně týden před Velkým pátkem. Škola nám skončila den předtím a začaly velikonoční prázdniny. První den, kdy jsme si mohli dělat, co jsme chtěli, nepršelo, ale od Severního moře foukal tak silný vítr, že byl vzduch prosycený vlhkostí slané mořské vody. Vítr nám bičoval tváře, až byly ošlehané doruda, a sůl nám pročesávala vlasy a zalézala pod nehty.

Šli jsme na pláž hledat rácky poustevníčky. Zvedali jsme ze země idity a zkoumali, jestli jsou prázdné, nebo ne. Když byla ulita obydlená, chvilku jsme šiji prohlíželi, pak ji zase položili a znovu si ji začali prohlížet a snažili se zapamatovat si jejich rozmístění, abychom stejného ráěka nerušili dvakrát po sobě.

Oba jsme už zdálky videli, jak se k nám kluci blíží. Nijak se nesnažili být nenápadní. Za chůze se protahovali a rozcvičovali si ruce. Podie červené čepice jsem poznal Gregoryho. jeden z jeho kamarádů nesl fotbalový míč. Důkladně ho nakopl, balón se smýkl po písku a zastavil se dvacet metrů od něj, takže ho mohl líným krokem dojít a znovu nakopnout. Míč s cákáním prolétával mělkými kalužemi slané vody a na všechny strany rozprskával mokrý písek.

Cathy o nich taky věděla, ale pokračovala v tom, co dělala. Zvedla krásnou drobounkou ulitu a nevzrušeným hlasem se mě zeptala, jestli už jsem ji viděl. Odpověděl jsem, že ne, a ona ji obrátila, aby se podívala dovnitř. Byla prázdná. Živočich, na kterém narostla, byl dávno mrtvý a žádný ráček se nerozhodl přivlastnit si jeho hrob. Cathy se sehnula a položila ulitu zpátky mezi chaluhy.

Slané poryvy od Severního moře nás nemilosrdně bičovaly. Když se Cathy zvedla, aby se postavila příchozím, vlasy černé jako whitbyjské gagáty se jí zběsile třepotaly kolem obličeje. Olivkové zapínání na jejím kabátě o sebe cvakalo a ten zvuk připomínal líbezné dřevěné tóny marimby, kterou rozeznívá vítr. Celou dobu jsem ji sledoval. Nemohl jsem z ní spustit oči. Fascinovala mě.

Adam Hardcastle k ní přiběhl a srazil ji do mokrého písku. Dala ruce za sebe, aby zmírnila pád, ale nezvedala se, a Adam ji pohotově zalehl a podržel u země. Callum s Gregorym k nim beze spěchu došli.

Ani jeden nedal najevo, že by si mě všiml, ačkoli jsem stál hned vedle sestry. Byl jsem mladší a na svůj věk dost malý, takže mi bylo jasné, že nemůžu nic dělat, maximálně přivolat pomoc. Otočil jsem se a rozběhl se po písku. Taťka byl zrovna pryč, ale mohl bych to říct babičce Morleyové, a ta by mu mohla dát vědět anebo zavolat někomu známému, někomu z těch lidí, co byli z podobného těsta jako taťka.

Neuběhl jsem ani dvacet metrů, když vtom mě Callum čapl zezadu za mikinu a stáhl mě zpátky. Gregory začal moji sestru zlehka fackovat. Potom sáhl dolů, vyhrnul jí polokošili a položil levou dlaň na pravou stranu jejího hrudníku, na Cathyinu bradavku. Byla ještě malá holka a na hrudníku měla zatím jen kosti a svaly, ale on si nejspíš myslel, že ji to bude štvát. Držel ruku na jejím hrudníku a ona na něj hleděla a nehnula ani brvou. Nepřipadalo jí to nijak horší ani jiné než to, co jí prováděli doteď. Neměla tušení, že Gregory sehrává jakési představení, že napodobuje věci, o kterých bud slyšel, anebo je někde viděl, že dělá něco, o čem si myslel, že to pro ni bude ještě větší ponížení - to nejhorší, co jí může udělat. Ale ona o tom neměla ani tušení. Zatím jí o tom nikdo neřekl. Do téhle hry ji ještě nikdo nezasvětil. Cítila jen studenou, mokrou ruku, která se dotýkala její kůže, což nebylo o nic horší, než kdyby dostala do zubů.

Gregory ji popíchl. „Tebe to neštve?“ Nechápal, jak to že je tak klidná. „Děvko,“ utrousil. Cathy na něj dál hleděla. „Měla bys bejt nakrknutá, že ti na ně šahám,“ řekl.

Nefungovalo to. Otočil se na mě. Ochable jsem visel v Cal- lumových pažích.

„Strč mu hlavu támdle do tý kaluže,“ nakázal mu Gregory. Callum se krůtě rozesmál a odvlekl mě k jezírku mezi skalisky.

Když mi hlavu ponořil do studené vody poprvé, všiml jsem si osamocené mořské sasanky zoufale lnoucí ke stěně rozeklané pukliny, kterou z obou stran ohrožovaly rozpínající se kolonie oprýskaných svijonožců.

i mu uiic jsem zpozoroval uva ruzne uruny cnaiun a něco, co vypadalo jako břitká jedlá.

Tohle jsem si zapamatoval. Slíbil jsem si, že si z toho dne budu pamatovat právě tohle.

Potřetí se tiž moje hlava k vodě nepřiblížila. Sestra se za mými zády zvedla z písku, kopala kolem sebe, křičela moje jméno a jejich jména a taky to svoje. Porvala se s nimi a přeprala je a kluci se odploužili zpátky do městečka a kopaěák nechali na pláži. Cathy mi pomohla na nohy a nakázala mi, ať utíkám domů a nezastavujú se. Nakázala mi, ať utíkám domů a zůstanu tam a at řeknu babičce Morleyové, že za chvilku přijde, ale že by bylo fajn, kdyby sehnala taťku. Chtěla, aby tu byl. Nechala mě tam a vyběhla za kluky. Pustila se za nimi a já věděl, že je všechny bez problémů doběhne. Tenkrát měla delší a silnější nohy než oni. Otočil jsem se a uháněl domů a udělal všechno, co mi poručila.

Kluci z toho vyvázli dobře. Když s nimi skončila, byli do- mlácení a rozbolavělí, ale nebylo to nic vážného. Cathy neměla tušení, jak lidskému tělu doopravdy ublížit, a klukům se šrámy rychle zahojily. Následující týdny se od Cathy ve škole drželi dál a na nějakou dobu dali pokoj i všem ostatním. Na začátku dalšího pololetí už byli víceméně stejní jako předtím, stejně chodili a stejně mluvili s lidmi. Jestli je ta zkušenost naučila větší pokoře nebo většímu ohledu k druhým lidem, nebylo to na nich znát.

Těsně po rvačce se jeden chlapec svěřil s tím, co se stalo, matce. Samozřejmě jí ale nepověděl celou pravdu. Řekl jí, že Adama s Gregorym napadla ta zdivočelá holka, co má toho divného tátu, který je pořád někde pryč. Matka se vydala do školy a informovala o tom ředitelku.

Ředitelka si taťku druhý den zavolala na kobereček. Byl už doma, dorazil ani ne dvě hodiny potom, co ho babička Morley- ová zalarmovala, posadil si mě na klín a společně jsme čekali na Cathy. Babička Morleyová se ho zeptala, jestli ji půjde ven hledat, ale on odpověděl, že už se s ní viděl na pláži. Řekl. že tam seděla sama a že se vrátí domů, až uzná za vhodné.

Cathy uznala za vhodné se vrátit kolem šesté hodiny veěer. Seděla na pláži celou noc a den. Na rukou a předloktí jí ulpěla tenká vrstva písku a klouby prstů měla trochu zkrvavené. Písek smísený s krví připomínal tenké proužky špinavé mastnoty, kterou podél pláží vyplavovalo Severní moře a která se držela tam, kam dosáhl příliv.

Taťka se zvedl a vzal ji za ruku. Dovedl ji ke gauěi a posadil ji vedle sebe. Zeptal se jí, co se stalo.

Podívala se na něj a já si všiml, že má v očích slzy. Byly sotva vidět, ještě se nestačily proměnit ve slané krůpěje, ale já si toho rozdílu všiml. Bylo to jako rozdíl mezi lesklou a matnou černí nebo mezi něčím mrtvým a živým.

Nejdřív neodpověděla. Seděla mlčky. Všichni jsme mlčeli. Patka sejí znovu nezeptal a ani já, ani babička Morleyová jsme nic neříkali.

Uběhla skoro minuta, když vtom sejí začal prudce zdvíhat hrudník. Myslel jsem, že má škytavku, ale vzdouval se čím dál rychleji a pak se její dech proměnil a Cathy dala slzám volný průchod. Bylo to jako průtrž mračen.

Vzlykala. Její dech byl jako dmoucí se vlny, které najednou přepadnou přes vlnolam. Její výdechy zněly, jako by foukala do harmoniky.

Mezi slzami říkala: „Připadala sem si tak bezmocná, taťko. Měla sem pocit, že nemůžu udělat vůbec nic, co by je zastavilo.

Nebojím ublížilo. Nemyslím ublížilo tak, jako ubližovali vôni mně. Mohla sem do nich mlátit hlava nehlava a stejnak to k ničemu nebylo. Byli na mě tak zlý, taťko. Nemyslím tu bolest, taťko, to mi bylo fuk, myslím to, co sem cejtila vevnitř. Můžu se snažit, jak chci, a stejnak nikdy nevyhrajú.“

„Dyťs vyhrála. Porvala ses s nima a přepralas je. Ubránilas svýho brášku. Co víc bys chtěla?“

Taťka si prohrábl vlasy a pak i vousy, jako by v nich hledal odpověď.

„Já mám prostě pocit, že je to úplně fuk, chápeš? Stejnak se to nikdy nezmění. Dycky se budu muset rvát a bude to čím dál horší a horší. Prostě nikdy nebudu mít klid.“

Taťka se pořád drbal ve vlasech. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak ustaraného. „Nenapadlo tě třeba říct vo tom učitelce?“ zeptal se. „Nenapadlo tě povědět jí vo tom, co ti ty kluci prováděj?“ „Já za ní šla,“ odpověděla Cathy, „ale řekla mi, že sou to hodný kluci.“

Myslím, že právě kvůli tomu nás taťka vzal do ředitelny oba. Vedl nás s Cathy za ruku úzkými školními chodbami. Stropy tu byly nízké a osvětlovaly je blikající halogenové zářivky, jejichž světlo mělo stejnou barvu jako magnoliový nátěr na stěnách, takže to vypadalo, jako by vyzařovalo z omítky. Byla tu jen dlouhá, úzká okna umístěná těsně u stropu, vysoko nad hlavami dětí, které těmito chodbami dennodenně chodily, takže když zvedly hlavu a zadívaly se na svět tam venku, neviděly nic než oblohu. Toho dne bylo nebe protkané sítí šedých a bílých provazcú, které cupovaly, škubaly a třepily svářící se větry.

Abychom se dostali do ředitelny, kde sídlila paní ředitelka Randellová, museli jsme dojít na konec chodby a vydat se po scnoaecn ao patra, nyio to jemne scnoaiste v ceie jeanopoaiaz- ní budove a vedlo na podestu, kde byly dveře do ředitelny, do sborovny a na sekretariát, kde jsme si každý týden vyzvedávali stravenky a odevzdávali podepsaný souhlas rodičů, když se mělo jet na školní výlet.

Taťka zaklepal. Byly to těžké protipožární dveře natřené na tmavě modro, s malým ětvercovým okýnkem z tlustého skla protkaného tenkými černými drátky, které měly držet pohromadě střepy v případě, že by se okno rozbilo. Taťkovy tlusté klouby na rukou na dřevě tupě zaduněly a zevnitř se jako ozvěna ozval tlumený hlas paní ředitelky Randellové a vyzval nás, ať vejdeme.

Ten hlas, nebo možná pokyny, které udílel, se zdály mnohem ostřejší, když jsme dveře otevřeli a ředitelka nás vyzvala, ať se posadíme. Seděla v kancelářském křesle s vysokým opěradlem za velkým stolem z borové dýhy a naproti ní stály tři židle z tvarovaného plastu s tenkým, hrubým podsedákem přilepeným k sedadlu. Posadil jsem se napravo, Cathy nalevo a taťka si sedl doprostřed.

Paní ředitelka Randellová vypadala spokojeně. Zdálo se, že vede spokojený, pohodlný život. Měla na sobě lněný kostýmek broskvové barvy a její vlasy byly zároveň blonďaté i hnědé. Nebo spíš hnědé s blonďatým přelivem. Sahaly jí těsně pod uši, kde se prudce zdvíhaly a trěely do stran.

Působila jako vcelku hodný ělověk (alespoň do té míry, jak se dalo očekávat), ale v životě nepoznala nic než pohodlí. A zdálo se, že ji naše přítomnost zneklidňuje. Nejspíš by byla mnohem radši, kdyby Cathy ty kluky nezbila, nebo kdyby jí o tom Callumova máma neřekla a ona by tady nemusela v pátek odpoledne sedět a vést debatu o násilí.

Venku bylo chladno, ale její kancelář byla přetopená. Ústřední topení bylo zapnuté a okna zavřená. Na ředitelčině stole se vršila hustě potištěná lejstra a komodu a zdi zdobila nejrůznější umělecká díla rozličných dětí, v pestrých barvách a s obřími klikyháky písmen. V řadě tu ležela vyskládaná razítka špinavá od rudého inkoustu. Na všech se skvěla slova chvály a uznání.

„Je vám doufám jasné, že vaše dcera se zachovala naprosto nepřípustně. Ty chlapce napadla bez sebemenšího důvodu. Ti nebožáci si jen chtěli zahrát na pláži fotbal a zeptali se Cathy, jestli se k nim s Danielem nechtějí přidat. Poslyšte, já chápu, že Daniel s Cathy nemají v životě zdaleka stejné možnosti jako Gregory, Adam a Galium, ale to Cathyino chování neomlouvá. Gregory má modřiny po celých nohou a Callumova matka mi řekla, že vaše dcera chlapce kopala dokonce i do intimních partií. Je třeba jí vysvětlit, že kopat chlapce do rozkroku se nedělá.“

Paní ředitelka Randellová ještě chvíli pokračovala v podobném duchu a tatka prakticky mlčel. Ani Cathy nic neřekla. Všechny tři nás obklopila vazká hradba mlčení, a přestože slova paní ředitelky Randellové dál proudila a jako vlny dorážela na mátožnou atmosféru a občas jí i pronikla, v místnosti vládlo jednotvárné ticho a její odměřená dikce tomu nijak nepomáhala. Taťka se nám později svěřil, že jakmile uslyšel, jakým způsobem ředitelka komentuje chování těch kluků, pochopil, že nemá smysl říkat jí, co si o tom doopravdy myslí. Vysvětlil nám, že to, jak paní ředitelka celou situaci vyhodnotila, je typickým příkladem toho, jak většina lidí uvažuje. Tak to na světě zkrátka chodí a my jednoduše musíme najít svůj vlastní způsob, jak proti tomu bojovat a jak se proti tomu co nejvíc obrnit.

Navenek taťka souhlasil s radami paní ředitelky Randellové a za svou dceru se omluvil. Slíbil jí, že už se to nebude opakovat. Ujistil ji, že na nás bude doma přísnější a že se Cathy s chlapci udobří.

Taťka nás vedl zšeřelým předměstím zpátky domů k babičce Morleyové. Oznámil nám, že s námi zůstane aspoň měsíc a že ze školy máme chodit rovnou domů, abychom mohli trávit čas spolu. Cathy řekl, že se zachovala správně a že ho mrzí jen to, že to neudělala dřív.

Babička Morleyová umřela jednoho úterního odpoledne. Cathy ji našla v jejím oblíbeném křesle v obýváku, zatáhla všechny závěsy a zavřela všechny dveře a zakázala mi tam chodit. Neměli jsme jak dát vědět taťkovi, a tak jsme obývák nechali zavřený a závěsy zatažené a trávili čas nahoře v patře a drželi takřka bezeslovný smutek. Cathy se občas odvážila dolů, aby přinesla z kredence něco k jídlu. Živili jsme se sušenkami a ba- nánv a bramborovými lupínky, dokud se taťka týden a půl nato náhodou nevrátil domů a my se k němu nerozběhli a vůbec poprvé se nerozplakali a on nám neslíbil, že už nás nikdy, za žádnou cenu, nenechá samotné.

0      mnoho let později a mnoho kilometrů dál se bratr té dívky plahočí bahnem a snaží se ji najít. Jsem na cestě už celé dny. Zmizela beze stopy, ale já nepřestávám doufat.

Vzpomínka na ten večer v našem domě v remízku nepovoluje svůj stisk. Ty záběry se nesmekají z cívky. Každá tvář a každé gesto jen potvrzují svůj tvar. Nic neochabuje.

Za chůze přemýšlím o té scéně. Myslím na svou sestru, na její hladké černé vlasy. Myslím na taťku a na slova, která vyřkl, i na ta, která nevyřkl. Myslím na ty ostatní lidi, na jejich vytřeštěné oči a vyceněné zuby.

Uděla l jsem dobře, že jsem utekl.

Jdu a rozhlížím se. Cím dál jsem od domova, tím podivnější věci kolem sebe vidím. Mé oči podle toho reagují. Upínají se na to, co znají.

Na obzoru vidím vysoký komín a chladící věže elektrárny požírající zemi a chrlící tuny žíravých zplodin. Vidím opar popolavého smogu, který visí mezi nebem a zemí, a olověně šedé výpary sbírající se do falešných mraků. Vidím řetěz elektrických stožárů táhnoucí se od obzoru do popředí jako nějaký obrovitý vykloubený členovec a uvázané stíny, ještě obrovitější, které leží na kopcích jako insignie pohanských předků. Vidím siluety

1 skotu plynule se sunoucí po loukách, jak neohrabaně přesouvají svou nepohodlnou masu od koryta k brázdě, a o kus dál vidím, jak se soumrak snáší na vlnu pasoucích se ovcí jako jiskry od pazourku k suchým větvičkám. Sleduju,jak země září a obloha plane. A kráčím tím vším uvážlivým krokem.

Opouštím Elmet a jsem na světě úplně sám.

Dětinské hry jsme se sestrou hráli, i když už jsme na ně dávno byli moc staří. Náš remízek skýtal materiály, které jsme k tomu potřebovali, a zvlněný terén, kde jsme mohli nerušeně běhat a schovávat se. Kdybychom žili v jiném prostředí, nejspíš bychom dospěli rychleji, ale v naší tajemné lesní říši jsme na to měli dost času. Právě proto nás sem taťka ostatně přestěhoval. Chtěl nás ochránit, poskytnout nám svůj vlastní prostor, daleko od světa. Chtěl nám dát šanci žít tak, jak budeme chtít, vysvětlil nám.

Hráli jsme si s luky a šípy, jako bychom byli psanci skrývající se v lesích. Když byl dům dostavěný a taťka měl víc času, ukázal nám, jak si vyrobit luk a šípy, a vysvětlil, jaké nástroje jsou k tomu nejvhodnější. Vyrobili jsme si dlouhé luky, které byly vyřezané z jediného kusu dřeva a skoro stejně velké jako my. Kolem rostla spousta jasanů, ale dubové dřevo na to bylo lepší a tisové vůbec nejlepší, poučil nás taťka. Vybral nám větev, která měla ten správný tvar, a my z ní pak oloupali kůru a měkkou vrstvu čerstvě narostlého dřeva a zbytek postupně opracovali na stolním soustruhu, po tenkých vrstvách, abychom to nepřehnali. Šípy jsme si vyráběli z toho, co jsme našli v okolních lesích. Když jsme trénovali střelbu na cíl, stačily nám šípy s tupými hroty, jelikož jsme mířili na jutový pytel, na kterém byl namalovaný terč. Ale když taťka s lukem lovil ptáky, divoké králíky nebo muntžaky, potřeboval tvrdé kovové hroty, a ty si musel kupovat.

Vyráběli jsme si luky, které jsme mohli bez problémů hned začít používat, luky, které měly prověřit naši sílu a zocelit nás, a luky, do kterých jsme ještě museli dorůst. Cathy dovedla tětivu napnout mnohem dál, protože měla hrozně dlouhé ruce, ačkoliv já měl už tehdy širší hrudník než ona. Nikdy sebou necukla, když šíp vystřelil a tětiva ji cvrnkla do předloktí, jak se někdy stává, když je hodně napnutá, když je člověk unavený nebo nemá ruku pořádně nataženou. Anebo když máte ruce tak hubené a ohebné, že když je natáhnete, co to jde, ta měkká, masitá část v ohbí lokte, prokvetlá modrými žílami, je skoro vyboulená. S Cathy jsme takové ruce měli oba. Člověk tětivu pustí se vší tou silou, kterou musel vynaložit na její napnutí, a jakmile se šíp uvolní, tětiva vás švihne do levého předloktí. Nebolí z toho jen kůže. Ta bolest jde mnohem hlouběji. Já na těle neměl skoro žádné maso, a tak jsem ji cítil až v morku kostí. Byly to takové ty bolestivé vibrace, které vám pulzují kostmi a pak se zahryznou ještě hlouběji.

Ale Cathy jako by to vůbec necítila, anebo jí to bylo jedno. Nenosila na předloktí kožený nátepník a vždycky ruku napnula, co nejvíc to šlo, aby udržela mušku, a tak se vzhledem k jejím ohebným, skoro vybouleným pažím nevyhnutelně muselo stát, že když tětivu napnula na maximum a pustila ji, s hlasitým prásknutím ji švihla do měkké, bledé kůže. A tak to šlo pořád dokola, Cathy luk držela s paží prohnutou směrem k tětivě, takže s každým vystřeleným šípem znovu a znovu dostávala pořádnou ránu. Předloktí měla celé červené a tak zhmožděné, že šedé a žluté podlitiny, které jí na něm zůstávaly, tvořily skoro dokonalý náramek, který se jí rozlil kolem dokola ruky, jako by její kůže byla posetá zlatém.

Ani to ji ale nepřimělo změnit styl. Taťka se na ni rozzlobil pokaždé, když to uviděl. Přesněji řeěeno se na ni zlobil tak, jak se zlobívají lidé, u kterých se tahle emoce mísí s láskou. Připomíná smutek, ale na rozdíl od něj je v ní obsažena vůle změnit situaci. Sel vždycky k ní, opatrně jí luk vzal a posadil se s ním o kus dál. Počkal, až se Cathy uklidní, až přestane hlasitě oddechovat vyčerpáním z toho všeho, přijde za ním a posadí se vedle něj na zem do listí. Já se k nim pak taky přidal a taťka vždycky vytáhl krekry a kus tvrdého sýra a všichni tři jsme tam spolu seděli a jedli a nakonec se vrátili do domu.

4

Kousek od nás bydlela jedna žena. Její dům stál asi dva a půl kilometru od toho našeho, ale mezi její a naší příjezdovou cestou byla jen jedna odbočka, takže jsme vlastně byli sousedé. Žila sama v bílém domě s okny po obou stranách vstupních dveří, který v létě obrůstaly hrachory plazící se po laťkové mříži. Před domem i za domem byla zahrada. Z jedné strany stávalo zaparkované její tmavě modré auto a na druhé se rozkládalo pole, kde se řádky tmavých hlávek zelí střídaly s řádkami řepy.

S Cathy jsme nevěděli přesně, odkud se s tátou znají. Nechápali jsme, jak se může znát s kýmkoliv kromě nás, ale vypadalo to, že ti dva za sebou mají nějakou historii, ačkoliv jsme teď byli daleko od domu babičky Morleyové a já čekal, že kolem nás budou sami cizí lidé.

První zima přišla předčasně a taky nečekaně rychle. Jednoho listopadového rána, kdy bylo tak chladno, že okapy a parapety dusila křupavá námraza, nás taťka probudil hned po úsvitu a vydal se s námi směrem k Vivieninu domu, dolů z kopce na naši úzkou příjezdovou cestu a pak po té její. Byl jsem zachumlaný do dvou kostkovaných šál a tmavě zelené fleecové bundy, kterou jsem měl zapnutou až ke krku a její límec jsem si tiskl k bradě, aby mi neutíkalo teplo. Cathy si přes džíny přetáhla tlusté fialové sportovní ponožky, aby jí nohy nemrzly od rezavého větru, a táta na sobě měl svůj obvyklý kabát, pod ním vlněný svetr a na rukou motorkářské rukavice.

Dolů z kopce to klouzalo, jak nám ledová krusta na měkkých trsech trávy tála pod nohama, a při každém kroku nám to trochu podjelo. Ráno vonělo hlavně dřevem. Mráz všechna letní aromata zakonzervoval. Bylo ale jasno, zvlášť teď, kdy se slunce ještě drželo nízko nad obzorem a jeho ostré paprsky kolmo pročesávaly trávu. Když jsme došli k cestě, stromy na ni vrhaly dlouhé, dokonale vykreslené stíny. Kamínky, jimiž byla cesta vysypaná, nebyly ohlazené, ale nasekané, jako to umí jen těžká technika, a i když nebyly nijak velké, naporcovaly světlo na ještě menší kousky.

Šli jsme svižným krokem, aby nám nebyla zima, a já musel co pár kroků popoběhnout, abych nezůstával pozadu. Cathy byla už od předešlého večera zamlklá, ale měl jsem dojem, že trochu pookřála, když jsme zrychlili krok.

„Odkud ji znáš?“ zeptala se táty.

„Přes vaši mámu.“

Jakmile zmínil naši mámu, už jsme nemohli nic říct. Mluvili jsme o ní jen zřídka a to, že ji vůbec zmínil, bylo tak nezvyklé, že jsme netušili, jestli to chápat jako pobídku k rozhovoru, nebo naopak jako výstrahu. Nedovedl jsem to vyčíst z tónu jeho hlasu ani z jeho výrazu. Nehnul ani brvou a kráčel dál a já se na něj díval se zvednutou hlavou, potom jsem obrátil zrak zpátky na cestu rozkládající se před námi a za chvilku jsem zase vzhlédl k němu, jako naši dychtiví psi, kteří nám běželi u nohou a při každém druhém kroku obraceli tváře vzhůru ke svým páníčkům. Psi hleděli na mě a na Cathy. My dva koukali na tátu.

Bečky se vždycky držela v mé blízkosti a teď mě švihala ocasem do holení, jak poskakovala přímo přede mnou. Neustále jsem do ní omylem kopal a následně škobrtal, abych jí neublížil.

Vivienina zahrada vypadala úhledně, ale nepůsobila pěstěným dojmem. Země se na první pohled zdála hrbolatá a růžové keře u kořenů dusil mělký plevel, ale neviděl jsem, že by někde ležely opadané okvětní lístky nebo suché listí. Někdo je shrabal. Trávník utínala veranda rovnoběžná s několika francouzskými okny. Byl zastřižený jako podle pravítka v rovině s jejími okraji, aby nikde nepřeěuhoval.

Taťka zaklepal a Vivien otevřela dveře a zůstala na nás hledět. Byla vysoká jako taťka, ale na rozdíl od něj štíhlá. Měla husté, rezavohnědé vlasy a kůži tak bledou, že člověk skoro viděl krev, která pod ní proudila a měla na svědomí ruměnec na jejích tvářích a namodralou kůži kolem jejích očí. Byla to upřímná kůže. Kůže, která nedovede skrýt modřiny ani nedokonalosti ani nemoc, která se schovává v těle. Vivien se zdála unavená, bud za to mohla ona časná ranní hodina, anebo to byla únava z dlouhého života. Mohlo jí být tak čtyřicet, ale působila zároveň starší i mladší, její panenky měly jasně zelenou i kalnou žlutou barvu a záda držela nejistě shrbená, jako to člověk vídá u starých dam a u dospívajících dívek. Hleděla na nás a zhluboka se nadechla a rychle vydechla, jako když se člověk odhodlává začít, anebo chce naopak dát najevo, že domluvil.

„Nečekala jsem tě takhle brzy,“ řekla taťkovi, ačkoliv její oči pořád ještě sledovaly střídavě mě a moji sestru. Konečně se otočila na něj, usmála se a pootevřela dveře o něco víc, aby na nás lip viděla, a taky aby nás pustila dovnitř.

Cathy se nenechala pobízet, překročila práh a zůstala stát přímo před naší hostitelkou. Vivien jí dlouhými prsty obemkla paže.

„ly jsi urcue kamenne, reKia. „viaeiy jsme se, Kayz jsi ještě pořádně neuměla chodit a tvůj bratr byl ještě v peřince.“

Vivien Cathy pobídla, ať jde dovnitř, a já vkročil do předsíně.

Zadívala se na mě a sevřela mě stejně jako předtím Cathy, pevně a oběma rukama. „Danieli. Pojď dál.“

Obývák byl světlý, přestože na parapetech stály mohutné zelené kytky v květináčích. Francouzská okna byla obrácená na jihovýchod k rannímu slunci a dovnitř přes komínky úhledně srovnaných papírů, které byly opatrně položené na některých kusech nábytku, proudily jeho paprsky. Stála tu hluboká pohovka potažená ošoupaným modrým sametem, se dvěma velkými sedáky. Uprostřed, kde se dotýkaly, byly už dost prosezené, ale kraje měly ještě docela naducané. Na jedné područce byla položená přikrývka s jakýmsi výjevem vyšitým červenou a bílou vlnou, který se však ztrácel v jejích záhybech. Na podlaze byl koberec a na něm další koberec, první byl šedý a kopíroval velikost a tvar místnosti a druhý byl položený na něm a měl tvar obdélníku, s kratšími stranami ozdobenými třásněmi a vzorem čar a geometrických tvarů, na který bych se posadil a přejížděl po nich prstem, kdybych byl mladší anebo byl v místnosti sám. Uprostřed obýváku stál nízký stolek a poblíž francouzských oken kulatý jídelní stůl s bílým plátěným ubrusem a zastrčenou židlí. Na tomhle stole byl položený talíř a hrnek s čajem nebo kávou, a já usoudil, že u něj Vivien nejspíš snídala. V pokoji byl krb s protikouřovou clonou, a přestože v něm bylo nachystané dřevo, oheň zatím nehořel. Vedle krbu stál kbelík s krbovým náčiním. Kleště. Pohrabáč. Lopatka. Hrubý kartáč. A v malé proutěné truhle s otevřeným víkem stojící v koutě v bezpečné vzdálenosti od krbu bylo vidět noviny na podpal složené do trojúhelníků. Na krbové římse stálo několik dekorací a mně utkvěly v paměti zejména malinké hodiny s římskými číslicemi, jejichž ciferník byl zasazený do hrubě opracovaného kusu vápence.

Do obýváku vešli taťka s Vivien a připojili se ke mně a mojí sestře. Taťka už byl bez bundy a ruce měl zastrčené v kapsách kalhot a Vivien stála s pažemi překříženými na hrudníku a rukama si svírala ramena.

Stáli těsně vedle sebe, jako staří přátelé, které nedělí roky odloučení. Přirozeně navázali tam, kde přestali. Ano, Vivien stála vedle taťky, ale o krůček vepředu, takže by ji s klidem mohl částečně objímat kolem pasu. Moc dobře jsem na ně neviděl, ale je možné, že se dotýkali.

Taťka otevřel ústa. Dnes mu to obzvlášť slušelo, tedy aspoň podle mé představy o tom, jak to vypadá, když to někomu sluší, kterou vlastně formoval právě můj taťka.

„Vivien se kamarádila s vaší mámou,“ zopakoval nám taťka vážným tónem. „Bude vás učit věci, na kerý já nestačím. Má v malíku spoustu věcí, na kerý sem já levej. Budete za ní chodit dycky dopoledne.“

S Cathy nám nevadilo, když nám taťka rozkazoval. Občas jsme byli spíš jako armáda než jako rodina a taťka nebyl velitel, který by člověka něco nutil dělat jen tak pro nic za nic.

Vivien se zdála nervózní. Jako by o jeho nápadu byla přesvědčená jen napůl. Oči jí mdle těkaly mezi námi a růžové rty jí při tom zbělely a protáhly se do úsměvu.

Taťka byl se svým plánem očividně spokojenější. Spráskl ruce. „Tak hurá do toho. Já si teďkonc na pár hodin vodskočím. Můžete začít hned dneska.“

Otočil se a vyšel z místnosti. Slyšel jsem z předsíně šustění, jak si z věšáku bral bundu, která ještě ani nestačila vychladnout, a oblékl si ji. Dveře za ním zacvakly.

Cathy se tvářila rozmrzele a podezíravě si Vivien prohlížela. Vivien si sundala ruce z ramen a odešla k malému kulatému stolu u francouzského okna, tomu s čajem a drobky z koláče. Odsunula židli a posadila se. Zadívala se na nás na oba, ale pořád sledovala především Cathy.

„Byla bych moc ráda, kdyby vás ty naše hodiny oba bavily, vite.“

Na okamžik jsem se lekl, že řekla něco nesprávného. Cathy na ni zůstala zírat. Nezvedla obočí ani neobrátila oči v sloup. Dokonce ani nenašpulila pusu. Jen na ni hleděla. Štvalo ji, že se k ní Vivien chová jako k malému děcku. S povýšeností. Bylo mi to jasné, protože jsem svoji sestru znal jako své boty, lip než kdokoliv jiný, dokonce lip než taťka, přestože taťka si myslel, kdovíjak si v nitru nejsou podobní.

Vivien Cathy věnovala ustaraný pohled, jelikož nedovedla rozluštit to nenadálé ticho.

Ale Cathy taťkovu snahu vycvičit nás tak, abychom zvládli čelit světu, hrala smrtelně vážně. V jeho úkolech nacházela jakousi útěchu. Toužila být každým coulem jako on, ale věřila mu, když jí říkal, jak je jiná, že musí být dobrá v jiných věcech, že si musí najít svůj vlastní způsob, jak přežít. Jestli je taťka přesvědčený, že chodit na hodiny k Vivien je pro nás důležité, tak je bude brát vážně, aspoň ze začátku.

A tak Cathy přestala zírat, vzpamatovala se a vrhla se do toho po hlavě.

„Tak co budeme dělat?“ zeptala se.

Vivien se odvážila k úsměvu.

* * *

len večer jsme se s c.atny vyaaii na paseKu, Kde jsme žili předtím, než taťka postavil dúm. Tráva tu byla pořád ještě ušlapaná, ale hlína byla tvrdší než v létě a z převislých větví kolem zůstaly jen tenké úponky. Posadili jsme se na studené pařezy, které tu stály.

„Nedovedu si představit nic příšernějšího, než že vyrostu a budu jako vona,“ ucedila Cathy. Měla na mysli Vivien.

„Mně přišla v pohodě,“ odpověděl jsem. „Je sice dost jiná než my, ale to je asi fuk.“

Cathy na to nic neřekla. Zdála se smutná a roztěkaná, svírala v dlaních hrnek s teplým čajem a hleděla do něj.

Sli jsme ven, protože taťka měl špatnou náladu a zavřel se u sebe v pokoji. Celý den byl veselý a čilý, ale jakmile začalo těsně před pátou zapadat slunce, jeho nálada se zhoršila, načež se nenápadně vytratil z kuchyně. Nejdřív jsme si toho nevšimli a dál jsme chystali večeři. Teprve když jsme strčili pečlivě vydr- bané brambory do trouby, aby se upekly, a chtěli se na chvíli posadit, všimli jsme si, že je pryč. Cathy vyšla do chodby, aby se ho zeptala, jestli si nedá pivo nebo cider, než bude večeře hotová, ale zjistila, že dveře jeho pokoje jsou zamčené, a taťka na její klepání nereagoval. Vrátila se do kuchyně, a když bylo jídlo hotové, navečeřeli jsme se sami a taťkovi na plotně nechali přikrytý talíř s jeho porcí. Jeho dveře zůstávaly zamčené i dlouho poté, co jsme dojedli, a tak jsem navrhl, že bychom mohli jít ven.

Taťka se občas takhle zavíral, ale my nikdy nechápali proč. Samozřejmě nás napadlo, že ho něco trápí a že nás s tím nechce zatěžovat, ale jistí jsme si být nemohli, protože se před námi vždycky schoval. Nikdy jsem svého otce neviděl zaváhat, nikdy jsem nebyl svědkem toho, že by klopýtl, a byl jsem přesvědčený, ze ho nikdy neuvidím brečet, protože to zkratka nedela. Možná se z něj stával úplně jiný člověk, když se před námi takhle zamkl. Možná že v těch chvílích byl víc sám sebou nebo míň sám sebou, podle toho, jak se na to člověk dívá. Ale nemohl jsem vynášet žádné soudy, protože jsem to nikdy neviděl na vlastní oči.

Vzhledem k tomu, že Cathy na moji poznámku nijak nereagovala, znovu jsem se zamyslel nad tím, co o Vivien řekla, a snažil se pochopit, jak to myslela. Občas se stávalo, že si na někoho zasedla. Vyložila mi, proč je ten člověk darebák, a obvykle mě o tom taky přesvědčila. Jenže tentokrát mi to neosvětlila a já tápal.

„Nebyla zrovna moc srdečná,“ nadhodil jsem po chvíli. „Teda byla a nebyla. Byla milá a vochotná, jak se sluší, dyž má ěovek návštěvu. Ale byla děsně roztěkaná, jak dyhy se nemohla dočkat, až nás bude mít z krku.“ Cathy mlčela a já se znovu zamyslel. „A taky mi přišlo, že se za nás stydí. Teda ne že by tam byl někdo, kdo by nás s ní moh vidět. Nebylo tam živý duše, kerá by jí mohla mít za zlý, že se s náma druží. Ale přišla mi taková nesvá, spíš jako dyž se ěovek za něco stydí, než dyž je nervózní nebo zaskočenej. Měl sem dojem, že i dyž tam žádný další lidi nebyli, jako by je tam cejtila a nechtěla, aby ty neviditelný lidi viděli, že se s náma baví.“

„Takdlenc sem to nemyslela. Měla sem na mysli to, jak se hejbe. Tu její chůzi. Má to nejnemožnější tělo, jaký sem kdy viděla. Nemůže chodit bez toho, aby se houpala do boku. Za to může ten její zadek. Dokonce není ani tlustá. Nemá žádný kila navíc, ale má tak vobrovskou a širokou pánev, že se nemůže hejbat, aniž by ji brala do úvahy. Dyž de, musí se řídit tím, jak se hejbe ten její zadek, a ten se houpe ze strany na stranu. Fuj, je to pěkně nechutný. Dovedeš si představit, jak se s takovým zadkem asi běhá? Dovedeš si představit, jak před někým zdrháš, dyž tě brzdí tvý vlastní kosti? Dovedeš si představit, jakej to musí bejt pocit, dyž ti nohy rašej z takovýdle pánve? Svaly na stehnech se ti kroutí, jak se snažíš utýct pryě a kolena se zuby nehty snažej podpírat ten príšernej zadek a tvý běžící stehna a zároveň je přimět, aby držely tempo s nohama. Celý tvý tělo se snaží pohybovat dopředu a tvý podělaný kosti tě brzděj. Kurvadrát, to bych radši zdechla.“

Potom pokračovala: „Pamatuješ, jak sme tehdá byli u toho kanálu, Danieli? Už ani nevím, v jakým to bylo městě a kerej rok, pamatuju si jen, žes na sobě měl to bílý triko s oranžovým zapadajícím slunkem, kerý ti babička Morleyová přivezla z dovolený - z jediný dovolený, na kerou kdy jela, pokud vím -, takže ti muselo bejt tak vosům, protože potom si strašně rychle výrost - dyž ti bylo devět a deset - a do toho trika už by ses nevešel. Možná že to bylo v Sheffieldu, ale už fakt nevím. Ale to je fuk. Byli sme tam spolu, sami dva, protože taťka měl na práci něco jinýho. Nejspíš ňákej zápas mimo město. Na tom nesejde,“ řekla. „Zkrátka sme spolu byli u kanálu, Danieli. Ty a já, sami dva. Šli sme podél něj a slunko zapadalo a my uviděli tu paní, co seděla pod mostem s kolenama pod bradou a dlaněma si držela tváře, jak dyby to bylo to nejjemnější, na co kdy šahala, a jak dyby se jich dotýkala vůbec poprvý v životě. Prošli sme pod mostem kolem ní a na zemi tam byly blitky a popel, kerej nic nesežeh, jen tam tak ležel na tý kamenný dlažbě. Kabelka tý ženský taky ležela na zemi a byla vodevře- ná a vysypaly se z ní kapesníčky a rtěnky a všelijaký jiný věci a vona si toho vůbec nevšimla, natož aby si to posbírala. Byla tam cejtit pošlapaná a zahnívající tráva a taky psi. A v povzdálí stál ten chlap. Pamatuješ se na toho chlapa, co stál vopodál? A byl skoro schovanej ve stínu mostu? Stál na hlíně, tam kde už nebyly dlažební kostky.“

„Nepamatuju se ani na jednoho z nich,“ odpověděl jsem. A bylo to tak. Ale pamatoval jsem si, že jsme pak ten týden slyšeli ve zprávách, že se pohřešuje nějaká žena a že ji naposledy viděli, jak jde podél kanálu. A pamatoval jsem si, že nám sestra říkala, že jsme tu ženskou viděli a že za ní stál nějaký chlap.

„Ale věříš mi, že jo?“ řekla Cathy prosebně.

„Jasně že ti věřím.“

„A věříš, že to bylo tak, jak sem říkala? Ze ji vodkrágloval ten chlap, co číhal ve stínu? Ze ji strčil do řeky?“

Zadíval jsem se jí do očí. Policie devatenáctiletou Jessi- cu Harmanovou hledala celé týdny, než ji našla zaklíněnou u splavu, o mnoho kilometrů dál po proudu. Když tělo našli a identifikovali, došli k závěru, že zemřela přirozenou smrtí. Řekli, že byla v podnapilém stavu a nešťastnou náhodou cestou domů spadla do kanálu a odnesl ji proud, silnější než obvykle vzhledem k nedávným záplavám. K téhle hypotéze ovšem došli dávno předtím, než ji našli. Opírali se o to, že ten večer popíjela s přáteli. Policie hledala někoho, kdo by ji mohl chtít zabít, ale usoudila, že neexistuje nikdo, kdo by měl motiv. Pak našli její mrtvolu a rozhodli se, že jejich teorie sedí. Cathy však byla přesvědčená, že tu dívku viděla a že s ní byl nějaký muž a že Jessicu Harmanovou do kanálu strčil.

Dva týdny nato se u kanálu o něco dál po proudu u jednoho zdymadla našla vyplavená mrtvola nějakého studenta. Tentokrát to byl muž a policie razila teorii, že byl taky opilý a spadl do vody anebo že spáchal sebevraždu. My ale znovu probírali onoho muže ve středních letech, kterého Cathy zahlédla ve stínu mostu, a to, jak snadné by pro nějakého zlotřilého cizího chlapa bylo pomoct člověku na onen svět. Vlastně by to skoro nebyla vražda. Jen takové jemné popostrčení někoho, kdo se už tak sotva drží na nohou. "Vplně cizího člověka. Když vás při tom nikdo neuvidí, nikdy vás nedopadnou.

A tak se taťka na Cathyinu žádost začal poptávat. Na nic nepřišel, ale i tak pátral dál. Celé týdny v noci hlídkoval u kanálů, ale neviděl nic neobvyklého. Prohlásil, že pokud u kanálů doopravdy číhal nějaký vrahoun, který si brousil zuby na mladé holky, rozhodně ho odstrašil.

Na policii jsme samozřejmě nešli. Ani mě, ani Cathy by nenapadlo to vůbec navrhnout. V policii jsme neměli dvakrát velkou důvěru. Policajty jsme neměli v lásce.

Ale Cathy jsme všichni věřili.

V týdnu před Vánoci se najednou ochladilo. A na mě s tou zimou přišla otupělost. Obvykle jsem taťkovi ochotně pomáhal s venkovními pracemi, ale teď jsem trávil ěím dál víc času v kuchyni a ujímal se povinností, které mi dovolovaly zůstat vevnitř. Každý den jsem se staral o to, aby bylo v kamnech dost dřeva a abychom měli dostatečnou rezervu nasekaných polínek a nemuseli moc často chodit ven pro další. Uklízel jsem a pekl koláče a ovocné košíčky na Vánoce. Taťka se zastavil v obchodě ve vesnici a nakoupil zlaté, stříbrné, červené, bílé a zelené papíry a já z nich začal vystřihovat, skládat a lepit vánoční výzdobu.

Seděl jsem u stolu v kuchyni a vyráběl sněhové vločky jako kdysi ve škole. Vystřihoval jsem kruhy, skládal je na čtvrtiny a pak do nich nadělal úzké díry a prostříhal je tak, že když se rozložily, byly z nich rázem drobné plátky padajícího ledu, zoubkované, ale pravidelné. Ze zlatého papíru jsem vyrobil hvězdy. Ze zeleného papíru vznikly stromy. Zimní stromy. Inspiroval jsem se těmi několika borovicemi rostoucími v našem remízku, jedinými stromy, které byly ještě zelené. Taťka mi z nich přinesl větve se zeleným jehličím a šiškami na věnce a já se při jejich výrobě snažil, aby se co nejvíc podobaly věncům, které jsem znal z vánočních přání.

„Jy seš fakt zvláštní kluk, řekl mi tatka ráno na Štědrý den. Bylo skoro devět a on byl už několik hodin vzhůru a pracoval. Obstaral slepice a vy venčil štěňata, ze kterých vyrostli statní mladí psi, odrbaní voříšci s mléčně bílými řezáky a příliš dlouhými údy. Přes noc nasněžilo a taťka sníh odházel na hromady, které připomínaly podivně roztroušené hory. Štěňata ve sněhu zanechala změť hlubokých stop a teď se snažila zdolat ty zbrusu nové vrcholky.

„Proč sem zvláštní?“ zajímal jsem se.

„Já nevím. Baví tě čančat barák a tak.“

Odsunul si židli, aby se mohl posadit ke stolu, a já se zvedl, abych mu nalil kafe z konvice, kterou jsem měl postavenou na kamnech. Kafe jsme vařili pomalu, bublalo na plotně celé hodiny, pořádně vylouhované, hořké, uzené. Tak nám chutnalo nejvíc.

Udělal jsem taťkovi poctivou snídani a on pak šel zase ven do zimy.

Já jsem dopoledne strávil dokončováním papírové výzdoby a potom jsem ji rozvěsil po domě. Některé ozdoby jsem zastrčil do mezer mezi okenními rámy a matnými skly, které zmatněla sama příroda. Dalšími jsem polepil skříňky neboje postavil na poličky a k zarámovaným obrázkům. Na háky na stropě v kuchyni, které taťka původně nainstaloval, aby se na nich mohlo sušit maso, jsem pověsil řetězy ze zlatého, stříbrného, červeného, zeleného a bílého papíru vyrobené ze zbytků a odstřižků.

Taťka nepřišel na oběd. To bylo nezvyklé, zvlášť když byla taková zima. V jedmi chvíli jsem vykoukl z okna, abych zjistil, jestli už jde, ale nikde jsem ho neviděl, a tak jsem Cathy a sobě nalil zeleninovou polévku, kterou jsem stejně uvařil pro nás dva. Pozastavili jsme se sice nad tím, že taťka nedorazil, ale jinak během oběda vládlo spokojené ticho.

Jak se Diizii večer a pomalu padal soumrak, začal jsem si dělat starosti. Ne proto, že by bylo pozdě. Ještě nebyly ani čtyři a v tuhle roční dobu má člověk pocit, že se začíná smrákat dřív, než se vůbec stihne probudit. Taťka ale neměl ve zvyku zdržovat se venku celý den až do tmy, aniž by se přišel domů najíst. Když nestihl oběd, tak se zastavil aspoň pro něco sladkého nebo pro ovesnou sušenku. Navíc byl Štědrý večer. Připravil jsem hostinu sestávající z masových koláčů a restované cibulky, která nás měla nasytit až do zítra, kdy nás jako hlavní chod čekala husa. Cathy schválně zůstala doma a cvičila na housle koledy. Smyčec jí hopsal po strunách, spíš jako kdyby hrála námořnické odrhovačky než sváteční chvalozpěvy, ale já melodie poznal i tak, a když chytila tempo, pobrukoval jsem si do rytmu, a pokud jsem znal slova, zpíval z plných plic.

Když se úplně setmělo, přemýšlel jsem, že si vezmu baterku a půjdu taťku hledat, ale svět tam venku byl obrovský a pod sněhem všechno vypadalo úplně jinak. I když už jsem remízek dobře znal, nebyl jsem si jistý, že se neztratím, když budu mít jen malou baterku, kterou ponesu v ruce a jejíž světlo se bude odrážet od zářivě bílé pokrývky halící známé barvy a přesné kontury krajiny. Navíc nebylo jisté, že je taťka v remízku. Obvykle tam sice býval, ale chodil i jinam. A ačkoliv mi řekl, že jde do remízku něco dodělat, taky říkal, že bude za chvilku zpátky.

Přemýšlel jsem o nářadí, které v lese používal. Ostré sekery, mačety a pily. Představoval jsem si, že nečekaně uklouzl a rozpáral si stehno, v místě, kudy procházejí tlusté, hluboko ukryté tepny, a že v té zimě omdlel a jeho krev nejdřív rozpouštěla sníh, na který prýštila, ale potom v něm začala zamrzat.

Už jsem měl oblečený kabát a nazuté boty, když vtom se

I

taťka objevil ve dveřích. V předsíni byla tma, protože jsem zavřel dveře do kuchyně, aby z ní neutíkalo teplo, a taťku osvětlovaly jen hvězdy a zlaté světlo svítilny, kterou svíral v pravé ruce a držel ve vzduchu.

„Ty někam deš?“ zeptal se mě.

„Jen sem se po tobě chtěl podívat.“

„Kde máš sestru?“

Nečekal na odpověď a místo toho na ni zavolal. Koledy rázem utichly a Cathy vyšla do předsíně.

„Poďte voba se mnou,“ vyzval nás taťka.

Cathy vklouzla do vysokých bot a potom doskákala k věšáku na kabáty, zabalila se do svetrů a na ně si navlékla svůj tmavě modrý nepromokavý plášť. Vyšli jsme s taťkou do zimy a důkladně za sebou zavřeli dveře. Jeho hluboké stopy vedly od remízku a my kráčeli v nich, abychom nepošlapali ještě víc sněhu. Jasany a lísky byly holé a pokaždé, když zafoukal vítr, roztřásly se. Jejich větve byly pokryté jinovatkou a byly na nich vidět křehké nahromaděné vločky. Obzvlášť líska, kterou prořezali už před mnoha lety, na sobě měla spoustu plošek a prohlubní, kde se mohl sbírat sníh a ulpívat tam, hutnět a znovu zamrzat. Z řady větví rostoucích ve větší výšce, kde na sníh dosáhlo polední slunce, visely rampouchy, jak sníh pomalu tál a hledal si cestičku k zemi, než ho znovu zastihl mráz.

Došli jsme k hájku a vešli mezi stromy. Jak jsme klopýtali sněhem, svítilna se taťkovi houpala v ruce a protáhlé stíny holých větví opadavých stromů se pohupovaly a poskakovaly ve stejném rytmu. Když jsme míjeli stále zelené borovice, stíny se najednou zdály huňaté, jak světlo sčesávalo a zase rozhrabovalo jejich jehličí jako voda smáčející psí srst.

Potom se světlo začalo proměňovat a protáhlé stíny se překlopily a mířily teď naším směrem, vrhané světlem, které se objevilo před námi mezi stromy a s každým krokem bylo zářivější než taťkova svítilna. Světlo planulo čím dál jasněji, ale jeho zdroj zůstával záhadou, ze všech stran ho zastiňovaly kmeny stromů a hustý lesní porost, na němž ležela sněhová pokrývka. Světlo se od sněhu skutečně odráželo s takovou intenzitou, že když jsme se přiblížili k jeho zdroji, všechno kolem jako by zářilo.

Obešli jsme obrovskou borovici a uviděli, odkud světlo pochází. Jiná borovice, mnohem menší, jen o trochu větší než odrostek, menší než náš taťka, byla ozdobená světýlky. Podíval jsem se pořádně a zjistil, že světýlka jsou vyrobená z láhví od mléka, kolem jejichž hrdla je pevně omotaný drátek a další drátěné očko je ohnuté nahoru, aby láhev šlo pověsit na větev stromku. Každá láhev měla na dně olej sahající zhruba do čtvrtiny, jehož hladinu pokrýval tenký plíšek a z něho trčel tlustý knot. Plíšky měly zamezit tomu, aby olej shořel všechen najednou, ale zároveň se mohl vsáknout do knotu a hořet na konci, který z plíšku vyčuhoval. Horní tři čtvrtiny láhvové lucerny umožňovaly vzduchu přístup k plameni a lucerny planuly sytě oranžovým světlem, přičemž světla okolních luceren způsobovala, že se olej třpytil, mihotala se a lámala, jak olej pomalu vířil a s proudem stoupal knotem vzhůru, líně jako stojatá voda přelévající se s pohyby země. Byla to úchvatná podívaná.

Zůstali jsme tam zhruba půl hodiny, pozorovali lucerny na stromě, hráli si s prskavkami, pokuřovali a povídali si a vdechovali chladný lesní vzduch. Když jsme se vydali zpátky k domovu, šli jsme mlčky, pro ten den už jsme vyčerpali všechna slova. Tu noc jsem si obzvlášť považoval své postele. Přikrývky hřály a konejsily, na rozdíl od treskute zimy venku, rritahl jsem si je až pod nos a usnul ukolébaný teplem a vůní odrbaného povlečení.

Ráno po Štědrém dnu začalo oslňujícím bělostným rozbřeskem a rozloučilo se plískanicí. Krajina se blyštěla sněhem a nebe zářilo. Než přišlo poledne, všechno zmatnělo.

Upekli a snědli jsme husu a Cathy nám zahrála na housle.

Ten večer jsme se znovu vydali k ozdobenému stromku, následující večer jsme to zopakovali a chodili jsme tam až do Tří králů, jak nám taťka slíbil. Než jsme vyrazili, vždycky doplnil olej v lucernách a zapálil je, takže jsme pokaždé viděli tentýž výjev. Hájek voněl petrolejem a borovým jehličím, které nadzvedával horký vzduch. Z hořícího oleje se ozývalo tiché praskání a syčení.

Když taťka láhve od mléka ze stromu definitivně sundal, naskládal je do bedny a uložil tam, kde měl schované nářadí. Řekl nám, že je použijeme zase příští rok, spolu s papírovými ozdobami, které jsem vyrobil. Pár dní nato jsme si s Cathy ale všimli, že na hromadě se dřevem se objevila hromádka ohořelých větví a sežehlého jehličí. Pocházely z našeho vánočního stromku. Některé větve byly ještě čerstvé a v místě ořezu bylo pořád vidět měkké, nevyschlé dřevo. Na jiných místech byly ale zčernalé skrz naskrz, suché a chatrné a z některých ještě opadávalo křehké jehličí. Vypadaly jako obří zuhelnatělá ptačí pera. Ten dlouhodobý žár je postupně spálil a některé byly doslova na troud, takže je musela mít na svědomí lucerna, jejíž plíšek nezafungoval a všechen olej v ní vzplanul najednou.

Vydali jsme se do remízku okouknout škody. I tady bylo vidět obnažené nevyschlé dřevo v místech ořezu. Nebylo tu

však mc černeho, zadne zuhelnatelé kusy. ly tatka odstránil. Ale stromek působil prořídlé. Utrpel šrámy - a nejen šrámy, vypadal přímo zmrzačeně. Už se vůbec nepodobal stromkům rostoucím kolem.

Dřevo jsme zpracovávali pořád. Řezali jsme větve a káceli celé stromy. Pálili jsme ho v kamnech a porcovali na užitečné kusy a nepotřebný odpad. Nebyl důvod vnímat situaci s vánočním stromkem nějak jinak.

6

Pan Price patřil k oněm lidem, kteří dupnou na plyn, když uvidí, že někdo přechází silnici. Vždycky bylo slyšet, jak se jeho motor našponoval, začal kvílet a rozjel se na plné obrátky.

Cathy tvrdila, že mu dělá radost, když se rozběhneme, ale že to nemyslí z legrace, jako když hodní pánové škádlí malé děti. Jako když děti kopnou balón na chodník a nějaký hodný pán ho sebere a předstírá, že jim ho nevrátí, trochu dítě potrápí, ale nakonec mu ho samozřejmě podá, mrkne na něj a dobrácky kývne hlavou. Cathy říkala, že pan Price to dělá lidem, které nemá rád, a nám obzvlášť, protože mu ležíme v žaludku a protože si užívá, když může sledovat, jak těch posledních pár kroků do bezpečí musíme přeskočit, aby nás jeho auto nenabralo. Tvrdila, že by nás nejspíš nejradši zabil, ale že ho baví takové to skoro, skoro, to bylo o fousek, a kromě toho nás zabít nemůže, dokud je tu taťka, a tak nás aspoň prohání.

Pan Price vlastnil několik aut, ale vždycky jezdil v modrém peugeotu, když objížděl nájemníky. Nájemníky, kteří mu platili hotově. Ti ostatní pro něj neoficiálně pracovali na jeho pozemcích nebo jinde. Nájemné si u něj odpracovávali. Panu Priceovi to tak vyhovovalo. Nemusel se otravovat s výplatami a mohl je honit jako psy.

Pozemky, které mu patřily, z větší části zdědil. Vlastnil většinu domu v okolních vesnicích a byl majitelem nejrozsah- lejších polností ze všech místních statkářů. Později skoupil domy na sídlištích blíž k centru města. Kdysi patřívaly obci. Jejich nájemníci je odkoupili v osmdesátých letech v rámci privatizace bytového fondu, ale potom je od nich koupil pan Price, když na vlastníky přišla nouze. Zůstali v nich bydlet, ale museli zase začít platit nájem. Tentokrát panu Priceovi. A buď hotově, nebo v naturáliích.

Pan Price měl dva syny: Torna a Charlieho. Hráli kriket a ragby na internátní škole daleko odtud na jih a s otcem trávili prázdniny.

Od lidí z vesnice jsme slýchali všelijaké zvěsti. Zvěsti o dvou pohledných, uhlazených mládencích, kteří jen tak pro zábavu demolovali bary, jelikož věděli, že jejich otec si může dovolit zaplatit škodu. 0 dvou pohledných mládencích, kteří, když byli ještě kluci, projeli s traktorem jednoho farmáře zdí jeho vlastní stodoly, vyjeli ven druhou stranou a v seně po nich zůstal tunel. Ve škole se ovšem naučili, jak se chovat. Teď, když už byli skoro dospělí, jezdili po vesnici ve sportovních vozech svého otce a pozdě v noci, když už měli moc vypito, kosili s čtyřkolkami úrodu svých sousedů. Dva mládenci k pohledání.

Pan Price nás to první léto a podzim nechal na pokoji, ale v novém roce se přihlásil. Čas od času se u nás objevil, přestože jsme nebyli jeho nájemníci. Taťka si náš pozemek přivlastnil, jak se šuškalo ve vesnici, nekoupil ho. A na tom pozemku jsme si postavili dům, který připomínal pevnost.

Když pan Price přijel poprvé, neřídil modrého peugeota, ale landrover. Bylo to největší auto, které vlastnil, a my slyšeli, jak se blíží po čerstvě projeté příjezdové cestě vedoucí k našemu domu. Slyšeli jsme tupé cvrnkání a křupání kamínků pod jeho neúprosnými pneumatikami. Taťka stál zrovna u odkapávače a utíral nádobí, a když ho uslyšel, zamířil k oknu. Měl dobrý zrak a s panem Pricem se znal, ale stejně hned nepoznal, kdo sedí za volantem. Přehodil si utěrku přes mohutné levé rameno a vyšel před dům. Bylo tak nezvyklé, aby se u nás objevila návštěva, a navíc aby přijela v autě, že jsme se s Cathy hned vydali za ním.

Byl konec ledna a úbočí kopce pod námi bylo poseté sněženkami. Pan Price zaparkoval landrover, a když sestupoval z vysokého prahu, zvedl k nám hlavu. Měl na sobě hnědou nepromokavou bundu a khaki holínky. Vlasy měl světle šedé, prokvetlé bílými prameny. Byly úhledně zastřižené a tvář pana Price byla hladce oholená. Vypadal dobře a čišelo z něj zdraví. Musel měřit skoro metr osmdesát.

I přes svou surovost měl taťka rád lidi. Choval k nim podobnou náklonnost, jakou chová lovec ke své kořisti - opravdovou a upřímnou, ale s chladným odstupem. Neměl moc přátel a vídal se s nimi jen zřídka, ale k lidem, kterých si považoval, se choval jako ke vzácným artefaktům. Pečoval o ně.

Pan Price nepatřil k lidem, které měl taťka rád. Uviděl, kdo k nám přijel, zarazil se, zůstal stát na místě a vyčkával.

Pan Price k taťkovi došel a podal mu ruku. Kůži měl mírně opálenou, napjatou a voskovou jako impregnované borové dřevo. Nenosil prsteny, jen zlaté hodinky.

„Nevaroval ste mě, že přijedete,“ řekl taťka.

„Nemám tvoje telefonní číslo, Johne. Jak jsem tě asi měl varovat?“ Pan Price si z vnitřní kapsy vytáhl látkovou čapku, druhou rukou si jediným pohybem uhladil vlasy a nasadil si ji na hlavu.

„Mohl ste mi vzkázat po někom z vesnice.“

„Asi ste tušil, že bych vám to zatrh,“ ucedil taťka.

„Ale kdepak, Johne, nic bys mi nezatrhl. My dva jsme toho spolu přece spoustu zažili. Myslel jsem, že mě uvítaš jako starého kamaráda.“ Pan Price se usmál. „Kromě toho jsme kdysi mívali společného něco velice hmatatelného.“ V té chvíli se rozesmál. Měl zuby jako z broušeného skla a jasně červené dásně.

„Co chcete?“ zeptal se táta.

„Jen takovou maličkost. Nebo aspoň pro tebe. Pro mě je to velice důležitá věc, jak jistě pochopíš.“ Zabrousil pohledem ke mně, potom ke Cathy a zase ke mně. „Ještě cvičíš holuby, Johne? Máš ještě holubník?“

„Ne,“ odpověděl taťka. „Nedělám to už celý roky.“ Tyčil se nad panem Pricem v celé své majestátné výšce. Když nasál okolní vzduch do objemných plic, zdál se najednou lehčí, než byl, jako cirkusové šapitó, které vyduje vítr.

Pan Price se nedal odbýt: „Jenomže já o jednoho holuba přišel, víš. Byl to jeden z mých nejrychlejších letců. Nebo jsem aspoň doufal, že bude. Je ještě mladý a já ho zrovna testoval. Pocházel z toho nejlepšího chovu a já v něj vkládal - teda vkládám - velké naděje. Už se měl ale dávno vrátit. Včera už měl být zpátky u mě v holubníku.“

„Třeba není tak dobrej, jak ste myslel.“

„Kdepak, to ne. Nevypustil jsem ho nijak daleko. Na tu vzdálenost by se vrátil maximálně o pár hodin později, kdyby byl pomalý, o pár minut. Ne o celý den.“

„Tím pádem je ztracenej.“

Pan Price si zevnitř hryzal spodní ret. „To je mi jasné. Ale rád bych zjistil proč. Ze hy něco odvedlo jeho pozornost? Nebo ho někdo zastřelil?“

I ..

„A kvůli tomu ste přišel za mnou:

„No jistě. Kvůli čemu jinému?“

„Tak to vám na rovinu povím, že nemám tucha, kde ten váš holub je. Budete se muset zeptat někoho jinýho.“

Pan Price ale ještě neskončil. Přesunul váhu z jedné nohy na druhou a pokračoval.

„Ty tady kolem lovíš, vid, Johne? A nejspíš taky trochu pytlačíš, ale přátelé si přece mají odpouštět. V těchhle končinách je to všem celkem putna - v lovení divoké zvěře se moc peněz netočí. Kromě toho to většina farmářů bere jako odměnu za to, že střílíš škodnou, co jim ničí úrodu. Sem tam nějaký ten bažant za to, že odstřelíš dvacet králíků, chápeš. To nikomu nevadí. A všichni tě dohře znají.“ Odmlčel se, nejspíš proto, že čekal nějakou reakci. Když žádná nepřišla, pokračoval: „Ale vy ty škůdce jíte, viď? Ty je nestřílíš jen tak z plezíru. Tyhlety děcka nejspíš dovedou stáhnout kožku levou zadní. A oškubat ptáka jakbysmet, to se vsadím.“

„My toho vašeho holuba nestřelili a nesnědli. Poznám rozdíl mezi lesním a závodním holubem. Toho vašeho ptáka sejmul ňákej jestřáb a vsadím se, že vám to docvaklo hnedka ráno, ještě předtím než ste se rozhod vydat ke mně domů.“

Vypadalo to, že pan Price se chystá něco namítnout, ale neudělal to. Po chvíli řekl: „Já vím, že máš pravdu. Je mi to jasný. Jen jsem si říkal, jestlis třeba něco neviděl. Byl to krásnej holub, víš? Tuhle linii šlechtím už deset let a měl jsem pocit, že je to zatím můj nejlepší kousek. Ale na tom nesejde. Dostal ho jestřáb, a tak nastražím pasti, aby jich tu nebylo tolik. Když nějakého jestřába uvidíš, zastřelíš ho, viď?“

„Nezastrelím.“

„No jistě že ne. No, co se dá dělat. Tak uvidíme, jak rychlí uuuuu jenu suuiuícuui, zc anu. uviumie, jesui se jim poveae uletět jestřábům.“

Otočil se k odchodu - už málem odešel ale pak si to rozmyslel. Znovu si všiml mě a mojí sestry, a zarazil se. „Tvoje děti tady musí být hrozně osamělé, když nechodí do školy a nemají kolem sebe žádné vrstevníky. Jste tady jen sami tři. Musí jim být smutno.“ A pak: „Někdy sem vezmu svoje chlapce, ať mají příležitost se s někým skamarádit.“

Taťka na to nic neřekl. Pan Price se ušklíbl na Cathy a vyšplhal se zpátky do landroveru. Auto se stočilo směrem k nám a pak vyjelo po příjezdové cestě zpátky dolů z kopce k silnici. Mělo tichý motor a rychle zmizelo z dohledu.

Taťka zůstal stát na místě ještě chvíli potom, co landrover odjel, ale jeho dech se proměnil, jako plachta, kterou nadouvá nepravidelný vítr, co střídavě polevuje.

„Proč sem dovopravdy přijel, taťko?“ zeptala se Cathy.

Přes zimu vyrostla, ale oslabilo ji to. Kosti se jí vytáhly a ztenčily a svaly se musely rozprostřít po celé jejich délce. Už je nedovedla ovládat tak precizně jako předtím. Její kolena netušila, jak dlouhé jsou její stehenní a holenní kosti, a chodidla jí při chůzi pleskala o zem. Začala dělat to, že když stála, přenesla rovnováhu jen na jednu nohu a tu druhou měla za sebou obrácenou chodidlem vzhůru a zapřenou prsty, zaháknutou za kotník, na němž spočívala její váha. Možná se jí proměnily boky. Nikdy jí nenarostou široké pánevní kosti stvořené k mateřství, kterých se tak děsila, ty, které si pro své potřeby uzpůsobí celé ženské tělo, ale něco se přece jen změnilo. Pánev jí narostla trochu vychýlená. Její silueta teď měla jiný tvar a bedra se musela prohnout, aby se jí přizpůsobila, než mohla znovu začít prudce stoupat, jak tomu bývalo vždycky.

i

„Vodkud se s nim znas, tatko: zeptala se, když se nedočkala odpovědi na svoji předchozí otázku.

Občas se zdálo, jako by taťku naše otázky ničily. Chtěl být upřímný a sdílet se svými dětmi všechno, co věděl, sdělovat nám podrobnosti ohledně svého současného i minulého života, přičemž byl přesvědčený, že pokud pro nás některá z těch podrobností bude těžko stravitelná, je to přesně ten důvod, proč bychom se ji měli dozvědět. Všechno, co ted dělal, nás mělo zocelit a připravit na cosi, co jsme zatím nedokázali dohlédnout. Chtěl nás obrnit proti hrůzám tohoto světa. Cím víc toho budeme vědět, tím lip budeme připravení. A přesto jsme své životy žili mimo svět, jen jsme o něm slýchali příběhy. Taťka nás odvedl ze školy a z našeho rodného města, abychom s ním žili v malém remízku. Neměli jsme žádné kamarády a skoro žádné sousedy. Jakéhosi vzdělání se nám dostalo od ženy, jež nám líně házela do klína knížky z knihovny, kterou si vytvořila k obrazu svému a v souladu se svými názory. Naši přítomnost pravděpodobně nesla s nelibostí. Nejspíš jsme jí připadali špinaví a hloupí, ale věnovala nám čas, protože cítila jakousi povinnost vůči taťkovi.

Ze stejného důvodu nám podle všeho pomáhali všichni, co nám pomáhali. Tedy aspoň tam, kde jsme žili teď. Báli se ho anebo mu byli závázaní. Ostatní lidé podle všeho neoplývali takovou láskou jako on ani jim nebyla vlastní starostlivost, s jakou o ně pečoval z nitra naší pozorovatelny na vrcholku kopce. Pro ostatní lidi to bylo jen revanšování a splátka dluhu, spatřovali hrozbu už v pouhé jeho fyzické přítomnosti, viděli břemena, která přešla na jejich bedra jen proto, že obýval jejich krajinu, kvůli důrazu, který kladl na zásadovost, kvůli starosvětské morálce, na jejíž ctění dohlížel. Lovecká štěňata, která nám věnoval reter, byla symbolem poddanské vernosti, a i když je taťka bral jako definitivní vyrovnání za službu, kterou ve skutečnosti vykonal proto, aby se zbavil svého vlastního pocitu marnosti, já nepochyboval, že Peter má i nadále pocit, že u něj má dluh, nebo se toho spíš bojí. A to všechno jenom proto, že pro všechny zůstával velkou neznámou. Taťka si nikdy nikoho neuměl získat svou povahou. Nechoval se nijak velkoryse ani povzbudivě. To jediné, co se o něm vědělo, bylo, že je to ten nejsilnější chlap, jakého kdy kdo viděl, a že se dovede nemilosrdně rvát.

Taťka o tom samozřejmě neměl ani tušení. Neuměl uhodnout, co se lidem honí hlavou, stejně jako nerozuměl jejich tělům, o tolik menším a slabším než to jeho. A neuměl si představit, jak bychom já s Cathy mohli přežít, aniž bychom ho měli nablízku. Nebyli jsme stavění jako on, tak jak bychom se mohli postavit světu tak, jak to dokázal náš otec? V životě viděl spoustu násilí a vídal ho i teď a nechápal, jak by se mu člověk mohl bránit nebo si na světě vydobýt své místo jinak než holýma rukama a obnaženými svaly. A tak nás uklidil sem. A já s odstupem času chápu, že nás připoutal k tomu, čeho si považoval a čeho se bál.

Na Cathyinu otázku neodpověděl.

Taťka nám jednou řekl, že bitvy se odehrávají vždycky jen mezi dvěma konkrétními lidmi. Existují sice armády a vlády a ideologie, ale v daný okamžik proti sobě vždycky stojí jen jeden člověk a jeho protivník, přičemž jeden z nich se chystá zabít a druhý bude co nevidět zabit. Ostatní lidé bojující na vaší straně nebo na straně protivníka ustupují do pozadí. Zůstanete jen vy a váš nepřítel, přičemž společně stojíte na rozbahněném poli a pod šaty máte jen holou kůži. Taťka nám kladl na srdce, abychom na to pamatovali, kdykoliv někoho potkáme, abychom pamatovali na to, že člověk může v daný okamžik pohlédnout zpříma do oěí jen jednomu dalšímu člověku.

Cathy se ho znovu zeptala, odkud se zná s panem Pricem, a taťka ani tentokrát neodpověděl.

„Na pana Price si musíme dávat majzla,“ utrousil konečně. Nic víc neřekl.

Cathy mlčela. Ovinula si paže kolem těla.

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptala se.

„Jo.“

S Cathy jsme v týdnu docházeli k Vivien. Taťka nás tam vždycky zavedl, vypil si s Vivien horký čaj a pak nás tam s ní nechal až do oběda. Dávala nám hodiny, jako kdybychom chodili do školy, ovšem bez procedur, kterým bychom se ve škole nevyhnuli. Hodiny se točily kolem toho, o co se právě zajímala Vivien nebo co se jí ten den honilo hlavou.

Cathy svůj slib nezvládla dodržovat moc dlouho, i když se snažila. Posadila se nad knihy a papíry a pustila se do práce, a když jsme s Vivien rozebírali, co jsme přečetli, přidala se k nám. Zakrátko ale začala být roztěkaná. Hleděla z okna obýváku do zahrady a na pole rozkládající se za ní, a i když se její pohled zrovna neupíral ven, věděl jsem, že myšlenkami tam je. Zkoušel jsem na ni mluvit, ale moje slova se odrážela a zněla ozvěnou, jako by mířila mimo dům a mizela skrze Cathyino tělo do světa za jeho zdmi. Moje mysl byla obrácená dovnitř. Ta její byla obrácená ven.

Jakmile její počáteční snažení polevilo, začala se Cathy vytrácet ven do Vivieniny zahrady, nedělala to, jen když byla opravdu velká zima anebo hodně pršelo. Někdy si s sebou vzala knihu, kterou jí Vivien dala. Většinou ale odešla bez ní. Vykradla se do zahrady a pak vyběhla do polí a objevila se až k polednímu, kdy se vracel taťka, a všichni spoleěně jsme si

I dali obed, jako bychom s Lamy poslední ctyri hodiny strávili bok po boku. Vivien jí v jejích výletech nebránila ani se o nich nezmiňovala před taťkou. A taťka se nás nikdy nezeptal, co jsme se naučili. Byly to dva oddělené světy.

Mně osobně vyhovovalo sedět uvnitř. S taťkou a Cathy jsme trávili tolik času venku, že to byla vítaná změna. Vivien nešetřila dřívím na topení. Když pršelo, macaté kapky deště pomalu stékaly po oknech s dvojitým sklem a po čase začalo být vidět, že na nich zanechávají pěšinky z miniaturních částeček špíny. Poblíž jejích křesel byly vždycky úhledně složené měkounké deky a polštáře, na něž její babička a pratety vyšily výjevy ze žní. Dopoledne u Vivien byla prodchnutá pohodlím a bezpečím. Byl to úplně jiný svět.

Cathy se pozastavovala nad Vivieniným neohrabaným tělem, ale když se tahle žena pohybovala po svém domě, nic neohrabaného na tom nebylo. Alespoň mně to tak nepřipadalo. Zdálo se, že ji nedostatky tělesné stavby, na něž poukazovala Cathy, vůbec netrápí. Její chůze působila lhostejně. Naprosto přirozeně splývala se svým prostředím. Vivieninu osobnost na rozdíl od našeho taťky nijak neurčovalo násilí. Myslím, že právě to Cathy znepokojovalo. I mně to připadalo fascinující. Taťku a sestru jsem miloval, ale Vivien byla úplně jiná než oni. Povídala si se mnou o historii a poezii, o svých cestách po Francii a Itálii a taky o umění. Začal se mi otevírat svět, který mi byl blízký úplně jiným způsobem než ten, který jsem znal. Začal jsem dávat přednost vnitřku před venkem, křeslu, dekám a polštářům, čaji a koláčkům, závěsům a naleštěné mosazi, Vivieniným knihám a pohodě, která tu panovala. A zatímco já seděl, četl si a popíjel čaj, Cathy se procházela nebo běhala po polích a lesích a svým způsobem se taky učila číst svět.

k Vivien a Cathy si jako obvykle vzala úkoly, které dostala, a odešla s nimi ven. Já se posadil do křesla u krbu a zachumlal se do měkké prošívané přikrývky. Nohy jsem si položil na malou koženou podnožku barvy spadaného listí. Vivien si dřepla ke krbu. Oheň ještě nehořel. Vzala z hromady staré noviny, zmuchlala je do pevných koulí a nacpala je do roštu. Sledoval jsem, jak na ně pokládá uhlí a úplně nahoru pak kolem dokola klade laťky jako špice na kole. Zapálila čtyři sirky a položila je k rohům novin, takže strukturu postupně zachvátily vlnící se plameny: v některých místech lesklé jako kus ledu a v jiných matné jako sežehnutý asfalt.

Když jsem ještě chodil do školy, naučil jsem se číst, psát, počítat a sčítat, ale když jsem na ty hodiny vzpomínal, nevybavovalo se mi osvojování těchto dovedností, ale spíš řada fascinujících zjištění. Lidé kdysi žili v jeskyních spolu s mamuty. Hluboko v nitru kamenů jsou pohřbení drobouncí zapomenutí tvorové. Kdysi existovalo drahocenné nemluvně jménem Ježíš. Sůl a cukr jde rozpustit ve vodě, a tudíž je označujeme za rozpustné. Nejmenší netopýři jsou z rodu Pipistrelles a vidí ušima. Reky si ve skalách dovedou vyhloubit hluboké kaňony. Měsíc sám o sobě nevydává žádné světlo. Josef vlastnil úžasný pestrobarevný plášť.

Hodiny s Vivien byly úplně jiné. Ten den jsem si měl číst z knihy o letecké mechanice. Obsahovala obrázky jednotlivých součástek a nákresy toho, jak do sebe zapadají. Popisovala americká letadla spolu s jejich sovětskými obdobami a porovnávala je. Vivien se mi před pár týdny svěřila, jaké starosti jí dělá, že nás toho neučí dost o vědě. O vědě a technologii, upřesnila. A taky o přírodě. A tak nám začala dávat ke čtení I knihy o historických automobilech, floře a fauně národního parku Brecon Beacons, houbách Britských ostrovů, geologické struktuře Grand Canyonu a návody k foťákům, které už byly dávno někde v bazaru, s instrukcemi ohledně nastavení času závěrky a clony objektivu. A k tomu všemu nám poskytla taky slovník. Chtěla nás naučit výrazy, které se v knihách vyskytovaly, definice předmětů a organismů a to, jak je správně pojmenovat. Nedozvěděl jsem se skoro nic o tom, jak ony věci fungují a proč, nebo díky čemu všichni ti ptáci a brouci přežívají. Naučil jsem se jen jejich taxonomii.

Vivien zůstala u krbu, aby pohlídala, jestli se oheň rozhoří. Natáhla ruce, aby si je ohřála. Dlaně se jí zbarvily do zlatohně- da, z toho tepla a žáru, který odrážely. Přemýšlel jsem nad její taxonomií. Dumal jsem nad tím, jak bych asi popsal ji.

„Co vlastně děláš, Vivien?“

„Nic,“ odpověděla.

Potom se odmlčela a já na ni nechtěl tlačit, ale za chvíli znovu promluvila: „Teď zrovna nic, ale v životě jsem vyzkoušela všelijaká zaměstnání. Jsem starší, než se zdá.“

Neměl jsem tušení, kolik jí může být. Jediný další dospělý, se kterým jsem ji mohl srovnávat, byl taťka, a ten byl tak sedřený a zároveň tak vitální, že lidi, co ho neznali, jen těžko odhadovali jeho věk.

„Byla jsem malířka,“ pokračovala Vivien, „a taky básnířka. A byla jsem zaměstnaná ve všemožných kancelářích. Taky jsem strávila čtyři měsíce studováním právničiny, ale vykašlala jsem se na to. Jednou se ze mě málem stala námořní důstojnice, ale to byla, popravdě řečeno, úplná hloupost, vzhledem k tomu, že nejsem nijak zvlášť činorodá, nevím nic o lodích a moře jsem taky nikdy moc nevyhledávala. Tedy, jednou jsem měla pronajatý domek v INorlolku s výhledem na pobřeží, ale z okna jsem se skoro nedívala, a když jsem šla na procházku, vždycky jsem zamířila do vnitrozemí. Zvláštní, vid?“

„Dyž sme s Cathy bydleli s babičkou Morleyovou, chodili sme k moři v jednom kuse.“

Vivien se usmála se sevřenými rty. „Většina lidí to má v oblibě. Ale já se vlastně nijak zvlášť nezajímám o nic. Všechno je mi dost ukradené. Moře, čerstvý vzduch a příroda mě neberou. Vlastně nemám ani žádné koníčky. Moje máma a babička rády šily.“ Vzala do ruky jeden z vyšívaných polštářů. „Ale mě to nijak neláká. Vždycky chvilku něco dělám a pak mě to začne nudit. Tak to bylo i s malováním a psaním. Chvilku mě to bavilo, ale pak jsem s tím sekla.“

Z ohně vyletělo pár jisker, Vivien je zametla a pak poodstoupila od krbu. Kolena jí zapraskala, když je pokrčila.

„Přemýšlím o plavání, ale neplavu,“ pokračovala. „Predstavujú si, jaké by bylo ocitnout se ve vodě, obzvlášť v moři. Predstavujú si, jaký by to byl pocit, ponořit tělo do ledové slané vody, a jaké by bylo potopit se pod hladinu a pak se zase vynořit a nadechnout, ale nikdy to neudělám. Nechodím na pláž a nekoupu se. Občas si říkám, že jsem mohla být herečka. To je jediná profese, kterou jsem nikdy nevyzkoušela. Svým způsobem jsem celý život strávila tím, že jsem se vydávala za jiné lidi. Rozehrávala scény, které se zrodily v mé fantazii, a předstírala při tom, že jsem někdo úplně jiný, člověk, kterého jsem si vymyslela. Odvážný člověk, který se nebojí žít a dělat, co se mu zlíbí. Nejde mi ale o jejich úspěchy, jde mi o ten zájem. Zájem, který v lidech, na něž si hraju, vzbuzuje okolní svět. Asi se dá říct, že k němu cítí lásku, které já nejsem schopná. Jsou to fanatici.“

rosadila se na pohovku, ale zůstala vzpřímena, nezabonla se do jejích křivek. „Co jsi ty, Danieli?“

„Já nevím.“

„Co jsou tvůj otec a sestra?“

„Nevím.“

„No, když to nevíš ty, tak jak to mám vědět já? Vím ale, že jsou to fanatici. Když jim na něčem záleží, ať už je to cokoliv, dají do toho všechno. Jejich zápal nezná hranic. Nepředstírají, jako to dělají herci. Nijak je netrápí, že je při tom někdo uvidí. Zkrátka do toho jdou.“

„Taťka rád zápasí,“ nadhodil jsem.

„Ano, já vím,“ řekla Vivien. „To já vím moc dobře.“ Nepochyboval jsem, že říká pravdu. Zdálo se, že toho ví mnohem víc než já. Znovu mě napadlo, odkud se s taťkou asi znají. Můj tatka hromotluk a tahle elegantní, uhlazená dáma, která vysedává ve svém elegantním domě plném elegantních věcí.

„Je to jeho práce,“ podotkl jsem. „Říká, že to dělá proto, aby měl na chleba.“

„A ty věříš, že je to pro něj jen práce?“

Na okamžik jsem k Vivien zvedl hlavu. Potom jsem se zadíval do ohně.

„Rada mužů má pocit, že se od nich násilí očekává,“ pokračovala Vivien. „Vyrůstají s tím, že život plný násilí je něco, o co by měli usilovat. Nemají tušení, co to doopravdy obnáší, a až pozdě zjistí, jaké je to peklo. Tvůj otec ale není ten případ. Když musí použít násilí, je z něj cítit napětí, ale jakmile skončí, vyzařuje z něj klid. Nervózní bývá těsně před tím, než zaútočí. Nejhorší pro něj je, když poslední zápas absolvoval už před mnoha měsíci a další ho čeká taky až za několik měsíců. To je pak vidět, jak se třese. Tvůj taťka to potřebuje. Myslím násilí.

/\ni uycii xiereKia, ze si 110 užíva, are ruziiuune iiu puireuuje. Hasí si tak žízeň.“ Sedela tam a dívala se na mě. Uběhlo nejspíš několik dlouhých minut, ale já na to nic neříkal a Vivien mlčela, až ticho nakonec prolomila otázkou: „Viděl jsi někdy velrybu, Danieli?“

Odpověděl jsem jí, že naživo ne, jenom v televizi.

„A viděl jsi v televizi, jak se vymršťuje z vody?“ zeptala se. „Myslím jak vždycky vyskočí do vzduchu a plácne sebou o hladinu? Viděl jsi to někdy? Jak sebou žbluňkne?“

Řekl jsem, že ano.

„Moc nechápeme, proč to velryby dělají, ale existuje spousta teorií. Někteří lidi říkají, že chtějí vidět svět, a hlavně moře, z jiné perspektivy, že chtějí vědět, jak vypadá to, v čem celý život plavou. Jako když my lidi vysíláme rakety na Měsíc, jen abychom pak dalších padesát let mohli zírat na fotky naší planety. Velryby touží po tomtéž. Po jiné perspektivě. Někteří lidi přišli s názorem, že neprahnou po vizuálním zážitku, ale zážitku smyslovém. Když se vymrští z vody, pocítí skutečnou velikost a tíhu svého těla plachtícího vzduchem. Cítí sílu gravitace a suchý chlad, a když sebou celou svou vahou ze vzduchu plesknou o tvrdou, slanou hladinu, všechno se na nich roztřese, včetně velrybího tuku. Říká se, že se tak snaží zbavit suché kůže, svijonožců a lišejníku a že to jejich vymršťování se nad hladinu je, jako když si kůň drbe zadek o drsnou kůru stromů. Ale podstata je stejná, ne? Potřeba smyslového prožitku, který je jim jinak odepřen. Ten prožitek se stane posedlostí a pokaždé, když ho okusí, začne v nich následně narůstat puzení, dokud si ho nezopakují. Myslím, že tak nějak to u velryb probíhá. Křižují moře celé dny, nebo dokonce týdny, jedí, spí a dýchají, a pak začnou vzpomínat na to, jak posledně vyskočily nad hladinu a jaký to byl pocit, když se jejich hlava, trup, ploutve a potom i ocas vynořily z moře a jaké bylo vznášet se na ten krátký okamžik v substanci, která jim naplňuje plíce, ale vysušuje oči, a pak se zasní hlavně nad tím, jak se po tom kratičkém okamžiku ve vzduchu zase vrátily do vody. Nad tím žuchnutím. Tím žbluňknutím. Velryba čím dál víc myslí na to, jak krásné je vymrštit se nad hladinu, až ta touha začne být neodolatelná a velryba vyskočí z oceánu jenom proto, aby do něj za chvíli zase spadla. A na nějakou dobu je zase spokojená. Myslím, že tvůj taťka to má taky tak. Je jako velryba. A když zápasí, je to jako když se velryba vymrští z moře. Ovšem krvavější, mnohem krvavější. A navíc u toho není sám. Není to jen živý tvor stojící proti živlům. Je u toho ještě další živý tvor. Další člověk. Ale jinak je to stejné. Pomáhá mu to uhasit žízeň.“

S Vivien jsme zbytek dopoledne strávili povídáním o méně závažných tématech a pečením košíčků s máslovým krémem. Vivien na velké pastvině za domem chovala koně, takže se vždycky našla nějaká práce, která na chvíli přerušila náš každodenní stereotyp. Dávali jsme si pauzu od učení a chodili je ven nakrmit nebo jim vykydat stáj.

Moje sestra se ze svého obvyklého vandrování vrátila před polednem. Zdálo se, že má mnohem lepší náladu, než bývalo zvykem. Očistila si boty a nechala je stát na břidlicovém zápraží u zadních dveří a na tváři jí při tom hrál široký úsměv. Tváře měla rozpálené doruda ze zimy a suché od mrazivého větru. Oči jí svítily.

Vivien Cathy sledovala, když vešla do domu, ale pak se vrátila k tomu, co dělala. Nezeptala se jí, kam šla ani proč. Chystali jsme na stůl a Vivien Cathy podala příbory s kostěnou dolů ze svého pokoje v patře. Cathy příbory rozdělila a položila je rovnoběžně vedle sebe a Vivien zamířila ke kredenci pro talíře a ubrousky. Já měl zatím napilno u dřezu. Umyl a utřel jsem vysoké skleničky, které v něm stály od předešlého večera, a postavil je na stůl vedle vrchovatého džbánu s vodou.

„Váš otec říkal, že přinese jehněčí kotlety od řezníka.“

„Vod Andrewa Ramseyho?“ zeptala se Cathy.

„Přesně tak.“

„Andrew Ramsey nám vobčas dává maso zadarmo. Sou s taťkou kamarádi.“

„To věřím.“

„Taťka za Andrewem Ramseym chodí do vesnice na pivo. Je to jeden z mála lidí, s kerýma si taťka dá pivo.“

„Tak to mu asi důvěřuje.“

„Taťka mu kdysi s něčím pomoh. Andrew Ramsey měl problémy s jedním dodavatelem a taťka to za něj vyřešil.“

„Váš otec je zkrátka moc hodný.“

Cathy pokývala hlavou. Vivien se odebrala zpátky do kuchyně, aby oškrábala brambory a mrkve. Kotlety budou hotové během chvilky. Poprosila Cathy, aby jí pomohla. Kuchyně byla obvykle moje parketa, ale Cathy dnes měla dobrou náladu a sama od sebe zapředla hovor. Povídaly si o těch několika málo lidech, které jsme znali všichni tři. Vivien Cathy řekla, že jí to moc sluší, jak má teď delší vlasy, a podivovala se, jak se vytáhla. Cathy Viven řekla, že i když pořád ještě roste, já - její mladší bráška - budu za chvilku vyšší než ona. Vivien se na mě ohlédla a usmála se. Taky jsem se na ni usmál.

Když dorazil taťka s jehněčími kotletami, zelenina už byla oškrábaná a nakrájená a čekala v hrncích na plotně podlitá

I ■ vodou. Vivien pod nimi zapálila plyn a plameny začaly olizovat zčernalá dna. Kotlety byly zabalené v modrobílé igelitové tašce. Vivien vzala z odkapávače pánev, postavila ji na sporák a otřela o její okraj nůž s kouskem másla. To všechno zvládla udělat jediným plynulým pohybem. Taťka stál vedle ní a vytáhl maso z tašky. Dával pozor, aby nevylil krev, která se nasbírala v jejích záhybech. Byly to dvojité kotlety. Ta nejlepší varianta. Opatrně ochablé, tmavě červené maso položil na pánev a tuk zasyčel a zaprskal. U taťkových nohou se zjevily Jess s Bečky, čenichaly ve vzduchu a nozdry se jim rozšiřovaly, jak nasávaly lahodný kouř linoucí se z masa. Odvolal jsem je z kuchyně a ony mě poslechly. Věděly, že když teď budou poslušné, možná později dostanou zbytky.

Taťka s Vivien vedle sebe stáli u rozpáleného sporáku. Taťka byl mnohem mohutnější než ona. Zebrovaný vlněný svetr, který měl na sobě, ještě zdůrazňoval ten rozdíl. Taťka kotlety na pánvi obrátil, a když byly náležitě propečené, vyndal je vidličkou a odložil na prkýnko, aby si odpočinuly. Další dvě kotlety byly hotové mnohem rychleji. Pánev už byla rozpálená a taťka s Vivien navíc měli maso radši krvavé. Jakmile byly uvařené i brambory a mrkev a mohly se slít, Vivien vzala ze spodního šuplíku cedník a postavila ho do dřezu. Postupně do něj vylila obsah obou hrnců a pak ho na pár vteřin presypala zpátky do prázdného hrnce a postavila na plotnu, aby se odpařila zbylá voda. Nakonec zeleninu naložila do samostatných servírovacích misek a přidala máslo a Cathy je odnesla na stůl.

Jedli jsme pomalu a taťka nám vyprávěl o nové porážecí místnosti, kterou si Andrew Ramsey zařídil. Potom přidal historku o bojleru v domku Cybil Hawleyové, který v noci bouchl. Nádrž se rozletěla na dva kusy. Taťka prý nic podobného v živote neviaei. iiomem se začala valit norka voda, zatímco Cybil ležela v posteli a spala, a bylo štěstí, že má ložnici na opačné strane domu, jinak by ji to mohlo uvařit zaživa. Taťka Cybil pomohl tu spoušť uklidit, co nejlíp to šlo, a pak ji ubytoval v ložnici pro hosty u její sousedky. Se sousedy měla dobré vztahy. Většina z nich se v té ulici narodila a žila tu celý život.

„Dvž se ěovek vo svý bližní stará, nakonec se mu to voplatí,“ řekl taťka.

Taťka se o lidi staral. Dopoledne trávil v okolních vesnicích nebo na farmách, kde hospodařili farmáři, kteří je měli pronajaté. Podobných příběhů měl v zásobě spoustu.

Když jsme doobědvali a sklidili ze stolu, šli jsme domů. Taťka šel vepředu s našimi psy, Jess a Bečky, a já s Cathy jsme se šourali vzadu. Tráva po cestě domů byla mokrá. Nejspíš muselo sprchnout, když jsem seděl v křesle u Vivien a povídal si s ní, zatímco přikládala do ohně. Přemýšlel jsem o tom, co mi řekla, o tátovi a velrybách, a o násilí. Hladké podrážky mých bot na každém kroku podkluzovaly a několikrát jsem musel natáhnout ruku a chytit balanc, abych nespadl.

Došli jsme domů a taťka hned zamířil s nářadím do lesa. Obvodové zdi našeho domu byly zabezpečené před zimou, ale vnitřek byl pořád ještě nedodělaný. Taťka zrovna pracoval na vnitřním obložení a podlahách. Snažil se při tom používat hlavně dřevo. V našem remízku ho měl hezky po ruce. Stromy všemožných druhů a všemožného stáří.

Postavil si v něm jednoduchou dílnu a kůlnu chráněnou stromy, takže tenké zdi a střecha nemusely čelit tak silným náporům větru, který sem vál přes hřeben kopce. Nářadí měl pro jistotu uložené v domě, ale nosil si ho s sebou do remízku, aby mohl zpracovávat dřevo, které nasbíral nebo pokácel a roztřídil

Ha IIIUlllčtU^ puuic uiuuu. ICH V1I I1 upiacuvavai uicui, iviciy

chtěl použít na podlahu v kuchyni. Řekl, že hodně vydrží. Chtěl, aby všechno v domě vydrželo. Já s Cathy jsme dostali za úkol odklidit věci z podlahy, která tam zatím byla, oěistit ji a uhladit, aby na ni odpoledne mohl položit dřevěná prkna. Zeptal jsem se taťky, jestli by k nám Vivien nemohla přijít na večeři, jako poděkování za dnešní oběd a všechny ostatní obědy a za hodiny, co nám dávala, a taky proto, že jsem tajně toužil pokračovat v našem rozhovoru. Taťka mi vysvětlil, že Vivien se s námi raději schází u sebe doma a sem zavítá jen výjimečně. Řekl mi, že nerada chodí ven a dává přednost tichu a klidu svého domova a že starého psa novým kouskům nenaučíš.

Když taťka odešel do remízku, přestěhovali jsme s Cathy stůl a židle a další nábytek do jeho pokoje a pak si klekli na všechny čtyři a pustili se do připravování podlahy. Byla to dřina. Brzy nás rozbolely svaly. Drhli jsme a uhlazovali a tak pořád dokola, ale každou chvíli jsme si museli dát pauzu, abychom se protáhli, jako když člověk ráno vyleze rozlámaný z postele.

Když zapadlo slunce, opřel jsem se dlaněmi o studenou podlahu a vstal. Vzal jsem z pultu s mramorovou deskou v zadní špižírně prkýnko se sýrem a přinesl ho do kuchyně. Všiml jsem si, že od remízku přichází taťka, a tak jsem mu šel otevřít. Zazubil se na mě, sundal si kabát a rukavice a odložil je na židli v předsíni. Jen co z nohou setřásl vysoké boty, jeho obří paže mě sevřely v objetí a já přemýšlel, jaké by to bylo, dotknout se opravdové velryby, a navzdory tomu, co tvrdila Vivien, mi bylo jasné, že taťka je mnohem brutálnější a zároveň mnohem laskavější než jakákoliv mořská obluda, která křižuje oceány. Byl lidská bytost a škála, na níž vibroval jeho vnitřní život, sahala od průsvitné hladiny až po ty nejhlubší prolákliny na

I

mořském dně. Hudba jeho duše zněla tóny tak vysokými, že je nedokázaly zachytit ani uši šelem, a tak nízkými, že je přehlušoval i šelest listoví.

Po večeři jsme tátovi s Cathy ostříhali vlasy a zastřihli vous, jako každých pár týdnů. Svlékl se do bílého bavlněného nátěl- níku, takže se nám naskytl pohled na hluboké jizvy na jeho širokých ramenou a husté černé chlupy na hrudníku. Klekl si na zem vedle plechového kýble s ohřátou vodou, kterou připravila Cathy. Natahovali jsme se, abychom mu dosáhli na hlavu. Jeho dcera před ním stála s kuchyňskými nůžkami a hřebenem, kterým mu pročesávala porost na tvářích a bradě. Tahala za pramínky a chomáče jeho drsných vousů, ale on nehnul ani brvou. Za pomoci hřebenu odhadovala správnou délku, zastřihovala a pročesávala je a pak mu tvář polévala vodou, z níž se kouřilo, aby z ní spláchla zbytky odstřižených černých chlupů. Já stál za ním a stříhal mokré kadeře. Centimetr po centimetru se podvolovaly dychtivým čepelím nůžek a padaly k zemi. Jak mi odhozené vlasy propadávaly mezi prsty a sbíraly se mi u nohou, co chvíli jsem klouby prstů jemně zavadil o taťkův zátylek. Kůže na něm byla hebká. Hebká jako měkká pokožka mých paží nebo vnitřek mých stehen. Cítil mé doteky. Jeho tělo se pokaždé celé zachvělo a já si při tom znovu vzpomněl na velryby. Jejich kůže byla stejně citlivá, nehledě na to, jací to byli obři. Reagovala na podněty a byla dokonale vyladěná. Cítily lechtání a škádlení a i maličká lidská ruka, která by se dotkla velrybího boku, by dokázala způsobit, že se celé tělo toho obra ve vodě zavlní.

Jakmile jsme taťku náležitě ošmikali, odložili jsme s Cathy nůžky, podávali si kartáč a důkladně mu vlasy i bradu pročesali. Zavřel u toho oči a zaklonil hlavu. Kapky vody na jeho vlasech a obličeji se třpytily v neredenem svetle petrolejové lampy postavené na jídelním stole a jeho tělo obklopila jakási svatozář, jak uvolnil každičký sval v těle kromě těch ve tvářích, které sváděly jeho kypré rty ke spokojenému úsměvu. Z hromady ručníků, které jsme dali doschnout ke kamnům, jsem jeden vybral a rozložil a pak mu čisťounkou látkou osušil kůži. Zamručel ospalou slastí.

I

Zastavím se v motorestu u silnice. Okna jsou pokrytá tlustou vrstvou špíny. Smog z dálnice se usazuje na skle a rozlézá se jako plíseň nebo jako mastná jinovatka. Silnice sklo olizuje leptavým jazykem. Parkoviště a jeho asfaltový povrch pokrytý krátery, na němž stojí auta a náklaďáky, lemují chocholy bojovných keřů komule.

Opřu se do dveří. Zaseknou se o odrbané lino, ale nakonec povolí a otevřou se. Je zvláštní vidět lidi. Zaplaví mě pocit podobný strachu. Ale vůně přepůleného oleje a škvařícího se masa, vajíček a chleba, koláčů z listového těsta plněných hovězím a ledvinkami, hrachové kaše a hranolek smažících se ve výpeku mě vtáhne dovnitř.

Těch posledních pár týdnů se stravuju mizerně. Zbytky z popelnic, lesní plody rostoucí podél silnic, syrové tuříny z pole nějakého farmáře. Zhltnul jsem pizzu, kterou jsem našel ležet u kolejí, a druhý den jsem strávil schoulený pod viaduktem s křečemi v žaludku a zvracel jsem.

Přišel jsem sem žebrat o něco teplého k snědku. Přišel jsem žadonit o jablečný koláč přelitý hustým pudinkovým krémem. Dal bych si yorkshirský pudink zalitý omáčkou. Klobásky s bramborovou kaší.

Lidé jsou usazení u stolů. Takových těch, u nichž jsou připevněné židle. Většinou jsou to muži a většinou jsou tu sami. Řidiči náklaďáků shrbení nad smaženou snídaní a časopisem. Jakási stará dáma v koutě luští osmisměrku. U stolu u okna sedí rodina s malými dětmi. Děti se nimrají ve fazolích v rajské omáčce a bramborových vaflích. Rodiče srkají horkou kávu a ušklíbají se u toho. Vypadají upraveně, uhlazeně a mají vybrané způsoby. Působí tu jako pěst na oko, hledí střídavě jeden na druhého, na lidi sedící kolem a obsluhující personál za pultem, který si utírá umaštěné ruce do umaštěných zástěr.

„Copak si dáš, zlato?“ Zena u pokladny mě zaregistrovala, přestože stojím na druhém konci místnosti. Vlasy má zastrčené v síťce a velkou část obličeje jí zakrývají brýle. Je oblečená do bílé uniformy a dlaně má položené na pultu před sebou tak pevně, jako by to byl čertík v krabičce a ona se ji snažila udržet zavřenou.

Několik hlav se po mně otočí. Ale většina osazenstva si mě nevšímá. Projdu úzkou uličkou mezi stoly. Chci být k ženě blíž, až odpovím, abych nemusel křičet přes hlavy zvědavců. Chci jí to pošeptat.

Už je to několik týdnů, co jsem naposledy použil svůj hlas. Lrčitě budu chroptět.

Zena se na mě usměje, přestože vidí mé špinavé šaty a špinavou tvář. To je dobré znamení. Nejspíš sem chodí všelijaké existence.

„Dobrý den,“ pozdravím ji. „Chtěl sem se zeptat, esli bych nemoh dostat něco teplýho k jídlu. Cokoliv. Nejed sem nic tep- lýho už kolik dnů. Akorát že nemám žádný peníze. Vomlouvám se. Nedělám si z vás dobrej den.“

Její tvář neprozrazuje, že by pochopila, o co mi jde. Řekl jsem to tak tiše, že mě napadne, jestli mě vůbec slyšela.

ľokyva hlavou a jep úsmev je najednou soucitný. Utočí se na děvče za svými zády, kterému nemůže být víc než sedmnáct a má blond vlasy shrábnuté do pevného drdolu. Zena k ní tiše promluví, tak aby to neslyšeli zákazníci: „Dones tomudle klukovi kus koláče, jo? Koukni se, kerýho máme nejvíc. A nalož mu k tomu pořádnou porci hranolků a zeleniny. Nebudu to zadávat do pokladny, tak musíš zajít do kuchyně a říct jim to.“

Děvče si mě prohlédne od hlavy až k patě a pak dle rozkazu zmizí.

Zena se na mě znovu soucitně usměje. „Běž se posadit, zlato,“ vyzve mě. „Donesu ti konvici s čajem.“

Čaj je poctivě vylouhovaný. Naliju si do něj mléko a vyzunknu ho, i když je ještě horký. Přinesou mi talíř s jídlem. Koláč s masem a hnědou omáčkou zalitý další porcí omáčky. Omáčka je i na hrášku a mrkvi. Z talíře se kouří a k nosu mi zavane hořká vůně granulí, ze kterých se instantní omáčka dělá. Jako přílohu mám hranolky. Posolím je a zakopu octem.

Tolik jídla.

Štědrost cizích lidí.

Tedy některých.

Rodina, která sem nezapadá, se zvedne k odchodu.

Hledají po kapsách drobné a položí na laminátový stolek pár stříbrných mincí. Holčička se šťourá v nose. Chlapeček chytne maminku za ruku. Dveře se za nimi se zhoupnutím zavřou.

Spořádám svoje jídlo. Rozhlédnu se a potom vylížu talíř. Přinesou mi horký jablečný koláč přelitý pudinkovým krémem a já ho do sebe nacpu stejně rychle jako hlavní jídlo. Vylížu misku. Odnesu talíř, misku, konvici, hrnek, talířek i příbor k pultu. Všem jim poděkuju a pak jim poděkuju ještě jednou a oni s úsměvem přikývnou.

Laskavost cizích lidí. Laskavost žen. Zen, které si vyměňují koláče se sousedkami a ve volném čase dobrovolnicí v místním Sdružení rodičů a přátel školy. Zen, které naslouchají. Zen, které vyprávějí.

Vyjdu z motorestu. Parkoviště je zalité světlem a hustý provoz na silnici se zdá nepříjemně blízko.

Jeden řidič se opírá o svůj náklaďák. Sleduje mě a pak promluví.

„Potřebuješ svízt?“

Když jsme ještě žili u babičky Morleyové, bydlela s námi i máma. Tedy občas. Tu a tam. Přicházela a odcházela. Stejně jako taťka. Někdy přišla po svých a někdy ji k našim dveřím donesli. Někdy jsme ji viděli, než se odebrala nahoru do svého pokoje. A někdy ne.

Když byla doma, spala. Jako by byla naživu už tisíc let a každý den jejího života trval celý měsíc. Jakmile se probudila, vstala z postele a odešla. Potom se za několik týdnů zase vrátila, jako by právě přišla z práce nebo z nějakých pochůzek. A prospala celou svou noc, zatímco jsme chodili ven a vraceli se, vstávali a odcházeli do školy, obědvali, večeřeli a chodili na kutě.

Když přišla, vypral jsem jí prádlo. Když odešla, vypral jsem povlečení, ve kterém spala.

Špinavé prádlo vždycky dala do pytle a vystrčila ho před dveře svého pokoje. Babička Morleyová mě pokaždé poslala nahoru, abych ho přinesl. Odnesl jsem ho do komory za kuchyní, kde byla vždycky zima a vlhko. Zima a vlhko vzlínaly od prošoupaného lina, a já pak musel celé hodiny sedět s nohama opřenýma o plynová kamna, abych se zahřál. Zima a vlhko se mi přes ponožky vsákly do chodidel a nohama se vyšplhaly do celého těla a hlavy. S teplem to bylo stejně, když jsem seděl u kamen.

Mámino prádlo jsem vždycky vysypal na podlahu. Rozvázal jsem šňůrku na pytli, palci a ukazováčky ho vzal za spodní rohy, obrátil ho vzhůru nohama a vyklepal jeho obsah. Trička, ponožky, kalhotky, podprsenky, jedny džíny. Skrovný šatník, ledabyle naházený do pytle. Ledabylost byla znát i na stavu jednotlivých kusů oblečení. Ponožky byly na patách prošoupané a špičky měly poseté žmolky. Z titěrných kalhotek ušitých z umělotiny, která měla imitovat krajku, trčela popraskaná guma. Bylo na nich víc děr, než kolik bylo záměrem tvůrců oné umělé krajky, a všechny měly odrbané okraje. Bílá připomínala spíš šedou a šedá fialkovou. Černá, která se kdysi pyšnila barvou noční oblohy, teď působila ušmudlaně a matně jako smazaná školní tabule.

Džíny měly prodřená kolena a rozkrok. Jejich látka se skládala hlavně z polyesteru s příměsí elastanu a jen malého množství pravé rifloviny a bylo na ní vidět, že se musela mnohokrát natáhnout a zase povolit, ale teď džíny opisovaly tvar nohou a boků mé matky.

Byla hubená. Strašlivě hubená. Její oblečení bylo sice vytahané, ale právě z něj jsem znal její tělo. Věděl jsem, jakou barvu mají její dlouhé vlasy, jelikož jsem je nacházel mezi špinavým prádlem. Znal jsem vůni její kůže. A tohle všechno jsem se dozvěděl spíš z jejích šatů, než z toho, že bych si ji prohlížel, dotýkal se jí, naslouchal jí.

S babičkou Morleyovou jsme prádlo roztřídili a dali vyprat v jednotlivých várkách s pracím práškem a aviváží. Zavřel jsem dvířka, nastavil program a zmáčknul knoflíky, které zahájily napouštění.

S babičkou jsme popíjeli čaj, zatímco máma spala nahoře v pokoji, tak dlouho, jak potřebovala.

Její návštěvy končily tím, že vystrčila ložní prádlo před dveře a pak zapadly dveře i za ní. Povlečení bylo zvlhlé potem, zvlhlé její krví. A pokaždé zmuchlané a vytahané, známka toho, že v něm spalo neklidné tělo. A ten pach, který po ní zůstal. Na povlečení a v pokoji, když jsem do něj vešel, abych ho poklidil. Hořký kouř a prosolený pot, nakyslé sliny a sladká železitá vůně její krve. Ty pachy na mě dotíraly a ulpěly mi na špičce jazyka a kdesi vzadu v nose a krku. Vzpomínka na aromata a chutě a tlumené zmučené sténání zpoza zavřených dveří jejího pokoje.

Jednou jsem se babičky Morleyové zeptal, proč na bílém povlečení vždycky najdeme máminu krev. Vysvětlila mi, že matka krvácí, když je jí zle.

Když k nám přišla naposledy, nenadělali jsme kolem toho o nic větší rozruch než obvykle. Neřekla nám o nic víc a my neřekli o nic víc jí. Chovala se úplně stejně jako vždycky. Taťka byl zrovna pryč, ale když mu to babička Morleyová zatelefonovala, vrátil se a celé dny proležel v posteli vedle mámy, držel ji v náručí a něžněji šeptal. Slyšel jsem je přes dveře, ale nerozuměl jsem, co si říkají. A myslím, že taťku to zaskočilo mnohem víc než kohokoliv z nás, když odešla. Těch pár dnů předtím se zdála zdravější a veselejší, ale nakonec se vytratila stejně jako vždycky, bez rozloučení. Taťku to sebralo. Já s Cathyjsme to čekali a myslím, že babička taky. Taťku to ale vážně vzalo. Vydal se ji hledat. Jenomže babičce Morleyové někdo zatelefonoval, a když položila sluchátko, otočila se na nás a oznámila nám, že máma se už nevrátí.

Pan Price se u nás znovu objevil dva týdny nato. Tentokrát s sebou vzal své syny. Tom a Charlie Priceovi byly vysocí a štíhlí. Měli dlouhé, hubené nohy a úzký trup, který přecházel v široká ramena tak náhle, že mezi jejich hrudními koši a bicepsy zela mezera. Tom byl starší a měl tmavě blond vlasy, zastřižené vepředu nad ušima a vzadu o něco víc nakrátko. Charlie měl tmavé vlasy a ještě tmavší oči, které se vůbec nepodobaly oěím jeho otce ani bratra, a aěkoliv byl nápadně hezký, pod očima se mu rozlévaly šedivé kruhy. Jeho nos připomínal skobu a jeho pleť odrážela barvu příslušného dne. Ten den bylo zataženo, a tak působila flekatě a pobledle. Oba na sobě měli nepromokavé bundy a zelené gumáky.

Priceovi k nám na kopec vyjeli ve svém landroveru. S Cathy jsme seděli daleko za domem mezi vzdálenými stromy. Zrovna jsem si vyřezával z jasanu. Oloupal jsem z kousku o délce své dlaně měkkou kůru a teď jsem ho otáčel v ruce a ořezával nožem s krátkou, širokou čepelí. Cathy mezi koleny svírala mrtvou kachnu a po hrstech jí z kropenaté kůže škubala peří. U nohou měla položenou mísu s vřelou vodou a hromadu mokrých hadrů, které do mísy namáčela a horké a nacucané je přikládala k vláčným kachním pórům a masírovala je.

klepat na dveře. Pan Price si šel do kuchyně promluvit s tátou. Tom s Charliem se vydali za námi. Kráčeli mezi stále ještě zelenými výhonky zvonků a od srdce se smáli svým soukromým vtipům.

Byli to neuvěřitelně krásní kluci. Byli mnohem hezčí než já nebo taťka, vůbec jsme se s nimi nemohli srovnávat. Skoro jako bychom byli odlišné živočišné druhy, uvyklé na odlišné prostředí, rostoucí na opačných stranách útesu. Jako bychom s taťkou vyrašili z hroudy hlíny a potrhaných kořínků a oni byli usazeninou vzácných minerálů, která zformovala nádherné krystaly.

Mluvili a smáli se hlubokými hlasy, které se nijak nepodobaly hlasu našeho taťky. Byly sametovější, i když je tlum la chraplavost. Rozléhaly se chladným vzduchem jako míč dopadající do mokré trávy.

„Toho ptáka jste zastřelili vy?“ zeptal se mě Tom. Měl na mysli kachnu, kterou škubala Cathy, ale otázku adresoval mně, ne mojí sestře.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Náš taťka.“

„Taťka?“ Zdálo se, že ho to slovo pobavilo.

„Jo,“ odpověděl jsem prostě. „Ale nezastrelil ji ve vašem lese.“

Neměl jsem tušení, proč jsem to řekl. Taťka ji klidně mohl zastřelit v lese pana Price anebo v lese někoho jiného. Neměl jsem ani páru, kde k tomu došlo, jelikož jsem to ale vyřkl, bylo jasné, že syn pana Price si teď bude myslet, že máme něco na svědomí, anebo že v jejich lese občas pytlačíme. Měl jsem si to odpustit, ale už se stalo, a vzhledem k tomu, že na to nic neřekl, zopakoval jsem: „K vašemu lesu se ani nepřiblížil.“

„No, jestli ji zastřelil někde tady, tak se k našemu lesu přiblížil. To by musel jít pěkně daleko, aby to nebylo blízko naseno lesa. 10m se oumiceí a zasmai se mému Hloupému pokusu zachránit situaci. „Chodíš někdy lovit s ním?“ zeptal se.

„Jenom vobčas.“

„Má dvanáctku brokovnici, že jo?“

Cathy k Tomovi zvedia hlavu, ale ani jeden z chlapců se na ni neotočil.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Možný to je, ale myji nikdy neviděli, a navíc s ní neloví.“

„To je teda divný, že má brokovnici a nestřílí z ní. A jak teda loví?“

Pokrčil jsem rameny. Taťka měl v remízku a na okolních polích nastražené pasti. Takové ty, co zvířata, která se do nich chytí, nezabijí, ale jen polapí, dokud nepřijde on a nezabije je sám. Bylo to tak lepší. Pasti, které se zvíře pokusí samy zabít, většinou selžou, a nebohá kořist tam pak leží a pomalu umírá, dokud někdo nepřijde a nedorazí ji. Pasti, které používal náš taťka, zvíře nalákaly na nastražené jídlo, a potom sklaply a lapily ho do klece. V té bylo dost místa na to, aby se tam zvíře během posledních hodin svého života netísnilo a nemělo tušení, co ho čeká. Taťka pasti pravidelně kontroloval, a pokud v nich nějaké zvíře našel, vzal ho co nejopatrněji do rukou a zakroutil mu křehounkým krkem. Ti tvorečkové si ani nestihli uvědomit, že je po nich.

Cas od času taťka rybařil. Měl pruty a ostatní rybářské náčiní, ale vždycky říkal, že rybařit s prutem je moc zdlouhavé a že je mnohem lepší pstruhy chytat do rukv. Věděl, kde jsou na to nejlepší místa.

Řekl jsem chlapcům, že si nepamatuju, že by taťka někdy vystřelil z pušky, ale že zvěř loví s pomocí luku.

„Blbost,“ odbyl mě Tom. „V těchhle končinách s lukem nikdo neloví. Nevěřím, že by někdo zvládnul střelit z luku ptáka. Rozhodně ne za letu.“

Cathy odložila napůl oškubanou kachnu na zem na kus celty rozprostřené u svých nohou, zalovila v pravé kapse džin a vytáhla kožený pytlík s tahákem. Za pomoci palce a ukazováčku vytáhla chomáč usušených tabákových vláken a položila je na přehnutý papírek. Na jeden konec položila filtr, poválela papírek s tabákem mezi prsty, olízla ho a zalepila. Zápalila cigaretu zkušeně rozškrtnutou sirkou a pak z ní potáhla, takže plamen pohasl a proměnil se ve žhnoucí popel a Cathy se z nosu a úst vylinul kouř. Její oči sledovaly chlapce.

Znovu jsem pokrčil rameny. „Taťka to tak dělá. A Cathy vobčas taky.“

„Tohleto je Cathy?“ zeptal se mě Tom. Seděla ne víc než pět metrů od něj, ale on se mě na ni zeptal, aniž se ohlédl. Cathy ještě chvíli pokuřovala z ubalené cigarety. Potom se zvedla a došla k nám. Za posledních pár měsíců vyrostla a její chůze začala působit neohrabaně, ještě nebyla zvyklá na novou délku a nové úhly svých končetin. Ve všem ostatním byla ale důkladná. Vždycky věděla, co dělá.

„Já taky lovím,“ řekla. „Takovejchdle ptáků už sem lukem střelila spoustu.“

Tom se na ni otočil a v té chvíli ho popadl vztek. Udivilo mě to, vzhledem k tomu, o jakou malichernost šlo. Nejspíš nebyl zvyklý, aby někdo zpochybňoval jeho slova. Ani jeho mladší bratr, ani spolužáci, ani kluci, se kterými hrál ragby a kriket, ani chlapi z jeho střeleckého klubu, a dokonce ani učitelé. Nejspíš z něj všichni byli podělaní. Z něj a z té jeho sebedůvěry. Z jeho povýšenosti. Ze šarmu, který se kolem něj vznášel, jako by se mu kolem hlavy rojilo hejno ovádů. Nejspíš se mu nikdy nikdo neodvážil oponovat. A podle všeho to tak bude navždyc- kv. Po celý jeho život. Vždycky si prosadí svou. Vždycky bude po jeho. Vždycky bude mít hlavní slovo. Byl jsem přesvědčený, že jeho názor nezpochybňuje ani jeho táta, jeho vlastní otec, pan Price. A pokud k tomu náhodou někdy došlo, oba to brali tak, že jen dodržují správné pořadí. Když ho otec vyzval, aby vysvětlil své jednání nebo uvážil nějaké své rozhodnutí, případně zpochybnil jeho názor nebo mu řekl, že nemá pravdu, jen to upevňovalo Tomovu pozici, pozici druhého nejdůležitějšího člověka ve vesmíru, který se posune na první místo, až přijde jeho čas. V takových okamžicích Torna Price otec usměrňoval, ale nikdy to nebylo myšleno jako urážka.

Ovšem když si mu dovolila oponovat Cathy, a navíc ve chvíli, kdy vůbec nemluvil na ni - to pro něj muselo být dost pobuřující. Poznal jsem to z výrazu jeho tváře. Zatnul čelist a zrychleně zamrkal, jako by seji mžikáním snažil odehnat anebo zaplašit myšlenky, kterým byl nucen se věnovat, ted když se tok hovoru proti jeho vůli nepatrně odchýlil. „Začal jsem o tom mluvit jenom proto, že mi přijde zvláštní - a tak trochu absurdní -, že váš táta loví s lukem a šípama, když může lovit s brokovnicí. Ať už tu dvanáctku brokovnici má, nebo ne, přece by si ji mohl bez problémů obstarat, ne? Anebo nějakou jinou pušku. Téhle zálibě v předpotopních technologiích vážně nerozumím. Jaký to má smysl?“

„A jakej smysl má todle všecko?“ vložila se do toho Cathy. „Mohli bysme bydlet ve městě a taťka by si mohl najít práci a všechno jídlo bysme mohli kupovat v supermarketu jako všichni ostatní. A chodili bysme do školy a měli kamarády a tak vůbec. To by ses rovnou moh zeptat, proč to neuděláme.“

Tom se rozchechtal. A já věděl, že přišla jeho chvíle. „Máš pravuu, na 10 oycn se zepiai mom. rroc uyuuie iauy uprostred našeho lesa?“

Cathy se mu chystala odpovědět, když vtom se do toho vložil druhý syn, Charlie, který doteď mlčel. „Tome,“ řekl bratrovi, „to nemáme zapotřebí. Neblbni.“

Torna bratrova intervence očividně šokovala, ale nijak to nekomentoval a na Cathy už taky nepromluvil. Otočil se k ní zády a další otázky už směřoval ke mně. Ptal se na remízek. Ptal se na stromy, které v něm rostou, co je to za druhy a jak jsou staré. Zeptal se mě, kde jsme žili předtím, než jsme se přistěhovali sem. Zajímal se, proč si taťka vybral zrovna tohle místo. Zeptal se, jak dlouho mu trvalo připravit terén a postavit dům. Ptal se na naši matku. Ptal se, jestli chodíme do školy. Chtěl vědět, jak dlouho tu zůstaneme.

Ze všech sil jsem se snažil dávat mu jen vyhýbavé odpovědi a jeho to po chvíli přestalo bavit.

„Jen mě zajímá, jak žijete, to je všecko. Musíš uznat, že je to dost neobvyklé, žít na takovém místě. A navíc tak, jak žijete vy.“

Rozhlédl jsem se. Cathy se už zase věnovala škubání kachny. Znovu ji vzala do obratných rukou a rvala peří ještě rázněji než předtím. Škubala toho tvora s mlčenlivým zápalem sebemrska- če trýznícího vlastní kůži, ale i když její prsty trhaly prachové pápěří s čím dál větší vervou, kůže zůstávala nepoškozená a neskanula z ní ani kapka krve. Cathy si ji dál namáčela, ačkoliv voda už vychladla, a otírala z ní zbytky brk a chmýří, které hyzdily jinak neposkvrněnou mrtvolku.

Odpověděl jsem tomu vysokému, chytrému klukovi, co nejupřímněji jsem dovedl: „Podle taťky je důležitý, abysme se naučili žít z věcí, kerý si sami vyrobíme nebo najdeme. To je všecko. Chceme, aby nás všichni nechali na pokoji.“ i

„Chceš říct, že se nechcete kamarádit se mnou a s Charliem? Slyšels to, Charlie?“

Charlie se zdál zamlklejší než jeho bratr. A snad i přemýšlivější. „Jo,“ odpověděl. „To je ale velká škoda.“

Tom se na bratra na okamžik zadíval a pak jeho oči sklonzly ke Cathy a následně ke mně. Ten rozhovor už ho začal nudit, chtěl se zvednout a něco dělat. Navrhl, abychom se vrátili do domu, kde měl jejich otec vyřizování s naším otcem. Tom s Charliem se vydali tím směrem a já naznal, že bude nejlepší jít za nimi. A Cathy taky. I boku sejí houpala oškubaná kachna: natřásala se ve vzduchu a byla hezky kulaťoučká.

Vešli jsme do kuchyně v těsném závěsu za těmi dvěma dlou- hány. V místnosti vládlo hutné horko. Taťka s panem Pricem seděli čelem proti sobě na opačných stranách vydrhnutého jídelního stolu. Vyčkávali jsme u dveří, ale muži dokončili rozhovor a oba se odsunuli od stolu, přičemž jejich židle pronikavě zaskřípaly o podlahu. Zvedli se a stáli proti sobě v celé své výšce. Taťka byl obr. Převyšoval pana Price nejmíň o třicet čísel, ale i když byl pan Price menší, nepůsobil nijak ustrašeně.

Natáhl pravici. „Doufám, že se nad tím, co jsem ti řekl, zamyslíš, Johne.“

Taťka nejdřív nijak nereagoval, jeho paže zťistaly pevně přitisknuté k tělu, ale nakonec jednu z nich natáhl a podal ji panu Priceovi. Jeho tvář měla i nadále prázdný výraz.

Návštěva se vyprovodila sama a zamířila dolů z kopce ke svému landroveru. Taťka přitiskl tvář k zamlženému kuchyňskému oknu a sledoval, jak vůz odjíždí. Díval se za ním, dokud nesjel dolů po příjezdové cestě, nezahnid na spodní silnici a nezmizel z dohledu.

Pravou ruku si položil do levé dlaně a začal si masírovat

MUUUJ.      1 VcipCIlčILCIC d ZlUlllt; UU VSCU1 ICCil ZlUIIienin

a drsná, napjatá kůže, která je obalovala, už ztratila skoro všechnu pružnost, nemluvě o kůži mezi nimi. Taťka palcem levé ruky přejížděl po mnohoěetných jizvách a ani v jedné ruce skoro nic necítil, jelikož nervová zakončení otupěla následkem opakovaného otloukání. Dělal to spíš ze zvyku a pro ten pohyb, než proto, že by mu to přinášelo nějaké příjemné pocity.

Hleděli jsme na toho duchem nepřítomného člověka, na našeho otce, který naši přítomnost vnímal jen napůl, jelikož se znovu ponořil do svých myšlenek a jeho tělo ohmatávalo samo sebe a on byl při tom pohybu docela sám.

Po chvíli se probral. „Přilož ještě do ohně, Danieli. Potřebujeme se zase zahřát.“

Vyklouzl jsem do předsíně, kde na pelechu ze slámy odpočívali psi. Když mě uviděli, vyskočili a začali mi očichávat a olizovat ruku, kterou jsem seje chystal pohladit. Položil jsem dlaň na Beckyinu hlavu a ona zvedla čumák a chňapla mi po předloktí, aby mou ruku měla v dosahu jazyka. Položil jsem jí ruku na hlavu z druhé strany a ona znovu zvedla čumák, takže moje natažená ruka a její tlama předváděly pořád dokola tentýž taneček.

Vymanil jsem se z jejího sevření a překročil oba psy, abych vzal z hromady v koutě za jejich pelechem polínko. Do kuchyně jsem se vrátil s oběma štěňaty v patách a zavřel za nimi dveře. Feny vyskakovaly do vzduchu a očichávaly taťku a Cathy a já se zatím postaral o kamna. Taťka vyprávěl.

„Víte, proč sem nám postavil barák zrovna tady?“ zeptal se nás.

Podíval jsem se na Cathy. Váhala. „Mysleli sme, žes ten pozemek koupil vod kočovníků nebo ho vyhrál v ňákým zápase.“ i

„nenoupu sem no, oupoveuei laiKa. sem no nevynrai v zápase. V Priceovejch vočích nám to tu nepatří, aspoň ne v tom smyslu, v jakým vlastnictví vnímá von.“ Trochu na židli poposedl. „V tomdle kraji žila vaše márna. Dyž to s ní začalo jít z kopce, Price jí zabavil skoro všecko, co měla. Ale dyž umřela vaše babička Morleyová, přišlo mi, že je to to pravý místo, kam se uchýlit, kde si postavit dům a žít v něm jako rodina. Kvůlivá vaší mámě. A taky proto, že sem věděl, že se vo tendle kousek země postaráme mnohem lip, než by se vo něj kdy doved a taky chtěl postarat pan Price. Price tydle lesy nechává ležet ladem. Nepeěuje vo ně. Neprořezává je. Nezná zdejší stromy. Nezná zvěř a ptáky, co tady žijou. Ale i tak existuje lejstro, kerý říká, že tendlecten pozemek patří jemu.“

Taťka se zvedl ze židle a zamířil ke kamnům, kde jsem zrovna finišoval s přikládáním. Prohrábl jsem oheň pohrabáěem a smetl vyhořelé uhlíky do roštu.

„A pan Price po nás chce, abysme vocaď vodešli?“ zeptala se Cathy.

„Jo a ne. Tydle lesy sou mu ukradený. Ale to, že sme se sem nastěhovali, od nás bere jako akt nepřátelství. Myslí si, že se ho snažím provokovat. A možná má pravdu. Ale ať je to, jak chce, dal mi jasně najevo, že nám to hodlá co nejvíc znepříjemnit. Kdysi sem pro tohodle člověka pracoval. Používal moje svaly k tomu, aby zastrašoval slabý a chudý, aby si pojistil, že budou splácet svý dluhy. Byl sem mu k ruce a von ted chce, abych mu byl k ruce znovu. Jenže já nechci. Už nechci pro nikoho pracovat. Mý tělo patří mně. Je to všecko, co mám.“

Taťka mi vzal z ruky pohrabáč a strčil ho přímo doprostřed ohně, kde se zapíchl do polena, které jsem právě přiložil a které leželo v plamenech, ale jejich mihotající se jazyky ho sotva olizovaly. zakroutil zeieznou tyči tak, ze se dřevena vlakna rozšklíbila a poleno se rozpadlo na dva roztřepené kusy. Třísky, které z nich trčely, bez problémů chytly, a tím pádem se rozhořel i zbytek dřeva. Prosklená dvířka kamen se zableskla, když je taťka zavíral.

„Pro začátek nám bude způsobovat drobný nepříjemnosti, kerý se budou množit a množit, až pro nás začnou být neúnosný. Postará se vo to, aby nás lidi ve vesnicích vodstřihli. Ve vobchodech nás nebudou chtít vobsloužit a přestanou se s náma bavit. To pro nás nebude zas taková tragédie. Skoro nic nekupujem a s nikým se nijak zvlášť nebavíme, ale trošku nám to zkomplikuje život. Tím to začíná. Potom sem třeba někoho pošle, až budem pryč, aby nám zasypal studnu, takže si budem muset vykopat novou. Vod tý chvíle si budem dávat pozor, aby tady dycky někdo zůstal. Budem se bát vodejít. A tím pádem bude mít najednou pod kontrolou to, co děláme. Pak se začne stávat, že nám někdo do vokna hodí cihlu nebo mrtvou krysu nebo nám přede dveřma nechá psí hovno. A nakonec začnou šikanovat vás dva, dyž někam pudete sami.“

„My se nedáme,“ vložila se do toho Cathy.

Taťka zavrtěl hlavou. „Vo tom nepochybujú,“ řekl. „Ze začátku budeš moct využít vokamžik překvapení. To bude dycky tvoje výhoda, Cathy. Nikdo by do tebe neřek, že se dovedeš bránit, a rozhodně ne tak, jak to ty umíš. Ale jakmile zjistí, že nejseš žádná padavka, příště na vás pošlou víc chlapů a ty chlapi budou ještě drsnější a brutálnější, a s takovou přesilou ani ty nic nezmůžeš.“

„Ale na tebe nemaj,“ namítla Cathy neochvějně.

laťka znovu zavrtěl hlavou. „Já vyhrávám zápasy, protože sem uvyklej jejich pravidlům, Cathy. Zápasy sou zkouška síly, rychlosti a výdrže a já sem nejsilnější, nejrychlejší a nejvodol- nější chlap v celý Británii a Irsku. Ale jakmile dou veškerý pravidla stranou, je ve hvězdách, jak to dopadne. Dyby na mě někdo vytáh kudlu nebo bouchačku... je fakt, že se mi to už párkrát stalo, to nezapírám, ale to eště neznamená, že bych se s tím zvládnul popasovat znova. To záleží na vokolnostech. A dyž stojí jeden proti celý bandě, tak má dost mizerný šance. Což neznamená, že bych se vzdal bez boje. Vy dva mě přece znáte. Ale ěovek musí bejt realista.“

Vzal jsem si z prkýnka tlustý krajíc tmavého chleba a nabral si z máselnice trochu másla, abych si ho namazal. Psi mě sledovali žadonícíma hnědýma očima a černé čenichy se jim cukaly, zatímco jsem z chleba ukusoval a žvýkal ho. Přemýšlel jsem nad taťkovými slovy. Sledoval jsem sestru, která seděla s mrtvou kachnou na klíně a hrbila se pod tíhou neveselých zpráv. Taťka položil obě ruce dlaněmi na stůl a jeho křivé prsty a klouby skoro nešly rozeznat od sukovité kresby na světle béžové dubové desce.

Otočil jsem se na židli k sálajícím kamnům. „Co budeme dělat?“

„Price doufá, že mu buď kejvnu na to, že pro něho budu zas pracovat, anebo se vocaď vodstěhujeme.“

„Dyť je to náš domov,“ namítl jsem.

Taťka se na mě podíval, jako by si mě za posledních pár týdnů všiml vůbec poprvé, a položil mi pravou ruku na levé rameno. „Já to cejtím stejně,“ řekl.

V kuchyni jsme spolu proseděli i zbytek odpoledne. Pili jsme z hrnků horký čaj s mlékem a okolo čtvrté hodiny Cathy vytáhla z kredence láhve se ciderem. Bavili jsme se o tom, co taťkovi řekl pan Price a co se s tím dá dělat. Taťka nám znovu £UpčtKUVm, pctliu 1 IltCUVJ JC 1CUUÍCÄ UIW ctUCUJ. IACJV1, -t,“ jen

nesnese, když cítí tíhu bezmoci. Tím, že zasahuje druhým do života, si vybojovává své místo na slunci. Pan Price nenáviděl všechno, co nemohl ovládat. Žili jsme tady, za jeho humny, ale on přitom k našemu životu neměl přístup. Neplatili jsme mu nájem, nepracovali jsme pro něj, nebyli jsme mu nijak zavázaní. A proto z nás měl strach. Taťka nám vysvětlil, že pro pana Price jsou lidi jako vosy bzučící kolem jeho hlavy, připravené kdykoliv použít své žihadlo. Rád měl přehled o jejich pohybech. Chtěl znát jejich úmysly. Protože jakmile je měl přečtené, mohl je pochytat a zavřít do neprodyšné sklenice.

Taťka navrhl, že bychom měli zajít za těmi několika málo přáteli, které ve vesnici má. Za posledních pár měsíců pár lidem pomohl, a i když byl ohledně svých dobrých skutků zdrženlivý, přinejmenším u několika z nich cítil, že se jim může svěřit. Jeho kamarád Peter měl pana Price rád ještě míň než my, a tak jsme se rozhodli, že se za ním vydáme na návštěvu.

i

10

Vypravili jsme se tam hned druhý den večer. Dopoledne jsme strávili společně na drsné, mokré trávě před naším dřevěným domem. Vstali jsme brzy a taťka vynesl ven židle a jídelní stůl a prostřel na něj kostkovaný ubrus. Já jsem začal smažit slaninu a vajíčka. Cathy uvařila čaj a všechno jsme to odnesli ven a nasnídali se na studeném, jasném slunci. Slanina byla od řezníka - od Andrewa -, který taky patřil k několika málo taťkovým kamarádům. Byla důkladně prosolená a Andrew ji nakrájel na tlusté plátky, ale já dal pozor, aby byla náležitě křupavá, a teprve potom jsem ji vyndal z litinové pánve. Vejce se v sádle usmažila rychle a nasákla do nich sůl ze slaniny, takže se na nich zespodu utvořila karamelová krusta, kdežto žloutky zůstaly sytě žluté. Než jsem snídani naložil na talíře, nahřál jsem je v troubě, a k vajíčkům jsem přidal ještě krajíc čerstvého chleba.

Dávat si s taťkou a sestrou venku na čerstvém vzduchu smaženou snídani byla vždycky radost, ale ten den to platilo dvojnásob. Věděli jsme, že jsme v nelehké situaci. Náš dům byl v ohrožení. Ale v té chvíli, kdy oslepující bílé sluneění paprsky olizovaly mé bledé, hubené paže a tlustý plátek křupavé slaniny vložený mezi dvěma měkkými krajíci ještě teplého chleba, jsem byl na vrcholu blaha.

Smetanovou oblohou proletělo hejno racků. Břicha jim halil temný stín.

Snídaně a následné lenošení nám zabraly většinu dopoledne a odpoledne jsme strávili v remízku a jeho okolí. Kladli jsme nové pasti a kontrolovali ty staré, a když jsme s Cathy našli chycené zvíře, zavolali jsme taťku, aby ho zabil. Jinak jsme se starali o slepice a obdělávali zahrádku, podle toho, co bylo potřeba.

Taťka dal Peterovi vědět, že se zastavíme. Zavolal mu z telefonního automatu ve vesnici. Za soumraku jsme se tam společně vydali a taťka se v budce zavřel s komínkem deseťáků, zatímco já s Cathy jsme se choulili venku. Smrdělo to tam jako na záchodě.

Bývala to klasická červená telefonní budka, ale barva se z ní odlupovala a teď už z ní zbyla v podstatě jen zrezivělá železná konstrukce. Skleněné výplně byly popraskané, ale zatím je nikdo nevysklil. Taťka zvedl sluchátko a já zaslechl zesílené zapraskání následované ozvěnou a potom ostrý oznamovací tón.

Cathy vytáhla své kuřácké propriety a začala si balit cigaretu. Země už byla posetá špačky všelijakého stáří, připomínající malé hnědé slimáky plazící se do všech možných směrů blátem plným popela. Cathy ubalila cigaretu i pro mě a připálila mi sirkou z krabičky, kterou nosila v horní kapse bundy, a teprve potom plamen přiložila ke konci balené cigarety, kterou držela mezi rty. Nasál jsem kouř, co nejhlouběji to bylo příjemné, a vyfoukl ho směrem ke své sestře a nahoru do nočního vzduchu.

Taťkův hlas zněl z budky tlumeně. Stručně s Peterem pohovořil a nastínil mu situaci. Když domluvili, zatlačil do dveří a vyšel ven, vzal mi cigaretu z pusy, potáhl si a vrátil mi ji.

„Tak dem.“

K Peterovi to bylo pěšky skoro kilometr, ale cestou nikdo z nás moc nemluvil. Hlavní ulici protínající vesnici osvětlovala oranžová záře pouliěních lamp. U domů podél silnice se postupně rozsvěcovala venkovní bezpečnostní světla, když jsme je míjeli. Téměř stejně rychle zase pohasínala. V některých domech hrála televize, jejíž blikající obrazovka prosvítala přes zatažené závěsy. Minuli jsme dům, kde na sebe křičeli muž se ženou a do toho plakalo dítě. Když jsme procházeli kolem, tatka zpomalil a zaposlouchal se, ale potom spolu s námi pokračoval v chůzi a křik a pláč postupně utichly.

Peterův dům stál na kraji vesnice a měl podlouhlou zahradu, která sahala daleko mezi pole. Samotný dům nebyl o moc větší než ten náš. Byl postavený v sedmdesátých letech. S hrubou štěrkovou omítkou. Interiér byl skrovný. Televizní stolek, ovšem bez televize. Cédéěka, ale žádná hih věž. A tak podobně.

Postel si Peter nechal přestěhovat do zadní místnosti, aby už nemusel do schodů. Dvoukřídlé dveře do jeho pokoje byly pootevřené a odhalovalv pohled na změť přikrývek a polštářů a několik zelených láhví od piva a krabici kapesníěků na nočním stolku.

„Takže Price chce, abys pro něj pracoval?“ zeptal se Peter, jakmile jsme se s taťkou a Cathy posadili. „Tak to se ani nenaděješ a bude po tobě chtít, abys mě vocad vykopl.“

„Ty seš jeho nájemník?“ podivil se taťka.

„Jo,“ přisvědčil Peter. „Nebo sem aspoň byl, jenže teď už si nájem nemůžu dovolit. Chce mě vocaď vypakovat ještě rychlejc, než by to svedly ouřady. Vsadím boty, že to dá za úkol tobě. Zaškolí tě tím, že po tobě bude chtít, abys mu pomoh vyhodit svýho kamaráda. Určitě ví, žes mi tenkrát pomoh. Tehdá jak sis na tom parkovišti podal Coxswaina.“

ACH veto jame vjpiu aivuiu uve ecie ícinve wiiihivj. laiKa

prohlásil, že takový den si zaslouží pořádné pití, a poslal Cathy s ohmatanou padesátilibrovou bankovkou do zdejšího obchodu pro ten nejlepší alkohol, který mají na skladě. Taťka s Peterem toho vypili nejvíc. Oba si od oka nalili dvojitého panáka a pokračovali v podobném duchu.

Já s Cathy jsme pili pomaleji a zakapávali si whisky vodou. Cathy kouřila a já si jich taky pár dal. Většinu večera jsme se zapojovali do hovoru, ale tu a tam jsme přestali dávat pozor.

„Většina zdejších lidí je v nájmu u pana Price,“ prohlásil Peter. „A dyž ne přímo u něj, tak je s ním jejich domácí aspoň kamarád. Všichni zdejší majitelé baráků spolu choděj chlastat a střílet na panskou usedlost. Dělaj spolu vobchody, jak tomu říkaj. Investujou společně peníze. Přihřejvaj si společnou polívčičku.“

„A ta polívčička je co?“

„Co já vím, Johne? Na to se mě neptej. Já už nemám ani účet v bance, a dyž sem ho míval, stejně sem nikdá neměl důvod nějak zvlášť se zajímat vo úrokový sazby a investice. Ale všichni sou namočený v těch samejch čachrech. Všichni majitelé baráků tady v okolí. A Price tomu velí. Všichni investujou do stejnejch podniků a dávaj si navzájem tipy. Vobchodnický tipy. Farmářský tipy. Pronajímatelský tipy. A tak podobně, co já vím. Ale Price je z nich největší zvíře. Vodjakživa. Takže dyž mu někdo zvedne mandle, může si balit fidlátka. Z čehož vyplývá, že Priceovi - tak nebo onak - patří celý hrabství.“

„Takže spousta jeho podniků je legální?“

„Většina. Devadesát procent toho, co dělá, je v mezích zákona. To jen ty vidíš těch zbylejch deset procent, protože je to svět, v kerým se pohybuješ, Johne.“ Peterovi se z hrdla vydralo

I něco jako uchechtnutí. „Proč se ptáš? Přemejšlíš snad, že na něj zkusíš vyšťourat nějakou špínu? Vodhalíš důkazy? Pudeš s tím na policajty?“

Taťka se zadíval na své obrovské sukovité ruce. „Depak, to ne. Dobře víš, že to bych nesved.“ Nechybělo málo a začervenal se. „A taky bych nikdy nešel za policajtama. Jak říkáš, těch deset procent Priceovýho světa je celej můj svět, to přece moc dobře víš. Nic z toho, co mám, není zakotvený v žádným zákoně.“ Zabloudil pohledem ke mně a Cathy a zadíval se na Petera s laskavým výrazem. „Pozemek, na kerým žiju. Prachy pod mojí postelí. To, čím se živím. Dokonce ani tydle dva.“ Kývl směrem k nám. „Dokonce ani mý vlastní děti. Nemám tušení, esli by mi ňákej zákon nebo lejstro přiznaly, že patří ke mně. Ale sou mý skrz naskrz, vo tom není pochyb.“ Podíval se zase na Petera a dopil sklenici. „A policajty bych do toho netahal v žádným případě. V těchdle končinách patřej Priceovi i voni. Aspoň ty nahoře. Policejní náčelníci a radní, kerý sem viděl, jak si to štrádujou na panskou usedlost.“

Peter taťkovi dolil sklenici a znovu se ujal slova. „Vím vo dvou rodinách, kerý loni vyhodil na ulici, protože už nezvládli platit nájem, dyž ho zas zvýšil. Ale neměl bys spolíhat jen na mý slova. Esli se chceš dovědět víc, měl bys zajít i za dalšíma lidma. Za Ewartem Roycem a jeho paní, Marthou. Ewart je ten nejchytřejší chlap široko daleko a eště pořád mu na tomdle kraji záleží. Bejval ve vodborech, než zavřeli šachtu. A byl to férovej chlap. Je zadobre s lidma, co nejsou napojený na Price. Bejvalejma havířema, synama havířů, nájemcema, dělňasama a lidma bez práce. Taky se vyzná v zákonech, i dyž vím, že toudle cestou jít nechceš. Ale Ewart se pohybuje ve stejným světě jako ty. Rád si vsadí. Má rád koníčky. Rád se koukne na doorej zapas a voncnoauje s KocovniKama a ciKanama i s aeina- sama. Esli chceš vědět, jak nepřijít vo barák, měl by ses poradit s Ewartem Roycem.“

Byli jsme vzhůru dlouho do noci. Taťka s Peterem pili až do rána a já usnul na sedacím pytli, na kterém jsem byl celý večer usazený, s hlavou podepřenou polštářem zaklíněným mezi radiátorem a skříňkou. Vzbudil jsem se žízní, a když na obzoru začalo svítat, šel jsem ke dřezu, abych si do prázdné sklenice dotočil vodu. Vyzunkl jsem ji a natočil si ještě jednu a tu jsem si odnesl ke svému improvizovanému lůžku.

Peter spal ve své posteli a taťka tam ležel s ním, pod tenkou přikrývkou, natažený s hlavou u Peterových nohou. Cathy se v rámci možností uvelebila na podlaze s prošívanou peřinou a polštáři a ležela s hlavou podivně opřenou o druhý sedací pytel. Všiml jsem si, že jí u levé ruky stojí prázdná sklenice. Zvedl jsem ji, vypláchl pod kohoutkem a napustil do ní vodu, aby měla co pít, až se probudí a bude stejně jako já umírat žízní. Když jsem sklenici postavil na podlahu, Cathy se zavrtěla, ale neprobudila se. Vrátil jsem se na své místo u radiátoru, zavřel oči a přerušovaně spal další dvě nebo tři hodiny.

Taťka, Peter a Cathy se probudili, teprve když bylo slunce tak vysoko na obloze, že už se nedalo dělat, že není ráno. Bylo skoro deset a byl slunečný den. Ostré paprsky odhrnuly z cesty lemy tenkých závěsů z umělotiny a zaplavily místnost neúprosným světlem.

Taťka se přetočil na bok, otevřel oči a zvedl se z postele. Zamířil rovnou do koupelny. Slyšel jsem, jak z kohoutků začala téct voda a umyvadlo se začalo naplňovat, a o pár minut později jsem zaslechl šplouchnutí studené vody vytlačené jeho hlavou,

I když ji strčil pod hladinu. Dveře se otevřely a já uviděl, jak do nich strká loktem. Neměl na sobě košili, stihl se umýt celý. Černé chlupy na hrudníku měl mokré a napěněné v místech, kde se špatně opláchl. I tíral si obličej do utěrky, ale voda mu kapala z vlasů a vousů na ramena a na koberec pod jeho nohama. Spěšně si vytřepal košili, znovu si ji oblékl a začal si odshora dolů zapínat knoflíky.

Peter se zavrtěl. Probouzení mu trvalo déle než taťkovi. Cathy ležela na zádech. Byla ve stejné poloze, jako když spala, jen teď měla otevřené oči. Sledovala taťku, jak si zapíná košili. Já už nějakou chvíli seděl na sedacím pytli a usrkával vodu. Už jsem nemohl spát, ale nevěděl jsem ani, jak vydržím vzhůru.

Z Peterova domu jsme odešli chvilku poté. Děvče, chlapec a dva muži. S kocovinou, v polospánku. Stavili jsme se na rychlou snídani v jedné pekárně na hlavní ulici. Ráno si tam člověk mohl dát slaninu, klobásky a sendviče s vajíčkem. Dal jsem si slaninu a pak se taťky zeptal, jestli bych si nemohl objednat ještě sladký bochánek s polevou, jako nějaké stydlivé mlsné děcko. Za padesát pencí koupil hned tři. Na cestu, vysvětlil.

Royceovi bydleli v hezčí části vesnice, kde byly mezi domy větší mezery a zahrady se víc zelenaly. Na příjezdových cestách stála zaparkovaná auta, umytá a nablýskaná. Živé ploty z ptačího zobu se těšily pravidelnému zastřihávání a důkladně posekané trávníky před domy po obou stranách příjezdových cest vysypaných štěrkem byly lemované květináči, připravenými na jarní sazenice. Všechna okna halily záclony a většina jich byla tak čistá a naleštěná, že měl člověk pocit, jako by v nich vůbec nebylo sklo.

Royceovi bydleli v domě s okny s dvojitým sklem. Jezdili v tmavě modrém volvu. Na zahrádce před jejich domem stála

iiuuiaiui ui iv/uiaiia, ua|jui      j la pit-i wouj 111 rvvi im zvumuití,

Voda probublávala z útrob kusu vápence.

S Cathy a taťkou jsme počkali u branky a Peter se zatím vydal k vchodovým dveřím. Slušelo se, abychom se ohlásili předem, jak řekl taťka. Jako jsme to udělali s Peterem.

Kola Peterova vozíku si se štěrkem hravě poradila, a když dojel až ke dveřím, za pomoci silných paží se vytáhl na schodek, aby mohl zazvonit. Ve dveřích se nejdřív objevila jakási žena a zadívala se dolů na Petera. Mluvil na ni hlasem tak tichým, že jsem neslyšel, co říká. Byla menší než já. Mohla mít tak metr šedesát. Její vlasy byly ještě pořád trochu tmavě blond, ale klidně mohly být obarvené. Díky tomu vypadala, že jí ještě nebylo padesát, ale podle dalších indicií jsem poznal, že bude starší. Ne že by vypadala stará v obličeji. Ani její krk nevypadal staře, ačkoliv právě krk o člověku obvykle prozradí pravdu. Od branky, kde jsem stál, nebylo vidět, že by měla vrásky nebo jiné vady na kráse a pleť neměla povislou ani ztmavlou v místech, kde hrozilo, že by na ní mohly vyskákat stařecké skvrny. Pokud nějaké měla, umně je skrývala. To, že jí nejspíš bude hodně přes šedesát, jsem poznal z držení těla. Z toho, jak kladla chodidla na podlahu a jakým způsobem přenášela váhu na boky a držela ramena. Zena na sobě měla světle růžové mrkváěe obepínající její kyprý pas. Kolem pasu měla uvázanou mikinu z teplákoviny potištěnou fotorealistickými květy. Drobné nožičky měla obuté do béžových chlupatých pantofli se zavřenou špičkou. Ruce jí zdobily zlaté prsteny a zlato jí viselo i v uších a kolem krku. Na nose měla obrovské oválné plastové brýle fialové barvy, které jí zakrývaly obličej od lící až po obočí.

Ve dveřích se objevil muž. Zůstal stát za ženou, zvedl pravou paži a opřel se o futra. Jeho khaki kalhoty byly tak tmavé, že vypadaly skoro hnědě, a na obou nohavicích měly zepředu nažehlené puky. Pod tmavě červeným svetrem do véčka měl bílou košili bez kravaty. Řekl něco Peterovi a vyslechl si svoji ženu, a pak se zadíval k brance na taťku a nakonec i na mě a na Cathy. Pokynul nám, ať jdeme dovnitř.

Předsíň byla přeplněná, když jsme se všichni nahrnuli dovnitř, začali si zouvat boty a sundávat bundy a ukládat je do botníku a věšet na věšák. Koberec byl měkoučký, s růžovo-zla- tým barokním vzorem, stejným jako vzor na koberci v předsíni babičky Morleyové kdysi před lety a na míle daleko odtud. Stěny byly poseté obrázky v lakovaných dřevěných rámečcích. Většinou to byly fotky dětí ve školních uniformách na studiovém pozadí s fialkovými mraky. Děti byly podle všeho rozdělené do sourozeneckých skupinek čítajících vždycky dvě nebo tři děti. Stejné děti byly na fotkách zachycené v různém věku, s delšími i kratšími vlasy. Žádné z nich neuniklo fotografování s vypadanými předními zuby. Dětí tu bylo příliš mnoho na to, aby patřily Royceovým (a navíc se nezdálo, že by se některé z nich těšily výsadnímu postavení). Byly to jejich synovci a neteře, kmotřenci, děti přátel a spřátelených sousedů.

Peter nás zběžně představil, když jsme stáli v předsíni, ale podrobné vysvětlení toho, co jsme zač, Royceovým podal, už když jsme čekali u branky.

Martha nás vyzvala, abychom ji následovali do obýváku. Myslela tím hlavně Cathy a mě. Taťky už se ujal Ewart.

Martha se nás zeptala, jestli si nedáme čaj nebo kafe. Poprosil jsem ji o kafe. Martha z chodby odběhla do kuchyně. Slyšel jsem, jak vzala ze stojanu konvici a napustila do ní vodu. Cathy zamířila do obýváku a posadila se na jednu ze dvou židlí, které stály u stolu v rohu. Taťka s Ewartem seděli ve velkých saténových křeslech, které v místnosti zaujímaly čestné místo. Peter se s vozíkem otočil a zacouval mezi ně, vedle krbu. Krb byl na elektřinu a to ráno ho ještě nezažehli.

Martha se vrátila z kuchyně s podnosem s hrnky, cukřenkou a sklenicí mléka. Tekutina v hrnku byla horká a hořká a já si do něj nalil tolik mléka, kolik se ho tam vešlo, a zamíchal si do něj tři lžičky cukru. Tak už se kafe dalo v pohodě pít a hrnek byl brzy poloprázdný. Neměl jsem problém vypít kafe nebo ěaj, i když se z nich ještě kouřilo, na rozdíl od Cathy, která vždycky musela čekat, až pití vychladne. Byla to jediná věc, ve které jsem ji dokázat trumfnout, a tak se z toho samozřejmě stala soutěž a já se před ní vytahoval, kdykoliv jsem měl příležitost. Jednou, kdysi dávno, když jsme ještě bydleli na pobřeží s babičkou Morleyovou, ji tahle moje dovednost tak nakrknula, že vyzunkla celý hrnek jen v několika málo demonstrativních polknutích takřka ve stejné chvíli, kdy voda opustila konvici. Spálila si pusu a jazyk, a dokonce i hrdlo, a trvalo víc než týden, než jí puchýře splaskly. Udělala to, aby mi dokázala, že to taky zvládne, ale brzy toho litovala. Dokonce ani já nedokázal vypít horký nápoj tak rychle.

Se studenými věcmi to bylo stejné. Dovedl jsem se zakousnout do zmrzliny a pokaždé jsem při tom vycenil zuby, abych svojí sestře ukázal, jaká je to pro mě hračka. Neměl jsem problém polykat kostky ledu vcelku. V zimě jsem nabíral hrsti sněhu, cpal si je před jejími zraky do pusy a potíral si jimi tváře a tělo. Cathy mi sypala sníh a kusy ledu zezadu za svetr a košili a já držel a nehnul ani brvou, jako by mi to vůbec nevadilo, jako bych to ani necítil. Byla vzteky bez sebe. Roztřásla se, i když se sněhu dotkla jen přes rukavici, jak ho nabírala, než se na mě vrhla. Roztřásla se i z toho a já tam stál bez hnutí a usmíval se, jako bych si právě vychutnával ranní sprchu. Cathy se mohla vzteky pominout.

„Je to slizkej hnusák,“ ulevila si Martha, když se vrátila do obýváku s vlastním čajem a posadila se na kraj podnožky. „Byl takovej vodjakživa a znám ho už nějakej ten pátek. Ne nijak dobře, aby bylo jasno - dost by mě překvapilo, dyby si pamatoval, jak se jmenujeme -, ale už léta ho sleduju. Což platí vo všech tady z vokolí, nebo aspoň vo těch, co tady žijou už nějakou dobu a eště jim slouží pamět. Dyž byl mladej, dycky se nasáěkoval tam, kde na něj nikdo nebyl zvědavej. To byl eště malej capart. Dycky se najednou zjevil na tom svým buržoust- ským kole a začal dělat neplechu. Uměl si vydupat, aby bylo po jeho, a dyž se mu to náhodou nepovedlo, začal vyhrožovat. Jeho otec tenkrát zaměstnával velkou spoustu nádeníků, bylo to eště v dobách, kdy farmy neobhospodaroval jen jeden člověk s traktorem, a už tehdy platilo, že pokud si tydle chlapi chtěli udržet flek - všechno to byli jen příležitostní dělníci -, museli poslouchat mladýho Price. Pomocníci na farmách, nádeníci a sezónní pracovníci neměli žádný odbory. Ne jako chlapi v havířskejch vesnicích, co choděj fárat. Jako můj Ewart. Nádeníci na farmách museli dělat, co se jim řeklo, a taky to dělali. A nejspíš na to byli nějakým způsobem pyšní. Dělali Priceovi poskoky a tu a tam zmlátili nějakýho havířskýho synka. Byla mezi nima trochu rivalita, víte.“

Taťka naslouchal Marthinu vyprávění. Seděl bez hnutí a nic nenasvědčovalo tomu, že by to už někdy slyšel.

„No tak takový to bylo, dyž byl eště kluk. Většinu času samozřejmě strávil na internátě, vzhledem k tomu, z jaký rodiny pochází. Ale v létě, dyž zaěly velký prázdniny, se dycky vobjevil tady, a kdekoliv se ocitl, snažil se vyprovokovat rvačku s místníma klukama. S náma holkama se moc nezahazoval, aby bylo jasno. Minimálne s náma moc nemluvil. Nejspíš to tak maj všichni puberťáci, ale u něj to platilo dvojnásob. Vob- čas si domú pozval kamarády ze školy. Nikdy ne jen jednoho nebo dva, dycky jich tam přijela celá banda, dyž byl jeho otec v Londýne nebo někde na cestách. Měli celou usedlost pro sebe. To se pak vo holky zajímali, dyž jich bylo tolik. A některý z nich byli samozřejmě ohromně šarmantní. Snobi jak se patří, s elegantním vohozem, všichni jako ze škatulky, vycepovaní ze školy, takže dovedli být náramně zdvořilí. A věděla sem vo děvčatech - prostejch, vobyčejnejch holkách z okolí -, který za nima na panskou usedlost chodily. Slýchala sem fámy vo tom, co se tam dělo, a po jistý době sem to přestala poslouchat. Takový řeči jsem neměla ráda. Ale slyšela sem toho dost, abych si udělala obrázek, co sou tydle kluci zač. A z takovejch kluků nikdy nevyrostou rovný chlapi. Z kluků, co holku vopijou a pak ji nechávaj kolovat jako kus masa.“

„Pro některý kluky je to tak bezpečnější,“ podotkl Ewart. „Můžou pátravě hledět do voěí jeden druhýmu a nemusej se dívat do vyděšenejch tváří děvčat, kerý svíraj v pazourách.“ Ewart odložil hrnek s čajem na podlahu vedle židle. Martha ho zvedla a podsunula pod něj tenký korkový podtácek. „Takže už zase dělá neplechu, jo?“ zeptal se Ewart. „Přesně tak,“ odpověděl Peter. „Tadydle John by se ho tuze rád zbavil.“

Ewart si taťku prohlédl od hlavy až k patě, od podrážek naleštěných pracovních bot až po vršek vrásčitého čela.

„A kdo ne,“ utrousil. „Jenomže tendle chlap není jako vy nebo já. Je to úplně jiná liga. Toho může sejmout jedině někdo z jeho vlastních řad, a nejspíš na tom už někdo pracuje. Anebo z toho Price má minimálně vítr. Už ste někdy přemejšleli, proě se s náma vůbec votravuje? Proě nesebere ty svý prachy a ne- bratříěkuje se radši se sobě rovnejma? Já náhodou jo. Von to totiž udělat nemůže. Má naděláno v kalhotách. A tak se nám sáčkuje do života.“

O té záležitosti s panem Pricem si povídali celé hodiny. Martha vyprávěla příběhy, které nasbírala během oněch dlouhých let naslouchání. Příběhy z celého Západního újezdu a jeho širého okolí. Příběhy o lidech, které vystěhovali z domova, o zmizeních, o podezřeních na korupci mezi členy rady hrabství. Diskutovali o tom, jak situaci vyřešit. Ewart k tomu chtěl přistoupit rázně. Vzpomínal, jaké to bylo, když spolu lidi, kteří byli součástí stejné komunity, taky pracovali, pili, chodili k volbám a stávkovali.

Po chvíli jsem přestal poslouchat a nepochybujú, že Cathy taky. Pod stolem ležel ožvýkaný tenisák a s Cathy jsme se bavili tím, že jsme si ho opatrně kopali. Bylo potřeba kopnout ho co možná nejpřesněji, aby se Cathy trefil na nohy, ale zároveň dostatečně zlehka, aby se neodrazil. Cathy ho pak mohla chytit, bříškem chodidla ho překulit do správné polohy a kopnout mi ho zpátky. Jen jednou jsem se netrefil a tenisák se odrazil na druhý konec místnosti a zastavil se u radiátoru pod oknem. Cathy se ho však podařilo nenápadně zachránit. Hovor byl zrovna natolik vážný, že si toho všiml jen taťka a šibalsky na svou dceru mrkl.

Pomsta. Mluvili o pomstě. Pomstě panu Priceovi za všechno to, co mu obětovali. Peníze, o které přišli a které ve skutečnosti symbolizovaly ztracený čas a ztracené děti, a ty byly zase symbolem nesmrtelnosti, jak říkávala babička Morleyová.

A pak tu byl taky Ewart Royce, který se bouřil proti postup- nemu rozkladu, v jehož znamení probíhala poslední desetiletí, a proti novým pořádkům, které měly na svedomí, že se čím dál víc vzdaloval budoucnosti, v niž doufal, o níž snil a za niž se modlil a rval.

Když jsme ještě bydleli na pobřeží, babička Morleyová nás brávala ke starému válečnému pomníku. Byl to takový ten památník ve tvaru anglosaského kamenného kříže, na jehož čtyřech stranách byla vytesaná jména vojáků seřazená podle hodnosti. Pokaždé, když jsme k památníku šli, řekla nám, že miliony lidí zahynuly proto, že nedovedly přestat tancovat na tu starou známou písničku. Nechápal jsem, co tím myslí. Celé roky jsem tápal nad smyslem jejích slov a jen občas se mi podařilo přiřadit je k nějakému novému drobnému poznatku o lidské povaze a světových dějinách. K nějakému střípku týkajícímu se zaujetí vlastním vystoupením a zvrácených hodnot národů. K něčemu o lidech, kteří přehrávají tytéž scény pořád dokola a snaží se eliminovat přebreptnutí a odstranit nedostatky v dějové linii a popisech. 0 lidech, kteří se vracejí zpátky v čase a pořád dokola se potýkají s jednotlivými scénami.

Plány, které právě teď v tomhle obýváku spřádali můj otec a jeho noví přátelé, jsem poslouchal jen na půl ucha. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že ani oni nedokážou přestat tancovat na tu starou známou písničku a dovolávat se morálky, která ve skutečnosti neexistuje už od dob, kdy ty vysoké kamenné kříže zasadili do země, a dokonce i tehdy existovala jen ve snech, bájích a ságách. Morálky, která už tenkrát žila jen ve světě veršů.

11

Jaro propuklo v plné síle, s oblaky pylu a roztančenými rorýsi. Drobnými ptáčky, kteří se sem vrátili hnízdit a absolvovali kvůli tomu let dlouhý milion kilometrů, zmítal vítr, který byl v jednu chvíli horký a pak hned zase studený a česal z jasanů nedozrálé kočičky. Rorýsi byli moc lehcí na to, aby vyrazili proti větru jako racci nebo vrány, a já díky nim začal na vítr pohlížet jako na moře. Na hutné, naducané vlny, které se valí k zemitým, zalesněným břehům a vrhají ty drobné tvorečky na rozeklaná skaliska. Rorýsi balancovali na vlnách, mizeli pod hladinou a proplouvali tou neviditelnou masou, jejíž burácení a kvílení jejich uším muselo připadat stejně ohlušující jako kterýkoliv pozemský oceán, jenom proto, aby znovu chytili vzestupný proud vzduchu a vyhoupli se zpátky na hřeben vlny. Byli v tom mistři. Věděli, jak na to. A přinesli s sebou opravdové jaro. Ne jaro, které z udusané namrzlé hlíny vysílá nesmělé zelené výhonky, ale jaro, které provází příval barev, záplava slunce, protahující se hmyz a do té chvíle nepřítomní, postrádaní, marnotratní ptáci plachtící na vlnách tohohle nepolevujícího jihozápadního větru.

Když se oteplilo, kluci kočovníků z karavanové osady o kus dál po cestě si svlékli trička a křižovali ulice na svých stopěta- dvacítkách do půl těla nazí. Svištěli sem a tam, vzadu na nosičích měli připevněné přepravky s fretkami a hledali pole nebo krajnice náležitě prošpikované králičími norami. To pak fretku vypustili do díry a ona po chvilce vylezla, v tlamě se jí kroutil králík a kluci měli o večeři postaráno.

Cathy je s oblibou sledovala. Prahla po jejich společnosti. Toužila se k nim přidat, ale neměla odvahu je oslovit. A tak jsme se krčili v příkopu nebo za živým plotem a špehovali je. Stala se z toho naše oblíbená zábava. Stopovali jsme ty kluky, jako když na lovu stopujete kořist. Pozorovali jsme, jak zápasí s fretkami a pak s králíky. Žádný z nich to se zvířaty neuměl tak jako taťka a nedovedli je ani tak rychle a bezbolestně poslat na onen svět. Obnášelo to víc krve, než bylo třeba, a taky víc vzpouzení a pištění. Mezi kluky byl jeden cvalík s hustými zrzavými vlasy a tělem, které na slunci nehnědlo a místo toho na něm vyskakovaly pihy. Jeden králík ho pokousal, a to bylo paneěku ryku. Musel ho pustit, a to nebožátko skoěilo na zem, vrhlo se doleva a pak hned doprava a šup zpátky do nory a pryč z dohledu. Ze zadních běhů mu při tom cákala krev a já věděl, že dlouho nepřežije. Byla to škoda. Pomyslel jsem si, že by byl udělal lip, kdyby se nechal chytit taťkou a skončil v mém masovém koláči, místo aby ho jen tak napůl chytil kluk, co se králíky naučil chytat jen polovičatě, takže teď během příštích pár dnů pomalu vykrvácí, anebo pachem své krve přiláká lišku, která vleze do nory a sežere ho i s celou rodinou.

Koěovnické kluky jsme ale pozorovali dál. Sledovali jsme, jakým stylem se pohybují, i to, jak sedávají na motorkách, ležérně nahrbení, s ohnutými pažemi nataženými k řídítkům, kterými túrovali motor.

Lidi jsme vídali tak zřídka, že nás fascinovalo všechno, co se kolem nás šustlo, a i když jsem s oblibou pozoroval ptáky a brouky, pozorovaní lidských bytosti jsem zbožňoval ze všeho nejvíc.

Když nachytali králíky, nasedli kočovničtí kluci na motorky, s cuknutím je na hlíně nastartovali a hnali se vpřed další a další uličkou v nikdy nekončící honbě za tím, po čem prahli. Ještě chvíli jsme s našpicovanýma ušima poslouchali rachocení motorek, ale pokud znovu nezastavili, nemohli jsme se za nimi vydat a stopovat je, takže se nám ztratili. Museli jsme si počkat, až zase někdy vyrazí na lov nebo závodit s motorkami. Do té doby jsme si vystačili s pozorováním králíků.

Jednou v noci jsem nemohl spát, i když jsem byl utahaný z toho, jak jsem celý den pomáhal taťkovi v remízku. Bolela mě záda od velké sekery, kterou jsem zvedal nad hlavu, máchal s ní a zatínal ji do kmenů stromů, které taťka porazil. Předloktí jsem měl rozbolavělá z toho, jak jsem bral polena do útlých rukou a pokládal je na špalek, a z toho, jak jsem do nich druhou rukou pořád dokola zarážel malou sekyrku, abych naštípal dřevo na topení v kamnech. Stehna mě pálila, jak jsem si pořád dokola dřepal a nabíral plné náruče naštípa- ných polínek, která na mě byla moc těžká, ale já je i tak nosil do taťkovy dílny nebo nahoru do domu. Země byla v remízku hrbolatá a pokrytá větvemi, kamením a listím, které tu spadalo v nerovnoměrných závějích a během střídajících se ročních dob shnilo a zatuhlo. Nerovná země rozpáraná tlustými rašícími a umírajícími kořeny. Lýtka mě bolela z toho, jak jsem se na tom nestabilním povrchu celý den snažil držet rovnováhu, a kůže na obličeji mě pálila od slaného potu, který mi posledních pár hodin v krůpějích pomalu stékal po čele.

Oči jsem ale měl stejně svěží jako ráno, zaplavené kropena- tým svetlem, ktere po celý den prosvitalo chvějícím se listovím, barvami dřeva a obrazem mého otce, jak se shýbá a zase narovnává při osekávání větví, které jsme pak sbírali. Jelikož mé oči byly bdělé a plné energie, mé myšlenky na tom byly stejně. Pokaždé, když jsem měl pocit, že už mě přepadá spánek, vynořila se nějaká barvitá vzpomínka na onen den, a já se zase probral. Zhruba dvě hodiny jsem střídavě usínal a zase se budil, a nakonec jsem odhrnul peřinu a posadil se. Vklouzl jsem nohama do pantofli a vydal se o dvoje dveře vedle do kuchyně.

Tam j sem našel sestru, jak stojí u okna s pravou rukou zvednutou před obličejem. Odhrnovala záclonu, aby viděla ven do noci. Nebe bylo temné až na tenký srpek dorůstajícího měsíce a Venuši, zářivý bod, v němž se nad obzorem soustředily sluneční paprsky. Cathy se zdála mnohem vyšší než kdykoliv předtím.

Na lince stál džbán s domácím ciderem. Cathy ho vypila zhruba polovinu.

„Tak ty taky nespíš, Danny.“ Danny mi říkala málokdy. Slyšela mě, když jsem přešel přes práh, zastavil se a zadíval se přes její záda na noční oblohu.

Vysvětlil jsem jí, že jsem nemohl usnout a napadlo mě, že možná taky nespí. Nadhodil jsem, že jsme možná oba málo ospalí proto, že jsme celí den strávili prací a naše těla jsou sice unavená, ale mysl je pořád čilá.

„Já myslím, že jsem prostě byla moc naštvaná na to, abych usnula,“ řekla Cathy.

To mě šokovalo. Zeptal jsem se jí, kvůli čemu je naštvaná.

„Já sem naštvaná pořád, Danny. Copak ty ne?“

Odpověděl jsem, že ne. Že naštvaný nejsem skoro nikdy a Cathy znovu zopakovala, že ona je naštvaná pořád.

Řekla mi, že si občas připadá, jako by se měla rozpadnout. Že mívá pocit, jako by stála oběma nohama pevně na zemi, ale nějaká její část zároveň střemhlav uhání vstříc běsnícímu ohni.

Zůstal jsem s ní ještě pár hodin vzhůru, dokud jsme nedopili cider a pak nevypili ještě další džbánek.

Když konečně souhlasila, že půjdeme do postele, vrátil jsem se do svého pokoje a usnul tak rychle, že jsem skoro zapomněl, co se v noci dělo. Jako by to celé byl jen sen. Sen o ohni. Tenkrát jsem si samozřejmě ještě myslel, že nejvleklejší boj v mém životě bude ten, který jsem večer co večer sváděl se svými sny. Občas jsem měl pocit, že bych dovedl spát věčně. Občas mi připadalo, že přinutit se probrat ze sna a být vzhůru a fungovat ve skutečném světě je jako přinutit se svléct z vlastní kůže a čelit větru a dešti obalený jen odhaleným, rozedřeným masem.

„Ten parchant, co vyhrál loterii.“

„Kdože?“

„Ten parchant, co vyhrál loterii. Euromilióny. Teda myslím. Sice ne hlavní cenu, ale i tak to bylo dost. Už tak je milionář, a eště si vyhraje loterii.“

Seděli jsme s Cathy na parkovišti u zadního vchodu Klubu pracujících. Zdejší asfalt musel být už nejmíň čtyřicet let starý. Zimní mrazy se prokousaly jeho krustou už tolikrát, že na něm bylo víc kráterů než hrbolů, a po stranách obdélníkového parkoviště se válely veliké svraštělé hroudy asfaltové hmoty, rozbité do rozeklaných kamenných ůtvarů, které tam někdo odkopl a které připomínaly chrliče v troskách zborcené katedrály. Na některých místech umělý povrch popraskal a rozdrobí se natolik, že po něm zbyla jen černá hlína, sežehlá od horkého asfaltu. Pokud na parkovišti vůbec někdy byly bílé čáry označující jednotlivá parkovací místa, už dávno vybledly. Jeho povrch byl posetý bílými a šedými flíčky od vyplivnutých žvýkaček.

U kolenou nám visela ranní mlha. Neměl to být nijak chladný den, ale teď, těsně po úsvitu, byla zima, zima a šero. Sluneční paprsky uvízly v mracích pohupujících se na obzoru.

„Zkurvený Euromilióny.“

Na tomhle parkovišti se scházeli chlapi, kteří se chtěli nechat najmout na práci. V kraji se jí moc nenabízelo. O práci tu byla nouze už minimálně dvacet let. Stálo tu jen pár velkoskladů, kde se člověk mohl nechat najmout na nakládání beden do dodávek. Kolem Vánoc bylo víc beden a víc dodávek, ale ani tak to nestačilo. Když jste byli žena, tu a tam se vám poštěstilo: mohli jste dělat kadeřnici, chůvu, prodavačku, uklízečku nebo pomocnou učitelku, pokud jste měli nějaké vzdělání. Ale pokud jste byli muž a měli jste zájem o příležitostné práce nebo sezónní práci na farmě, zamířili jste sem. Přijel náklaďák a odvezl vás na pole nebo spíš do nějaké stodoly poblíž pole, kam kombajn vysypal svůj náklad a ten bylo třeba vytřídit: cukrová řepa, tuříny. A taky brambory. Ten den to byly zrovna brambory a chlapi věděli, že pojedou na farmu Úsvit, kde budou pracovat pro toho parchanta, co vyhrál loterii.

„Aspoň že nám dá volno, dyž se musíme hlásit na pracáku,“ nadhodil jeden z nich.

„A dokonce nás tam vodveze, dyž nestíháme.“

„No jo, vole, ale von to dělá hlavně kvůli sobě. Dyž budem na pracáku, nemusí nám platit tolik. Na konci šichty nám strčí pětku, jako by rozdával kapesný, vole.“

„A dyž se čovek vozve, tak de a normálně ho napráská. Řekne na pracáku, že pro něj makáš, a vyštrachá ňáký lejstra, kerý ti údajně celou dobu dával. Výplatní pásky a smlouvy. Papíry, kerýs v životě neviděl, ale najednou se vodněkud vynořej a je to na tvý triko, že bereš podporu a neplatíš daně a bůhvíco eště. Johnno by vo tom moh vyprávět.“

„A Tony.“

„A Chris, a vůbec.“

„Parchant.“

„Parchant.“

„Srac jeden.

Tenhle statkář byl tedy očividně parchant. Stejně jako většina ostatních, shodli se všichni, ale tenhleten obzvlášť, jelikož vyhrál loterii, i když už byl milionář. Byl to parchant a ještě k tomu klikař. Euromilióny. Anebo stírací los.

S Cathy jsme byli jako šedivé menhiry obklopující jejich spiklenecké shromáždění. V podstatě nás ignorovali. Stáli jsme na kraji parkoviště, kus od jejich hloučku, shromážděného uprostřed, ale dost blízko na to, abychom slyšeli, co si povídají. Přinesli jsme si s sebou termosku s horkým kafem. Srkal jsem ho z bílomodrého plecháčku a Cathy pila z víčka od termosky.

Třídění brambor na farmě Úsvit. To byla dnešní brigáda a zanedlouho nás tu má vyzvednout dodávka. Odveze nás tam. Vyklopí nás. Na konci pracovního dne nás znovu nabere. Doveze nás zpátky na parkoviště.

Cathy byla nervózní. Poznal jsem to z toho, jak svírala uzávěr od termosky. Z toho, jak její tenká, průhledná oční víčka na studeném povětří mžikala. Oči měla stejně citlivé jako kůži, špatně snášely zimu. Když se Cathy něčeho bála, snášely ji ještě hůř. Jakmile měla z něčeho strach, vždycky oči vytřeštila a zaměřila se na to, čeho se bála - ať už to bylo cokoliv bedlivě sledovala, když se to k ní blížilo a když to mizelo za jejími zády. Dnes jí strach probíhal tělem jako zajíc kličkující pšeničným strništěm. Viděl jsem to na ní. Byla celá naježená.

Já se bál úplně stejně. Na farmě Úsvit hospodařil milionář, který vyhrál loterii a jmenoval se Coxswain. Tentýž Coxswain, kterého si taťka podal kvůli Peterovým penězům. Penězům, které Peterovi zůstal dlužný. Právě Coxswaina taťka málem zabil před tím tajným hráčským doupětem. Coxswain patřil k Priceovým přátelům. Pozemek patřil Priceovi jako všechny pozeniKy iauy v OKOU a ooxswam no spravoval, nospoaarn na farmě, nutil nádeníky dřít za pětku na den, a když si stěžovali, nabonzoval je na pracáku.

S Cathy jsme tu byli proto, abychom zjistili, jak se věci mají. Tak zněly taťkovy instrukce. Byl to Ewartův nápad.

Měli jsme omrknout farmu a hodit řeč s nádeníky, abychom se toho o Coxswainovi dozvěděli co nejvíc. Pokud se nám povede zjistit i něco o panu Priceovi, tím lip, ale taťka pochyboval, že na něj přijde řeč. Chlapi, co na farmách pracovali, neměli tušení, komu pozemky patří, kdo šéfuje jejich správcům, jaký je obrat nebo jaké procento zisku jde na jejich platy. Třídili brambory, dostávali zaplaceno a občas zašli do hospody nebo krámu se smíšeným zbožím a koupili si cigarety.

Když dorazila dodávka, termosku s kafem už jsme měli skoro vypitou. Cathy mi vzala plecháček a vychrstla z něj zbytek kafe. Strčila ho k sobě do tašky spolu s termoskou a sendviči, které jsme měli připravené k obědu.

Z dodávky vystoupil řidič s psací podložkou a cínově šedým naducaným knírem. Chlapi, já i Cathy jsme k němu pomalu došli a shlukli se kolem něj. Ruce v kapsách, bundy zapnuté až ke krku. Řidič si zapisoval jména a jejich nositelé následně nastupovali do dodávky.

Předák zaregistroval mě a moji sestru. „A todle má bejt co?“

Cathy k němu odhodlaně přistoupila. „Máme zájem vo práci. Jako všichni vostatní.“

„Kolik vám je?“

Cathy pokrčila rameny. „Není to fuk?“ zeptala se.

„Dyby to bylo fuk, tak se asi neptám, ne? Kolik vám je?“

„Vosumnáct,“ zalhala Cathy. „A jemu šestnáct.“

„Takže slečinka je na zajíčky, hm?“ zavtipkoval muž natvrdle.

i

„Je to můj brácha.“

„A vodkud víte, kde je sraz?“

Cathy znovu pokrčila rameny, ale nezdálo se, že by muži její neomalenost nějak vadila. „Jako všichni,“ odpověděla. „Prostě se nám to doneslo. Řekli nám: esli máte zájem si trochu přivydělat, běžte ráno na parkoviště u Klubu pracujících. A tak sme tady.“

„Jak se menuje váš táta?“

„Sam Jones. Znáte ho?“

Bylo to poměrně obvyklé jméno. Netušil jsem, jestli Cathy někoho toho jména znala, anebo jestli si ho vycucala z prstu na místě.

„V životě sem vo něm neslyšel. Znáte tady někoho, že by se za vás zaruěil?“ Kývl směrem k chlapům, kteří už seděli v dodávce, a těm, kteří ještě postávali na parkovišti.

„Slyšeli sme, že máte letos málo lidí, tak sme si říkali, že zkusíme dorazit a uvidíme.“

Předák se zamyslel. Několikrát zamrkal. Řasy měl stejně šedé a ježaté jako knír. „To ste slyšeli dobře. Náký lidi navíc by se nám šikli. Zvládnete to?“

Cathy pokrčila rameny.

„Je to dřina. Samý vohejbání a zvedání „Zas taková hrůza to není,“ skočila mu Cathy do řeči. „Brambory už sme třídili. A sbírali. A nosili velký, těžký pytle. Bylo to v pohodě. Dělali sme na farmě kousek vod Grimsby, sbírali sme tam brambory a cukrovou řepu a tak vůbec.“

„Říkáš Grimsby? Co ste do prdele dělali tam, dyž ste teď tady? To snad táhnete krajem s maringotkou, nebo co, kurva?“ „Bydlela tam naše babička. Bydleli sme u ní. Teď žijem s tátou.“

„S tátou Samem Jonesem.“

„Jo.“

Nezbaštil nám to, ale do mikrobusu nás pustil.

Nahnal do dodávky posledních pár chlapů z parkoviště, a ti si našli místa k sezení mezi kolegy, kteří už byli uvnitř. Sedačky byly potažené lepkavou látkou, která si hrála na kůži. V některých zely díry a lezl z nich molitan. Pár jich někdo rozřezal schválně. Zručně je prořízl znuděný a otrávený nádeník, který zanořil čepel kapesního nože raději do měkkého sedáku než do napjatých svalů na vlastním stehně. Většina děr vznikla opotřebením.

Předák nechal zapnutý motor a topení. Uvnitř bylo krásně teploučko. Okna byla zamžená a studený svět venku za nimi vypadal, jako by byl zahalený hustou mlhou. Otiskl jsem na sklo svůj prst. Nakreslil jsem na ně asi patnácticentimetrovou vodorovnou čáru ve výšce svých očí, jako tenký průhled v rytířské přilbě. Zadíval jsem se ven svým hledím. Můj nos přilepený na sklo zanechal na jeho oroseném povrchu další otisk.

Dodávka byla poloprázdná a já s Cathy jsme jako jediní seděli vedle sebe. Všichni chlapi si na dvousedačky posedali po jednom, aby se mohli rozvalit s rukou přehozenou přes opěradlo sousedního sedadla anebo si na místo mezi sebou a uličkou hodit kabát nebo tašku. Podle všeho se všichni dobře znali, ale i tak si hlídali svůj osobní prostor.

Jeden muž seděl na dvousedadle přímo před námi. Měl na sobě pletenou černou čepici a bombera, který byl spíš mechově zelený než khaki. Když se zabouchly dveře a řidič vyjel na silnici, muž si sundal svrchní oděv. Pod čepicí měl vyholenou hlavu a vzadu na krku měl vytetované jakési slovo nebo slogan psaný švabachem, ale písmena byla tak nahuštěná, že nešla přečíst. Pod bundou měl bílý nátělník. Vypadal jako hubeňour, který tvrdě dře na tom, aby nabral tělesnou hmotu. Kosti mu rozpačitě obalovaly svaly.

Jak se na sedadle uveleboval, všiml si, že si ho prohlížím. Otočil se na mě a opřel se zády o okno, aby k nám byl čelem a mohl si s námi povídat.

„Vás dva sem tady eště neviděl.“

„Potřebovali sme prachy,“ vysvětlila Cathy.

„No jo, kdo taky ne, že jo.“

Přibalil si s sebou jablko a začal ho leštit o nohavici jako kriketový míček. Potom si ho zvedl k ústům a zakousl se do něj, přičemž s hlasitým křupnutím odhryzl čtvrtinu dužiny. Začal ji chroustat, a než se na nás zase otočil, celé sousto spolkl.

„To ste museli bejt hodně zoufalí, dyž ste se rozhodli přidat k týdle naší skvadře,“ nadhodil.

„Asi jo,“ odpověděla moje sestra.

„Já jen že sem vás tady eště neviděl a todleto je pěkně mizerná práce.“

„Fakt?“ řekla Cathy. „Jak moc mizerná?“

„Prostě mizerná.“ Ztišil hlas. „A šéfové sou pěkný parchanti. Děláme to jenom proto, že nemáme na vybranou.“

„Jak to?“

„Většina z nás bud zrovna vylezla z lapáku anebo máme tak mizerný reference, že nemůžem sehnat žádnej oficiální flek. Všichni sme na podpoře, jeden vedle druhýho. Jenomže šéfové nás v tom držej. Vozej nás k probačnímu nebo na pracák pro prachy, protože dobře věděj, že dokud pro ně budem makat načerno, nebudou nám muset tolik platit.“

„Kolik vám dávaj?“

„Dvaciáš za desetihodinovej pracovní den. Prachy na ruku, aby bylo jasno. Ty dny se ale furt nějak prodlnžujou. Skoro nikdo už to nechce dělat - dokonce ani Litevci nevyplatí se to. Jen tady ta hrstka z nás se na to eště nevykvajzla. Sikne se nám, dyž si mužem vydělat něco málo navíc k podpoře na ňáký to pivko a cigára.“

„Já si cigára balím sama.“

„Fakt? Tak to máš teda za ušima. Neměla bys tam jedno

vo (.(.

pro me:

Cathy vytáhla tabák a začala mu balit cigaretu. Když skončila, podala mu slonovinový váleček mezi opěradly sedadla před námi, a on si cigaretu zastrčil za pravé ucho. „Tady hulit nemůžu. Schovám si ji na pozdějc.“

„Kdo tomu vlastně šéfuje?“ zeptala se Cathy.

„Dneska jedem ke Coxswainovi. Ten patří k těm horším, ale všichni sou to svině.“

„A pro koho dalšího makáte?“

„Tak porůznu. Pro všecky statkáře tady v okolí. Třídím brambory a podobně, dělám příležitostný práce. Brigádníky berou i na jatkách. Šéfuje tomu Jim Corvine. Dave Jeffreys. Price.“

„Price?“

„Jo, Price. Z toho de hrůza, to vám teda kurva povím, ale díkybohu ho moc často nevídáme. Na to je moc důležitej.“ „No a dyž ho náhodou vidíte, jakej je?“

Muž pokrčil rameny. „Jak říkám, mockrát sem se s ním neviděl. Nikdo z nás se s ním nevídá. Vím akorát, že jemu je lepší klidit se z cesty. Pár let zpátky, tedka už to může bejt tak pět let, jednomu klukovi vošklivě rozmašírovala nohu jedna mašina na Priceově farmě. Netuším, co pro něj dělal za práci, ale byla už tma a nebylo tam dostatečný vosvětlení. No

M JVJ1J11J.J.V l U UV      XVJ.U.ÍV lllVyllU » U1 • \_7 ÍJU VU J. XV/OXV O V 1 liuptlilljj

v hospodě a najednou bum a rozhod se, že z Price zkusí vyrazit ňáký prachy. Vodškodný za to zranení.“

„A povedlo se mu to?“

„Hovno povedlo. Půlka jeho rodiny skončila na ulici. Bydleli v nájmu u Price. Nejen že vykop jeho, ale i chudáka jeho mámu, ségru s miminem, kerá bydlela v bytě v Doncasteru, a dokonce i ňákýho zkurvenýho bráchance nebo co, kerej bydlel v domě, co patřil Priceovi, úplně na vopačným konci hrabství. Ani se nenadáli a museli se pakovat. S Pricem si ěovek nezahrává, depak. To víte, že je mezi náma spousta takovejch, kerý by tomu hajzlovi moc rádi zatnuli tipec, ale málokdo na to má koule.“ „Ale někdo by se našel?“

Muž pokrčil rameny, znovu se zahryzl do jablka a ukousl z něj podobně velký kus jako předtím. Okousané okraje se začaly barvit do zlatohněda.

„Leda možná někdo, kdo nemá co ztratit.“

Cathy se na mě podívala. Cítil jsem, jak se její stehno posunulo blíž ke mně, a bezděčně jsme začali dýchat ve stejném rytmu, spojovat síly v zájmu společného cíle.

Dodávka právě přijížděla na farmu. Stálo tu několik úzkých hospodářských budov z červených cihel a vlnitého plechu a v dálce bylo vidět budovu stájí. Byly tam dvě velké stodoly, jednu kdysi natřeli namodro a druhou nabilo, ale očividně to bylo tak dávno, že nátěr oprýskal a vybledl a na obou teď převládal odstín zmoklého kovu. Vysoké dveře stodoly byly otevřené dokořán, aby chlapi měli na práci dost světla.

Muž, který se s námi dal do řeči, se jmenoval Gary. Představil se nám, když jsme vystupovali z dodávky, abychom se pustili do práce. Následujících deset hodin nebo možná i víc

I jsme pracovali po jeho boku. Udělali jsme si krátkou přestávku na čaj a s Cathy jsme snědli sendviče, které jsme si s sebou zabalili. Gary nás představil pár dalším chlapům a pověděl jim o tom, co jsme si šuškali při práci. Řekl jim, že máme tátu, který je přesvědčený, že by zvládl odstranit pana Price, nebo se mu aspoň postavit. Někteří se smáli nahlas a jiní se odvrátili, abychom si jejich pobavení nevšimli. Ale byli i tací, kteří se nesmáli. Prohlíželi si mě a Cathy od hlavy k patě, jako by se snažili odhadnout tělesné rozměry našeho otce podle jeho potomků. Pokud tomu tak vážně bylo, nejspíš je čeká překvapení. Já byl pořád ještě kluk a Cathy sice oplývala nezvyklou a znepokojující silou, ale v jejich očích to byla pořád ještě malá holka. Alespoň Gary vypadal, že nám věří. Koneckonců měl za sebou rozhovor s mojí sestrou a nikdo nebyl přesvědčivější než Cathy. Člověku, se kterým mluvila, vždycky hleděla do očí. Udržovala oční kontakt a prakticky nemrkala, a když už musela, tak to zvládala tak rychle a nenápadně, že to skoro nešlo postřehnout. Nervózní smích z jejích úst nevyšel ani v momentech, kdy by se mu jiní neubránili. Stála si za svým příběhem i ve chvílích, kdy by mnozí jiní rezignovali, a nikdy neřekla nic, o čem by nebyla přesvědčená - takovou upřímností se mohl chlubit jen málokdo. V jejích slovech byla nejspíš jakási naděje, a Gary se na ni chytil. Díky němu se podařilo přesvědčit i ostatní a Cathy usoudila, že je ta správná chvíle pozvat je k nám domů na kopec, jak nás instruoval taťka. Přijdou k nám, uděláme si táborák, dáme si pivo a cider a upečeme si na otevřeném ohni maso. Pár chlapů hned slíbilo, že dorazí, a Gary slíbil, že přivede další. Cathy mu kladla na srdce, aby o našich plánech zatím nikomu neříkal. Ujistil nás, že to provede chytře, a já jeho slibu věřil. Ten večer jsme jejich jména nahlásili Ewartovi.

Když se staráte o les, všude se vám vrší hromady dřevěného odpadu. Aby mohl vyrašit nový porost, člověk musí odstraňovat převislé větve, odloupanou kůru a popadané stromy. Je nutné zbavit podrost plevele. Ty správné výhonky potřebují mít dostatek místa k růstu a s těmi špatnými je třeba zatočit. Líska se musí ořezat až u kmene, aby napřesrok obrazila ještě hustěji, jako hydra, které na místě useknuté hlavy narostou dvě další.

Mnohočetné tenké lískové kmínky se hodí ke stavbě plotů a pletení košíků a používají se jako pletivo při stavbě proutěných konstrukcí s hliněnou omazávkou. Taťka se s naší pomocí pustil do přebudovávání a rozšiřování kurníku právě s využitím proutěné konstrukce a hliněné omazávky a stavbu zakončil improvizovanou doškovou střechou, ačkoliv sám připouštěl, že jeho neumělý pokus není hodný toho jména.

Nový kurník byl nalepený na náš dům. Jeho zadní stěna bývala venkovní zdí naší kuchyně a zevnitř u ní stála kamna. Slepice si tím pádem mohly užívat teplo prosakující dřevem a kameny. Taťka říkal, že většina lidí chová slepice na konci zahrady, daleko od lidského příbytku, aby lidskou rodinu nerušilo kvokání a hrabání drůbeže. Podle taťky to ale bylo bezcitné a říkal, že radši bude poslouchat ten rámus, než aby žil i s představou, že zvířata zbytečně trpí zimou, když se tomu dá jednoduše zabránit. A tak jsme jim postavili příbytek hezky přilepený na ten náš. Jeho stěny z proutí byly zvlněné a zvrásnené, jako by to byl nějaký mozol na hladkých, rovných zdech našeho domova, které taťka postavil v předešlém roce. Obrovitánské vosí hnízdo přilepené z boku na bělokoré bříze.

Vzhledem k rozsáhlým pracím na kurníku a našemu neustálému úsilí zkrotit remízek a dát mu tvar hromady dřevěného odpadu nekontrolovatelně narůstaly. Většinu jsme ho spálili v kamnech, ale tu a tam jsme některou várku zapálili venku a udělali si táborák. Navzdory třeskuté zimě jsme si k tomu obvykle vybírali večery, kdy byla jasná obloha, stáli jsme v hloučku kolem ohně, hřáli se nad vyjícími plameny, pekli maso nebo zeleninu anebo si opékali chleba jako tenkrát, když jsme se sem přistěhovali a bydleli venku v dodávkách.

Momentálně jsme měli spoustu dřeva na spálení a rozhodli jsme se přizvat k našemu táboráku hosty. Pozvali jsme řezníka Andrewa, Petera, Ewarta s Marthou, Garyho a další nádeníky, s nimiž jsme se s Cathy seznámili na farmě. Ewart navrhl zorganizovat setkání, abychom se všichni pořádně seznámili, abychom získali podporu ostatních, případně vysondovali, jak smýšlejí a jaký potenciál naše společenství má. Martha prohlásila, že už jsme se drželi stranou příliš dlouho.

Možná měla pravdu. Představa, že se za námi do kopce vydá tolik neznámých tváří, byla zvláštní, jako bychom se měli vysvléknout donaha a promenovat se před nimi.

Navzdory tomu jsme však kromě strachu pociťovali i vzrušení. Já se zaobíral sháněním jídla, které budeme servírovat. Spočítal jsem, kolik čeho budeme potřebovat, a postaral se o to, abychom všechno obstarali během dnů předcházejících našemu

J      J      JJL      J*

a připravil špízy na grilování. Vybral jsem ve špižírně několik velkých brambor. Nové brambory, které byly ještě v zemi, byly moc malé na to, abych je vykopal takhle brzo, a tak jsem musel použít tyhle macaté pozdní kousky, které jsme měli od podzimu uložené ve tmě v jutových pytlích. Ve špižírně už jich moc nebylo, ale ty, které jsem vybral, budou dostatečně velké. Zabalil jsem je do alobalu, abychom je mohli upéct v popelu. Krásně se při tom vyudí a slupka je pak křupavá, zatímco bílý vnitřek brambory se rozplývá na jazyku jako horké kydance smetany a jeho struktura připomíná máslo, kterým upečené brambory nakonec pokapeme. Většinu masa připravil taťka, ale já jsem pomlel odřezky a vnitřnosti, smíchal je s ječmenem a kořením a udělal z nich karbanátky.

Pozvali jsme i Vivien.

Vídal jsem se s ní skoro každý den. Někdy mě nechala, abych si v klidu četl nebo na něčem pracoval. Jindy mi dělala společnost a povídali jsme si. Našich hovorů jsem se nemohl nabažit a vždycky, když se mi podařilo vymyslet nějakou dobrou otázku, zeptal jsem se jí na něco ohledně knihy, kterou jsem právě ěetl, v naději, že její odpověď bude dlouhá a podrobná a že nás přivede k dalším tématům, dalším otázkám a novým odpovědím.

Pomyšlení na to, že přijde na návštěvu k nám domů, mě rozechvívalo. Líbila se mi představa, že ji uvidím v novém prostředí a ukážu jí prostory, které s Cathy a taťkou obýváme. Chtěl jsem jí předvést stromy v našem remízku, slepice, svůj zeleninový záhonek a taky náš dům. Lákala mě příležitost povědět jí o věcech, o kterých možná nic neví. Tohle byl můj kus země a toužil jsem jí ho ukázat. Když bude ěas, chtěl jsem

I ...

ji zavést ke kolejím. Určitě tudy budou projíždět vlaky, až tu budou naši hosté, ale já tam chtěl zajít speciálně s Vivien, aby se na ně mohla podívat zblízka.

Navzdory všemu kolem nás pořád tiše rachotily tytéž staré vlaky. Napadlo mě, co si asi myslí strojvedoucí a co si myslí cestující, když se za soumraku podívají z okna a zahlédnou náš remízek, hřeben kopce a tenký černý kouř linoucí se zpoza něj.

Vypadalo to na pořádnou vatru. Taťka dotáhl všechno suché dřevo, které našel: seschlé ostružiní z živých plotů, popadané dubové větve, které zatarasily jezdeckou stezku. Loni uprostřed léta uhodil při bouřce blesk do jednoho buku. Jeho seschlé větve od té doby ochable visely a uhnívaly v koruně, v níž kdysi rostly. Taťka ty nejhorší kusy orval a odnesl je k našemu domu. V průběhu dnů předcházejících plánovanému táboráku, kdy jsem obstarával suroviny na hostinu, taťka zpracovával všechno tohle dříví a křoví, které nasbíral, a snažil se ho usušit, jak nejlíp to šlo. Vždycky ho trochu vzal, rozdělal pod ním malý ohníček a nad něj navršil vlhké dřevo, jako kdyby vypaloval dřevěné uhlí.

Odpoledne před táborákem jsme mu s Cathy pomohli všechno dřevo odnosit na místo, kde mělo být ohniště. Taťka trval na tom, že ho ještě jednou přesuneme, místo abychom ho spálili rovnou tam, kde bylo naskládané, pro případ, že se v něm mezitím zabydlela nějaká drobná zvířata. A opravdu - když zvedl ze země jedno velké, staré poleno, překvapeně na něj zamrkal malý ježek oslepený denním světlem, schoulil se do klubíčka a naježil bodliny. Taťka ho opatrně nabral do obrovských ztvrdlých dlaní a odnesl ho do bezpečí.

JLVVAJ /J J O J 1 11 J1JUII I VI í-l      UM 1 1 ,      1/J1V 1U1VU JUOIIV5 /JV * V

haluzkách, listech a polenech zůstalo ještě hodně vody. Z ohně se v táhlých oblacích valila pára a dřevo syčelo a bublalo jako konvice, v níž vře voda. Oheň se ale ujal a s naší pomocí z plamenů brzy začaly místo horké páry stoupat prstence dýmu. Odpolední vítr byl neúnavný a proměnlivý, v jednu chvíli vířil jedním směrem a za chvilku se zase otočil. To bylo dobré pro oheň, ale už ne tak dobré pro nás. S Cathy jsme se nemohli rozhodnout, kam si máme stoupnout, a několikrát jsme od ohně museli utéct, zahnaní na ústup mračnem černého kouře.

Když dorazili první hosté, tančící jantarové plameny se už zakusovaly hluboko do soumraku. Ewart a Martha Royceovi přinesli košík bochánků s rozinkami na opečení, chvilku po nich dorazil Gary s deseti dalšími chlapy z farmy a nedlouho potom asi tucet dalších lidí, kteří dostali naši adresu. Několik mužů si se zájmem prohlíželo Cathy, ale jelikož měla po boku taťku, nikdo by si k ní nic nedovolil. Rada z nich s sebou přivedla manželky nebo přítelkyně a bylo tu i pár miminek a malých dětí. Z vesnice dorazil Andrew a taky Peter a objevili se tu i lidi z dalších vesnic v okolí, kterým taťka v minulosti nějak pomohl, anebo se jen doslechli o tom, co se tu děje. Většina lidí přinesla pití a něco na oheň, takže bylo dost jídla pro všechny, i když to, co jsem připravil já, brzy došlo. Nikdo nešel spát s prázdným břichem.

Ewart Royce si k sobě v průběhu večera volal jednotlivé hosty, vždycky po jednom nebo po dvou, a s každým zvlášť dlouze rozprávěl. Povídal si s nimi o jejich domovech a o tom, jak se jim daří. Ptal se jich na práci a na to, jaký dostávají plat. Zajímalo ho, komu patří dům, ve kterém bydlí. Komu platí nájem. Na kolik je nájem přijde. Většinou mu ochotně odpovídali. Když

I

nežinýrovala. Kdo by jim to taky mohl vyčítat?

K Ewartovi přistoupila žena v teplákové soupravě z ílauše a úpletu. Dlouhé špinavě blond vlasy měla nízko na zátylku stažené do culíku. Mezi prostředníěkem a prsteníčkem levé ruky svírala cigaretu a vyprávěla Ewartovi o člověku, jemuž patří přízemní domek, ve kterém bydlí: „Dyž sem platila nájem obci, aspoň sem měla pocit, že maj vůli věci vopravovat. Pokaždý to trvalo věčnost, ale nakonec dycky někdo přišel a vopravil mi sporák nebo co bylo potřeba. Věděla sem, na koho se vobrá- tit. Věděla sem, že to musej nejdřív ňák, no, jak se to řekne, zprocesovat, i když šlo třeba jen vo maličkost. Platila sem obci nájem a hezky se vo barák starala a výměnou sem měla slušný bydlení. Teď patří soukromýmu majiteli a ten na to zvysoka kašle. Už nemám ani ledničku. Loni v ní vodešla elektrika, a vod tý doby nechladí. Je z ní jen vobyčejná skříň. A přesně tak ji teď používám. Jako skříň.“ Pár lidí se rozesmálo. Zena se k nim přidala, z úst se jí taky vydralo srdečné hrdelní zachichotání. „Asi sem naivní, ale teprv v tý chvíli mi došlo, že je to pro ně jen půda. Je to přesně tak, jaks mi před chvilkou říkal, Ewarte. Majitel domu nemá zájem na tom, aby se vo barák staral, jak mi tvrdil, a za ty prachy, kerý mu platím, se vod něj ničeho nedočkám. Platím mu za půdu, na kerý barák stojí. Za právo na tý půdě žít. Vám vostatním to možná přijde jasný, ale mně to jasný nebylo, dyž sem platila nájem obci, ani mě to nenapadlo. Tehdá sem to brala tak, že jim dávám prachy za to, že vo barák pečujou. Ale něco vám řeknu, dyby ten barák zejtra spad, Jim Corvine by si stejnak přišel pro nájem. De jim vo půdu. Vo půdu a vo nic jinýho. Solím prachy za právo žít na kousku země, kerá kdysi patřila nám - nám všem. A dřu jako

j 1      j      7 —j - -j      r      — i      j            —

za půdu, kerá kdysi patřila nám všem. A poslední dobou už mi to nedává vůbec žádnej smysl.“

Davem se neslo souhlasné mručení.

Později jsem si všiml Ewarta, jak stojí asi dvacet metrů od ohně u stolu se saláty.

„Máte všechno, Ewarte?“

„Jo, jo. Je to úplná hostina. Tos chystal ty, vid’?“

Přikývl jsem.

Ewart si naložil vrchovatou lžíci zelného salátu. Rozprostřel ho na zamoučený bochánek a dovnitř vložil pořádný kus lehce připečeného masa.

„Účast je taky skvělá,“ poznamenal. „Se sestrou ste na farmě zaváleli. A Marthina sestra Julie to zase zmákla na poště. Dala vědět lidem z vesnice, co si tam choděj pro důchod a podporu a podobně, a taky těm, co si vybíraj hotovost na nájem.“

„Jo, jo, je tu spousta lidí,“ souhlasil jsem. „Myslíte, že to k něěemu bude?“

„Těžko říct,“ odpověděl Ewart. „Už zdejší lidi neznám tolik, jako sem je znával. Už nemám přehled o tom, co si myslí, ani jakým způsobem přemejšlí. Někdy mám pocit, že sounáležitost, kerá tady kdysi panovala, už je dávno pryě, ale jindy mi zas přijde, že tady furt je, že jen vodpočívá. Spousta z těch, co dneska přišli, sou synové a dcery chlapů, s kerejma sem makal v dole. Hodně jich umřelo zbytečně brzo. Moc pili a moc kouřili a jedli moc masa. Jako my všichni. Ale dneska jako bych tady viděl kousek toho starýho světa. Lidi sou furt stejně chudý a stejně unavený. A svolat lidi najeden večer dohromady je jednodušší než snažit seje rozdělovat. A stejně tak je snazší znovu stmelit komunitu než jednotlivý lidi a rodiny rozkmotřovat. Akorát

I ...

že posledních deset a víc let se veškerý snažení ubíralo přesně tím směrem.“

Ewart se zakousl do hamburgeru a po bradě mu stekla majonéza. Podal jsem mu ze stolu ubrousek a on si otřel pusu. Všiml jsem si, že tam s námi stojí Vivien. Nejistě hleděla na Ewarta. Nevěděl jsem, jestli se znají, ale než jsem je staěil představit, promluvila.

„Celou dobu to ale nebylo zdaleka tak idylické. Ti chlapi, co se tak přirozeně družili a vzájemně podporovali, pak přišli domů opilí a zmlátili manželku.“ Ewart na okamžik působil zaskočeně. „V životě existují jednak sny a jednak vzpomínky, Ewarte. A pak jsou tu taky vzpomínky na sny.“

Ewart ještě chvíli mlčel a nakonec řekl jen: „Jo.“ Potom stařík pokýval hlavou a při odchodu se na nás posmutněle usmál. Zamířil ke stolu s pitím, kde Martha ze soudku rozlévala do plastových kelímků cider.

„Myslíš, že se to povede, Vivien?“ zeptal jsem se jí.

Místo odpovědi jen pokrčila rameny.

u

Druhý den jsem byl u Vivien. Většinu dopoledne se mnou seděla u krbu a povídala si, ale po poledni mě nechala o samotě před prskajícím ohněm a vyšla po schodech do patra. Na odpoledne měla ve městě domluvenou schůzku. Řekla mi, že tam zůstane až do večera a že půjdou v Leedsu na večeři do restaurace a pak do divadla a že tam i přespí, v domě toho známého nebo známé. Ani jednou nezmínila, jestli se jedná o muže, nebo o ženu, i když jsem se na to soustředil, a nevyslovila ani jméno té osoby, ačkoliv jsem bedlivě napínal uši. Kladl jsem jí otázky, na které je obvykle třeba odpovědět s použitím vlastního jména nebo osobního zájmena. Vivien na ně odpovídala zdvořile a stručně, ale upřesnění se vyhnula.

Slyšel jsem, jak se pohybuje po ložnici v patře. Podlaha vrzala a dveře těžké dubové skříně se s klapnutím otevíraly a zase zavíraly. Zřetelně ke mně dolehlo cvakání drátěných ramínek o ocelovou šatní tyč. Skleněné lahvičky s parfémy o sebe zacinkaly, jak Vivien drcla do toaletního stolku, když vytahovala zásuvky z pojezdů.

Slyšel jsem to, protože jsem měl uši na stopkách.

V patře Vivienina domu jsem byl jen jednou. Koupelna v přízemí se tehdy opravovala a barva na zdech ještě nestačila zaschnout.

Moje první myšlenka, když jsem do patra vkročil, - ačkoliv jsem se za ni styděl - byla, že tam nevládne zdaleka takový pořádek jako v přízemí. Rozhodně tam nebylo vzorně uklizeno. Na odpočívadle schodiště se na židlích povalovaly hromady knih a taky tu stál odpadkový koš přetékající papíry. Hustě obrostlé zelence na parapetu měly zašlé listy a hlína v květináěích byla suchá jako troud. Okna by bylo potřeba vzít z obou stran mokrým hadrem s ěisticím přípravkem. Vypínač a kliky byly upatlané a byly na nich vidět mastné otisky prstů.

Na vinylové podlaze v koupelně ležel tlustý, zahnědlý kobereček s fleky od zásypu s vůní růží. Kelímek se zásypem stál v polici za záchodem. Znal jsem ten přípravek z doby, kdy jsme bydleli s babičkou Morleyovou a ona nás s Cathy vždycky vyndala z vany, utřela nás ručníkem skoro dosucha, vetřela nám do kůže ten jemný pudr připomínající moučkový cukr a pak našim tenkým nožičkám a ručičkám pomohla nasoukat se do úpletových pyžam.

Nad Vivieniným umyvadlem viselo zrcadlo a pod ním byla skleněná polička, na které leželo několik zubních kartáěků otoěených na bok a napůl vymačkaná tuba zubní pasty, z níž vytékal gel s modrými smítky.

Vyšel jsem z koupelny a chtěl jsem zamířit zpátky do přízemí. Vivien byla v kuchyni a sypala do konvičky čajové lístky. Voda v konvici na sporáku zběsile vřela a přehlušovala veškerý hluk, který Vivien dole dělala nebo který jsem nahoře dělal já.

Jenomže dveře do Vivieniny ložnice byly pootevřené a já jsem upřímně řečeno neodolal. Povedlo se mi protáhnout se škvírou, aniž bych dveře musel otevírat ještě víc.

Na židli v rohu místnosti ležela hromada oblečení a další oblečení bylo poházené na posteli, jak čisté, tak špinavé, a dveře skříně zely dokořán.

Ze všeho nejdřív jsem šel ke skříni a přejel prsty po rukávu halenky barvy slonové kosti z matného hedvábí s drobnými vyšitými fialovými kvítky a osahal její oprýskané perleťové knoílíčky. Pak jsem ze skříně vyndal bavlněné šaty na ramínku a podržel je před sebou. V pase byly zúžené a v místech, kde materiál halil Vivienina prsa a boky, se rozšiřovaly. Když na sobě Vivien měla šaty nebo halenku na knoílíčky, často se přes prsa napínaly k prasknutí. A sukně jí byly přes boky těsné a na štíhlém břiše zase příliš volné.

To já jsem byl hubený úplně všude. Na mých útlých, bledých hýždích šly na pohled i na omak rozeznat sedací kosti a já si to bolestně uvědomoval. Hrudník jsem měl taky uzoučký. Neměl jsem skoro žádné svaly, kůže se mi přes hrudní koš napínala tak, že byla skoro průhledná, a když na mě shora dopadalo světlo, rýsovaly se na ní stíny žeber.

Přesunul jsem se k neroztříděnému prádlu poházenému na posteli.

Je třeba podotknout, že jsem o sobě nikdy neuvažoval jako o muži. Dokonce jsem si nepřipadal ani jako chlapec. Kdybyste se mě na to zeptali, tak bych samozřejmě odpověděl, že jím jsem. Ne že bych to oznaěení nějak aktivně odmítal. Prostě jsem o tom jen nikdy nepřemýšlel. Neměl jsem k tomu důvod. Žil jsem se sestrou a otcem a ti tvořili celý můj svět. Nepřemýšlel jsem o Cathy jako o děvčeti ani jako o ženě, pro mě to byla zkrátka Cathy. Nepřemýšlel jsem o taťkovi jako o muži, i když jsem samozřejmě věděl, že muž je. I on pro mě byl zkrátka taťka.

Během oněch měsíců, kdy jsem s taťkou a Cathy žil v remízku, jsem si nechal narůst dlouhé vlasy. Byly dlouhé, protože jsem jim nevěnoval péči. Nenapadlo mě se ostříhat. Nenapadlo mě ani poprosit o to Cathy nebo taťku. A oni mě k tomu nijak neponoukali. Takže mi vlasy narostly. Vlasy hnědé jako březová kůra. Zacuchané, jelikož jsem se nečesal. A místy zplihlé mastnotou, protože jsem si je sice myl, ale nemohl jsem je mýt pravidelně. Nehty jsem měl taky dlouhé. Nepamatuju si, že bych si je někdy stříhal. Ani nevím, jestli jsme doma měli nůžky na nehty. Když mi přerostly, orypoval a kousal jsem si je, a nahrubo je tak zkracoval. S výjimkou této občasné nedbalé péče jsem je však nechal jen tak růst. Ne že bych je nechával dorůst do nějaké přehnané délky, ale rozhodně byly o něco delší, než se na chlapce - anebo na muže - slušelo, což jsem ovšem zjistil až mnohem později. Tehdy jsem netušil, že vlasy a nehty si běžně nechávají narůst děvčata, nikoliv chlapci. Vůbec jsem o tom nepřemýšlel. Ani jsem si neuvědomoval, že muži a chlapci, kteří žili v našem okolí, by si na sebe v životě nevzali tričko, které by jim nesahalo aspoň po džíny, jako jsem to dělal já. Částečně to bylo opět z toho důvodu, že jsem na to nedbal. Vyrostl jsem, aniž jsem si to uvědomil, a pořád jsem nosil stejná trička. Ale musím přiznat, že částečně jsem se tak oblékal i proto, že jsem viděl, že tak chodila oblečená moje matka. Nosil jsem příliš těsné džíny a krátká trička, ze kterých mi koukalo břicho, protože jsem viděl, že to tak dělá máma. A nikdo mě neupozornil, že se to nesluší. Anebo si toho nevšimli. Nebo jim to bylo fuk. Anebo nevím.

Proto když jsem tehdy vzal z postele Vivieniny kalhotky, zavřel se nahoře na záchodě, podržel si je před sebou a prohlížel si krajku a zkoumal světlou šmouhu v jejich rozkroku, bylo to úplně něco jiného, než kdyby totéž udělal dospělý muž, který by se potají vkradl do ložnice nejake zeny. Verte mi, byla to úplně jiná situace. Já nepředstavoval žádnou hrozbu. Jak bych taky mohl?

Nevěděl jsem nic o etiketě ani o tom, jaké chování je mezi muži a ženami přípustné a patřičné. Netušil jsem, že existují části těla, které mají různý význam, hodnotu a jsou rozdílného druhu. A že tyto orgány halí různé kusy oblečení a na předepsaných oděvech se odráží jejich hodnota nebo smysl.

Zkrátka a dobře, vůbec jsem netušil, co dělám.

Má zvědavost navíc neměla nic společného se zvědavostí, která v podobné situaci pohání skutečné muže.

A mé jednání tudíž nespadalo do stejné kategorie.

Znovu jsem v patře uslyšel Vivien. Vyšla z ložnice a zamířila do koupelny. Rozsvítila světlo. Slyšel jsem kolísavé hučení odsávacího větráku, připomínající vánek.

Zvedl jsem se z křesla a zamířil ke krbu. Vzal jsem ze stojanu železný pohrabáč. Rukojeť zůstala příliš blízko plamenů, takže teď byla celá rozpálená. Skoro jsem ji neudržel. Zabodnul jsem pohrabáč přímo doprostřed žhnoucích, syčících uhlíků. Podržel jsem ho tam. Držel jsem ho v ohni příliš dlouho. Teplota železa se změnila ze sotva snesitelné na už nesnesitelnou, a moje ruka instinktivně povolila stisk. Pohrabáč dopadl na vyzdívku krbu se zvučným zaduněním.

Ten zvuk se donesl až k Vivien. „Děje se něco?“ zavolala.

Neopověděl jsem. Navzdory mému mlčení ji to však podle všeho neznepokojilo natolik, aby svůj dotaz zopakovala nebo sešla do přízemí.

Přemýšlel jsem, co by ji asi přimělo, aby se přihnala dolů. Přetáhl jsem si přes ruku, pořád ještě trochu bolavou, rukáv svetru a znovu se sehnul pro pohrabáč. Zaváhal jsem. Kdybych pohrabáčem shodil uhlíky na koberec, asi by to dopadlo hůř, než bych chtěl. Představoval jsem si, že chytne koberec nebo že ho to aspoň pořádně ožehne, ale kdybych shodil uhlíky z krbové mřížky, nejspíš by to mělo za následek větší požár, než bych čekal nebo zvládl uhasit. Mohl by shořet všechen Vivienin nábytek, její obrazy a knihy. To by pak musela seběhnout dolů jen ve spodničce, nebo co měla zrovna na sobě.

Vrátil jsem pohrabáč na stojan a šel do kuchyně. Vivien měla své nejvzácnější porcelánové talíře vystavené na horních policích dubového příborníku. Kdysi mi řekla, z čí dílny pochází, jak jsou staré a že to byl svatební dar pro její prarodiče od jedné vzdálené tetičky.

Stačilo by jediné máchnutí paže a mohl bych je z police smést.

Roztříštily by se o pult spodní kredence nebo se sesypaly na břidlicové dlaždice a roztříštily se o zem. Drobné, ručně malované indigově modré kvítky a temně rudé lístečky rozpadlé na kusy na podlaze. Vivien by nahoře uslyšela ten hluk a přihnala by se dolů.

Bylo by to vzrušující, o tom nebylo pochyb. Ale v hloubi duše jsem věděl, že bych těžce nesl její odsudek. Seběhla by po schodech a uviděla mě stát mezi střepy její rodinné památky. Srdce by se mi divoce rozbušilo, tím jsem si naprosto jistý. Byl bych bez sebe vzrušením. Jenomže to vzrušení by rázem zhořklo. Uviděl bych nevěřícnost v jejích očích, její beznaděj, hněv, a hluboko v útrobách by mou euforii převálcoval zprvu pl íživý a brzy všeobjímající pocit viny.

Vzal jsem ze stojanu rychlovarnou konvici, napustil do ní vodu, vrátil ji na stojan a zapnul vypínač. Topná spirála nejdřív jen hučela, ale netrvalo dlouho a voda se začala čeřit. Bublaní vody a burácení unikající páry byly dostatečně hlasité, aby zamaskovaly zvuk mých kroků. Opatrne jsem vyšel po schodech do patra.

Vivienina ložnice byla hned vedle koupelny a dveře zůstaly pootevřené. Stála tam v podprsence a spodničce. Podprsenka byla černá, s krajkovým lemováním. Spodnička byla hedvábná a měla smetanovou barvu. Vyěuhoval z ní široký pas tělových puněocháčů, který sejí zarýval do břicha. Těsně pod místem, kde bylo její břicho nejútlejší, se jí smetanový satén mírně vydouval, přesně tam, kde by nosila dítě, kdyby byla těhotná. Měla uěesané vlasy a byly na nich vidět jemné, záměrné vlny. Odrážely světlo žárovky a planuly zlatém.

Vivien stála u zrcadla, skláněla se k němu a nanášela si řasenku.

Nevšimla si mě. Neslyšela mě. Konvice začala pískat. Vycouval jsem ze dveří a vrátil se přes odpočívadlo a po schodišti dolů do přízemí.

Zhruba půl hodiny nato sešla dolů v plné parádě. Byla krásná.

IV

Povídám si s Billem víc, než je zdrávo. Melu páté přes deváté. Snažím se ho při řízení zabavit. Vyprávím mu o Cathy a o taťkovi, o našem domé na kopci, o lesích a stromech , o jídle, které jsme jídali, a cideru, který jsme pili. Vyprávím mu o přátelstvích, která jsme navázali, a o zvířatech, která jsme chovali. Řeknu mu úplně všechno. Všechno, co se semlelo oné noci.

Už mě neba vilo jít pěšky a Bili měl taky namířeno na sever. Můžeš se s ní potkat v cíli, navrhl mi. Sejdete se na konci cesty.

Naskočil jsem do kabiny jeho náklaďáku a společně jsme vyjeli do noci.

Jsem jeho rádio. Moje vyprávění klokotá, zurčí a šumí. A pak najednou zmlknu, když se pohroužím do myšlenek.

Do Edinburku jsou to normálně dvě hodiny cesty, ale tenhle cizí chlapík křižuje sem a tam. Jezdí po vedlejších silnicích, bere to zkratkami a střihá to od městečka k městečku a od vesnice k vesnici a rozváží po nich svůj náklad. Poznám díky němu zákoutí téhle země, o nichž jsem neměl ani tušení. Aspoň máš při tom hledání větší záběr, řekl mi. Kdo ví, kde je jí konec. V tom má nejspíš pravdu.

Přejíždíme kopce porostlé nachově kvetoucím vřesem. Už zdálky vidíme tu obrovskou skálu ozářenou sluncem a přelévající se hladinu šedivého Severního moře.

Oči modré jako Severní moře, řekl jednou taťka o očích mé sestry. Oči modré jako Severní moře.

Bili mi vypráví o jizvách na svém těle. Kdysi vzal za špatný konec rozžhavenou pájku, když ještě chodil do školy, a dlaň se mu roztekla jako vosk a našponovala se přes ohnuté kosti. Aa levé noze mu chybí kus prstu, který padl za oběť špatně mířenému úderu kladivem. Po celé délce pravého stehna se mu táhne zubatá jizva, památka na to, jak přelézal plot s ostnatým drátem. Na obličeji má šrámy ze rvaček. Nic organizovaného, to ne. Nejako taťkovy zápasy. Jen pouliční potyčky. I\a očních bulvách má kropenaté tečky od jakési infekce, když byl malý. Duhovky má jinak hnědošedé jako západoyorkshirský pískovec, stejně jako on kropenaté od průmyslových zplodin.

V ušmudlaných zpětných zrcátkách připevněných na Billově kabině, zkrápěných deštěm, zahlédnu svůj odraz, jak se opírám o okýnko na straně spolujezdce, umaštěného od mých tváří a prstů a tváří a prstů těch, co tu seděli přede mnou. Jsem prázdný. Zdeformovaný. Rozostřený. Zpřeházený. Za mým odrazem se míhá svět. Vedle mě Bil! vypráví další příběhy. O potížích s dopravci. Nejnovější zprávy ze světa nákladní přepravy. O lidech, co vyskáčou z nákladového prostoru, když otevře zadní dveře poté, co přejede moře. Lidech, o nichž neměl ani tušení.

Zastavíme u boční silnice kdesi ve Skotském příhraničí. V cestě budeme pokračovat až ráno. Uložíme se ke spánku. Bili mi prozradí, že když mě poprvé uviděl, myslel si, že jsem holka. Malá žába, co stojí sama u silnice.

Otočím se k oknu. Sklo je zamlžené. Ulice za ním je tmavá a mokrá a osvětluje ji jen matná, tlumená záře.

Tenhle muž, který je starší než můj taťka, mě vezme za ruku.

Zatajím dech.

Podle pana Royce ten táborák místní lidi zburcoval. S Cathy jsme usoudili, že je to dobrá zpráva. Ted je potřeba přetavit ono odhodlání v čin, prohlásil.

Pan Royce se pustil do organizování nádeníků z farem. Budou požadovat vyšší platy. Statkáři z okolí je drželi v šachu vyhrožováním, že je udají za neoprávněné pobírání sociálních dávek, ale pan Royce tvrdil, že když budou držet pohromadě a seženou dostatečné důkazy, že jejich šéfové v tom byli taky namočení, výhrůžky vyjdou naprázdno. Statkáři se pokusí najmout nové nádeníky, aby doplnili stavy. Brambory bylo potřeba roztřídit, ovoce bylo třeba posbírat, přišlo léto a blížila se sklizeň. Pole nemohla zůstat ležet ladem.

Scházeli se ráno na obvyklých místech, odkud se odjíždělo na farmy, ale místo aby nastoupili do dodávky, podali předákovi papír, na který předtím sepsali své požadavky. Pan Royce jim s tím pomohl. Měl zkušenosti z hornických stávek, i když tohle byla mnohem menší skupina a já pana Royce jednou večer slyšel, jak taťkovi šeptem přiznal, že jich možná bude moc málo na to, aby to k něčemu bylo, a že si za ně statkáři snadno najdou náhradu.

Větší naděje vkládali v to, když budou lidi odmítat platit nájem. Do toho se totiž bude moct zapojit mnohem víc rodin.

Lidi, co žiji v domech, ktere postavila obec a kdysi je vlastnila, než je skoupil pan Price nebo jeho kumpáni. Nájem byl vyšší, než si mohla většina lidí dovolit, a obyvatelé vesnic v okolí - bývalých hornických vesnic - se u Price a ostatních čím dál víc zadlužovali. Báli se, že po nich majitelé domů můžou kdykoliv začít požadovat splacení dluhu, a to v rozličné podobě.

Taťka s panem Roycem postupně obešel všechny domy. Řada lidí dorazila už k našemu táboráku a ti, kteří ho zmeškali, se o našich plánech dozvěděli jinou cestou. Taťka s panem Roycem každému zvlášť vysvětlili, že všichni přestanou platit nájem, a peníze, které by normálně dali panu Priceovi nebo některému z ostatních majitelů domů, se budou shromažďovat ve společném fondu. Z toho se pak budou čerpat prostředky pro lidi, kteří se ocitnou v nouzi, a pan Royce nám později v soukromí řekl, že navíc nebude od věci mít nějakou rezervu, kdyby něco. Kdyby jejich plán nevyšel a všichni nakonec museli svoje dluhy splatit. Jak říkám, tohle nepřiznal nahlas přede všemi, zmínil to v rozhovoru s Marthou a taťkou, které jsme s Cathy vždycky poslouchali.

Taťka se jednou večer na huňaté trávě před naším domem opil ciderem. Řekl nám nebo sám sobě nebo domu nebo stromům anebo ptákům ve větvích, že jsme všichni magoři. Řekl, že je to čirá domýšlivost, že je Ewart blázen, když si myslí, že takovýhle čin dneska ještě něco zmůže, když si myslí, že všechny ty lidi zvládne ochránit a zároveň dohlédnout na to, abychom to bez úhony přestáli i my, my a náš dům na kopci. Všechno to jsou dávno zapomenuté ideály, řekl, a u toho mělo i zůstat.

Druhý den ráno ale vstal brzy a jako obvykle obešel vesnice a všem dodával odvahu, zjišťoval, jestli se náhodou něco nese- běhlo, a ujišťoval se, že lidi vědí, že je pořád na jejich straně.

Byl pryč pres tri hodiny, ale když se vrátil, byl optimisticky naladěný. „Možná že se nám nakonec přece jenom povede ty parchanty porazit,“ řekl nám.

Nálada pana Royce se taky proměňovala. Občas se stávalo, že přišel na návštěvu k nám na kopec nebo jsme my sešli za ním do vesnice a on byl celý zasmušilý, jako by v sobě ze všech sil dusil strach. Obvykle však na náš plán pohlížel s nadějí a obšírně nám vyprávěl o tom, s jakými nadšenými ohlasy se setkal a jak prozatím všechno nasvědčuje tomu, že by se to mohlo podařit.

Dorazila zpráva, že Gerald Castor už chlapům zvedl gáži. Pan Royce šel s nádeníky ráno na místo, kde je vyzvedávali, a osobně jejich požadavky vyložil předákovi. Gerald Castor přijel z farmy, aby si s nimi promluvil. „Tak to vidíte, mý argumenty ho převálcovaly,“ liboval si pan Royce. „Zaskočili sme ho nepřipravenýho, a dyž sem se začal vohánět zákonama, zalek se. Tak se na ně musí. Čovek musí působit oficiózně, jako že ví, vo čem mluví - no, já teda dovopravdy vím, vo čem mluvím, ale voběas je bohužel stejně důležitý tak aspoň působit - a voni sou z toho pak úplně paf. Přesně tak to bylo. Castor byl zaskočenej a řek, že dyž chlapi druhej den přijdou, dostanou zaplacíno, na čem sme se domluvili - a co by svejm zaměstnancům měl platit každej statkář. Statkáři a majitelé baráků spolu pečou a Price tomu všemu velí, ale bez něj a jeden bez druhýho sou bezradný. To musíme mít na paměti.“

Pogratulovali jsme panu Royceovi a pozvali pár chlapů k nám domů, abychom to zapili. Měla to být taková malá oslava, ale taky jsme chtěli, aby si tohle vítězství spojili s naším domem a s tím, co jsme si tu slíbili před pár týdny u táboráku. Naše úsilí by přišlo vniveč, kdyby se vrátili do práce, ale zapomněli na ostatní lidi, co bojovali po jejich boku, a na ostatní lidi, kterým bylo potreba se postavit. IMasím skutečným nepřítelem byl pan Price, jak vždycky připomínal taťka, ale možná se to vlastně vztahovalo jen na nás.

Jednou večer se nám s Cathy svěřil, že mu sice upřímně záleží na osudu všech, kterých se tahle záležitost týká, ale stejně mu nejvíc leží na srdci můj a Cathyin dům. Občas to takhle říkal, že patří Cathý a mně, jako by ho on sám vůbec neobýval. Jako by úplně zapomněl říct, že je náš, naší rodiny, nebo jako by zapomněl, že vůbec může mít domov, jako by v sobě zaplašil potřebu usadit se a vést pohodlný život a nechat se opečovávat mnou a mojí sestrou.

Svěřil nám, že právě tohle byl skutečný důvod, proč se do toho všeho pustil. Aby nás ochránil, aby pro nás získal náš dům a navždycky nám zajistil bezpečný život mezi jeho zdmi. Řekl, že to od něj není vůbec hezké a že to nemáme nikomu prozrazovat, ale kdybý na to došlo, udělá cokoliv, abychom nepřišli zkrátka. „Ostatní sou mi ukradený,“ utrousil jednou pod vousy.

Dobré zprávy přicházely i nadále. Pár dnů po té události s Geraldem Castorem nás pan Royce přišel informovat, že na jejich požadavky přistoupil další statkář, Jeremy Higgins. A pár dnů nato přesvědčili dalšího.

Oněch prvních pár týdnů to šlo až podezřele snadno. Chlapi se sami sebe začali ptát, proč to nezkusili už dřív. Prostě brali za hotovou věc, že jejich práce nemá žádnou hodnotu. Spousta z nich právě vyšla z vězení nebo byli dlouhodobě nezaměstnaní. Domnívali se, že tvrdá práce na farmě za mizerný peníz vyplacený na ruku je jediná možnost výdělku, která se jim nabízí. Možná měli pravdu. Jenomže statkáři je potřebovali. Nedělali jim žádnou službu. S novými platy by se s klidem mohli rozhodnout, že si najmou nové pracanty, jenomže se chtěli vyhnout tomu, že by s nimi museli uzavřít smlouvu. Naše parta po nich totiž smlouvy ani nie podobného nepožadovala. Všichni včetně pana Royce to prodiskutovali a rozhodli se, že jim na tom nesejde. Nikdo nijak zvlášť netoužil po tom, aby ho měly v merku úřady. Ne proto, že by se chtěli vyhnout placení daní. Jen nechtěli, aby o čemkoliv z toho, co se dělo, něco věděly úřední orgány - obzvlášť ne policie. To platilo jak pro statkáře, tak pro nádeníky. To byl onen citlivý bod, díky němuž to všechno fungovalo. Obě strany na sebe navzájem vyvíjely tlak, ovšem ne tak velký, aby se do toho musela vložit policie.

A právě proto se Priceovi muži nijak nežinýrovali, když se nám začali mstít, přesně jak taťka předpovídal - neměli totiž strach z toho, že bychom na ně my nebo kdokoliv z ostatních zavolali policii. Gerald Castor, Jeremy Higgins a další sice nejdřív souhlasili s našimi požadavky a podvolili se nám, ale nakonec svůj slib porušili. Na základě indicií jsme si vyvodili, že dali hlavy dohromady a pak se poradili i s Pricem a - ačkoliv se nechali zastrašit prvotním šokem z toho, že se proti nim nádeníci a pan Royce zorganizovali - všechno si znovu rozmysleli, zvážili své možnosti a vymysleli plán.

Doneslo se nám, že najímají lidi odjinud. Dováží je sem autobusy. Běžná praxe, řekl pan Royce, člověk jen musí vědět, jak si s něěím takovým nejlíp poradit. Potřebovali jsme zjistit, odkud je berou, kde je nabírají a kde vysazují. Co je v plánu potom, už jsem se nedozvěděl.

Skutečný poprask nastal, když nadešel konec měsíce a nikdo z nájemníků v domech v celém širém okolí nezaplatil nájem. To už byl větší průšvih. Pan Royce to předpovídal. Řekl, že právě v nájmech se točí největší peníze, a tady na severu je mnohem těžší sehnat nové nájemníky než nové pracanty.

iicuuuoiu oc IU u v Zi uaaicuivu. A tiii i HLC a ativitii jenu KUín-

páni celoročne zamestnávali chlapy, kteří za ně vybírali nájemné a řešili nepříjemnosti. Byli to chlapi jako hory, silní a zlí. Když se nějaký nájemník opozdil s platbou, objevili se u něj doma a podali si ho. Byli to soukromí exekútori na plný úvazek. Zaklepali na dveře. Vyhrožovali. A pokud ani to nepomohlo, vyrazili dveře a vzali si, co jim náleželo, v naturáliích. Byli to neúprosní chlapi, mohutní a drsní a nemilosrdní. Ale s taťkou se srovnávat nemohli.

Taťka byl totiž král. Byl o třicet čísel vyšší než ten nejvyšší z nich, byl to kolos. Paže měl dvakrát tak tlusté jako oni. Jeho pěsti byly skoro stejně velké jako jejich hlavy. S klidem by se mohli schoulit v jeho hrudním koši jako plod v děloze. Taťka si s těmihle chlapy vůbec nedělal hlavu, a když začali doopravdy slídit po okolí, věděl, co dělat.

Exekútori začali klepat na dveře. Nejdřív se zaměřili na pár domů v urěité oblasti. To taťkovi ulehěilo práci. Gary, náš známý z třídění brambor, měl k dispozici auto svého strýce, a jakmile mu některý z nájemníků dal echo, naložil taťku a přijel tam s ním, co nejdřív to šlo. Taťka vystoupil z auta a dal o sobě vědět. Když exekútori uviděli tu horu masa, zdekovali se.

A tak začali měnit zvyky. Vždycky zašli jen do jednoho domu a pak nasedli do aut a jeli zase do jiné čtvrti, aby je Gary s taťkou nevyhmátli. Jenomže taťka taky přitvrdil. Když mu pár z nich padlo do spárů, odvlekl je postranní uličkou na prostranství zarostlé vysokou travou protkanou lučním kvítím, kam nebylo vidět, jelikož tam rostly vysoké hlohy. Tam jim zlámal žebra a prsty a pak je vypoklonkoval.

Několikrát to zopakoval s různými partami exekutorů. Exekútori brzy začali odpadat. Přece jen to pro ně byla pořád jenom práce. Dělali to pro peníze. A majitelé domů jim neplatili tolik, aby jim stálo za to nasazovat krk. To by jim museli nabídnout víc, než kolik by vydělali na vymáhaném nájemném.

Zdálo se, že máme navrch. Mezi lidmi panovala povznesená nálada. Pravidelně jsme se scházeli v našem domě na kopci, popíjeli, povídali si a navzájem se povzbuzovali. Vládl mezi námi skutečný týmový duch a všichni byli plní odhodlání.

Samozřejmě to ale nemohlo mít dlouhého trvání. A jednoho úterý pozdě večer, kdy ale ještě nebyla tma, u našeho domu zastavilo auto pana Price.

Zrovna jsem uhraboval cestu k domu, když se v kopci objevil landrover pana Price. Posledních čtrnáct dní probíhalo ve znamení silných letních lijáků a proudy vody tekly z kopce dolů, odnášely s sebou tuny bahna, naplavenín a kamení a sbíraly se na začátku příjezdové cesty, v místě, kde se křížila s jezdeckou stezkou. Vzal jsem si z kůlny zrezivělé hrábě a snažil se uhrabat bahno tak, aby z něj zase byla pěšina. Půda tu byla samý jíl. Mazlavá hlína se mi lepila na zuby hrábí, až přes ni skoro nebylo vidět kov.

Uslyšel jsem, jak se džíp pana Price blíží po jezdecké stezce. Neznal jsem nikoho jiného, kdo by měl tak silný a výkonný motor. Zahnul na naši příjezdovou cestu a přední kola jeho auta se zabořila hluboko do hutného bahna. Silný motor se rozjel na plné otáčky a kola se roztočila a chvíli od nich odletovalo bláto a voda, a kdybych to nečekal, docela určitě by mě to ohodilo. Do kopce se pan Price neodvážil, a tak pomalu vycouval zpátky na jezdeckou stezku a zaparkoval na krajnici.

Otevřel dveře a vystoupil z auta. Pokud byl za černými skly rozčilený a namíchnutý, nedal to na sobě nijak znát, když vylezl

na čerstvý vzduch, do podvečerního svetla. Vykročil smerem ke mně a do zad se mu při tom opíralo zapadající slunce a ozařovalo jeho siluetu. „Tebe zrovna hledám,“ řekl.

Skobrtl jsem. „Půjdu zavolat taťku.“

„Ne, ne, ne.“ Natáhl ruku, aby mě zastavil a přivolal k sobě, abych se spolu s ním vydal na jezdeckou stezku. Jeho hlas zněl vlídně, laskavě. Ve tváři měl přívětivý výraz.

Zadíval jsem se nahoru k našemu domu. Zrovna se v něm rozsvěcovala světla.

Bože, oběas jsem byl hrozný zbabělec.

Pan Price tam pořád stál s nataženou rukou a čekal na mě.

Byla to taková ta situace, kdy zkrátka nic nezmůžete a musíte vyhovět člověku, který stojí přímo před vámi.

Prokličkoval jsem mezi kalužemi a vyšel na stezku. Pan Price se zastavil na místě, kam nebylo od domu přes keře zimolezu vidět.

Postavil se přede mě. Měl na sobě gumáky, manšestrové kalhoty, a jelikož byl vlahý letní večer, bavlněnou kostkovanou košili, kterou měl u krku rozepnutou.

Levou nohu si položil na násep a opřel se o ni levým loktem a jeho tělo se v té póze jakoby rozevíralo a svažovalo. Když takhle stál, byl o něco menší než já, a vzhlížel ke mně žíhanýma očima.

Uvědomil jsem si, že si nervózně pohrávám s rukama a cukám nohama, že šoupu chodidly sem a tam po vlhké trávě a proplétám si prsty.

„Jak se jmenuješ příjmením, chlapče?“

„Oliver.“

„Daniel Oliver?“

„Jo.“

„Daniel a L.atherine Uhverovi.

„Jo. A co má bejt?“

„Jak se jmenuje příjmením tvůj táta?“

„Smythe.“

„Smythe?“

„Jo. To přece vite.“

Pan Price pokýval hlavou. „Máš pravdu. Jen jsem se chtěl ujistit.“

Přesunul váhu tak, že se teď tyčil nade mnou, ale pořád ke mně byl milý, nebo mi to tak aspoň připadalo.

„Ty a tvoje sestra máte příjmení po matce.“

„Jo. A co má bejt? Na tom přece není nic divnýho.“

„To máš asi pravdu.“ Pan Price se odmlčel a olízl si rty a celou dobu při tom koukal na mě. „Víš, s někým, kdo se jmenuje Oliver, jsem ochotný ztratit mnohem víc času než s člověkem, co se jmenuje Smythe. Takže máš štěstí, že jsi Oliver.“

Pokrčil jsem rameny. „Nemůžu říct, že bych svoji mámu nějak zvlášť znal. Taťka pro nás byl obojí. Máma i táta. Teda taťka a babička Morleyová. Než sme se přestěhovali sem. Menuj u se sice Oliver, ale duší sem Smythe.“

Pan Price se nad tím, co jsem řekl, na okamžik zamyslel a pak skoro neznatelně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Kdepak, s tím nemůžu souhlasit. Nejsi ani trochu jako tvůj otec.“

Při těch slovech se ve mně vzedmula další špetka tvrdohlavosti.

Pan Price pokračoval: „Řekl bych, že to, jak se teď věci mají, ti nejspíš musí být dost proti srsti. Podle mě nemáš v povaze vyhledávat nebo protahovat podobná opatření. Mám na mysli tu stávku. Tu záležitost s nájmy za nemovitosti, které vlastním. Je to všechno trochu dětinské, nepřipadá ti? Tak to aspoň vnímám sám sebe ptám, proč se tvůj otec a jeho přátelé rozhodli uchýlit k tomuhle řešení? Proč nepřišli rovnou za mnou a neprohráli se mnou, co jim leží na srdci?“

„Vyhrožoval ste, že nás vykopnete z našeho pozemku, tak proto.“

„Vážně? Tys slyšel, že bych něco takového řekl? Byl jsi u toho?“

„Ne, nebyl. Ale řek mi to taťka.“

„Tak taťka.“

„Jo.“

Pan Price se zhluboka nadechl a založil si ruce pod hrudníkem. „Klidně bych ti tenhle pozemek hned zítra věnoval,“ řekl. „Tenhleten remízek s pár slušnými stromy a jílem, co stéká do nížiny. S klidem bych ti ho zítra dal. Ne tvému tátovi, ale tobě. Ne Smytheovi, ale Oliverovi. Tvůj táta je surovec. Ale ty seš po matce. Co na to říkáš?“

„Já... Já nechápu, jak to myslíte.“

„Říkám, že bych ti tenhle pozemek, kde vám tvůj táta postavil dům, klidně hned zítra daroval. Byl by oficiálně tvůj. Přepsal bych ho na tebe. Bylo by po problémech.“

„Ale já bych ho nechtěl mít jen pro sebe. Chtěl bych tady žít s taťkou a s Cathy.“

„A to je právě ten problém. Představa, že pozemek tvojí mámy odevzdám do rukou tvého otce, mi je proti srsti. Vždycky jsem to tak cítil. Jenomže on si ho zkrátka zabral, že? Brousil si na něj zuby celé roky a pak se tu jednoho dne zkrátka objevil a začal stavět. A já se o tom doslechl, teprve když už stál skoro celý dům. Tobě to připadá správné?“

Neodpověděl jsem.

„lys vedel, ze tenhle pozemek patrival tvoji matce, vid: lo ti otec určitě řekl, ne?“

Pořád jsem mlčel.

„Věděl jsi, že tady bydlela, že tady žila odmalička? Zdědila tenhle pozemek po rodičích. A když to s ní začalo jít z kopce - o čemž ti určitě nemusím vykládat, vzhledem k tomu, že jsi její syn obrátila se na mě. A tak jsem od ní tenhle pozemek odkoupil, a to za pěkně vysokou sumu, a jí ty peníze měly pomoct, aby se zase postavila na nohy a začala znovu, což by se jí určitě povedlo, nebýt tvého otce. A i když mi tenhle pozemek po právu náleží, a dokonce i po tom všem, co jsem si s tvými rodiči zažil, ještě když byla tvoje máma naživu, i teď, když už mi přidělává starosti jenom tvůj otec, s radostí bych ho přepsal na tebe, Danieli Olivere. Daroval bych ti ho, protože jsem tu holku měl rád. Ale místo toho si ho tvůj otec prostě vzal. Sebral mi ho, ačkoliv na to neměl sebemenší právo.“

Znovu jsem pokrčil rameny. „Nikdo jinej s tím pozemkem nic nedělal.“

„To je možné. Ale takhle to na světě nefunguje. Takhle se dobří, slušní lidé nechovají.“

„My sme slušný lidi. Prostě sme jen potřebovali někde bydlet.“ Pan Price mě sjel pohledem, obešel mě a zamířil ke svému landroveru. Myslel jsem, že do něj nasedne a odjede. Pocítil jsem záchvěv pýchy, jako by se mi ho odsud povedlo vyprovodit, jako bych udělal něco pro naši rodinu, ale on se ještě nikam nechystal. Otevřel přední dveře na straně spolujezdce a sáhl do palubní přihrádky. Vrátil se s průsvitnou plastovou složkou, v níž byl tlustý svazek dokumentů. Většina byla bílá, ostatní měly pastelové barvy: růžovou, žlutou, modrou, zelenou. „Mám s sebou všechny potřebné papíry,“ řekl. „Jsem ochotný tenhle pozemek oficiálně přepsat na tebe, Danieli Olivere. Podívej, jsi tu napsaný.“ Ukázal na titulní stranu. Uviděl jsem své jméno napsané velkými černými písmeny. „Ale protože vím, že tu chceš bydlet se svým otcem - koneckonců ještě nejsi zletilý -. mám jisté podmínky. Potřebuju mít záruku, že tvůj otec přestane být takový nepřátelský soused, jako byl těch posledních pár měsíců. Nechci, aby v mojí blízkosti žil někdo, kdo mi bude dělat problémy, kdo bude ohrožovat moje podnikání a můj majetek. Kdo by to taky chtěl? Nikdo. Takže mu v první řadě musíš vyřídit, že pokud chce mít pro vaši rodinu zajištěný domov, a pokud chce, aby byl tenhle pozemek napsaný na jeho syna - protože se může spolehnout, že jemu patřit nikdy nebude -, musí odvolat tuhle nesmyslnou záležitost. Musí ty ufňukance donutit, aby se vrátili do práce, a musí dohlédnout na to, aby všichni zaplatili nájem. Probral jsem to s místními statkáři a dohodli jsme se, že trochu zvýšíme mzdy. Je to tak fér. A příští dva roky nezvedneme nájmy a potom jenom v souladu s inflací. Víš, co je to inflace? Nevíš, no, to nevadí. Všechno jsem to tady sepsal.“ Zamával složkou. „Je tam dopis pro tvého otce a taky kopie všech dokumentů, které podepíšu, pokud bude souhlasit s mým návrhem. Aspoň si to může v klidu promyslet. Zvážit situaci a rozhodnout se. A pak bude klid. Hotovo.“

Vzal jsem si od něj složku a strčil si ji pod paži. „To sou vaše podmínky? Že to taťka odvolá?“

„Ne tak docela,“ řekl pan Price. „Tvůj táta pro mě musí čas od času udělat nějakou práci, jako za starých časů. Musí se vrátit do našich řad. Kdysi mi patřívaly jeho svaly a taky jeho mysl. Jeho pěsti byly moje, i jeho nohy, oči, uši a zuby. Jak myslíš, že se seznámil s tvojí matkou?“

„Nad tím sem nikdy nepřemejšlel.“

Pan Price na to nic neřekl. Založil si ruce a zaseje natalil a dal šije v bok. „Jen to otci hezky vyřiď,“ řekl a ukázal mi na hrudník. „Řekni mu, že to je všechno, co od něj chci. Chci ho mít zase k ruce. Chci mít k ruce jeho i to jeho obrovitánské, mohutné tělo, které nemá konkurenci, ani v tomhle hrabství, ani nikde jinde v celé zemi. Řekni mu, že chci ozkoušet ty jeho svaly, vidět, jak se ty pěsti věnují tomu, k čemu byly předurčeny. Jo, já vím, že pro mě nikdy nebude obcházet nájemníky a valchovat toho, na koho ukážu, jako to dělával, když byl ještě ucho. Ale vyřiď mu, že pro něj mám důstojnější práci, jestli bude mít zájem. Řekni mu, že jsem pro něj našel soupeře.“

Otočil se ke mně zády a vrátil se k džípu. Odjel. Bláto létalo vzduchem jako šrapnely.

Nechal jsem hrábě trčet zapíchnuté v bahně. Na tuhle práci se vůbec nehodily. S mlasknutím jsem je vytáhl ze země, hodil si je přes pravé rameno a vyběhl po kopci k domu.

Vchodové dveře se houpaly v pantech v mírném, skotačivém vánku, který neměl žádný směr. Cathy je nechala otevřené, aby za nás jemný, svěží větřík zametl podlahy, načechral závěsy, prošmejdil praskliny ve zdech a zanechal v našem domově příjemně svěží vůni vlhkého pylu a zlámaných větviček.

„Vybagrováno?“ zeptal se taťka.

„Ba ne. Vyrušili mě.“

Podal jsem mu složku. Sklopil k ní zrak a pak se podíval na mě.

„To ti posílá Price. Stavil se tady. Rek mi, že ti mám říct, že se s náma chce dohodnout. Chce, abys pro něj pracoval, ale ne tak, jak sis myslel. Přej pro tebe našel někoho, s kým bys moh zápasit. A pak nám přej dá tendle pozemek - přepíše ho na nás. Rek mi to.“

„lo ze rek: Le nam da papíry k tomudle pozemku:

„Jo. Dá nám je.“

„Nám všem?“

„Mně. Řekl, že pozemek přepíše na mě. Moc sem to nepochopil. Ale to je fuk. Na papíře bude náš, a to už přece něco znamená.“

Taťka se znovu podíval na složku a vyndal z ní papíry. Začal je studovat, položil je na stůl a sehnul se nad nimi. Přejížděl prstem po jednotlivých slovech, větu po větě, a jak je četl, jeho rty každé slovo neslyšně opakovaly. Po pár minutách lejstro odstrčil.

„Nedává to smysl.“

„Můžu se na to kouknout,“ nabídl jsem se nesměle.

Zavrtěl hlavou. „Ale ne, synku, vo to nejde. Čtení ovládám dost dobře na to, abych rozuměl, co se tam píše. Smysl mi nedává ta představa, že ěovek může napsat na kus papíru cosi vo kousku země, kerá žije a dejchá a proměňuje se a chvěje a zaplavuje a vysychá, a že ji ěovek může využívat, jak se mu zlíbí, anebo vůbec ne, a že na ni vostatním může zakázat přístup jenom kvůli ňákýmu lejstru. To je to, co mi nedává smysl.“

Taťka papíry shrnul a nacpal je zpátky do složky. Když se postavil, nohy jeho židle zavrzaly o podlahu. Zamířil ke dveřím a jeho mohutné tělo se hrbilo.

„Promyslím to,“ řekl, vyšel z domu a vydal se k remízku.

16

Ten vzkaz dorazil brzy ráno, když jsme ještě spali. Cathy ho našla v předsíni. Někdo ho strčil pod dveře. Udělala snídani a položila vzkaz na jídelní stůl, byl jako sekyra, která se zaťala mezi skleněný džbánek s mlékem a smaltovanou konvici na kávu.

Probudila mě vůně slaniny. Taťka taky vyšel ze dveří svého pokoje a vydal se za tím aromátem. Vzkazu si všiml ve chvíli, kdy jsem vcházel otevřenými dveřmi do kuchyně. Vzal ho mezi palec a ukazováček a zvedl ho ze stolu. Uviděl, že je adresovaný jemu, rozřízl obálku nožem na chleba a rozložil ho.

„Pan Price?“ zeptala se Cathy. Káva se vařila moc dlouho a z hubice vytékala hustá, tmavě hnědá neprůhledná tekutina.

Taťka si poprvé toho rána odchrchlal a vyplivl hlen, který se mu usadil v průdušnici v důsledku nočního vlhka a labužnické večerní cigarety.

„Je to výzva.“

„K zápasu?“

„Jo, víceméně. Zavonaěil to tak, že to vypadá jako ěistě vobchodní záležitost. Bude se zápasit vo peníze a chlapi si budou moct vsadit na výsledek. Jenomže my moc dobře víme, že tentokrát nejde jen vo vobchod. Chce, abych zápasil jeho ménem. Dyž vyhrajú, shrábne spoustu peněz a přepíše tendle pozemek na vás dva. A dyž prohraju, no, vsadím se, že i tak shrábne spoustu peněz. Von už si to umí zařídit.“

Zápas se měl konat v lese nad dostihovým závodištěm. Ta volba měla své opodstatnění. Už stovkv let kočovníci objížděli závodiště po celé zemi, kupovali a prodávali koně, jezdecké náčiní a obstarávali zábavu, když dostih skončil a setmělo se. Po soumraku závodiště patřilo kočovníkům a jejich přátelům. Zažehly se ohně, peklo se maso, pila se whisky. A zápasilo se.

Během oněch dní lesy za dostihovým závodištěm skýtaly útočiště před policií a náhodnými kolemjdoucími. Lidi věnčící psy do nich zavítali jen zřídka - takovou měly reputaci.

Taťka trénoval v remízku, aby se dostal do formy. Zvedal, co se dalo - špalky, kameny -, dokud se pár našich známých nesložilo a nepořídilo mu činky z druhé ruky. Mě zvedal taky, jako bych vůbec nic nevážil, jako by se moje váha nijak neproměnila ode dne, co jsem se narodil a on mě zvedl z máminy náruče.

Jedl víc masa a ryb, skoro dvakrát tolik co předtím. A taky chodil na procházky a běhal, aby měl větší výdrž. Říkal, že to je teď mnohem důležitější než kdy jindy. Věděl, jakou silou dokáže udeřit a jak rychle jsou jeho pěsti schopné zasáhnout cíl, ale když bude jeho soupeř o hodně mladší než on, bude kolem něj kroužit a unaví ho, a když pak taťka udělá chybu, mohlo by se mu to stát osudným.

Jednou večer mi pověděl o svých obavách. Nejdřív se ujistil, že je Cathy pryč, což se stávalo často, a pak se mnou mluvil s nebývalou otevřeností. Řekl mi, že se bojí, že už je na to moc starý. Řekl, že neexistuje větší břemeno než úspěch, že ho ještě nikdy nikdo neporazil a jeho reputace sahá daleko za hranice

Anglie a Irska. Přinejmenším v jistých kruzích. Ale zápasit s břemenem takové pověsti bude mnohem těžší než kdy jindy. A on z toho měl strach, protože na tomhle zápase doopravdy záleželo.

I)o předchozích soubojů, ve kterých zápasil o peníze, mohl jít bez jakýchkoliv očekávání. Ačkoliv ostatní lidi na jeho vítězství sázeli své úspory, jemu na něm záležet nemuselo, pokud nechtěl. Mohl zůstat klidný, takřka lhostejný, a pokaždé vyhrál, protože si mohl dovolit riskovat.

Jenomže teď bylo v sázce mnohem víc. Mnohem víc než jen peníze. A taky byl starší. „Starý svaly,“ řekl a poplácal se po bicepsu.

Řekl jsem mu, že když prohraje, nebudu smutný, a že vymyslíme nějaký jiný způsob, jak si udržet náš dům a zbavit se všech Priceů. A i kdyby se nám to nepodařilo, vždycky se můžeme odstěhovat a začít znova a pořád budeme mít jeden druhého.

Večer před zápasem jsem se se štěňaty vydal k Vivien. U nás doma vládla napjatá nálada. Taťka odešel do remízku a Cathy jen posedávala přede dveřmi a kouřila. Potřeboval jsem odtamtud vypadnout. Padal soumrak a v živém plotě zpívali kosi. Psi na ubývající světlo taky reagovali. Byli neklidní z blížící se tmy.

Ve Vivienině předsíni svítilo ostré světlo, a když jsem překročil práh, zavála ke mně vůně pupalky kvetoucí u vchodových dveří.

„Myslela jsem si, že se dneska večer stavíš,“ řekla Vivien. Mluvila rychle, a když mě pouštěla dovnitř, zadívala se mi přes rameno. Psi se drželi u mých nohou, nesví z těch nových vůní.

V domě byla větší zima než venku. Nahoře v patře zařinčelo otevřené okno. Ze schodů se sneslo zarachocení dřeva o dřevo, jako zvonkohra. Zašustily záclony. Vivien začala pobíhat po domě a všechno zavírat, zastrkovat západky, zakasávat záclony, zatahovat sametové závěsy, zabedňovat okenice tam, kde byly okenice. Vzala si ode mě Jess a Bečky a nahnala je do kuchyně, odepnula jim vodítka a uložila je do šuplíku, vyndala z kredence misky a nalila do nich vodu a zbytek svého hovězího guláše z rendlíku na plotně. Zavřela za nimi dveře. Psi se nepokusili jít za ní, místo toho začali chlemtat vodu a spokojeně a bezstarostně při tom vrtěli ocasy.

Vivien ke mně přistoupila, čapla mě za loket a donutila mě sednout si na židli. Vycítil jsem v jejím chování jakousi naléhavost, ale když promluvila, její hlas zněl líbezně a zpěvavě jako vždycky.

„Myslela jsem si, že se dneska večer stavíš,“ zopakovala. „Zítra jdeš na ten zápas, viď? Takže si to táta nerozmyslel?“ „Myslím, že ne. Proč se ptáš?“

„Protože podle mě je to risk,“ řekla bez obalu. „Viděla jsem jeho soupeře a podle mě hrozí, že tvůj otec prohraje.“

Nevěděl jsem, co na to mám říct. Jistota mě postupně opouštěla už celé týdny.

„Proč by měl prohrát?“

„Protože bude zápasit s mnohem mladším protivníkem.“ „Tím pádem je to nezkušenej soupeř. Neozkoušenej.“

„Ale kdepak, je ozkoušený až až, jenom ne tady u nás, takže ho tvůj táta nemůže znát. Přivezli ho z východní Evropy. Z Ukrajiny. Podle mě bys mu to měl vymluvit,“ pokračovala. „Mám o něj starost. Určitě to nebude brát jako ostudu. U člověka jako on, který žije tak jako tvůj otec, je až ku podivu, jak málo si s podobnými věcmi láme hlavu.“

„Ale on musí zápasit. Kvůli ostatním. A kvůli domu.“

Vivien byla bledší, než když jsme se potkali poprvé. Na víčkách měla rozmazané žmolky černé řasenky.

„Takže ho nezkusíš přemluvit?“

Zavrtěl jsem hlavou a o chvilku později se zvedl k odchodu. Nepokusila se mě přesvědčit. Věděla, jak jsme tvrdohlaví, já, taťka i Cathy. Ve dveřích mě objala a dlouho mě držela. Tak trochu jsem čekal, že mi dá pusu na tvář, ale nedala. Pocuchala mi vlasy a pak mě jemně vystrčila ze dveří.

Uháněl jsem se psy zpátky domů po cestě a pak nahoru do kopce a okolo se zatím už doopravdy rozhostila tma. Viděl jsem, jak se kolem míhají rorýsi a chytají malé mušky, které se sotva vyklubaly z kukel. Jess s Bečky se za posledních pár měsíců vytáhly a zeštíhlely, všechna jejich síla se soustředila v našponovaných zadních nohách. Sel jsem po pěšině a ony kolem mě a kolem sebe navzájem pobíhaly v rozmáchlých, plavných kruzích.

Když jsem došel domů, zjistil jsem, že taťka už si šel lehnout. Cathy ještě seděla v kuchyni a kouřila. Byla celá natěšená, čilá a plná energie. Ani na chvilku ji nenapadlo, že by taťka mohl prohrát. Ještě nikdy jsem ji neviděl tak rozzářenou.

Tu noc jsem ležel v posteli a v mdlém světle měsíce zíral na zeď, na vrásy a praskliny v hrubé omítce, kterou natahoval můj otec, na otisky jeho palců a prstů, na křivku, kterou opsala jeho špachtle, na pruh omítky, který jediným pohybem nanesla jeho pravá paže.

Když jsem usnul, zdálo se mi o dlouhé cestě pěšky zpátky k domovu za neúnavného štěbetání hřadujících špačků.

Rozbřesk vyhřezl z pupenu světle fialového pološera, a když jsem se probudil, proměnil se v krvavý květ. Do zahřívajících se plic jsem nasál studený vánek linoucí se od otevřeného okna a rty se mi roztáhly do širokého zívnutí. Měl jsem unavené oči a pokoj jsem přes mrkající řasy viděl jako sérii záběrů střídajících se v rychlém sledu. Vysrážený pot mi odrbané bavlněné povlečení přilepil k holé kůži. V noci jsem celý hořel, rozpálený vinou nesouvislých snů a svých nepokojných údů, a teď jsem se v té relativní zimě zachvěl.

Vstal jsem z postele, opatrně kladl nohu před nohu a došel do naší umývárny. Neměli jsme sprchu, jen napevno zabudovaný kohoutek, z něhož tekla teplá voda. Přerušovaně z něj tryskala. Voda se ohřívala v bojleru na dřevo, pod nímž každé ráno rozdělával oheň ten, kdo se vzbudil jako první. Zvládl ohřát dost vody na to, aby se tři lidi mohli ošplouchnout, a když jsme si oplachovali podpaží, rozkrok, krk, obličej a uši, chodidla a nohy, paže a trup, voda cákala do kýblu pod kohoutkem a na kamennou podlahu.

Chrstnul jsem si vařící vodu na lepkavou kůži a zlehka ji přejel mýdlem. Ruce se mi svraštěly a naskákaly na nich rudé a bílé skvrny, ale já je přesto dál držel pod kohoutkem. Celý jsem se opláchl, osušil se malým čtvercovým ručníkem a natáhl si čisté, pomačkané oblečení.

Vyšel jsem do chodby a k nosu mi zavála kyselá vůně uzených sleďů povarených v mléce. Jedli jsme je s bílým chlebem namazaným máslem a čerstvým pomerančovým džusem, dárkem od mlékaře.

V sedm hodin jsme na hrubém štěrku před domem uslyšeli kombíka značky Volvo, který patřil Ewartu Royceovi. Než jsme zaslechli brzdy, kola zpomalila a zastavila se. Otevřely se dvoje dveře a zase se s cvaknutím přibouchly. Od našich domovních dveří se ozvalo zaklepání. Cathy otevřela.

„Máte tady odvoz.“ Ewart se zdál snědší, starší, příkřejší. Stres působí na každého jinak. Naše obavy měly stejný terč, ale naše hlediska se lišila, a tak u každého z nás nabíraly odlišný nádech.

Martha čekala u auta, a když jsme vyšli z domu s taškami a psy, otevřela kufr. Taťka si sedl dopředu a Martha se posadila za něj. Ewart řídil, Cathy si vybrala sedadlo vzadu napravo a já seděl mezi svou sestrou a paní Royceovou.

Auto se vydalo po hrbolaté cestě dolů z našeho kopce a my na sedadle naráželi jeden do druhého. Na silnici nebyla jízda o nic plynulejší. V těchhle končinách byly cesty poseté výmoly, které měly na svědomí mrazivé zimy a kyselé deště. Na nejhorších silnicích byly výmoly propojené puklinami, v nichž se usazoval kal a organický materiál, udusaný projíždějícími auty dřív, než se rostlinám podařilo prorazit asfalt. Byla to dost divoká jízda.

Cestou jsme skoro nemluvili. Martha Ewartovi párkrát poradila, kudy jet, a Ewart se jednou zeptal, kolik je hodin. Jinak jsme mlčeli. Cathy hleděla z okýnka s nosem zlehka přitisknutým na upatlané sklo. Taťka zhluboka dýchal. Díval se před sebe. Zátylek měl orosený potem, který se tak třpytil, až to

Vjpaudiu, J d KU JJJ ÄIUlíl čl piUlllCIlll V U1UUUU11KC leuove krystalky.

Rozhlédl jsem se po svých spolucestujících, jelikož mě zajímali mnohem víc, než by mě kdy mohl zajímat svět venku za okýnky. Když jsme byli na cestě asi deset minut, Martha se ke mně natáhla a vzala mě za levou ruku. Měla horkou dlaň. Cítil jsem pravidelný tep v jejím palci a hřejivý zlatý kroužek na jejím prsteníčku. Pevné nehty měla zalité v akrylu.

K dostihovému závodišti nám to od našeho domu trvalo tři čtvrtě hodiny. Zabočili jsme na cestu vedoucí podél plotu, který se táhl po obvodu závodiště, do lesíka za ním. Projížděli jsme mezi stromy, jasany a duby jako v našem remízku. Pod koly nám křupaly křehké popadané klacky a větve. Cesta byla příliš úzká. Krajnice zarostly kapradím a medvědím česnekem a rostliny se na nás ze stran mačkaly.

Dojeli jsme na rozcestí. Jedna z cest byla rozježděná od aut, dodávek a teréňáků, které tudy projely před námi. Ta druhá byla podivně hladká, takřka nedotčená. Jako by ji zaplavila voda, vsákla se do země a vypařila do vzduchu, takže po ní zůstala jen rovnoměrná vrstva lepkavého bláta, která nebyla nikde jinde, jen na téhle cestě, a připomínala hutnou karamelovou polevu.

Když se auto na křižovatce vydalo napravo, natáhl jsem krk a ohlédl se po nepoužívané cestě. Byla úplně holá, připomínala spíš pruh nějaké znečištěné nebo prosolené půdy než cestu, kudy by se dalo jít. Vedla na mýtinu, kde tráva dostala šanci najít si cestu ke slunci a prorazit udusanou hlínou prorostlou mechem.

Cesta mi zmizela z dohledu, zastínily ji nízké větve jednoho obzvláště zavalitého dubu. Otočil jsem se na sedadle zase dopředu a uviděl studený pot na taťkově krku.

i

Projeli jsme zatáčkou na další mýtinu, tentokrát rozbahnenou od deště a lidských nohou. Po jejím obvodu byla v půlkruhu zaparkovaná auta. Většina měla otevřený kufr, vystavený jemnému mrholení. U kufrů stáli muži, několik chlapců a děvčat a velice málo žen a nahlíželi dovnitř. Jarmark byl příležitostí něco koupit nebo prodat. Rada lidí sem dorazila především kvůli tomu. K mání tu byla čistokrevná štěňata a nejrůznější vzácná okrasná plemena slepic. V jednom rohu stál obrovský landrover obložený chlapy s vyholenými hlavami a bombery a většina ostatních lidí se od něj držela dál. Nejspíš zbraně. Nebo trhaviny či pornografie.

„Cathy, Danny, vylezte první,“ nařídil nám taťka. „Najděte si ňákej klidnej flek.“

Vysoukal jsem se z auta hned po Cathy a moje vysoké boty přistály v blátě. Těžkým krokem jsme se vydali po obvodu mýtiny. Všude postávali lidé a pohupovali se jako mohutné stromy, které shromáždění obklopovaly. Povídali si a kouřili a vystavovali své zvířectvo, náčiní, zbraně. Někdo rozdělal oheň v barelu s plotýnkou a na ní se grilovaly klobásy a cibule. S Cathy jsme se pustili směrem, odkud se linul lahodný kouř a kde prskal rozpálený tuk, ovšem hned nás odtamtud hnali pryč, když jsme přiznali, že u sebe nemáme žádné peníze.

„Kde myslíte, že ste? V potravinový bance? Už ať ste vocad pryč!"

Místo toho jsme okouněli u zadku dodávky, ve které byly naložené sudy s živými rybami. Karasové, sumci, kapři, okouni. Všichni se proháněli ve vodě. Na sudech bylo napsané, co je v nich za ryby, a taky jejich přibližné stáří a cena, kterou si za ně prodejce účtoval. V rybaření se v tomhle kraji točily velké peníze.

Zápasení, rybaření a zvířata. To byly věci, do kterých tihle lidi investovali.

Sebral jsem odvahu a vylezl do dodávky, abych se podíval zblízka, co nabízejí. Byly tam, na dně sudu. Ryby dlouhé jako moje předloktí, které se vinuly nahoru a dolů a ovíjely kolem sebe navzájem. Snažily se co nejlíp využít omezený prostor, který měly k dispozici. Na dně do sudu ústila trubka, která do něj pumpovala vzduch, a ten probublával směrem k hladině a šimral rybám žábry a uvolněné šupiny, jak proplouvaly proudem a lapaly po životodárném kyslíku.

„Hele, koukej vysmahnout,“ ozval se za mými zády pronikavý hlas. Stál tam vychrtlý zrzavý kluk, o hlavu menší než Cathy. Tvář měl posetou rezatými pihami a strupy od pupínků. Na sobě měl modrofialovou teplákovku a bílé tenisky. Mezi předními zuby mu ulpěl kousek rozžvýkaného toustu. „Dovnitř se může, jenom dyž má čovek zájem něco koupit. A vy dva si koupíte leda kulový.“

„Kdo by si tady taky kupoval živý ryby?“ odsekla Cathy. „Dyž se du podívat na zápas, přece si nekoupím kapra.“

„Tebe se nikdo na nic neptal, krávo blbá.“

Kdykoliv jindy by mu Cathy nejspíš jednu vrazila. Odplivla si skrz zuby a tváře se jí zalily ruměncem.

Cathy rudla stejně snadno jako já. Oba jsme to nesnášeli. Dal bych nevímco za to, kdybych dovedl zůstat bledý jako sníh, když mě něco dopálilo nebo rozhodilo.

Cathy couvla a odspěchala pryč.

Bez okolků jsem se pustil za ní a přešel jsem bez povšimnutí plesknutí těžkého chuchvalce hlenu a slin, který dopadl na zem těsně za mými zády, když jsem se otočil.

Cathy si to svižným krokem namířila na druhý konec mý- tiny, kde se odehrávalo to nejpodstatnější a kde zrovna taťka mluvil s panem Pricem. Domlouval si s ním podmínky, možná vyústění, něco jako pravidla. Kromě toho tam postávali další chlapi s vážnými tvářemi, kteří měli ruce buď strčené v kapsách nepromokavých bund, anebo svírali vodítka drsně vyhlížejících psů. „Nezapomeňte ty čokly zavřít do auta, než začne zápas,“ připomenul kdosi. Představil jsem si Jess a Bečky, jak se rvou s těmihle rafaný, každý za svého páníčka. Představil jsem si, jakou sílu má skutečné psí kousnutí nebo seknutí drápem, jaká bolest to je oproti hravému hryznutí, když vám pes chňapne po ruce. Představil jsem si krev a maso smísené s psími slinami a zubní kámen z jejich nečištěných zubů, připomínající krev smíšenou se zrezlým, špinavým kovem, kdesi na farmě, kde se člověk nedovolá pomoci.

Taťka si zrovna rozepínal bundu, připravoval se. Poprvé jsem uviděl jeho soupeře a obrátil se mi žaludek.

Mohl mít tak dva metry deset. Možná i víc. A byl to pěkný pořízek. Seděl na přívěsu pana Price a nohy mu sahaly až do bahna. Přívěs se pod jeho vahou nakláněl a odpružení bylo stlačené na maximum, takže se podvozek skoro dotýkal země.

Ukrajinec tam seděl shrbený jako tančící medvěd opřený o zeď a mnul si klouby na rukou, sukovité a zvápenatělé jako ty taťkovy.

Šel jsem za Cathy a on si všiml, že se na něj dívám, roztáhl rty a odhalil dásně, a mně se tak naskytl pohled na jeho kompletně zlaté zuby. Rychle jsem odvrátil zrak. Cathy měla namířeno mezi stromy.

Zavolal jsem za ní, jako když jsme ještě chodili do školy. „Počkej! Počkej na mě!“

Ještě pár kroků a podařilo se mi ji chytit za rameno. „Počkej,“ houkl jsem na ni. „Kam deš? Za chvilku to začne.“

Cathy se otočila a zadívala se mi přes rameno na chlapy s vážnými tvářemi, kteří funěli a hekali a kroužili kolem sebe v neustále se zmenšujících kruzích. Dav začal narůstat. Utvořil nepravidelný kruh a mezery se postupně zaplňovaly dalšími a dalšími muži, jako když se holubice slétají do otvorů v holubníku. Jejich ramena se spojila. Neurčitý šum hovoru zněl až dosud věcně, ale nyní jako by ochraptěl jakýmsi euforickým strachem.

„Já se na to koukat nebudu. Mám toho po krk. Sere mě celej tendle pitoměj jarmark.“

A při těch slovech zmizela mezi stromy. Sledoval jsem, jak se mezi nimi proplétá, dokud jejich kmeny a větve nezhoustly a nezačaly z jejího těla ukrajovat čím dál větší kousky, až ho zastínily úplně a Cathy se mi ztratila z dohledu.

Cítil jsem, jak to mezi muži za mými zády vře. Nechtěl jsem se tam vrátit, ale věděl jsem, že bych měl. Bylo potřeba, abych to viděl na vlastní oči.

Otočil jsem se zády k lesu a připojil se k ostatním. Všichni jsme se svorně chvěli očekáváním.

Medvěd přecházel sem a tam, vyskakoval do vzduchu, aby se zahřál, protahoval si svaly a protřepával kosti. Taťka stál na místě. Strnule jako vlk. Oči měl v tom chladném vzduchu a ostrém šedivém světle lesklejší a modřejší než obvykle. Upíraly se na kořist.

Mezi zápasníky vstoupil rozhodčí, s každým zvlášť rázně promluvil a potom poodstoupil.

Medvěd začal poskakovat sem a tam. Měl zdvižené pěsti. Taťka stál na místě a působil skoro unaveně, sklesle. Vůbec poprvé od chvíle, co jsme dorazili, se zadíval na mě a potom taky zvedl zaťaté pěsti. Začal s nimi kroužit jako starý viktoriánsky boxer, jehož pohyby někdo zachytil na strnulých záběrech. Vzpomněl jsem si, že se takhle naučil boxovat. Kdysi nám to vyprávěl. Naučil ho to jeden převelice starý pán, který se sotva držel na nohou, ale instruoval ho z křesla u krbu.

Medvěd šoupal nohama o zem. Taťka se pohupoval dopředu a dozadu. Svaly na stehnech měl našponované a připravené k pohybu.

Rána Medvědovy pěsti, ale taťka se naštěstí včas sehnul. Najednou se zdál mrštný, připravený vrhnout se do boje, s váhou přenesenou na špičkách.

Kroužili kolem sebe. Medvěd učinil další výpad. Jeho pravá pěst vystřelila, následovaná levačkou. Taťka se první ráně vyhnul a druhou vykryl, přičemž zvedl svoji levačku a zaútočil na soupeřovu bradu. Medvěd ucouvl a taťka minul. Z davu se ozvalo několik výkřiků, načež se rozhostilo ticho. Medvěd opět minul a pak ještě jednou. Taťka ranami šetřil.

Poskakovali kolem sebe. Několik dalších pokusů a pak Medvěd konečně zasáhl cíl. Ne taťkovu hlavu, ale jeho hrudník. Část přihlížejících sebou trhla a část se taťkovi začala po- šklebovat. Muselo mu to vyrazit dech. I já si připadal jako bez dechu. Třásl se a couval, snažil se chytit balanc. Medvěd na něj znovu zaútočil pravým hákem. Taťka uhnul, ale pěst ho lízla zleva do hlavy. Další úder.

Taťka se vrátil do hry. Nasál vzduch zpátky do plic a narovnal páteř. Medvěd vycenil zuby - záblesk zlata - a taťka si tu šanci nenechal ujít. Prudká rána. Krev. Pak mu dal další ránu do zubů a snažil se mířit na stejné místo. Objevil jeho slabinu. To, že se Medvědovi v puse blýskaly zlaté zuby, znamenalo, že o vlastní chrup přišel, a tím pádem měl už navždycky oslabené dásně, takže snadno mohl přijít o další zuby. Taťka mu znovu poslal ránu direktem do úsměvu, ale tentokrát ji Medvěd vykryl, naěež se oba dva stáhli a lapali po dechu.

Ze zadního sedadla jednoho auta se ozvalo zaštěkání a rázem se připojili i další psi.

Taťka schytal nečekaný zásah do levé tváře. Ozvalo se tlumené prasknutí, jako když rozštípnete polínko, a následně se mu pod okem rozlila krev a skapávala mu po tváři na rameno a hrudník, vsakovala se mu do bílého bavlněného nátělníku. Z nozder vyfrkoval chuchvalce krve jako drak dštící oheň.

Na zasažené oko už neviděl. Natékalo a víčka se mu zavírala.

Ani tak to ale nevzdával.

Mlaskání podrážek v blátě. Podupávající chlapi, kteří si mnou ruce. Taťka a Medvěd, s pěstmi ve střehu. Štěkající psi. Odplivující chlapi. Vlhký vítr. Prastaré duby ohýbající hřbety, aby tu scénu zahalily. Nafta, špína, pot, krev, spálené maso, sladká šťáva odkapávající ze smažící se cibule. Kruh mužů stojících nad kruhy hub, propojených a ukrytých pod zemí, nad kruhy z vápence.

Medvěd měl nad taťkou navrch, taťka otálel. Ze všech sil jsem se snažil nedívat, ale nemohl jsem si pomoct. Taťka už neudržel ruce ve vzduchu, podkluzovaly mu nohy. Byl unavený. Unavený a schlíplý.

Hlasitě polkl, jako by mu dech uvízl v hrdle. Medvěd znovu zaútočil. Tatka vypadal, jako by už skoro neměl sílu jeho pěsti uhnout, ale víceméně se mu to podařilo. Schytal to do levého ramene, klouby zasáhly sval.

Ale Medvěd ztratil rovnováhu a taťka se po něm ohnal pravačkou. Opřel se do té rány celým tělem. Položil se do ní od pasu nahoru. Našponoval se v kyčlích, jeho špičky se skoro nedotýkaly země, jako by visel ve vzduchu. Najednou byl zase čilý. Možná to byla jen léčka - klamal tělem. Ve zdravém oku se mu zračila ostražitost. Jeho pěst přistála na protivníkově bradě s veškerou silou, na kterou se odhadoval.

Opět se ozval zvuk praskajícího dřeva, ale tentokrát to nebylo, jako když do něj zatnete sekeru, spíš jako když blesk a hrom a vítr urvou ze stromu větev. Jako dřevo, které se rozletí na tisíce kousků. Smršť rudé a zlaté. Krev prýštící z Medvědových odšpuntovaných dásní, zatímco jeho zlaté řezáky, jeho zlaté Špičáky a zlaté stoličky opisují dlouhý, ladný oblouk a přistávají na promáčené zemi.

Medvěd zavrávoral. I já jsem zavrávoral. Měl jsem pocit, že omdlím. Bud omdlím, anebo se počůrám. To ne, proboha, jen to ne. Nic horšího by se stát nemohlo. Přešlápl jsem, abych chytil rovnováhu, a odvrátil jsem zrak, zadíval jsem se k obloze a doufal, že mi studený vzduch zavane do očí a osvěží mě. A možná mi do očí vžene slzy. Slzy by byly o dost lepší, slzy z té zimy, proč ne. Proboha, hlavně ať neomdlím. Prosím. Teď už se mi pohnuly i vnitřnosti. Střeva. Proboha, jen to ne.

Obr se skácel k zemi, přistál v blátě jako jeho zuby. Oči měl obrácené v sloup. Ztratil vědomí. A jak padal, i já si připadal čím dál malátnější, jako by mě jeho tělo vcuclo a já cítil tentýž pohyb - jako bych padal spolu s ním.

Medvěd ležel na zemi. Hlava mu plácla o zem a znovu křupla. Chlapi kolem mě se k němu začali opatrně přibližovat a přibližovala se i země. Pochopil jsem, že každou chvíli omdlím.

A pak jsem byl najednou v taťkově náruči. Neviděl jsem, jak ke mně přiskoěil. Knockautoval Medvěda, vyhrál zápas a takřka ve stejné chvíli přispěchal na pomoc mně. Čapl mě a zvedl ze země, jako bych byl trofej pro vítěze. Zvedl mě do chladného vzduchu. Cítil jsem, jak mi po tvářích stékají slzy, ale závrať byla ta tam. Zhluboka jsem se nadechl. Najednou mi bylo dobře.

Obklopili nás chlapi z naší party. A přišli i Peter a Ewart a pak i Martha. Ta přinesla zelenou tašku na zip, rozepnula ji a vyndávala z ní obinadla, jód a několik pytlíků s mraženým hráškem.

Shlédl jsem ze své vyhlídky v taťkově náruči a uviděl jeho soupeře, jak leží na zemi a kolem něj se shlukují chlapi, kteří mu ovšem nijak zvlášť nepomáhají. Jeden držel kbelík s vodou a nějaké hadry.

A pak jsem uviděl Price. Hleděl vzhůru ke mně. Díval se na mě se stejným klidem, s jakým sledoval zápas. Prostě se jen díval.

Ale kde je Cathy? Kde je moje sestra?

Když mě taťka postavil zpátky na zem, rozhlédl jsem se po obvodu lesa. Vrátila se nakonec? Sledovala zápas schovaná za stromy? Slyšela to?

Martha byla celá ustaraná. Táhla taťku k autu. Otevřela kufr kombíku na maximum a rozložila v zavazadlovém prostoru ručníky. Jess s Bečky se s námi přiběhly přivítat a ňafaly na taťku. Už se nešoural. Šel svižným krokem. Sedl si zezadu do kufru volva a Ewart mu zvedl nohy a podložil je bedýnkou. Začal taťkovi rozvazovat tkaničky a sundávat mu boty. Ponožky měl mokré a špinavé a Ewart mu sundal i je a omotal mu holé nohy ručníkem.

Martha zabalila do tenkého ručníku mražený hrášek a přitiskla ho taťkovi k oku, aby si ho tam přidržel. Na malé naducané kousky vaty nakapala jód a vyčistila mu ostatní rány. Taťka se u toho šklebil. Drobná, účelná bolest způsobená starostlivou péčí často bývá nejhorší.

„Vodu,“ řekl taťka. Vytáhl jsem z lednice láhev. Trochu se napil a pak ji odložil. Zdravým okem se zadíval na Ewarta, a ten sáhl do kabátu a vytáhl placatku. Taťka si ji od něj vzal a přihnul si. První lok poválel v puse a pak ho vyplivl na zem. Druhý už polkl.

Martha mu z oka sundala led a prohlédla si rány. „Bude to potřeba zašít. Vydezinfikuju ti to, než si na to zas dáš ten hrášek.“

Tentokrát nepoužila jód, ale jemnější solný roztok.

Pomohl jsem mu sundat košili a obléct si ěistou. Pak jsem přes něj přehodil flaušovou bundu a přes ni ještě deku. Seděl skoro bez hnutí a upíjel z placatky, ale hlavně se díval směrem ke stromům a spokojeně se usmíval.

Vzpomněl jsem si na to, co mi tenkrát řekla Vivien. 0 tom, co taťka cítí, když zápasí. Ze to potřebuje, jak jeho tělo, tak mysl. Momentálně se zdál spokojený. Kdyby ho tak viděla. V tom, jak to dnes dopadne, se zmýlila. Pochybovala o něm.

Cathy se neobjevila, ale v tu chvíli jsem si o ni starosti nedělal. Věděl jsem, že se jí nic nestane, jednak proto, že se o sebe uměla postarat, a pak taky proto, že se vydala do lesa, a my dva jsme lesy znali jako své boty. Rostly tu jasany a duby, stejné jako u nás doma.

„Už někdo mluvil s Pricem?“ zeptal se taťka.

„Zatím ne. Nejdřív sme tě chtěli dát do pořádku. To je teď důležitější,“ odpověděla mu Martha.

„Myslíte, že dodrží slovo?“ zajímal se taťka.

Ewart se nad tím zamyslel. „Dyž je na veřejnosti, tak jo. Vyrovná se s náma tady přede všema, takže - už jenom proto - nebude moct couvnout. A taky má důvod se radovat. Dneska tady shrábne pořádnej balík peněz. Porazil ty Rusáky. Dneska si tady nebyl za favorita. To se ti stalo poprvý, ne? Depak, Price by ti měl děkovat.“

Taťka zavrtěl hlavou. „To si nejsem tak jistej.“ Zvedl ke mně hlavu. „Co myslíš ty, Danieli?“

Neměl jsem tušení, ale doufal jsem, že všechno dobře dopadne. „Myslím, že sis svou výhru zasloužil,“ řekl jsem. „Myslím, že dneska pojedem domů, a konečně to bude dovopravdy náš domov.“

Taťka přikývl, spíš proto, že se moje slova snažil silou vůle přimět, aby se vyplnila, než že by o nich byl přesvědčený.

Sehnal jsem mu boty, a když si je obul, zvedl se a vydal se ke skupince aut, z nichž jedno právě odjíždělo a odváželo Medvěda. Nějaký chlapík právě vybíral z bláta jeho zlaté zuby a ukládal je do uzavíratelného igelitového pytlíku. Price seděl za volantem svého landroveru a přes okýnko mluvil s několika muži. Výraz jeho tváře jsem nedovedl rozšifrovat.

Uviděl, že se k němu taťka blíží, a naznačil chlapům, s nimiž se bavil, ať je nechají o samotě, ale drží se opodál.

„Tak to bychom měli,“ konstatoval. Měl na mysli výsledek zápasu. Rozuzlení.

Taťka přikývl. „Jak říkáte.“

Taťka čekal, až bude Price pokračovat. Bylo na něm, aby dotáhl do konce svoji nabídku. Ale Price ho nechal čekat. Chtěl, aby se na to taťka musel zeptat sám. Byl to jeho poslední pokus ho ponížit a podrobit si ho - chtěl, aby se na to musel zeptat.

„Tak jak teda? Co bude s tím pozemkem? Můžeme si plácnout? Stvrdit to ofiko?“

„Můžeme,“ přisvědčil Price. „Gavin má připravené pode- psané dokumenty.“ Kývl na jednoho z mužů, s nimiž předtím mluvil. Tupě vyhlížející gauner vytáhl z kufříku, který držel v ruce, černé kroužkové desky. Z nich odepnul plastovou složku a podal ji taťkovi.

Z toho, jak taťka zaváhal, než si ji od něj vzal, jsem poznal, že téhle transakci tak úplně nerozumí. Nevěděl, co ten papír znamená, ale nechtěl se na to Price ptát. Neměl tušení, jak věci fungují ve skutečném světě, a s lejstry a zákony neměl žádné zkušenosti.

Pan Price se ušklíbl. „To jsou mnou podepsané dokumenty, které stvrzují, že pozemek, na kterém sis postavil dům, teď patří tobě.“

„A ten remízek za ním?“ zeptala se za našimi zády rázně Martha. „A co právo užívat silnici, teda cestu, co k tomu pozemku vede?“

Price se na okamžik zamyslel. S odpověďmi na naše otázky si hodlal dávat načas, odpovídat, až on bude chtít. „To taky. Klidně si to prostudujte, i když doufám, že věříte, že umím držet slovo. Je to tam všechno.“

Martha taťkovi vzala plastovou složku a vyndala z ní lejstra secvaknutá v rohu sešívačkou. Pustila se do čtení.

Pan Price začal otráveně poklepávat prsty na volant.

„Potřebujeme vědět, co přesně tady stojí, Pricei,“ řekla Martha, aniž k němu vzhlédla. „Budu si to muset pročíst celý, ať se vám to líbí, nebo ne. Holt budete muset počkat.“

„Že budu muset?“

Martha četla dál, listovala sem a tam, kdykoli došla k něčemu, co si chtěla ověřit.

Price opravdu čekal a po pár minutách jakoby mimoděk utrousil: „Stejně je to zvláštní. Řešit právní spor zápasem, který je protiprávni, roaepsat onciaim lejstra na zaver podívané, kvůli které jsme všichni mohli skončit v base.“ Nejspíš to řekl jen tak pro sebe, anebo ta poznámka byla určená jeho mužům, anebo možná vlastně nám.

Martha si ho nevšímala a četla dál, ale taťka k němu zvedl hlavu, zvědavě, jiodezíravě. Ewart nervózně přešlápl.

Martha dočetla. „Myslím, že bys to měl podepsat. Budu tvůj svědek,“ řekla. Podepsali se na kapotě Priceova landroveru.

Chvilku potom pan Price odjel, plynulé, temné vrnění jeho landroveru se pomalu sunulo po zmáěené zemi. Začalo se objevovat slunce a vlhkost z mýtiny stoupala v podobě jemné mlhy, která se s rytmickým chvěním rovnoměrně zvedala z korun stromů. Skrze mraky se prodralo pár slunečních paprsků a jejich tvar připomínal zpívající zobák kosa.

Všude po mýtině si lidi podávali peníze. Vypadalo to, že úplně všichni, co tu byli, si vsadili na výsledek. Bankovky se strkaly z ruky do ruky, přepoěítávaly, spěšně přehýbaly a schovávaly do náprsních kapes. Pomocníci bookmakerů si dělali poznámky do notesů. A zase ta vůně cibule a žár a prskání plotny, jak ji na pánvi míchali vařeěkou. Chlapi s cvakáním otevírali plechovky s pivem a s lupnutím odzátkovávali lahváěe.

Zdálo se, že diváci se po zápase hodlají zdržet i na zbytek dne. Jíst a pít a nakupovat a prodávat. Koneckonců to byl jarmark. Tajný, oproštěný od daní a poplatků za pronájem a regulací.

Za taťkou chodili chlapi a třásli mu rukou. Jakýsi muž v tvídovém saku a plátěné bekovce mu vtiskl do dlaně padesá- tilibrovou bankovku. „Dneska sem díky vám vydělal mnohem víc, to mi věřte,“ řekl. Podal taťkovi lahváče a přiťukl si s ním.

Kdosi vytáhl láhev whisky a někdo jiný zase neoznačenou láhev, ve které měl vodku ze své domácí palírny. „Všecko v mezích zákona, aby bylo jasno,“ řekl, zatímco vodku naléval do plastového kelímku. „V autě toho mám slušnou zásobičku,“ dodal o něco hlasitěji, aby ho slyšeli i ostatní. „Flaška po pěti librách, je to támdlencta modrá Astra.“

Kromě oné padesátilibrovky taťka dostal i další dary. Projevy uznání. Kartony cigaret, krabice s alkoholem, poražené jehně, stažené a připravené na to, aby ho taťka naporcoval. Bedýnku se zeleninou. Bedýnku uzených sleďů. Chlapi na taťkovi dnes vydělali. Posbíral jsem jejich dary a naskládal je do kufru Ewartova a Marthina auta. Chlapi poplácávali po zádech i mě, cuchali mi vlasy, jako bych byl talisman přinášející štěstí. Nabízeli mi, abych si lokl z jejich pití, dřív než se napili sami, jako by skrze mě připíjeli taťkovi. Jejich paže mě svíraly v náručí a na čele mi přistávaly mužské polibky.

Ale kde vězí Cathy?

Přistoupil ke mně chlápek v tvídovém saku a bekovce, který taťkovi předtím strčil padesátilibrovku. „Ty seš mi ale zvláštní kluk.“ Natáhl ke mně ruku a stejně jako ostatní mi pocuchal vlasy a návdavkem mě pohladil po pravé tváři a jemně mě do ní štípl.

„Myslíte?“

„Jo, to teda myslím. Seš pěkně zvláštní klučina. Hezkej jako vobrázek.“ Prohlédl si mě od hlavy až k patě. „Moc ses nepotatil, co?“ Uchechtl se pod vousy. „Taky z tebe bude boxer, až vyrosteš?“

„To ne. Já nikdy neboxoval. Taťka mě to nikdy nenaučil.“

„2e nenaučil? To je mi teda zvláštní, že to táta, co boxuje, nepředá svýmu synkovi. Je to důležitá tradice, víš.“

Začal si zuby žmoulat spodní ret, přenesl váhu z nohy na nohu a pak se znovu uchechtl.

X      Vil J ovili I Ulllvl

ij. 77j.auva iiv\      ci uy u i uuAuvai.

„Tak to byl ten důvod?“ podivil se muž. „Anebo to bylo spíš proto, že na to nejseš dost urostlej? Máš ručičky jako špejle. Těžko říct, v jaký bys byl váhový kategorii, ale nemáš žádný svaly. Seš sice docela čahoun, ale hubenej jako lunt. To je pro boxera ta nejhorší kombinace. Tvoje váha je v tvý vejšce, ne ve svalech. Taková stavba těla se na box ani trochu nehodí.“

„Jenže mně je to fuk.“

„Nepovídej. Tak fuk, říkáš? No, já bych teda nechtěl syny, kerý se neuměj bránit, to ti teda povím, i dyby byli sebevětší hezounci. Je fakt, že každej nemůže bejt jako tvůj táta, ale čekal sem, že jeho vlastní syn se mu bude aspoň podobat.“ Na okamžik se odmlčel. „Ale musím říct, že si teda vážně moc hezkej kluk,“ dodal.

Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl být hezký.

Vzpomněl jsem si na to, jak mě Vivien hladila po vlasech a po tváři, stejně jako tenhle ělověk.

Kde vězí ta Cathy?

Otočil jsem se k odchodu a muž se znovu uchechtl. Taťka byl pořád obklopený svými obdivovateli.

Vydal jsem se do lesa. Kmeny stromů a listí, které je obklopovalo, tlumily hluk jarmarku a já se ocitl sám jen se zvuky svých kroků, hmyzu a ptáků.

Šel jsem rovně, kráěel jsem zhruba stejnou cestou, kterou se předtím pustila Cathy.

Ušel jsem asi tak sto metrů. V lese člověk chodí pomaleji.

„Danieli.“ Stála za mnou a zády se opírala o kmen stromu. Prošel jsem kolem ní, aniž bych si jí všiml. Paže měla ovinuté kolem těla.

„Co tady děláš?“

I

„r\ic. vynynaia se mému pohledu.

„Taťka vyhrál.“

„Já vím.“

„Koukala ses?“

„Ne.“

„Bylas celou dobu tady?“

„Jo“

„Takžes to slyšela?“

„Ne.“

„Tak jak to víš?“

„Protože mi bylo jasný, že vyhraje. Copak tobě ne?“

„Ale jo, bylo. Jasně že jo. Ale asi sem měl trochu nervy.“ „Já ne.“

„Člověk nikdy neví.“

„U něj jo. Na taťku se můžeš spolehnout.“

Otočila se a odešla, vydala se mezi stromy zpátky na mýtinu, kde předtím muži sledovali zápas. Někteří z nich už byli na odchodu. Balili se, odjížděli zpátky domů. Pustil jsem se za Cathy. Rozběhl jsem se za ní. Nohy už jsem měl stejně dlouhé jako ona, ale stejně jsem měl problém jí stačit. Nikdy jsem nikam nešel ani nic nedělal s takovou naléhavostí jako moje sestra. Starší sestra, mladší bratr. Toužil jsem po tom, aby mi vždycky ukazovala cestu, učila mě, co je co, dovedla mě domů.

Zničehonic jsem se probudil, byla ještě hluboká noc. Ozývalo se štěkání psů.

Našich psů.

Slyšel jsem, jak jejich drápy škrábou o drsnou břidlicovou dlažbu a tlapy jim v běhu podkluzují. Několikrát vrazili hlavou do mých dveří, jako by se snažili najít únikovou cestu z potápějící se lodi. Slyšel jsem, že vyskakují i na zdi. A na Cathyiny dveře.

Taťka byl vzhůru. Slyšel jsem jeho hlas a taky zvýšený hlas nějakého dalšího člověka, jak si povídají mezi dveřmi našeho domu.

„Docela zvláštní, ne?“ říkal zrovna hlas. „Docela zvláštní náhoda.“

„Nemám tušení,“ odpověděl taťka. Zdál se trochu nervózní.

„Ale nevypadá, že by tě to překvapilo. Kdyžs mi otevřel, přišlo mi, jako bys mě ěekal.“

„Depak. To vůbec ne. Jen k nám poslední dobou chodí dost neěekanejch návštěv, takže se nedá říct, že by mě nějak zvlášť šokovalo, dyž se někdo vobjeví, dokonce ani takhle brzo.“

„Měl sem dojem, žes věděl, co nesu za zprávu.“

„Nevěděl.“

Psi pořád škrábali a štěkali a s přestávkami naráželi do stěn. Natahoval jsem uši, abych taťku a příchozího přes ten kravál slyšel. Potřeboval jsem se dostat blíž ke dveřím. Vyklouzl jsem zpod peřiny. Když jsem vylezl z postele, ucítil jsem, jak je vzduch v pokoji řídký a svěží. Tu noc jsem spal nahý a na těle mi v té zimě naskákala husí kůže.

„Uškrtili ho. Krk měl tak zvalchovanej, že se nedalo poznat, esli se nám z něj povedlo očistit všecko to bahno, nebo ne. Můj kluk ho drhnul mejdlem a vodou, aby z něj smyl všecky stopy. Musel sem ho zarazit, než z něj sedře i kůži. A mě teď zajímá, kdo mu to moh udělat? Kdo má takovou páru? A kdo by měl zájem ho zabít? Myslím motiv, chápeš.“

„Já tuším, kam tím míříš, ale vocenil bych, dybys nechodil kolem horký kaše. Koukej to vybalit.“

„Podle mýho je to dost zvláštní. Dost zvláštní způsob, jak zabít chlapa, dokonce i mladýho kluka. V těchdle končinách se chlapi střílej neboje někdo kuchne kudlou nebo šije vezme do parády tak, že umřou na následky zranění. Pomalu vykrvácej. Ale rozhodně se neškrtěj. Za prvý je k tomu potřeba síla, jak už sem říkal. Nebyl to žádnej prďola. Byl to vysokej, silnej kluk. Hrál ve škole všecky ty sporty pro nóbl děcka. Ragby a podobně. Squash a tak dál. Na tuty by se bránil. Leda že by ten chlap, co mu to udělal, byl nevobyčejně silnej. A za druhý, na škrcení je něco důvěrnýho a zároveň zákeřnýho. Proč si nezachovat vod- stup a něčím ho nebacit? Proč ho nezkopat, dyž sebou švihne vo zem? Proč mu nevrazit kudlu do zad nebo ještě lip provrtat ho kulkou, aby s ním čovek vůbec nemusel přijít do kontaktu? Proč se k němu přibližovat a brát ho za krk? Zvláštní.“

Psi pořád kňučeli. Ted už sice tišeji, ale jinak nepolevovali. Jeden vždycky začal a druhý se přidal. Provokovali se. Reagovali jeden na druhého. Napodobovali rozhovor odehrávající se ve dveřích.

„ívias LU na svcuumí, juniic:

„Ty si očividne myslíš, že jo.“

„Já se tě ptám. Tak mi odpověz.“

„Tydle ruce toho kluka nezardousily.“

Psi se stejně jako muži odmlěeli. Slyšel jsem, jak se taťka pohnul, aby jim dal pokyn, že můžou vyběhnout ze dveří ven, a pak jsem uslyšel, jak jejich tlapy cupitají a škrábou na břidlicovém zápraží a potom na štěrku a hlíně, a nakonec jsem je ztratil z doslechu, když uposlechli jeho povel a odklusali z kopce dolů.

„Věříš mi?“

„Věřím. Ale na tom, čemu věřím já, nesejde. Zvedlo jim to mandle. Priceovi a jeho chlapům. Rozhodli se, že to máš na svědomí ty, a nenechaj si to vymluvit.“

„Jakej mají důkaz?“

„Žádnej. A žádnej mít ani nebudou. Dobře víš, že do toho nebudou tahat policajty. Nebude se konat žádný vyšetřování. Prostě se jen rozhodnou, kdo za to bude pykat.“

„Já vím. Vím, jak to chodí. Vím, jak se podobný věci v těch- dle končinách řeší.“

„Jasně. A určitě je ti jasný, že mají věrohodný vysvětlení. 0 to tady de.“

„Zápas sem vyhrál. Vyhrál sem pro Cathy a Dannyho tendle pozemek. Měl sem v rukách příslušný lejstro. Podepsaný Pricem a mnou a jeho právníkem. Byli u toho svědci. Byla to hotová věc. Proě bych teď mordoval Priceovýho kluka? Proč bych to takdlenc komplikoval?“

„Protože

„Protože co? Protože se nedovedu ovládat? Protože sem jako zvíře?“

„Kvůli tvý dceři, Johne. Protože je spolu viděli. Protože ten kluk kolem ní slídil už celý měsíce.“

Tatka oněměl. Cítil jsem, jak sebou trhl, přešlápl na místě, překvapeně ucouvl.

„Cože?“

„Copak sis toho nevšim, Johne? V tolika směrech tak pozornej otec a že bys to neviděl?“

„A co sem měl vidět?“

„Jeho a ji. Teda hlavně jeho. Jak se k ní dycky hrnul, kdykoliv se mu naskytla příležitost. Ale nebylo na tom nic přá- telskýho. Nebylo to, jako dyž se kluk chce s holkou sblížit. Spíš jako dyž ji chce nalákat, aby s ním šla někam, kde budou mít soukromí. Někdy u toho byl taky jeho brácha. Voba dva si na ni dělali zálusk. Jenomže vona na ně nebyla zvědavá, vid'?“

„Samosebou, že ne.“

„Ne, kdepak, ani trošku.“

„Na to je eště moc malá.“

„Jo. A ten kluk je magor. A jeho brácha jakbysmet. Teda asi bych měl říct ,byP, dyž je teď mrtvěj.“

„Takže ty si myslíš, že sem ho kvůli tomu zabil?“

„A nezabil?“

„Nezabil.“

„Ale udělal bys to. Myslím dyby ses to dověděl. Dyby jí ten kluk něco proved.“

„Na to vem jed.“

„No tak to vidíš.“

„Ale neudělal sem to.“

Jelikož už tu nebyli psi, kteří by se rozštěkali, jakmile muži zmlkli, rozhostilo se ticho. Přitiskl jsem se na rám dveří a při- lozil ucho presne na škvíru mezi ramem a dvermi, abych líp slyšel, kdyby znovu začali mluvit.

„Toho kluka našli brzo ráno. Byla tma, ale měli s sebou jeho psy. Nejaký stopaře, nevím jaký přesně, ale našli ho za chvilku, tma netma. Byl schoulenej v listí, měl přes sebe přehozenej svůj kabát, jako nějaký pohřební plátno. Někdo mu s ním zakryl vobliěej a já chápu proč: dyž sme ho odhrnuli, měl vytřeštěný oči, jak se to tak někdy u mrtvol stává. L zvířat, u ptáků, u lidí, u všech je to stejný. Maj je vytřeštěný v jakýmsi údivu, mnohem vykulenější, než by to víčka zvládly za života, jako by ten kluk chtěl nasát všecko, co ze světa ještě mohl spatřit, jako by si chtěl vtisknout do paměti ten krásnej lesík, slunko prosvítající mezi stromama, kytky, co pod těma jasanama a dubama rostly, vtisknout si to do paměti a vodnýst si to s sebou na onen svět. Ten jeden jedinej vobrázek, kerej zachytily jeho vykulený voči. Těch posledních pár vteřin využil k tomu, aby jeho voči nasály všecky ty barvy. Ale von sám barvu ztratil. A i když měl voči plný bůhvíjakejch odstínů, jeho kůže už byla jen bílá. Hned sme poznali, že je po něm. Vyvalený, vytřeštěný voči. Špinavej, zvalchovanej a svraštělej krk. Kusy listí a mechu v puse a mezi těma jeho dokonalejma, bělostnejma zubama. Mrtvěj kluk, vo tom nebylo pochyb. Gorman byl pořád eště na tý mýtině. Zůstal tam i po zápase a po jarmarku a po tý pijatyce a potom, co všichni vostatní vodešli domů. Na noc sme si ustlali před jeho dodávkou, v kerý v kýblech a nádržích rejdily a pouštěly bublinky ty jeho ryby. Zvedli sme toho kluka ze země. Byl to pěk- nej čahoun, samá ruka, samá noha, ale bylo nás dost, a tak jsme to zmákli. Já si vzal prostředek. Vzal jsem ho za pas a vostatní za hlavu a za nohy. Damian to s hlavou ale nezvládl. Držel ho spíš za ramena, takže měl krk zvrácenej dozadu. Pamatuju si, že sem se bál, aby se mu hlava úplně neulomila, jak furt hopsala, dyž sme ho nesli. Teda ne že by se něco takovýho fakt mohlo stát, ale vybavujú si, že sem z toho měl strach. A taky sem se bál, že se ty jeho hustý vlasy, kerý byly delší, než dyž sem ho viděl naposled, zamotaj do podrostu, jak sme se s ním cestou zpátky na mýtinu prodírali lesem. Ale zvládli sme to a já si připomněl, že mrtvolám je na rozdíl vod živejch fuk, dyž je trochu zataháte za paěesy. A taky že se mrtvoly na rozdíl vode mě vo nic nestrachujou. Zpátky na mýtině sme našli Gormana, kerej spal v tý svý rybí dodávce, a zaťukali sme na vokýnko řidiěe, abysme ho zburcovali. Naložili sme mu toho kluka do dodávky. K těm sudům s živejma rybama. S rybama, kerý sice byly živý, ale stejně studený jako ten mŕtvej kluk. Položili sme ho doprostřed a ty sudy s rybama stály kolem něj, jako by to byla veěeře, kerou sme jim naservírovali na stůl pro jejich potěchu. Kdysi sem viděl dospělou štiku, jak se jednomu chlapovi zahryzla do prstu, až mu tekla krev. Sou to pěkný bestie. No a tak tam zkrátka ležel. A my ho prvně trochu voěistili, a teprve pak sme ho dovezli zpátky na panskou usedlost jeho tátovi. Měli sme jen studenou vodu v kýblu a kus starýho mejdla, ale můj kluk dělal, co moh, důkladně mu umyl a vydrh kůži. Kůži, kerá byla mnohem měkěí než kůže nás dělňasů, měkěí než kůže chlapů, co se rvou za peníze. V jistým smyslu to byl džentlmen. Jakžtakž sme ho dali do pucu a odvezli na usedlost a ty ryby v nákladovým prostoru celou cestu šplouchaly. Musím říct, že jak sme ho umyli, tak byl zase stejnej fešák jako zaživa. A dyž Price svýho kluka uviděl, bylo to, jako by se do něj znovu zami- lovával, jako by svýho krásnýho syna uviděl poprvý v životě. Nikdá sem si nemyslel, že je Price citlivej ělověk nebo že by někoho dovedl mít takdle rád. Ale chlapi voběas dovedou překvapit.“

laLKa prumiuvii. „je 10 raia jaKO Kazaej jinej.

„Přesně tak. Jenomže ta jeho něha se brzo přetavila v hněv, to ti povím. Jeho žal zhořkl. A proměnil se v touhu po pomstě.“

„Jasně.“

„Jo. A ten hněv už stihnul namířit proti tobě. Už si našel terě. Křičel tvý měno jako naříkající jelen. Já ti věřím, Johne. Co řekneš, to platí, a navíc nemáš důvod někomu jako já lhát. Ale esli si myslíš, že Price se s tebou vo tom bude bavit, tak to se pleteš. Jedinej důvod, proč tady eště není, je to, že jeho chlapi zatím nedorazili na usedlost. Myslím ty jeho gaunerský poskoky. Ty, kerý pro tebe pošle. Povolal je a zanedlouho sem dorazí. Určitě eště dneska. Radil bych ti, aby ses klidil. To se ti tady snažím říct, Johne. Proto sem přijel. Nebylo snadný se vytratit a Price se po mně určitě bude shánět, ale seš dobrej chlap. Seš dobrej táta a tvoje děcka sou moc fajn. Musíte vocaď zmizet. Vem děti a spakujte se.“

„Todle je náš domov. Je to náš dům a ten pozemek patří mejm dětem.“

„To je ted fuk, Johne. Ztratťe se. Ukliďte se někam, kde vás nenajde. Někam hodně daleko. Jinou možnost nemáš. Sám dobře víš, že momentálně těžko něco zmůžeš. Seš ten nejsilnější chlap, kerýho sem kdy potkal. Nejsilnější a nejrychlejší a nejmazanější chlap, kerýho sem kdy viděl zápasit. Ale dyž sem vlítne deset chlapů s bouchaěkama a namíří ti je na hlavu, tvý svaly sou ti k ničemu. A tvůj důvtip jakbysmet. V týdle chvíli můžeš jedině vzít rohá.“

Taťka mlčel. Teprve tehdy jsem si všiml, že se mi zrychlil dech a srdce mi v hrudi divoce buší. Najednou jsem si uvědomoval všechny zvuky, které mé tělo vydává, a taky to, jak hlasité najednou je. Napadlo mě, jestli jsou mé srdce a plíce

i

slyset i pres dveře. Uoulal jsem, ze ne. latka s tím neznámým mužem stáli dost daleko od mého pokoje a byli příliš zabraní do hovoru a vítr, který fučel venku, by nejspíš stejně zamaskoval zvuk vzduchu procházejícího mým tělem. Měl jsem ale pocit, že najednou slyším krev proudící mými žilami, razící si cestu těmi úzkými kanály jako rozbouřená zpěněná voda protékající roklinou. Měl jsem dojem, že slyším, jak ve mně víří, skoro jako by se snažila prorazit nové cestičky, širší kanály ústící do moře někde tam venku. Když jsem byl malý, často se mi spouštěla krev z nosu. Pravá ruka mi skoro automaticky vystřelila k obličeji, aby to zkontrolovala. Obvykle jsem ucítil nasládlou vůni krve, ale tentokrát nebylo co cítit ani nahmatat ani olíznout. Můj nos byl v pořádku.

Taťka si s návštěvou vyměnil ještě pár nezřetelných slov, načež neznámý odešel. Venku se zakuckáním nastartovalo auto, muž odjel a temné hučení motoru postupně zmizelo v dálce.

Taťka nasál vzduch do svých mohutných plic a pak ho vyfoukl a znělo to, jako když údolím mezi dvěma horami zafuěí vítr.

„Danieli?“ řekl tiše. Možná celou dobu tušil, že je tajně poslouchám, ale nemohl vědět, kolik jsem toho slyšel. Pomalu jsem otočil klikou a pořád jsem se snažil být jako myška, i když už k tomu nebyl důvod. Taťkova silueta se temně rýsovala v mdlém světle předsíně. Slunce bylo pořád nízko nad obzorem a obrysy stromů venku dokonale vykreslovala jeho záře.

Vykročil jsem směrem ke svému otci. „Ty musíš někam jít, taťko?“

Zavrtěl hlavou. Na okamžik mě sevřel v náručí a pevně mě stiskl. Sehnul se, aby mě políbil na čelo, a já na okamžik ucítil jeho rty, tak vláčné a překvapivě hebké, a taky štětiny jeho vousu, jemné a pichlavé zároveň. Vzal mě za ramena, otočil

me eeiem vzaa K memu poKoji a paK mi polozil a jemně mě popostrčil.

„Hezky se vyspi, Danny. Uvidíme se ráno.“

v

S Billem cestuju ještě několik dní. Dělá mi společnost a já dělám společnost jemu. Já ho utěšuju. On mě hřeje.

Hledám ji všude, kde se octneme. Hledám ji na autobusových nádražích a u kolejí. Prohlížím inzeráty ve výlohách obchodů. Lidi, co shánějí ubytování, lidi, co shánějí práci. Nemám odvahu ztratit naději. Okusuju si nehty, hledím ze špinavého okýnka náklaďáku, očima pročesávám vertikální i horizontální linie betonových měst a doufám, že zahlédnu onu důvěrně známou postavu.

Bili mi chvíli pomáhá, ale najít moji sestru pro něj není priorita.

Jednou večer s kamionem sjedeme z hlavní silnice a pustíme se po venkovských cestách, abychom mohli strávit noc obklopeni tichem, daleko od neustálého zatínání gum do asfaltu. Škube to s námi a hází ze strany na stranu, jak se těžká kola noří do hlubokých výmolů a odírají se o kameny lemující krajnice. Nejsou tu žádná světla. Tma jako v pytli. Pár hvězd. Měsíc nikde. Kdesi v dálce jantarová záře elektřiny. A pak naše světlomety. A srna ozářená kužely našich reflektorů. Lapená. Strne. Stojí přímo před námi celá vyjukaná, stejně jako my. Stojí tam jako nějaký exponát. Jako by byla mrtvá, vycpaná, naaranžovaná. Skleněné oči přišité místo těch pravých. A jak na nás tak kouká pres sklo, pres celní sklo našeho nakladaku, vypada, jako by ji někdo umístil do muzea a ona se stala součástí výstavky, která má navodit dojem jejího přirozeného prostředí a kterou někdo vymyslel, vytvořil a namaloval speciálně kvůli ní.

Bili dlaní zatlačí na střed volantu, klakson se rozezní jako lovecký roh a srnka je rázem ta tam a já ho za to nenávidím, toho neotesance.

Můj taťka by to udělal jinak.

Jenomže pak zastavíme na odpočívadle. A já zjistím, že tělo se může během jediné noci proměnit. A že noc se může ohýbat spolu s křivkou těla. Není tak silný, jak si myslí. Není to zas takový chlapák. Má hluboký hlas a široký hrudník a na bradě a tvářích má víc porostu než na temeni hlavy. Ale já znám jinačí muže. Pocházím z drsnějšího rodu.

Když mi stahuje kalhoty, natáhnu ruku, abych ho pohladil, ale ožene se po mě. Nevadí mi to. Je nesvůj, když na něj sáhnu.

Je těžký a já se pod jeho vahou nemůžu ani hnout. Všimnu si tetování na jeho bicepsech. Jsou vybledlá a na flekaté kůži se mu rozpila do modrých a šedých skvrn. Rozeznám hadí hlavu. Taky je tu orel v letu. Jeho spáry a zobák nahánějí hrůzu. Po celém předloktí se táhne ženská postava. Má obnažená ňadra.

Nedívá se mi do očí. Nelíbáme se. Nemluvíme.

Když nic jiného, náš tělesný kontakt přináší uspokojení. Pomíjivou něhu.

A ráno si ve své kůži najednou připadám úplně jinak.

I

Když se bojíte všeho, jednotlivosti už vám žádnou velkou hrůzu nenahánějí. Té změny si ze všeho nejdřív všimla Cathy. Když mě taťka poslal zpátky do postele, poslechl jsem ho a rychle usnul. Cathy spala celou noc a prospala i příchod a odchod toho člověka, který taťku přišel varovat. Teď byla ale vzhůru a pobíhala po našem srubu jako ptáček, který dovnitř vletěl oknem a zběsile se snaží rozpomenout, kudy se sem dostal. Ten rámus mě probudil, ale nevstal jsem a nešel za ní. Zůstal jsem zavrtaný pod peřinou se zavřenýma očima, strachy bez sebe. Když vrazila do mého pokoje, málem vysadila dveře z pantů. Klika se zaduněním narazila do zdi a nahrubo natažená omítka se v několika místech rozdrobia v křídovitý prach.

„Vstávej, Danieli, vzbud se,“ žadonila. Ještě nikdy jsem ji neslyšel prosit.

Váhal jsem, opustit bezpečí vyhřáté postele se mi chtělo ze všeho nejmíň. Ale byla to moje sestra. A já v hloubi duše s děsivou jistotou tušil, že se stalo něco strašlivého.

Otevřel jsem oči. „Sem vzhůru,“ promluvil jsem. „Co se děje?“

„Taťka je pryě.“

„Asi šel do lesa,“ odpověděl jsem bez zaváhání.

„V remízku už sem byla. Není tam. Není v domě a není ani v lese.“

sias az uoprusireu remízku: ix iiiaiecnemu sirornu:

„Hledala sem ho všude.“

Mlčel jsem, ale tentokrát proto, že mi začalo docházet, co se stalo.

Cathy v mé tváři musela zahlédnout jakýsi záblesk porozumení. „Kde je? Kam šel?“

„Já nevím. Nevím to jistě. Řek mi, že tady zůstane, ať se stane cokoliv. Ale esli se nakonec rozhod vodejít, tak proč nás tady nechal?“

„Kam šel?“

„Já nevím. Dyť to říkám, nevím.“

„A co teda víš?“

„Mluvil sem s ním brzo ráno. Za úsvitu. Přišel sem ňákej chlap a psi se vzbudili a pak vzbudili i mě. Ty se taky nevrátili. Asi budou furt někde na kopci. Tebe neprobudili?“

„Spala sem jako špalek. Celou noc se mi zdály všelijaký sny. Ale žádnej si nepamatuju.“

„Já se probudil a slyšel sem taťku, jak si u dveří povídá s ňákým chlápkem, tak sem vylez z postele, abych je lip slyšel. Ale po hlase sem ho nepoznal. Nebyl vod nás a nebyl to ani nikdo z vesnice. Přišel taťku varovat. Varovat a říct mu, ať vocaď zmizí, ať uteče a -“ Odmlčel jsem se. „A verne nás s sebou.“

„Ale proč? Dyť sme vyhráli.“

„Protože - a to říkal ten chlap - protože po zápase, uprostřed noci, našli v lese za závodištěm tělo. Mrtvolu. Jednoho z Priceovejch synů.“

Cathy nehnula ani brvou, nijak na sobě nedala znát, že mě slyšela nebo pochopila, co říkám. Jen na mě hleděla těma zářivýma modrýma očima, které planuly v bledém, průzračném obličeji.

„Ten chlap tatkovi řek, že Price je presvedčenej, že to udělal on. Price a jeho banda si myslej, že jeho syna zabil taťka. Nevím, kerej z nich to byl. Nevím, co je vedlo k tomu, aby si mysleli, že v tom má prsty zrovna taťka, asi tak usoudili podie modřin, co měl na krku, podle toho, jakou sílu musely mít ruce, kerý mu zmáčkly krk, jakou páru musel mít člověk, kerýmu ty ruce patřily. To byl jeden z důvodů a samozřejmě taky to, že Price taťku nesnáší. Já myslím, Cathy, že jeho nenávist k taťkovi sahá mnohem hloubějc než jen k tý záležitosti se zápasením a s pozemkem, na kerým bydlíme. Ten cizí chlap řek, že Price je přesvědčenej, že jeho syna zabil taťka, a teď pase po pomstě. Teď pude do tuhýho. Ještě dneska, nejspíš už teď ráno, sem pro taťku pošle svoje chlapy. Aby mu ho přivlekli, a pak mu udělá bůhví co. Na policajty s tím nepudou, to je jasný.“

„Kde je taťka?“

„Dyť říkám, že nevím. Přišel sem ten cizí chlap, aby taťku varoval, jak už sem říkal. Nabádal ho, aby vocaď zmizel, ale dyž vodešel, vyšel sem ze svýho pokoje. Taťka nejspíš celou dobu věděl, že tam sem a poslouchám je. Rek mi, že nikam nepude. Rek, že Nemohl jsem si vybavit, co dalšího ještě řekl.

„Jasně že nikam nepude. Nenechal by nás tady.“

Na chvilku jsem se nad tím zamyslel a pak jsem odpověděl: „Já vím,“ řekl jsem. „To je jasný.“ Odmlčel jsem se a kousl se do rtu. „Ale kde teda je?“

Vydali jsme se po polňačce do vesnice. Chodník vedoucí k Ewartovi a Marthě a jejich domu se zahradou byl celý ulepený od třídenního horka. Na asfalt se snesl tenký povlak vlhkosti, která předtím visela v hutném vzduchu, a usadil se tam. Pod- kluzovalo to.

Presvedčiljsem Lathy, aby sla se mnou. Nechtělo seji.

Na dveře jsme nezaklepali jednou, ale rovnou dvakrát. Nejdřív jsem jemně zaťukal klouby prstů na sklo vitráže uprostřed dveří. Potom Cathy zabušila na dřevo.

Dveře se rozletěly. Na prahu stáli Martha s Ewartem, přišli otevřít oba dva. Ve tváři měli podivný výraz a stáli tak nějak nakřivo. Dívali se mezi nás, mezi mě a mou sestru, jejich pohledy bloudily kolem nás a nad nás. Ohlédli se za sebe, do nitra svého domu.

Sebral jsem odvahu. „Neviděli ste taťku?“

Martha se podívala na Ewarta. Ewart mi hleděl do očí.

„No to je teda paráda,“ ucedil.

Nic jsem na to neřekl.

„To je teda paráda,“ zopakoval.

„Promiňte, já to nechápu,“ řekl jsem. „Co je paráda?“

Držel mě v šachu - tedy pohledem - ještě o chvilku déle.

„Ze se tady vy dva takdle vobjevíte, ptáte se po svým tátovi, a chcete vědět, kde je. To je teda fakt paráda, to vám řeknu.“

Ale nemyslel to tak, jak to myslím já, když řeknu paráda nebo když Cathy nebo taťka řeknou paráda, když je třeba parádní den nebo když se s někým na něčem domlouváte a on vám na to řekne, jo, jasně, paráda.

„Ewarte, miláčku,“ promluvila Martha. „Tydle dva za to přece nemůžou. Není to jejich vina. Nic z toho není jejich vina.“

„Že ne? Už sou přece dost velký. Dyž sou dost velký na to, aby se zapojovali do našich aktivit, tak sou dost velký i na todle. Drží přece při sobě, ta jejich rodinka, tak nám to aspoň dycky říkali. Proto sme je taky vzali mezi sebe. Víš stejně dobře jako já, Martho, že někomu jako John bysme nikdy nevěřili, s tou jeho reputací, a nikdy bysme si ho nepozvali domů a nezačali mu důvěřovat, nebejt těchdle dvou. Otec vod dětí je mnohem důvěryhodnější než samotnej svobodnej chlap. Dycky de vo dojem. Tak to dělaj podvodníci, aby tě vošálili. Stačí mít rodinu, a hned působíš důvěryhodně. Beztak v tom jedou všichni tři. Tak pro co ste si přišli? Pro šperky mý ženy? Pro auto?“

„Tak dost,“ okřikla ho Martha. „Hledaj svýho tátu a napadlo je, že by moh bejt tady. Sou z toho stejně paf jako my. Neměli s tím nic společnýho.“

„Nic společnýho s čím?“ zeptala se Cathy.

„Asi bude lepší, dyž pudete dovnitř,“ navrhla Martha.

„To teda nebude!“

Ewart nám paží zatarasil cestu, aby nám zabránil vejít do dveří. Ani Cathy ani já jsme se k tomu ale stejně nijak neměli.

„A nemůžete nám to říct tady?“ navrhl jsem.

Martha se zhluboka a ztěžka nadechla. „Váš táta se tady vob- jevil brzo ráno. Za úsvitu, nebo chviličku po něm. S Ewartem sme eště spali, ale slyšeli sme ho zaklepat.“

„Přesně tak. Měli sme radost, že ho vidíme. Bylo brzo, ale u vašeho táty čovek nikdy neví, kdy se vobjeví. Chodíval k nám v jakoukoliv denní i noční dobu a my ho pokaždý přivítali s votevřenou náručí. Protože sme důvěřiví pitomci.“

„Už dost, Ewarte. To z tebe mluví ta tvoje hrdost. Ta tvoje zatracená hrdost.“

„Tady nejde jen vo hrdost. Tady de vo padesát táců, Martho. Vo peníze, kerý nám ani nepatřily.“

„To já přece vím. Mně to nemusíš říkat. Ale tydle děti maj právo vědět, co se stalo.“

Ewart ucouvl a založil si ruce na břiše. Nedokázal se na nás ani podívat.

„Váš táta sem přišel před úsvitem,“ pokračovala Martha.

„z^piai se, esu muže jn uai, a my no samozrejme pozvali dovnitř. Řekl, že potřebuje nakouknout do záznamů. Do sešitů, kam sme zapisovali všechno, co se týkalo našich aktivit. Toho, co sme podnikali těch posledních pár měsíců. No, a my to měli uložený v sejfu nahoře v patře, měna všech lidí a peníze, co nám dali. Protože bylo třeba přispívat do společný kasy, víte. Říkejme tomu třeba poplatky za členství v naší odborový organizaci. No, a jak asi víte, všichni, co se zapojili do naší akce, platili tejdenní nebo měsíční nájem za bydlení nám. Mně a Ewartovi. Brali sme vod nich ty peníze do úschovy. Pro případ, že by se to s tou stávkou podělalo. Nebo dyby sme se s majitelama baráků nakonec dohodli, že dyž přistoupí na naše požadavky, na oplátku zpětně zaplatíme dlužnou částku, buď celou anebo aspoň část. No a přesně tak to nakonec dopadlo. Váš táta si s Pricem vyrovnal účty ohledně pozemku, kde stojí váš dům, v tom zápase. Po tom Price toužil celou dobu - aby za něj zápasil. Vy dva nemáte ani tucha, kolik peněz se v tom zápase točilo a kolik bylo pro Price v sázce, esli se mu Johna povede přesvědčit, aby s ním zase spolupracoval, aby za něj boxoval jako kdysi. Ale kromě toho sme měli ještě tu dohodu, kerou sme uzavřeli kolektivně se všema majitelama baráků. S panem Pricem, ale taky s vostatníma. A ta se netýkala vašeho domu a pozemku, ale všech těch, co bydlej v pronajatejch barácích a bytech, kerý kdysi patřívaly obci. Souhlasili, že zmrazí nájmy. Souhlasili, že těm, co si zjevně nemůžou dovolit platit, cenu za nájem sníží. Souhlasili, že prominou nedoplatky. A taky slíbili, že vopraví část porouchanýho vybavení. Ne všecko, aby bylo jasno - ponoukli sme lidi, aby si část svejch věcí dali do pořádku sami, anebo jim s tím pomůžou zručný sousedi, ale majitelé souhlasili, že se o velkou část z toho postarají. A my i jim měli na oplátku dát peníze za nájmy, kerý sme jim předtím odmítli zaplatit. Ne hned, ale až dyž uvidíme, že dodrželi slovo. A ten zápas tvýho táty byl pro todle samozřejmě taky důležitej. Stvrdil naši dohodu. Stvrdil ji krví. Neptejte se mě jak, ale je to tak. Jenomže ty peníze, skoro padesát tisíc liber, kerý nám svěřili lidi, co v nás měli důvěru a věřili nám, že je nepodrazíme, jsou fuč. Váš táta šel nahoru mrknout se do těch sešitů s účetnictvím - svěřili sme mu klíč od sejfu - a ty peníze ukrad. Všechny. A pak odešel.“

Slova se ujal Ewart. „A během rána se nám začaly donášet všelijaký zvěsti. Zvěsti, kerý nám vy dva možná budete schopný osvětlit. Zvěsti vod Petera, co bydlí kousek odtud, a vod dalších lidí z vesnice. Příběh vo mrtvým klukovi v lesích. Vo Priceovým synovi. Vo tom fešákovi. Teda vo tom, co byl větší fešák. Někdo ho přej zabil. Uškrtil. A taky mu ukradli hodinky a peníze.“ „Že mu ukradli hodinky a peníze?“ podivila se Cathy.

„Jo. Vašemu tátovi očividně nestačil ten balík, co si vyboxoval. Anebo se v něm vařila krev. Chlapy jako váš táta očividně nic neuspokojí, dyž se v nich vaří krev. Dyž prahnou po násilí. Dyž je pohání nenasytnost. To se pak u nich projeví ta nejpodlejší forma hamižnosti a brutality. Měl sem to tušit. Byl sem naivní. Měl sem to tušit. U chlapa jako von. S jeho reputací. Pan Price je křivák, vo tom žádná, ale jeho syn byl eště kluk. Měl život před sebou. A podle toho, co sem slyšel, měl krk skoro vejpůl - tak si představte, jakou silou ho váš táta musel zmáčknout.“

„To není pravda,“ řekla Cathy tiše.

„Že není?“ obořil se na ni Ewart. „Takže ty ho budeš ještě vobhajovat? No to je paráda. Fakt paráda.“

Ani teď to nemyslel v dobrém slova smyslu. Chtěl říct nestydáte, zeje to nestydáte promasem. Aneno zeje to ansuram, anebo že takové prohlášení uráží jak jeho, tak všechno, v co věří.

„Všecko to sou jenom domněnky,“ nedala se Cathy. „Včera ste byl jeho kamarád, fandil ste mu spolu s vostatníma, a dneska ho tady vosočujete.“

„Dyť mě vokrad vo padesát táců!“

„Takže ho vosočíte z toho, že uškrtil Charlieho Price. Dyť pro to přece nejsou žádný důkazy. Jen fámy. Jen fámy, kerý tvr- děj, že ho hnala hamižnost, že Charlieho Price vokrad. Věříte, že mu ukrad šrajtofli a hodinky, protože ste přesvědčenej, že vám ze sejfu ukrad padesát táců.“

„Ale von mi těch padesát tisíc ukrad!“

„Ale Charlieho Price nezabil. Zabila sem ho já.“

Ewart s Marthou stáli jako oněmělí. Já jsem stál jako oněmělý. Cathy taky mlčela.

Po chvíli promluvil Ewart: „Seš eště malá holka, Cathy. Možná si myslíš, že seš velká a drsná jako tvůj táta, ale seš eště malý děcko. Nehraj na nás žádnou habaďůru.“

„Já na vás nic nehrajú.“

„Nejspíš se snažíš vochránit svýho tátu,“ nadhodila Martha. „To je vod tebe moc hezký, vážně, ale nijak mu to nepomůže.“ „Já se nesnažím nikomu pomoct. Říkám pravdu. To já zabila Charlieho Price.“

„Cathy.“

„Já sem zabila Charlieho Price. Škrtila sem ho, dokud nebylo po něm. A ani trochu toho nelituju a klidně bych to udělala znova.“

Martha a Ewart Royceovi mlčeli. Zděšeně na Cathy hleděli. Martha popadla dřevěné dveře a zabouchla je. Skleněná výplň zarachotila.

S Cathy jsme tam ještě pár okamžiku stáli a pak jsme se otočili k odchodu a pustili se zpátky po pěšině protínající zahradu.

Cathy jsem už nijak nevyslýchal. Na nic jsem se jí nezeptal a ani jsem po ní nechtěl, aby zopakovala, co řekla.

Prošli jsme několika ulicemi a pořád jsme mlčeli. Rozdělili jsme se a domluvili se, že se za hodinu potkáme doma. Cathy zamířila za Peterem a za pár dalšími lidmi z vesnice, se kterými jsme se znali. Já se vydal do Vivienina domu na kraji vesnice, kolem obecních polností, kolem pastviny, zpátky do míst, kde jsme žili - já, Cathy a taťka. Cathy za Vivien jít nechtěla. Řekla mi, že radši obejde spořádané občany vesnice. A tak jsem se po cestě k jejímu domu vydal sám.

Závěsy byly zatažené, nejen v oknech v patře, ale i v přízemí.

Zaklepal jsem na dveře. Nikdo se neozval a zevnitř nebylo slyšet ani žádný jiný zvuk.

Zaklepal jsem ještě jednou. Nic. Žádné tlumené hlasy. Žádný rámus z vaření nebo uklízení. Žádné rádio.

Cekal jsem, klepal, bušil a čekal. Přecházel jsem sem a tam po zahradě před domem. Na mé klepání nikdo nereagoval, ale já přesto věděl, že je Vivien doma. Znovu jsem zaklepal, počkal, zabušil na dveře oběma pěstmi. Jednou. Dvakrát. Zase jsem počkal.

S každou uběhlou minutou jsem si byl čím dál jistější, že Vivien je opravdu uvnitř, že se přede mnou schovává, že poslouchá mé klepání a bušení, a možná mě dokonce pozoruje škvírou mezi závěsy, sleduje, jak chodím sem a tam, jak rudnu, jak se mi v očích sbírají slzy.

K Vivien jsem přilnul s intenzitou, kterou jsem si uvědomil teprve teď, když jsem ji pocítil naplno. Taťka mi postavil domov - domov pro mě, pro sebe a pro Cathy. Zbudoval nám bezpečný přístav, uspořádal nám nad hlavami dřevo a kamení tak, že nás chránilo před větrem, sněhem a deštěm. Poskytl nám bezpečí a teplo. Ale já cítil - ačkoliv jsem tenhle pocit tak úplně nechápal, natož abych ho dokázal vysvětlit -, že Vivien mi taky poskytla domov. Jakési hnízdo. Tenhle domov byl jiný než náš domov nahoře na kopci u remízku. Domov, který pro mě představovala Vivien, nebyl hmatatelný. Nesestával z cihel, malty, nýtů a spár. Nechránil před nepřízní počasí. Nepropadal se pomalu do bahna. Byl v něm ale jakýsi krb a planul v něm jakýsi oheň. Bylo to místo, které mělo budoucnost. Místo plné možností.

„Vivien!“ zavolal jsem. Znovu jsem zaklepal. A čekal. „Vivien!“

Nemělo to smysl. Vzdal jsem to. Naposledy jsem se odvrátil a vydal se po pěšině zpátky k brance a cestě, která vedla k mému domovu.

Když jsem zahnul na stezku, vchodové dveře Vivienina domu se rozletěly a žena, s níž jsem se seznámil před rokem a která tehdy působila tak rozvážně, se vyřítila z domu a rozběhla se za mnou. Rozcuchané vlasy jí rozfoukl náhlý poryv větru. Oči měla celé zarudlé.

„Jestli se mnou chceš mluvit, tak pojď dovnitř, Danieli!“ Nejdřív jsem strnul. Stál jsem na místě a snažil se vstřebat ten výjev. Potom jsem se vydal za ní do domu a Vivien za námi zavřela dveře, ale dál než do předsíně jsme nedošli. „Je pryč, Danieli. A ne, nemám tušení, kam šel. Nechtěl mi to říct.“ „Ale přišel za tebou.“

„Ano. Minul jsi ho jen asi o půl hodiny.“

„Měl sem jít rovnou sem. Věděl sem, že bych měl jít rovnou sem. Ale to znamená, že nemůže bejt daleko.“

„Nedohoníš ho. Když se rozhodne zmizet, je rychlý. A navíc nechce, abys ho hledal.“

„Slíbil mi, že tady zůstane.“

„Jak by tady mohl zůstat? Vždyť ho hledají. Chlapi se psy. Chlapi, kteří ho chtějí zabít. Tentokrát doopravdy. Lapit ho pokud možno živého, dovléct ho k Priceovi a zabít ho co nejpomaleji to půjde. Tady už nejde o kšefty, zabil toho jeho kluka.“

„Nezabil,“ namítl jsem.

„Ale jistě že zabil.“

„Řekl ti to? Přiznal se k tomu?“

„To ne, ale nepopřel to.“

„Ale přiznal se ti k tomu? Zeptala ses ho na to na rovinu? Řekl ti na rovinu, jak to bylo?“

„Ani nemusel. Tady se zprávy šíří rychle. Hned ráno mi volal Ewart. Chtěl mě varovat. Řekl mi, že tvůj táta zabil toho Priceovic kluka, že ho uškrtil, že mu málem utrhl hlavu, jak ho mordoval těma svýma prackama, a pak se za úsvitu objevil u Ewarta a Marthy a ukradl jim peníze.“

„A tys ho i tak pustila dovnitř, dyž se tady vobjevil?“

„To víš, tvůj táta byl vždycky divoký. Odjakživa jsem věděla, že není žádný andílek.“

„To je pravda,“ řekl jsem. „Ale Charlieho Price nezabil.“ „To je fuk. Ať už to udělal, nebo ne, Priceovi chlapi si jsou jistí, že v tom má prsty. Tělo toho kluka bylo přikryté jeho kabátem, víš? Jako by byl zakrytý peřinou. Nebo pohřebním plátnem.“

„Já ti věřím.“

„John je teď na jejich černé listině. Neodvažujú se hádat, co s ním udělají, jestli ho chytí. Já vím, že má pro strach uděláno.

To víme všichni. Ale tohle je jiná situace. Utéct byla jeho jediná šance.“

Přikývl jsem. „Možná.“

Zadíval jsem se otevřenými dveřmi do obýváku. Vivien mě nepozvala dál. Přišlo mi to trochu líto.

„Přišel sem, aby se s tebou rozloučil?“ zeptal jsem se.

„To taky.“

„A co byl ten další důvod?“

„Požádal mě Odmlčela se.

„0 co tě požádal?“

„Byla to hodně velká prosba. Většina lidí by se zdráhala o něco takového požádat.“

„O co tě požádal?“

„Nevím, jestli bych ti to měla říkat.“

„Vivien! Můj táta se dneska ráno vypařil a v patách mu sou chlápci se psama, kerý ho chtěj zabít! Pověz mi to!“

„Chtěl, abyste se s Cathy přestěhovali sem. Chtěl, abych se o vás postarala, než pro vás najde nějaké bezpečné místo. Potom si vás sem přijde vyzvednout.“

Zatím jsem nic neříkal. Chtěl jsem, aby to dopověděla.

„Jenomže to je hodně závažná prosba,“ pokračovala. „Mám vlastní život a sice mi vás je líto, ale je to vážně dost velká věc. A kromě toho se o sebe s Cathy zvládnete docela dobře postarat sami. Určitě by se vám nechtělo stěhovat se ke mně. Jste rodina a vystačíte si. Máte jeden druhého. A já se moc neumím dělit o svůj životní prostor. Na to jsem už moc stará, zvykla jsem si být sama. Před lety by to možná ještě šlo. Kdysi dávno by mi to možná připadalo jako úžasný nápad. Ale to už je pryč. Ta doba minula.“

„Taťka tě o to vážně poprosil?“

„No ano, poprosil.“

Na okamžik jsem se nad tím zamyslel. Nad situací, kdy někdo, kdo je na útěku, aby si zachránil holý život, požádá dávnou přítelkyni, aby se postarala o jeho děti, a ta dávná přítelkyně odmítne. „No,“ řekl jsem, „asi máš pravdu. S Cathy to doma zvládneme.“

„Já si to myslela. Ale budte na sebe opatrní.“

Zdálo se, že chce, abych už odešel.

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Neboj.“

„Price a ti jeho pohůnci by se totiž mohli přijít vyřádit na vás. Aby se pomstili vašemu tátovi.“

„Jo, to asi jo.“

„Takže neotvírejte nikomu cizímu.“

„Dobře,“ odpověděl jsem. „Nebudeme.“

Ucouvl jsem. „Děkuju, žes mi nakonec otevřela.“

Vivien na okamžik zapomněla, že jí trvalo, než otevřela dveře. Vypadala zaskočeně. „Ne, jasně, samozřejmě. Samozřejmě že bych tě nenechala stát venku. Byla jsem nahoře v patře a měla jsem zapnutý vysavač, to je všechno. Za mnou můžeš přijít kdykoliv. Na návštěvu.“

„Děkuju, seš hodná.“

Otevřel jsem vchodové dveře a vyšel na slunce. Zavřel jsem za sebou, protože mi přišlo, že se to patří, ale dveře byly zatuhlé, takže jsem jimi musel několikrát bouchnout a Vivien je přitlačila zevnitř a zamumlala při tom něco, čemu jsem nerozuměl.

Cestou domů jsem si dával načas.

Když Priceovi chlapi přišli prohledat náš dům, schovali jsme se v lese. Objevili se během dopoledne a my slyšeli špinavé, upatlané výfuky jejich dodávek dlouho předtím, než se vyhouply na náš kopec. Cathy navrhovala, abychom zůstali v domě a postavili se jim. Říkala, že bysme jim měli ukázat, že nejsme žádní zbabělci. Podařilo se mi ji ale přesvěděit, aby od toho nápadu upustila, a místo toho jsme se vytratili zadním vchodem a co nejtišeji jsme se v podřepu odplížili pryč, do bezpečí mezi stromy. Po Jess a Bečky nebylo nikde ani stopy. Zatímco jsme se kradli přes otevřené prostranství mezi domem a remízkem, rozhlížel jsem se po obzoru, jestli je někde nezahlédnu, ale jako by se po nich slehla zem.

Vůně měkkého, vlhkého mechu, kterým byla pokrytá půda v lese, a nažloutlé kůry jasanů se to ráno zdála důvěrně známá snad ještě víc než kdykoliv předtím. Ptáci ve větvích a drobní savci v podrostu stejně jako my ani nepípli, i když jsem ve škvírách mezi listy viděl lesknoucí se očka a třepotající se fialovomodrá pera.

Dýchal jsem pomalu a uvážlivě a cítil jsem, že Cathy dělá totéž. Dodávky zaparkovaly na kamenité zemi před našimi dveřmi a chlapi sedící vepředu vystoupili. Jeden auta rychle oběhl a otevřel velké dvojité zadní dveře obou dodávek. Z každé z nich vylezlo pět dalších chlapů. Celkem jich bylo čtrnáct. Zamžoural jsem, abych zjistil, jestli někoho z nich znám. Při představě, že se k nim připojil někdo z našich známých, se mi zvedl žaludek, a zjistil jsem, že situace se očividně změnila. Nejmíň čtyři z mužů byli nádeníci z farem, kteří tehdy večer - ted už tomu bylo mnoho týdnů - dorazili k našemu táboráku. A všichni vypadali odhodlaně, jako by je tu vysadili, aby sbírali jahody nebo třídili brambory. Někteří si dokonce nesli rýče, ačkoliv dnes je měli k poněkud jinému účelu. Jiní svírali v ruce baseballové pálky a páčidla.

Chlapi začali obcházet dům. Nikomu se nechtělo zaklepat na dveře, ale pár nejodvážnějších přistoupilo k oknům, přiložilo oko ke sklu a zastínilo si ho dlaní před odrážejícím se sluncem. Skoro minutu přecházeli sem a tam, než si pomenší chlapík s buldočími rameny přehodil páčidlo do pravé ruky a máchl s ním proti dveřím, jako by chtěl zaklepat. Slyšel jsem, jak se ten zvuk rozlehl domem, jako úder do prázdného barelu.

„Vodevři, Johne! Ty víš, proč sme tady!“ zavolal.

Samozřejmě se nedočkal odpovědi. Taťka nebyl doma, jak jsme věděli.

„Vodevři, Johne!“ zavolal kdosi další, kdo stál za buldočím mužem, povzbuzený odvahou svého kolegy. Jeho přízvuk prozrazoval, že vyrostl na sever odtud: pořád ještě v Anglii, ale blíž skotské hranici.

Ostatní muži se taky osmělili, přistoupili blíž k domu a někteří z nich začali bušit na zdi a na okna. Jedno okno se rozbilo, jelikož na něj někdo pálkou moc přitlačil. Dotyčný leknutím uskočil. Všichni byli jako na jehlách. Cítil jsem to.

K muži s buldočími rameny, který tomu všemu očividně velel, přistoupil chlap v šedé teplákovce s jemnými blond vlasy a plačtivým obličejem, který nemohl být o moc starší než Cathy. „Myslím, že není doma, Dougu,“ řekl.

„Spíš se mu nechce vodevřít. Je zašitej vevnitř i s děckama.“

„Voknama není nic vidět. Ale nevypadá, že by tady byli.“

„Takže navrhuješ, ať se na to prostě vykašlem, jo?“

„To sem neřek.“

„Chceš se k Priceovi vrátit s prázdnejma rukama? Myslíš, že nás za to pochválí?“

„Nic takovýho sem neřek. Ale esli tady nejsou, tak nic nezmůžem, že jo.“

„Měli bysme to vomrknout,“ zavolal jiný muž stojící z druhé strany domu. Neviděl jsem na něj, jen jsem ho slyšel.

„Přesně tak,“ přisvědčil muž s buldočími rameny. „Měli bysme to vomrknout.“

Vrátil se ke vchodovým dveřím a začal páčidlem bušit do zámku. Jeho kumpáni šli k oknům a jali se rozbíjet sklo, tentokrát už záměrně. Najednou jsem si intenzivně uvědomoval Cathyinu přítomnost po svém boku. Zatínala svaly na rukou a na stehnech, jako by se chystala vyskočit, ale pěsti měla sevřené kolem odhalených kořenů velkého jasanu, a ty ji držely u země. Ačkoliv byla vznětlivá, měla aspoň dost rozumu na to, aby za nimi nevyběhla. Napadlo mě, že bych udělal nějaké gesto, abych ji uklidnil - abych jí připomněl, že jsem tu s ní. Moje pravá ruka na okamžik otálela nad ohybem jejího lokte, ale nakonec jsem to zavrhl. Celé její tělo bylo napjaté jako past na divokou zvěř, a jakýkoliv dotek, byť malý, by mohl způsobit, že sklapne. Budeme muset počkat, až to odezní.

Naše vchodové dveře byly z dubového dřeva a odolávaly, i když muž útočil na jejich slabiny. Zkoušel mlátit do rohů, ale ani to nezabralo. Kdybychom s Cathy zůstali vevnitř, mohli bychom zacvaknout přídavné zástrčky, které nainstaloval taťka - bezpochyby pro podobné případy ale momentálně se zdálo, že postačí i onen jediný zámek namontovaný zvenčí.

Přesněji řečeno do chvíle, než přinesli beranidlo. Podle všeho policejní. Ujali se ho čtyři chlapi a stačilo jediné těžkopádné žuchnutí a rám dveří se vyvalil ze zdi a padl na podlahu. Dřevo bylo tak těžké, že se ani neodrazilo. A rázem byli uvnitř a ztratili se nám z dohledu, až na dva, kteří zůstali stát u dveří a hlídali.

Slyšeli jsme je ale dobře. Začali ničit naše věci a demolovat nábytek, který jsem v mnoha případech vyrobil vlastníma rukama.

Cathy zůstávala, jak byla, připravená vyběhnout. Já se ale odvrátil. Byl jsem si jistý, že neuslyší, jak to v podrostu zašustilo, když jsem se k nim otočil zády, posadil se na mech a zahleděl se pro změnu do hlubin remízku.

Nedovedu říct, jak dlouho se chlapi věnovali ničení našich věcí a plundrování našeho domu, ale když skončili, byli nebývalé tiší. Dobře odvedená práce. Vyšli ven a jenom rychle popadli dech a hned se začali trousit zpátky do dodávek. Jedna z nich nastartovala a okamžitě vyrazila dopředu, ale když si řidič všiml, že druhá za ním nejede, zase zastavil. Vystrčil hlavu z okýnka, aby omrkl situaci, ale druhý řidič mu nejspíš pokynul, ať jede dál, protože hlavu hned zase zastrčil a pokračoval v cestě. Když první dodávka zmizela z dohledu, řidič té zbylé vystoupil z auta, došel ke kapotě a otevřel ji. Nějaký problém s motorem. Najednou jsem to ucítil: k lesíku, kde jsme se schovávali, doletěl slabý závan černého kouře a doputoval mi k nosu. Pach spálené nafty. Řidič se vrtal v motoru a Cathy z něj nespouštěla oči, jako lev krčící se ve křoví, který si brousí zuby na gazelu.

Já zrovna hleděl směrem k domu, když jsem uslyšel ránu, která Cathy přistála na hlavě. Ten zvuk zněl mým uším strašlivě cize a ozval se děsivě blízko a byl zároveň tlumený i drásavý, jako když se fotbalový míě odráží o štěrk. Cathyina hlava najednou ležela v hlíně. Sklopil jsem zrak a uviděl ji: nezvedl jsem oči k člověku, který ji praštil. Rozkašlala se do kypré hlíny a rozvířila rezavohnědý oblak prachu. Vědomí neztratila, ale v příští chvíli jsem ho ztratil já.

Probral jsem se v její náruči. Cathy si položila mou hlavu do klína a držela ji. Ucítil jsem na čele cosi studeného a mokrého. Osušila mi čelo ručníkem a pak mi otřela i tváře a rty. Měla v ruce láhev s vodou, a když si všimla, že mám otevřené oči, přidržela mi hlavu, přiložila mi láhev k ústům a pobídla mě, ať se napijú. Z té nečekaně studené vody mě hlava nejdřív rozbolela ještě víc, ale brzy jsem si uvědomil, jakou jsem měl žízeň. Vzpamatoval jsem se natolik, že jsem sebral sílu zvednout ruku, vzal jsem si od Cathy láhev a dopil ji. Teprve potom jsem si uvědomil, že jsem možná měl nechat trochu pro sestru.

Cathy mi ale četla myšlenky. „Já už sem pila. To je v pohodě.“

Moje hlava v pohodě rozhodně nebyla. Ani jsem na ni nemusel sahat, abych věděl, že krvácím. Cítil jsem na obličeji ten pach.

„Takže nás dostali,“ řekl jsem.

„Vypadá to tak.“

„Kde to sme?“

„Naložili nás do dodávky a vodvezli na ňákou farmu. Asi k panu Priceovi. Zamkli nás do kůlny za barákem, u takový velký stodoly. Celou dobu sem byla vzhůru. Tys byl tuhej.“

Posunul jsem se do pohodlnější polohy.

„JC J1'-'11 ItlViy spuusíd, ICJVld A^čllliy. „ÍOJLIIN UJ JH_.11 latJVct

přeprat nezvlád. Teda nejspíš.“

„Taťka tady je?“ zeptal jsem se.

„Zatím ne.“ Cathy si ještě pořád ostentativně hýčkala svou naději. Já tu svoji už spolkl.

Rozhlédl jsem se kolem. V kůlně by byla úplná tma, nebýt řady úzkých oken těsně pod střechou z vlnitého plechu. Byly tu police zaskládané papírovými krabicemi, kanystry a plastové láhve. Zahradnické motouzy, bublinkové fólie, umělohmotné stahovací pásky, petrolej. A tak podobně. Podlaha byla zaneřáděná, pokrytá koberečky zelené umělé trávy, které byly taky zaneřáděné. V rohu stál stůl zarovnaný sazenicemi, výhonky té ěi oné rostliny rašily z černých květníků.

„Tys toho kluka vážně zabila, Cathy?“

Moje sestra se zrovna věnovala přeskupování záhybů a vrás na svých džínách a nepodívala se na mě. Seděli jsme těsně vedle sebe na zaneřáděné podlaze a já slyšel, jak zatajila dech, ale hlavu ke mně neotočila.

„I dyby jo, mně na tom nesejde,“ pokračoval jsem. „Je mi to fuk. Seš moje ségra a já tě mám rád. Dycky sem ti věřil a dycky budu věřit všemu, co řekneš. A eslis ho zabila, taks k tomu určitě měla důvod, i dyby jen to, žes dostala chuť ho zabít. Je mi to fuk. Seš moje ségra.“

Ani teď se na mě nepodívala. A nic na to neřekla. Vzal jsem ji kolem ramen.

„Neměla sem na vybranou,“ promluvila. „Neměla sem dost síly na to, abych ho jen vodstrčila. I dyby se mi povedlo ho přeprat a shodit ho ze sebe aspoň na tak dlouho, abych stačila utýct, zvednul by se a zase by mě dohonil. Byl mnohem větší než já. Mnohem silnější. Dybych se s ním prala podle nějakejch

i

pravidel, prohrála bych. rresne jako to dycky rika tatka. Dy- bych ho jen zfackovala nebo mu dala pěstí, zfackoval by mě a zbil mnohem hůř. Dybych se s ním rvala, dostal by mě. Vo tom není pochyb. Tak to prostě chodí. Je to kluk, z kerýho roste chlap, a já sem holka, z kerý roste ženská. To jediný, co sem mohla udělat, bylo předstírat - jen na chvilku -, že to na světě chodí jinak. Ale to bys nepochopil.“

„Ale pochopil. Chápu to. Řekni mi to, prosím.“

„Prostě sem... Prostě sem věděla, že jediná možnost, jak můžu znovu získat moc nad tím vším - sama nad sebou, nad svým tělem, nad celou tou situací -, je dyž ta moc bude absolutní. To, co udělám, muselo totálně přebít cokoliv, co by moh udělat von, aby vůbec neměl šanci zareagovat. Protože mezi náma se to v tý chvíli mělo tak, že von měl spoustu šancí. Já měla jen jednu. A tak sem se jí chopila. Bylo to, jako by se všecko ve mně v jednu chvíli soustředilo do jedinýho bodu a tím bodem byly mý ruce, kerý svíraly jeho krk. Držela sem ho co nejpevnějc, strašně dlouho. I dyž už byl dávno mrtvěj. Potřebovala sem mít jistotu. Jak už sem řekla, byla to moje jediná šance.“

„Já ani nevěděl, že na tom závodišti je,“ řekl jsem. „Nevěděl sem, že tam sou i synové pana Price. Vlastně sem na ně poslední dobou ani moc nemyslel, vod tý doby, co k nám tenkrát přišli na návštěvu a já jim ukazoval remízek.“

„Jo, je mi to jasný. Neřekla sem vám vo nich a navíc sme měli plnou hlavu jinejch věcí. Ale snažil se už hezky dlouho. Víš, že mě nebavilo dřepět na těch hodinách u Vivien, a tak sem chodila ven a jen se potulovala. Procházela sem se a vobčas sem si sedla pod strom nebo tak, anebo sem se rozhlížela, esli někde neuvidím nějaký ptáky, kerý bych mohla pozorovat. Jen tak, abych se zabavila, víš? Nikdy mě moc nebralo to, co baví tebe a Vivien. Čtení a podobně. No a tak sem se prostě zařídila takdle. Jenomže se stávalo, že mě vyrušili ti dva kluci, Tom a Charlie. Jednou si vyrazili na lov se psama a s puškama a ti psi mě našli, jak ležím na břiše u liščí nory a čekám, až z ní vylezou liščata. Chodila sem tam už kolik dnů, protože sem si tý nory jednou všimla a viděla sem lišku - teda lišáka -, jak vodchází a zase se vrací a nosí jídlo, přesně jako to dělávaj, dyž maj mladý. A tak sem tam těch posledních pár dnů dycky číhala a čekala, až se mi podaří je zahlídnout. A pak sem uslyšela vytí těch psů, jak se ke mně hnali. Myslela sem, že zavětřili ty lišky, a možná to tak bylo, vyhnali by je z nory, aby je ty kluci mohli střelit. Jenomže pak zavětřili mě a vrhli se na mě a já vyskočila z trávy a zjistila sem, že na mě Tom míří puškou. Myslela sem, že mě zastřelí. Možná že chtěl, abych si to myslela. A psi rafali a čenichali kolem mě, jako by celou dobu sledovali mou stopu. Tom sklonil pušku a voba dva se ke mně připojili. Řekli mi, že si se mnou chtěj povídat. Vyhověla sem jim, vodpovídala sem na jejich pitomý votázky a smála se jejich hloupejm vtipům. Pak sem jim řekla, že musím domů, a voni nijak neprotestovali. Jenomže pár dní nato si mě našli znova. A pak zas.“

Cathy seděla shrbená, s pokrčenými koleny. O jedno si opřela bradu a ruce položila na svoje boty a začala si hrát s tkaničkami. „No,“ řekla, „a tak to začalo.“

„Pročs vo tom neřekla taťkovi?“

„Protože to byla moje věc. Můj problém. Nemůžu běžet za taťkou pokaždý, dyž se něco semele. Musím se vo sebe umět postarat sama.“

„Ale ne v takovýdle situaci.“

„Ale jo. I v takovýdle situaci. Todle byla moje starost. Taťka měl plný ruce práce s jinejma věcma. Taťka a Ewart a vostatní se potřebovali zabejvat tím, čím se zabejvali. Priceovi nám šli po krku ze všech stran a todle byl můj úkol. Taťka nám navíc nebude stát za zadkem pořád. A i dyby jo, je to můj život a mý tělo a já nesnesu pomyšlení, že vyrazím do světa a budu se v jednom kuse všeho bát. Já se totiž bojím, Danny, mám strach. A nelíbí se mi to. Nechci se bát. Pořád sem musela myslet na Jessicu Harmanovou, na to, jak ji hodili do toho kanálu, a na všecky ty vostatní ženský, co je člověk vídá v televizi a novinách, nahý, umazaný vod bláta, celý zakrvácený, modrý, zkroucený, co je nacházej v lesích, ve strouhách anebo je nikdy nenajdou. Sou chvíle, kdy na ně nedovedu přestat myslet. Kdy nedovedu přestat myslet na to, že se ze mě stává jedna z nich. Sem teď starší a mý tělo bude brzo vypadat stejně jako ty jejich. Nechtěla sem skončit někde ve strouze. Nechtěla sem to, stejně jako ty nechceš boxovat jako taťka nebo dělat nádeníka, celej den třídit na farmě brambory, dokud ti ruce nezvalchujou, nezlámou a neufiknou ty zasviněný stroje, to zasviněný železo a zasviněná ocel. Všichni rosteme do hrobu, Danny. A já prostě najednou viděla, jak roštu do toho svýho.“

Vzal jsem sestru za ruku. Světlo, které do našeho žaláře pronikalo vysokými okny, ztmavlo, zatímco mluvila, zastíněné chmurným průvodem šedivých mraků. Venku už několik dní panovalo horko. Horko a vlhko a dusno. A zahalující se nebesa teď onen žár uzavírala do sebe, jako když zasunete kamenné víko sarkofágu.

V kůlně jsme strávili minimálně den, noc a další den, ale většinu ěasu jsme prospali, schoulení vedle sebe jako housenka zavinutá v listu. Nosili nám jídlo. Chleba s marmeládou k snídani, pizzu z mikrovlnky večer. Podobnou stravu jsme nejedli už celé měsíce, naposled když jsme ještě chodili na obědy do školy. Nebyl jsem zvyklý na tolik bílého chleba. Bolelo mě břicho. Vnitřnosti jsem měl pocuchané od nervů.

Muže, co přinášeli jídlo, ani jeden z nás nepoznával. Pokaždé to byl někdo jiný. Přišourali se dovnitř, položili tác s jídlem na podlahu a zase odešli. Pokaždé jsem se zadíval ven otevřenými dveřmi za jejich zády, ale ničeho zvláštního jsem si nevšiml. Každý nový průhled byl jen poklidnou kopií toho předchozího: šedivější a mlhavější, ale bez podstatných změn. Během těch kratičkých pohledů na svět tam venku se mi nepodařilo zaznamenat žádný pohyb, žádné změny, které by v nás mohly podnítit buď obavy, anebo naději.

Večer druhého dne přišli do kůlny tři muži. Odsunuli petlice a otočili v zámku klíčem. Cekali venku.

„Máte jít s náma,“ řekl jeden. Stál uprostřed, o něco víc vepředu než jeho společníci.

„Kam?“ zeptala se Cathy.

„Prostě máte jít s náma. Za chvilku se všecko dovíte, mladá dámo.“

Am L>atny, am ja jsme se neponnmi.

„Pudete s náma, ať chcete, nebo ne,“ podotkl muž. Snažil se, aby to znělo hrozivě, ale bylo jasné, že ve skutečnosti by nám neměl sílu ublížit. Takové věci obvykle poznáte velice rychle. Ze sebemenšího zakolísání hlasu, z pohledu sotva znatelně sklopeného k podlaze, z nepatrného záblesku soucitu v očích. „Buď po dobrým, nebo po zlým,“ doplnil.

„Jo. Jasně. Tak proč nám neřeknete, kam deme? To by nám dost usnadnilo rozhodování, nemyslíte?“

Muž stojící uprostřed se rozhlédl na obě strany, co na to jeho společníci. Jeden z nich pokrčil rameny. Ten druhý jen hleděl na Cathy.

„Máme vás závist k panu Priceovi.“

„Výborně,“ odpověděla Cathy. „Tak v tom případě rozhodně deme s várna.“ Zvedla se a vyšla ven. „To bylo po dobrým, nebo po zlým?“ zeptala se, když překračovala práh.

Moc nechybělo a muž by jí jednu vrazil, ale viděl jsem, že se zdráhá. Vzrůstem se s ním moje sestra samozřejmě nemohla srovnávat, ale odjakživa uměla zapůsobit svým vystupováním. V pravdě je síla. V tom, když říkáte, co si doopravdy myslíte. Když s lidmi jednáte na rovinu.

V doprovodu oněch tří mužů jsme prošli zahradou za domem. Stály tu i další kůlny, celá síť, na nářadí, na vysoké boty, na zbraně. Procházeli jsme mezi zeleninovými záhony a skleníky, dalšími boudami se zahradnickým náčiním. Chlapi nás nezavedli do domu, ten jsme obešli po úzké štěrkové pěšině táhnoucí se podél zdi. Došli jsme před dům, na oválné prostranství před schodištěm vedoucím k majestátním dvoukřídlým vchodovým dveřím. Před domem parkovalo sedm nebo osm aut všemožných značek. Poznal jsem mezi nimi landrover pana

I

Price a taky jeho jaguár. Stály tu nákladní dodávky a taky pick- up, který měl na korbě nějaký neforemný náklad, přes nějž byla přehozená špinavá plachta.

V hloučku tu stála další skupinka mužů, kterých mohlo být tak patnáct. Všichni měli ruce strčené v kapsách tmavých bund. Mezi nimi stál pan Price, přímo uprostřed, a díval se na konec svého pozemku, kde stál vysoký, smaragdově zelený živý plot.

Dveře dodávky, ve které nás sem dovezli, byly otevřené. Motor pokuckával. Okolní vzduch byl prosycený černými výfukovými plyny. Ten smrad mě udeřil do nosu.

Pan Price se na nás podíval a rychle uhnul pohledem. Jeho tvář vypadala ztrhané, neoblomně.

Odvedli nás k dodávce a strčili nás dozadu.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Kam nás vezete?“

„Zpátky domů, s jednou malou zastávkou,“ odpověděl muž.

„Zpátky domů?“

„Našli sme vašeho tátu.“ Mrkl na nás a zazubil se a potom zabouchl dveře a my se propadli do neprostupné tmy.

Cathy najednou zpanikařila, vrhla se ke dveřím a začala na kov bušit pěstmi. „Pusťte nás ven!“ Tloukla na dveře. „Pusťte nás ven!“

Já zůstal na místě a pevně se držel stěny dodávky. Kuckající motor zachrchlal a naskočil a dodávka se rozjela, cukla sebou a pak prudce vyrazila vpřed. Cathy spadla na záda a vyrazila si dech. Já jsem se udržel, ale loktem jsem se škrábl o cosi ostrého. Ucítil jsem v ohybu pravé paže vlhkost. Mohla to být krev, anebo jenom pot. V té tmě to nebylo vidět.

Cathy se rozkašlala a zase popadla dech a dodávka se zatím řítila vpřed. Podlaha pod námi rachotila a já posunul chodidla do stran, abych lip udržel rovnováhu. Na zdejších silnicích a cestách se ošklivě podepsala léta mrazů a oblev a nedostatečné péče. Měl jsem dojem, že v dálce slyším výt psy. Možná že to byli naši psi. Jess a Bečky jsem neviděl od té chvíle, co vyběhly z domu a pustily se dolů z kopce. Často se takhle potulovaly po okolí, ale obvykle zase našly cestu domů.

Byli jsme na cestě jen chvilku, když dodávka najednou s trhnutím zastavila. Chlapi vyskákali ven. Křik. Bouchání dveří. Dusot mužských nohou pobíhajících po trávě, asfaltu a štěrku.

Cathy přelezla ke dveřím dodávky, kde byla v gumovém těsnění malá škvíra. Přimáčkla nos ke kovu v takovém úhlu, že měla oko víceméně v rovině se škvírou.

„Vidíš něco?“ zašeptal jsem.

Poposedla, natočila hlavu a zadívala se znovu.

„Nepoznávám to tady.“

Ozval se další křik. Jednotlivým slovům nebylo rozumět. Ale z tónu se dalo vytušit mnohé. Hněv. Brutální rozčilení.

Cathy se vrátila na místo a posadila se. Matně jsem rozeznával její obrysy. Byla moc velká tma na to, aby bylo vidět rysy jejího obličeje nebo její výraz, ale já ji znal dostatečně dobře, abych poznal, že má strach. Zebra se jí chvěla, jak dýchala. Pořád byla hrozný drobeček.

„Mám z toho blbej pocit, Danieli. Esli se ti naskytne šance zdrhnout, tak se nerozmýšlej. Vem nohy na ramena, utíkej a nevohlížej se.“

„Nemoh bych tě tady nechat.“

„Ale vo to mi právě de. Vůbec se nerozpakuj. Nech mě tady. Zvládnu to, věř mi. Ať už mi provedou cokoliv, ať se se mnou stane, co chce. Budu v pohodě. Myslím ve svým nitru. Můžou se na mně vyřádit, jak chtěj, ale já se ve svý hlavě přenesu někam jinam a nebudu to vnímat, tak dlouho, jak bude potřeba, a přestojím to. Covek má takový zážitky, jaký si je udělá. Dyž si budeš říkat, že to nic nebylo, tak to tak taky bude. Takže prostě koukej utýct. Slib mi to.“

„Já ti to nechci slibovat.“

„Prosím. Já se vo sebe umím postarat, tím jediným způsobem, kerej sem se v životě naučila. A představa, že se něco stane tobě, je pro mě mnohem horší, než dyby se něco stalo mně. Myslím to vážně. Usoužila bych se. Nikdy bych se přes to nepřenesla. Ale esli se něco stane s mým tělem... Zkrátka sem schopná voprostit se vod toho natolik, jako by se vůbec nic nedělo. A dyž má covek pocit, jako by se to vůbec nedělo, tak se to neděje. Chápeš, jak to myslím?“

Řekl jsem jí, že ne.

„No, to je fuk. Prostě mi slib, že vemeš nohy na ramena, až bude vhodná chvíle. Budu v menším nebezpečí a budu se moct lip bránit, dyž utečeš. Dyž budu vědět, že seš v bezpečí a upláchls jim.“

Dlouho jsem mlčel. Křik a dusot ustaly. Rozhostilo se zneklidňující ticho. Přesunul jsem se ke Cathy, sedl si vedl ní a vzal ji za ruku stejně jako v kůlně.

„Esli nás vezou za taťkou,“ promluvil jsem, „určitě všecko dobře dopadne.“

Cathy mi zmáčkla ruku, nepříliš přesvědčivě.

„Slib mi, že utečeš,“ řekla.

„Slibuju.“

Dodávka se znovu rozjela, a když cesta začala být plná výmolů, s Cathy jsme se houpali sem a tam. A pak jsme se zničehonic svezli úplně dozadu. Předek dodávky se zvedl. Stoupali jsme do prudkého kopce. Byl to náš kopec. Možná jsem to poznal podle zvlněného terénu, který jsem znal jako své boty. A možná jsem prostě ucítil vůni domova.

Dodávka zastavila a řidič vystoupil a obešel ji. Otevřel dvojité dveře. Soumrak přišel a zase odezněl a my teď hleděli do noci. Ve světle hvězd a měsíce jsem poznal tři chlapy, kteří pro nás přišli do kůlny. S Cathy jsme se zvedli.

Zašeptala mi: „Dělej, co ti řeknu. Vystoupíme, nebudeme se jim vzpírat, a oni nás nebudou muset držet. A až řeknu, utečeš.“

Vystoupili jsme z dodávky.

Chlapi nám šli po boku, ale nechopili se nás.

Vydali jsme se směrem k domu.

„Danieli,“ řekla Cathy nahlas. Bylo to znamení, abych se dal na útěk. Ale já se nerozběhl. „Danieli,“ řekla znovu.

Kráčeli jsme s chlapy k našim vchodovým dveřím.

„Danieli,“ zopakovala Cathy.

Pokračoval jsem v chůzi. Šel jsem za ní, z každé strany jsem měl jednoho muže a další šel vepředu a vedl nás.

Už jsme byli skoro uvnitř. Remízek jsem měl po pravé ruce a za ním se rozkládaly ztemnělé kopce a planiny nížiny.

„Danieli, uteč!“ zařvala Cathy, nasupená, že jsem ji neposlechl.

Zůstal jsem na místě. Jeden z chlapů se uchechtl a pak Cathy zničehonic čapl za ruce a zkroutil jí je za záda pod úhlem, který mohly zvládnout jen ramena a lokty ohebného a vytáhlého mladého děvčete.

Bezpochyby to nebylo to nejhorší, co jí mohli udělat, ale i tak ji to bolelo. Zaúpěla, ale nevykřikla.

„Nedělej hlouposti, holčičko,“ řekl jí chlap, který se předtím uchechtl a popadl ji.

Při těch slovech mě zezadu postrčili dovnitř dírou, kde dřív bývaly vchodové dveře. Byli to urostlí chlapi. Silní, statní a urostlí chlapi, které najali na to, aby páchali násilí. Byli drsní. Stačilo, aby do mě jemně strčili, a málem mi vyrazili dech.

Nahnali nás do kuchyně. Šlápl jsem na rozbité sklo. Okna byla roztřískaná a skříňky pozotvírané a vybrakované. Dvě židle, které jsem s taťkovou pomocí s láskou vyrobil, byly rozlámané. Nohy jídelního stolu, nahrubo useknuté, ležely poházené u stěn. Deska stolu, dlouhé, masivní dubové prkno, byla pryč.

Nahnali nás dovnitř. Jejich pohyby byly najednou prudší. Zacházeli s námi hruběji, bezcitněji. Dovedli nás ke stěnám místnosti a pevně nás drželi. Další z chlapů mě chytil podobně jako předtím chytili Cathy. Kostnaté ruce mi zkroutil za záda a sevřel je za lokty. I já jsem byl mladý, hubený a ohebný, ale bolela mě z toho ramena a taky žebra v místě, kde mi na ně muž tlačil, a kůže v ohbí paže, kde ji skřípnul svými ztvrdlými dlaněmi a tuhými klouby. Vyjekl jsem.

U Cathy už prvotní bolest polevila, ale dech sejí prohloubil, jak se její tělo snažilo popasovat s tím nepohodlím.

Do místnosti napochodovali další chlapi. Poplácávali se po ramenou a kývali jeden druhému na pozdrav. Prohodili spolu pár strohých slov. Mě s Cathy odklidili na stranu, ale nepouštěli nás.

A pak najednou všichni ztichli.

Do místnosti, do naší kuchyně, vešel pan Price. Jako by mu patřila. Jako by to byl jeho obývák. Jeho dílna. Jeho účtárna. Jako bychom byli jen pavouci lezoucí po jeho zdech. Slimáci přisátí na jeho okna, nakukující dovnitř.

Jeho tvář vypadala zničeně. Působil ztrhaně. Vyzařovala z něj ale jakási lidskost. Byl to člověk, jehož syna před pouhými pár dny uškrtili v lesích.

La jeho zady krace! lom rnce, jeho starsí syn. b hruzou a hněvem se podíval na moji sestru a na mě, na naše hubená těla, která si momentálně podrobovaly nemilosrdné ruce jiných lidí.

Otec se synem se usadili do rohu místnosti. Pan Price se na nás nepodíval. Ani jednou. Hleděl kamsi nad naše hlavy a nad hlavy chlapů, které si najal. Měl zaťaté zuby, a z jeho tváře tudíž vyzařoval strnulý klid.

Prostor byl po obou stranách zaplněný chlapy, seděli na lince, tísnili se v rozích a mačkali se u stěn. Jenom u zdi těsně u dveří záměrně nikdo nestál, jelikož chlapi se odtud tlačili a strkali na všechna ostatní volná místa.

V místnosti i nadále vládlo mlčení. Zachovával ho pan Price. Jeho přítomnost v ostatních vyvolávala tichou nervozitu. Zkoumavě se rozhlížel.

Zvenku sem dolehlo zasténání. A ticho jako by se rázem ještě prohloubilo. Všichni to slyšeli. Následoval strašlivý ryk. A zvuk, jako když vlečete něco těžkého. A hlasy dalších mužů, jak se s čímsi pachtí.

„Tlačte. Tlačte. Já ho nasměruju.“ Slova byla tlumená dvojími zavřenými dveřmi a burácejícím větrem.

„Ten roh se zásek vo drn.“

Odpověď přehlušil náhlý poryv větru, a do místnosti se nedonesla. Dál vlekli to, co vlekli. Krok za krokem. Tlačili a strkali. Drhlo to a bouchalo. Všechny oči se upíraly na dveře. Ozvalo se další zasténání. Charakteristické zasténání, které měly na svědomí charakteristické hlasivky.

Bylo to silnější než já. Vykřikl jsem. „Taťko! Taťko!“ vyrazil jsem ze sebe.

„Ať ten kluk kouká držet hubu,“ vyštěkl pan Price z rohu místnosti. Nepodíval se na mě. Jeho rty se sotva pohnuly, když ten povel vyřkl.

Muž, který mi držel paže za zády, povolil stisk jedné ruky a vrazil mi facku. V ústech jsem ucítil krev a můj jazyk nahmatal cosi uvolněného. Muž se mnou pro jistotu ještě zatřásl, sevřel mi rukama obě paže a zatlačil na ně tak silně, že jsem se musel předklonit a pokrčit kolena.

Bolestí jsem lapal po dechu. Zaviklal jsem s uvolněnou stoličkou. Na jazyku jsem cítil krev. Ještě chvíli jsem zubem viklal. Soustředil jsem se na tenhle předmět ve svých ústech, na ten pocit, když jsem jazykem přejížděl po jeho drsné korunce, na měkkou, rozbolavělou dáseň pod ním.

Dveře se začaly otevírat. Už bylo vidět muže, který náklad vlekl, byl k nám otočený zády a věnoval se svému břemenu.

Soustředil jsem se na to, abych jazykem našel místo, odkud mi do úst proudila krev. Pohrával jsem si se zubem. Líbilo se mi, jak jeho ostrost odvádí mou pozornost.

Muž už celý nacouval do místnosti. Pomáhali mu další tři. Táhli dřevěné prkno. Byla to deska našeho dubového stolu. Všiml jsem si míst, kde bývaly nohy, a toho, jak ledabyle je usekali. Chlapi, kteří desku nesli, ji drželi právě za tyhle pahýly.

Viklal jsem se zubem. Záda jsem měl prohnutá tak, že jsem musel napínat krk, abych viděl, co se děje. Myslel jsem na to, jak mě bolí páteř, a na bolest tepající v mé čelisti a hlavě a taky na to, jak strašlivou mám žízeň.

Taťka byl k desce stolu připoutaný koženými řemeny a stahovacími páskami. Dovlekli ho do místnosti a opřeli ho o zeď, kde nikdo nestál. Ruce a zápěstí měl celé od krve a na pažích měl krvavé stříkance. Zkrvavenou měl i tvář a na jeho čele byly vidět velké chuchvalce sražené krve. Bílý bavlněný nátělník měl iia ícvcni uuivu piuactivi^ oj LC I UUUU. linuj mci uusc ČI svazaiie

a taky celé odřené a zakrvácené. Krev se všude mísila se špínou a bahnem a listím a trávou a asfaltem a hlínou z okolí našeho domu a červená byla místy spíš hnědočerná.

Když ho přivlekli, měl zavřené oči. Pomalu je otevřel a zadíval se na mě. Jeho pohled se přesunul ke Cathy, která na něj taky upřeně hleděla. Chlapi, kteří ho přinesli, se právě ujišťovali, že má pouta pořádně utažená. Ostatní chlapi si prohlíželi jeho ruce a paže a nohy nebo se rozhlíželi kolem sebe nebo hleděli jeden na druhého. Nikdo kromě mě a mé sestry se taťkovi nepodíval do očí, do těch bělostných očí, které zářily jako dvě hvězdy na krvavých nebesích.

Zaúpěl. S každým nádechem chroptěl, jak se vzduch v jeho plicích měnil v tekutinu.

Jako první promluvil pan Price. „Je to ponurý den, Johne. Ponurý den. A věř mi, nepřináší mi to vůbec žádné potěšení.“ Mluvil tiše. „Ale sám dobře víš, že žádám spravedlnost. Spravedlnost po našem. Přiznej se a odbydeme to rychle. Tedy relativně rychle.“

Taťka nic neřekl. Možná ani nemohl mluvit. Očima těkal z pana Price na mě a mou sestru a pak zase na pana Price.

„Jak vidíš, přivedl jsem tvoje děti. Nebudu s nimi mít žádné slitování a ty to všechno uvidíš,“ řekl Price.

Taťka pořád mlčel.

Pan Price kývl na zavalitého chlapa, který držel Cathy. Zápolila s ním, ale on ji povalil, přitlačil k podlaze, vytáhl nůž a vrhl se na její oblečení. Kusy jejího oděvu vřískaly a skučely, jak je trhal na kusy. Neměl v úmyslu ji zranit, ale přesto se tomu při řezání neubránil, jak s ním Cathy zápolila a jak páral a cupoval. I ona ted byla zkrvavená.

I

Presto vsak nekřičela. Její rty zůstávaly pevně semknuté. Oči měla dokořán.

Nahé tělo je zkrátka jen nahé tělo. Stud je obsažen pouze v pohledu na něj. A pokud se na svoji sestru podívám bez studu, i ona přede mnou bude moct stát nahá a necítit stud a situace, v níž se ocitla, nad ní nebude mít žádnou moc. Proč by si měla dělat hlavu s tím, jak se na ni tihle muži, tihle bezvýznamní muži, dívají?

Rozcupovali jí oblečení a její tělo ted před námi stálo úplně nahé. Upřel jsem na ni ten nejpronikavější pohled, jehož jsem byl schopen. Zadíval jsem sejí do očí a naše pohledy se setkaly a já se svojí sestře ze všech sil snažil sdělit to, co jsem měl na srdci. Ale co to vlastně bylo? Cokoliv. Ze v tom není sama. Že v podobných situacích si člověk nesmí připouštět, že jsou bezvýchodné, a že jen ona sama má moc ovládnout svou mysl. Ale jak jsem na ni hleděl, pochopil jsem, že to dávno ví. Že už je nejspíš myšlenkami jinde. Jako by přes ni spadl tenký, odolný závoj podivuhodné lhostejnosti. Nic se jí nemohlo dotknout.

Stála tam úplně nahá. Muž ji pořád pevně držel, ale Cathy zářila tak, že ho úplně zastiňovala. Rezné rány a krvavé šmouhy na její takřka průsvitné kůži působily skoro nepodstatně.

Taťka se rozkašlal. Na hustý černý plnovous mu steklo trochu krve. Budeme ho muset omýt, pomyslel jsem si. Až tohle skončí, budeme s Cathy muset taťkovi vymýt z vousů tu zaschlou krev a umýt mu slepené vlasy. „Nechte ji, prosím,“ zašeptal směrem k Priceovi.

Price se na něj zahleděl. „Tak se přiznej,“ uhodil na taťku.

Taťka otevřel ústa, aby znovu promluvil. Bylo slyšet, jak dýchá, ale ani v jednom nádechu nebylo dost síly na to, aby rozezněl jeho hlasivky, rovzdechl si a zkusil to znova, ale i tentokrát vzduch vlhce odezněl v jeho plicích.

„Pane Pricei,“ promluvila Cathy. Její hlas byl neobvykle tichý, ale zato klidný a pronikavý, jako když vzduchem obloukem sviští sekyra. „To já sem zabila vašeho syna, pane Pricei.“ Rada mužů na ni už nějakou dobu zírala. A ani ted z ní nespouštěli oči. Jejich pohled se však při těch slovech natolik proměnil, že už se nehodilo nazývat ho stejně.

Pan Price otočil hlavu.

„To já zabila vašeho syna, pane Pricei,“ zopakovala Cathy. Usmál se. Usmáli se i někteří další. „Chceš říct, žes mu s tím pomáhala? Žes ho nalákala do lesa, aby ho tvůj otec mohl okrást a zamordovat?“

Cathy zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla. „Udělala sem to sama. Taťka u toho nebyl. Nevěděl o tom. Byla sem tam sama. Capla sem ho za krk a zmáčkla. Nepřestávala sem mačkat a von se pode mnou kroutil a ze všech sil se snažil vymanit, ale já furt mačkala a von s tím nic nezmoh. Jen byl čím dál slabší, jak sem mu svírala krk, a čím dál víc modral, až přestal dejchat, ale já ho pořád držela, abych měla jistotu, že je po něm, až mě z toho bolely prsty. A pak sem ho pustila. A přikryla ho tím kabátem. A neokradla sem ho, ale to jen tak mimochodem.“ Pan Price byl jako omráčený. Jeho ústa zela nevěřícně dokořán. „Zmlkni,“ ucedil. „Jak se opovažuješ? Jak se opovažuješ mi lhát, ty malá mrcho? Jak se opovažuješ?“

„Já vám nelžu. Proč bych lhala? Proč bych lhala ve chvíli, kdy nás máte ve svý moci? Proč bych lhala, dyž není pochyb vo tom, že čoveka, kerej vám zabil syna, sprovodíte ze světa? Říkám vám, že sem ho zabila. Uškrtila sem ho těmadle rukama. A nelituju toho. Udělala bych to znova.“

Teď přistoupil ke Cathy. „Ale jak bys to mohla udělat? Vždyť seš malá holka!“

„Neudělala to,“ přerušil ho pan Price. „Samozřejmě že to neudělala. Jen nás vodí za nos. To téhle rodince jde moc dobře.“

„Já zabila Charlieho Price!“ zařvala Cathy. „Já ho zabila!“ zařvala ještě jednou.

Tentokrát ke Cathy přistoupil sám otec Charlieho Price. Zvedl pravou ruku nad levé ucho a pak jí moji sestru s hlasitým plesknutím uhodil do obličeje.

Nahé děvče před tou ránou zavřelo oči a hned je zase otevřelo, jako by jen odvrátilo tvář a zamrkalo a nic víc.

„To já zabila Charlieho Price,“ zopakovala Cathy.

„Odvedte ji odsud,“ řekl pan Price do místnosti, všem těm mužům, kteří tu stáli a kteří byli svědky doznání mojí sestry a sami si udělali názor na to, jestli jsou její slova pravdivá, nebo ne.

Následovala pauza a pak jeden z mužů přistoupil k mé sestře. Natáhl ruku v rukavici a pohladil ji po šíji. „Já už jí zatnu tipec,“ oznámil bezvýrazně.

„Výborně,“ odpověděl pan Price. „Vem si ji vedle a dělej si s ní, co chceš. A tím myslím cokoliv. Užij si ji.“

Nový chlap v rukavicích Cathy přebral ze spárů toho předchozího a zvedl si ji přes rameno. Nebránila se. Vyšel s ní z pokoje na chodbu a pak s ní zmizel v ložnici. Slyšel jsem jeho kroky. Slyšel jsem cvaknutí dveří, jak se otevřely a zase zavřely. Natahoval jsem uši, ale příštích několik minut už nebylo slyšet nic.

Mezitím mě někdo zvedl za bradu. Byl to pan Price. Ruce svírající moje lokty povolily a já se narovnal. „A jakou roh jsi

I

v tom hral ty, chlapce: zeptal se me rrice. „Muz, devce a ty. Tvůj otec, tvoje sestra a ty. Tvoje sestra se přiznala, že s tím pomáhala. A co ty?“

„Cathy neřekla, že s tím pomáhala,“ odsekl jsem. „Řekla, že vašeho syna zabila vona a že to udělala sama.“

„Jo. Jenomže já jí nevěřím ani nos mezi očima. Takováhle holčička? A že by to zvládla sama? Kdepak, ani náhodou. Nejsem pitoměj.“

Nic jsem na to neřekl.

Pan Price pokračoval: „Zajímalo by mě,“ začal a jeho hlas zněl o něco přívětivěji než předtím. „Zajímalo by mě, jestli se budeš podobat spíš svému otci, nebo své matce, až vyrosteš. Myslím povahou. Už teď je jasné, že podobu jsi zdědil po matce. Ale v čích stopách se vydáš? Skončíš jako on?“ Kývl směrem k taťkovi. Ten měl zavřené oči a jeho dech byl o něco klidnější. „Anebo jako tvoje matka?“

Zvedl jsem hlavu. Všiml jsem si vrásek na jeho opálené tváři a bledších míst okolo jeho víček. Prošedivělých chloupků hrajících různými odstíny bílé, připomínajících holubí pápěří. Suchých rtů. Velkých oválných nosních dírek, které se při každém nádechu rozpínaly. Placatého obočí.

Možná že chtěl, abych se ho na to zeptal. Možná chtěl, abych ho přemlouval, ať mi o ní vypráví. Nemůžu říct, že bych nebyl zvědavý. Chtěl jsem to vědět. Toužil jsem to vědět celé ty roky. Jednou jsem se na to chtěl zeptat taťky, kdysi dávno jednoho dne, jednoho dne, který se hodně lišil od toho dnešního, jednoho dne, když jsme byli v téhle kuchyni, předtím než se sem natlačili všichni tihle chlapi, jednoho dne, který mohl být kte- rýmkoliv z té dlouhé řady dnů v loňském roce, kdy jsme měli dlouhé hodiny jen sami pro sebe. Měli jsme toho tolik na srdci, a pritom jsme mluvili jen malo. INase komunikace probíhala prostřednictvím mlčení. Na to pravidlo jsem si zvykl.

A tak jsem o tom mlčel a to mlčení utišilo mou zvědavost. Moje matka přicházela a odcházela. Až jednoho dne jen odešla. A už nepřišla.

Když jsem byl ještě hodně malý, seděl jsem jí na klíně, zatímco se houpala na houpačce v parku za domem babičky Morleyové. Řetězy, na nichž byla houpačka zavěšená, byly zrezivělé. Když se do nich moje matka opírala svou a mou vahou, vrzaly a při houpání z nich pršely železné žmolky. Padaly na gumu pod námi. Pevně jsem matku svíral. Držel jsem se jí jako klíště. Ale její ruce drtily ony řetězy. Svírala je takovou silou, že jí z toho zbělely klouby a dlaně měla špinavé od jemného červenohnědého pigmentu, jako by řetězy nechali zreznout a oloupat se jenom proto, aby mohly zabarvit onu křídově bílou kůži odstínem, který měl úplně stejnou barvu jako krev, jež jí kolovala v žilách.

„Odjakživa to bylo nerudné děvče,“ prohlásil pan Price. „Ustavičně byla s něčím nespokojená. Člověk se na ni podíval a většinou uviděl, že se mračí a kaboní. Jaký měla důvod být pořád nešťastná, to ví jenom sám bůh. Měla moc hezkou tvářičku, o tom žádná, ale nikdy toho nevyužila. Totiž, snažil jsem se pro ni udělat, co jsem mohl. Vzal bych si ji za ženu, kdyby matka mých chlapců umřela dřív. Udělal jsem jí dobrou nabídku. Ale rozhodla se jít jinou cestou. Promarnit svůj život. Sčuchla se se špatnou sortou lidí. Vymetala špatné večírky. Farma a pozemek, které zdědila, přišly nazmar. A jestli něco nesnáším, Danieli, tak to, když něco přijde nazmar. Zvlášť když se jedná o půdu. 0 dobrou půdu, která zpustne. Nemůžu to přenést přes srdce.“

Pan Price se odvrátil a zamířil ke kuchyňské lince.

„íaKze Kuyz jsem JI vzai pou sva Kŕmia, siaiiuvii jsem si mnohem přísnější podmínky. Nic jiného se nedalo dělat. Zostudila se. Ale aspoň jsem jí poskytl střechu nad hlavou! Tedy ne že by mi za to někdy projevila vděk. A ne že by u mě zůstala. Tvůj táta - pokud to tedy opravdu je tvůj táta - pro mě tenkrát pracoval, vybíral nájemné a vyhrával zápasy, které jsem mu domluvil. A ti dva spolu utekli, že. Utekli s hromadou peněz, se šperky mojí ženy a dvěma puškami Holland & Holland ze šedesátých let.“

Zatáhl za mosazný úchyt zásuvky pokrčeným, odulým palcem. Byla to zásuvka, kterou jsem pomáhal zasazovat. Moc se mi to nepovedlo. Pořád se zadrhávala.

„Bůhví, kde je jí konec. Váš taťka ji taky nedokázal udržet doma moc dlouho. Jak jsem říkal, odjakživa byla tak nějak nepokojná a smutná. Vždycky z ní vyzařovala nevysvětlitelná, bezdůvodná sklíčenost. Kdybys mi řekl, že se predávkovala v nějaké temné uličce nebo v bordelu v Chapeltownu, nepřekvapilo by mě to.“

V té zásuvce měl taťka uložené nože. Každou neděli večer je jeden po druhém vyndal, nabrousil je o brusný kámen a jeden po druhém je zase uložil přesně tak, jak patřily.

Pan Price si nevybral ten největší. To byl dlouhý a úzký vy- kosťovací nůž s jemně zaoblenou čepelí. Místo toho si zvolil nůž na zeleninu s rukojetí z ořechového dřeva a krátkou, špičatou čepelí, která byla zhruba stejně dlouhá jako můj ukazováček.

Přikročil k taťkovi. Postavil se tak blízko k němu, že mohli vdechovat a vydechovat dech toho druhého. Vzduch, který nasály taťkovy plíce, byl čistý, ale když ho taťka vyfoukl, byla z něj krvavá mlha, a pan Price onu mlhu vdechl, i s taťkovou krví, a vyfoukl čistý vzduch.

i

ran Frice zvedl nuz a přiložil špičku k tatkovu rameni. Zatlačil ji dovnitř. Nůž pronikl kůží a zanořil se do hloubky. Pan Price řízl až na kost, jako kdyby porcoval jelena. Vyřinula se krev. Nachově červená připomínající husté víno, tryskající z hlubších, prokrvenějších žil než ona světlá, zářivá sytě červená, od níž měl potřísněnou a umazanou kůži a bělostný nátěl- ník. Krev mu kanula po hrudi a po ruce, smáčela mu podpaží.

Jeho dech však stále nedokázal rozeznět jeho hlasivky. Nedařilo se mu řvát. Hekal a hleděl vzhůru ke stropu, ačkoliv svaly v jeho tváři se uvolnily, takže měla poklidný výraz, jako by hleděl kamsi nad něj, nahoru do mraků a ke hvězdám. Neměl jsem tušení, jestli taťka věří v nebe a peklo. Uvědomil jsem si, že jsem se ho na to asi nikdy nezeptal. A pokud zeptal a on mi odpověděl, pak už jsem zapomněl co.

Pan Price nůž vytáhl. Další záplava rudé.

„Necháme ho vykrvácet,“ řekl pan Price jednomu z mužů.

„Bude to trvat hezky dlouho,“ odpověděl muž, „je to kus chlapa. Možná bysme ho tím nožem měli pošimrat ještě trochu, pro jistotu.“

„To já vím, že to bude hezky pomalé. A než tu skončíme, ještě si s ním trochu pohrajú. Ale i ta jedna rána by měla bohatě stačit.“

Znělo to, skoro jako by pana Price ta rada rozladila, jako by chtěl dát najevo, že moc dobře ví, co dělá, jako by chtěl ukázat, že se stejně dobře jako kterýkoliv ze zde přítomných mužů vyzná v otázkách lidského těla, v otázkách co nejpomalejší smrti.

Sledoval jsem taťku, stejně jako jsem předtím sledoval Cathy.

Přemýšlel jsem, jestli se pro nás vrátil a jestli ho lapili právě kvůli tomu. Přemýšlel jsem o tom, co mi říkala Vivien. A o tom, co nám sdělil Ewart.

/j VCU1CJ5U1U puivujc OC IICUÍÍJ V a l y

tauut /i v u.JTV y.

J u uvuu

bylo zneklidňující. Proklínal jsem se za to, že jsem takový zbabělec.

Následovalo dlouhé čekání. Pan Price se opíral o linku a sledoval, jak se taťka snaží udržet otevřené oěi.

Pak se k němu vrátil a vrazil mu čepel do měkké tkáně pod levým kolenem. A pak pod pravým. Dlouhé, rudé ponožky. Price se vrátil k lince.

Tom měl vytřeštěné oěi. Zdálo se, že vůbec nedokáže mrkat. Na pohled byl celý vysušený, vyprahlý a ostražitý. Třeštil sice oěi, ale rty měl sevřené. Zbělely mu: tenoulinká svrchní vrstva kůže mu odumřela a popraskala, zatímco tu stál. Kdyby se usmál, mrtvá kůže by pukla. Kdyby si rty olízl, proměnila by se v bledou, lepkavou hmotu.

U taťkových nohou se sbírala kaluž krve.

Dveře se rozletěly.

Moje sestra vrhala dlouhý stín. Byl hutný a měl barvu zuhel- natělého dřeva, byl to stín, který může vrhat jedině oheň. Mihotal se a prskal. Jeho zdroj Cathy držela v levé ruce a přes rám dveří na něj nebylo vidět. Strčila ruku před sebe a my ho spatřili: hadr namočený v petroleji, omotaný kolem nohy postele, kterou utrhla z rámu. Na zápěstí měla pověšené drátěné ucho plechového kbelíku a ten se při každém pohybu její paže mdle pohupoval. Šplouchal v něm petrolej a byl pouhého nevyzpytatelného půl metru od hořící pochodně.

V pravé ruce držela pušku, pažbu měla přitisknutou k tělu loktem a dva štíhlé prsty jí spočívaly na spoušti.

Na rukou a pažích měla tlustou vrstvu krve. Nikoliv však vlastní. Na palcích a konečcích prstů byla nejtmavší, a čím výš na rukou byla, tím byla světlejší.

i

Vypadalo to, jako by tomu chlapovi zanořila ruce hluboko do útrob.

Představoval jsem si ho, jak leží na posteli a uprostřed jeho těla zeje veliká rozšklebená krvavá díra.

Neměl jsem tušení, jak se jí to podařilo.

Vešla do místnosti. Pořád byla nahá. Zvládla najít ten kbelík, petrolej, pušku. S oblékáním se nezdržovala.

A celá zářila. Polila petrolejem i sama sebe, nalila si ho na hlavu a na obličej a na husté a nyní mokře lesklé černé vlasy.

Muž, který mě držel, povolil svůj stisk. Ucouvl jako pavouk, když na něj dopadne světlo. Využil jsem šance a odskočil na druhou stranu místnosti, z dosahu pana Price, jeho dosud žijícího syna a jeho pohůnků. Zůstal jsem stát mezi taťkou, zkrvaveným a připoutaným k dubové desce, a Cathy, jejíž záda byla stejně rovná jako ony dvě hlavně, které panu Priceovi mířily na hrudník.

Scéna se rázem proměnila: její tempo, atmosféra, orientace. Mihotající se plamen způsobil, že se barvy najednou zdály sytější. Odstíny červené jasně planuly. Modrá působila zakaleně. Bílé tóny měly jemný nádech do oranžova a leskly se. Kůže na tvářích mužů, napjatá zděšením, byla v místech nově vzniklých stínů zašlá a působila potlučeně. Břidlicová dlažba házela střídavě matné a hedvábně lesklé odlesky jako zamrzlý, rozmrzlý a znovu zamrzlý černý led.

„Jeden z vás odváže mýho tátu,“ oznámila Cathy prostě.

Následovalo ticho. Nikdo se nepohnul.

„Ta holka nemá tucha, jak se z toho střílí,“ ušklíbl se zavalitý plešatý chlápek, který promluvil vůbec poprvé.

Cathy ho střelila.

Na tu vzdálenost neměly kulky čas se rozprsknout. Nábojnice

mu v i/Ciivu piuit/UyJia ui u iiv iii a. o^jmuia uvv,i v oxvi mrvy, rviAi a uym

za ním. Chlap padl k zemi a začal se nekontrolovatelně třást.

Měla skvělou mušku. Nic jiného jsem ani nečekal.

Tomovi ztmavly džíny v rozkroku, jak se do nich vsákla jeho moč. Jeden z chlapů zalomcoval klikou zadních dveří. Byly zamčené. Cathy ho střelila. I on se skácel na podlahu.

„Tak dost!“ zařval pan Price. „Tony, udělej, co říká.“

Tony byl vysoký chlap s vybledlým tetováním, které se táhlo po celé délce jeho dlouhého trupu. Vzal si od svého zaměstnavatele nůž. S jeho pomocí přeřezal taťkova pouta, začal u kotníků a pak pokračoval zápěstími. Šlo to pomalu. Uzly byly pevně utažené a pásky tuhé.

Když byl taťka volný, sklouzl z desky stolu a schoulil se u zdi. Jeho krev se otřela o výmalbu a vsákla se do omítky. Tony se vrátil na místo po boku svého pána.

„Už je stejně po něm, Cathy,“ promluvil pan Price. „Co nevidět vykrvácí. Už mu není pomoci.“

„To je mi jasný.“

Pochodeň teď plála o něco níž, blíž ke kbelíku s petrolejem.

Dav se znepokojeně zachvěl. Chlapi se nervózně ošívali, přešlapovali na místě a přáli si odsud utéct, jenomže nevěděli kudy a žádná možnost se ani nenabízela.

Cathy nespouštěla oěi z pana Price a zašeptala tak, abych to slyšel jenom já: „Je ěas, abys vocaď vypadnul.“

Podíval jsem se na taťku. Rychle slábnul, střídavě se probíral a upadal do bezvědomí.

Viděl jsem dveře za sestřinými zády, které zely dokořán, a od nich to bylo jen pár kroků ke vchodovým dveřím a pak ven.

Vzpomněl jsem si na to, co mi veěer kladla na srdce. Vzpomněl jsem si na slib, který jsem jí dal.

Cathy jediným plynulým pohybem mrštila jak kbelík, tak pochodeň do vzduchu směrem k panu Priceovi.

Plamen a petrolej se setkaly přesně na vrcholu oblouku, jejž opisovaly, a já vyklouzl z otevřených dveří a vyběhl z domu na chladný noční vzduch. Za mými zády vybuchl oheň. Slyšel jsem ho a taky jsem ho cítil. Viděl jsem jeho planoucí obrysy na zvlhlé trávě u svých nohou.

Rozběhl jsem se. Běžel jsem a nezastavoval se. Uháněl jsem nocí a nevšímal si ničeho kolem sebe. Ani kaluží na zemi kolem mě, ani tmavých bouřkových mraků na obloze, ani štiplavých a prudkých dešťových kapek, které mi přistávaly na těle a stékaly mi po obličeji.

Běžel jsem, co mi nohy stačily, uháněl jsem rychleji než kdy předtím, touhle krajinou, kterou jsem znal jako své boty, ale v té chvíli ji vůbec nevnímal. Nejspíš jsem běžel celé hodiny. Běžel jsem, dokud jsem nepadl vyčerpáním.

22

Nad vodou se valil kouř. Stíny byly jako dlouhé, tenké zuby a světlo se vinulo kolem stromů, mezi kmeny a pokroucenými větvemi porostlými mechem. Listy proměňovalo v pergamen. Ranní rosu v prach. Voda zářila jasněji než obloha nad ní a osvěcovala kouř zespodu jako pronikavý měsíc za mraky z papyru.

Cítil jsem na jazyku kalnou vodu. Proudila mi do tváří a zase vytékala ven a po každém vyplaveném doušku mi v ústech ulpívala chuť mokré a vzápětí usychající hlíny. Kaluž mi omývala levou stranu obličeje a voda mi vtékala do nosu a stékala mi dolů krkem. Srkal jsem hlínu a na jazyku jsem měl železitou chuť krve.

Ten oheň se skládal z mnoha různých věcí. Skládal se z plynů a světla a jisker, plamenů a vlnek a proudů. Hltal vlhký vzduch a vysušené dřevo a pohltil malou vzduchovou kapsu té chladné noci. Uběhl jsem hezký kus cesty. Tady jsem se zastavil a utábořil. Sehnul jsem se pro vodu, bylo mi jedno jakou, a zvedl si ji k ústům v obou roztřesených dlaních a na chvilku si lehl na břeh, jen na okamžik, a podle všeho jsem usnul a pak se probudil dřív, než jsem vůbec stihl zaregistrovat, kde to vlastně jsem.

Pořád jsem ten oheň cítil, i když už jsem byl daleko. Prysky- rice ze spaleneňo dreva mi ulpela v nrdle - dreva ze stresnicn trámů a jasanové podlahy. A pohled na něj mi taky ulpěl kdesi v podvedomí, někde hluboko za oěima, pohled na ty rozeklané, svíjející se jazyky olizující důvěrně známé postavy. A ten zvuk mi ještě pořád duněl v uších: sykot, sténání, praskání, jak se trámy ohýbaly a lámaly. Lebku jsem toho měl plnou.

Ten kouř byl ve skutečnosti mlha, žádný kouř. Stoupala z nádrže v ranním horku. Nádrž ležela osm kilometrů od remízku, vzdušnou ěarou to nejspíš bylo ještě blíž, přes živé ploty, příkopy a osetá pole. Myslím, že právě tak jsem sem doputoval. Běžel jsem rovnou za nosem, jako když vlak uhání po kolejích. Myslím, že jsem se vůbec neodchýlil z kurzu, i když se má trasa tu a tam vlnila, jak jsem přeskakoval náspy a sbíhal k mokřadům, kde jsem se brodil štiplavým přírodním asfaltem, úhrnem bláta vzniklého pravidelným podzimním tlením. Buď byla dnešní noc prosycená mlhou, anebo za to mohla má paměť, že jsem si veškeré tvary vybavoval jen jako přízraky. Pamatuju si, že mi všechno připadalo neznámé, ačkoliv jsem touhle cestou kráčel už mnohokrát. Jenomže zdejší nížiny vypadají po setmění úplně jinak a svět navíc v očích každého jeho obyvatele vyhlíží odlišně, a já se během svého putování znovu narodil, a tudíž jsem na okolní krajinu pohlížel, jako by taky byla zbrusu nová.

Nejspíš jsem zase usnul: měl jsem zavřené oči. Musel jsem spát jako špalek, ačkoliv obzor se už začínal rozjasňovat. Spal jsem, dokud jsem na tváři neucítil jakousi novou vlhkost. Na obočí mě šimraly mokré štětiny a zadrhávaly se mi o víčka. Pozůstatek spáleniny se ve vzduchu smísil s novou vůní. Pižmo. A rty. Tohle jsou přece rty. Drsné, masité, hrubé, ale tak nějak laskavé a přívětivě. A zuny, ktere mi narazely do hlavy, když ty rty žmoulaly chomáče mých vlasů. A na krk mi sklouzl jazyk - dlouhý, lepkavý - a vzápětí mi olízl bradu.

Otevřel jsem oči. Koňská hlava. Dvě obrovské hnědé oči se jako kulečníkové koule stočily k mému obličeji a prohlížely si ho, pak se otočily zase na okolní svět a pak znovu na můj obličej. Kůň si odfrkl a pohodil patkou černou jako saze. Slunce už se úplně vylouplo, i když ještě nebylo nijak vysoko, a jak se kůň kolébal, jeho hlava se pohupovala přímo před ním, takže se jeho jinak rezavá srst proměnila v temnou siluetu a jinak hedvábná hříva kolem sebe měla pompézní svatozář.

„Co seš zaě?“

Tu otázku jsem položil koni. Ve stavu polosnu, v němž jsem se nacházel, to byla nevyhnutelná otázka.

Kůň mi dál ěechral vlasy. Místo něj odpověděl jezdec na jeho hřbetě. „To jsem já, Danieli. Vivien.“

Kdyby člověk mohl cítit úlevu ve chvíli, kdy v něm pořád ještě naplno běsní hrůza, pak bych nejspíš pocítil úlevu. Ale vzhledem k okolnostem ve mně při pohledu na tuhle známou tvář vcelku bezdůvodně začal vřít strach. Nesesedla.

„Vypukl požár,“ řekla.

„Jo.“

„Ve vašem domě.“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Já tam byl. Útek sem.“

„Doufala jsem v to...“

„Jaks mě našla?“

„Jezdím po okolí už dvě hodiny,“ vysvětlila Vivien. „Vypadáš nemocně.“

„Ale ne, nemocnej nejsem,“ řekl jsem.

Vivien si v rukou oděných v rukavicích přerovnala otěže.

Kun ukrocil stranou a vsecnna ctyn kopyta položil na zem tak, že zůstal stát bokem ke mně, a Vivien se taky musela otočit, aby na mě viděla. Opřel jsem se dlaněmi o zem a zvedl se z hlíny. Pak jsem se postavil.

„Našlas eště někoho?“ Věděl jsem, že nikomu jinému se z domu utéct nepodařilo, jenom mně.

„Někoho jsem zahlédla.“

„Koho?“

„Ten oheň byl včera večer vidět až z mého domu. Nejdřív jsem si myslela, že jste si udělali táborák, a přemýšlela jsem, proč jste mě nepozvali. A pak jsem uviděla, že je moc velký. Moc velký na to, aby to byl jen táborák. A tak jsem na sebe hodila kabát a vyšla z domu a vydala se po pěšině směrem k vám. Vítr mi fučel do tváře, a tak jsem cítila i kouř. Foukal přímo na mě. V jednu chvíli byl tak hustý, že jsem přes něj ten oheň vůbec neviděla. Ale pak jsem došla blíž, tak blízko, jak to v tom žáru šlo, a uviděla jsem váš dům. Byl v plamenech. A uviděla jsem tebe, nebo jsem si aspoň říkala, že to musíš být ty, jak uháníš dolů z kopce, co nejrychleji to jde. Chtěla jsem vyběhnout za tebou, ale z nějakého důvodu to nešlo. Zůstala jsem tam stát. Sledovala jsem ten požár, sledovala jsem, jak se dům hroutí. Měla jsem pocit, že vevnitř vidím nějaké lidi, ale nebyla jsem si jistá. Viděla jsem strašně špatně. Myslím, že mi ten oheň ožehl oči, nebo tak něco. Nemám tušení, jestli je to možné. A když už bylo skoro po všem, až za strašně dlouhou dobu, najednou jsem měla dojem, že vidím, jak z domu vychází jakási postava. Ale nebylo to přece možné. Každopádně jsem měla pocit, že vidím jakousi hubenou postavu, jak vychází z domu. Zrovna když začalo svítat.“

„A kdo to byl?“

„Nemám tušení,“ odpověděla. „Ani nevím, jestli se mi to jen nezdálo.“

„Myslíš, že to mohla bejt moje sestra?“

„Já nevím. Vážně si nejsem jistá, co jsem vlastně viděla. Zkrátka jsem jen měla před očima ten obraz a teď mám v paměti jen vzpomínku na něj.“

„Ale je možný, že to bylo dovopravdy.“

„Možná.“ Shlédla ke mně, ale já sejí nedokázal podívat do očí. Zahleděl jsem se směrem k nádrži.

„Proč sem útek?“ zeptal jsem se.

„Nic jiného ti nezbývalo.“

„Nechal sem je tam.“

„Nic jiného ti nezbývalo, Danieli.“

„To Cathy mi řekla, ať uteču.“

„To udělala dohře.“

Měl jsem pocit, jako by se nádrž přelévala ze strany na stranu. Raději jsem se zahleděl na skomírající jasan na protějším břehu. Byl příliš křehký na to, aby se mohl kývat ve větru. Vivien po chvíli opět promluvila: „Mohl bys jít bydlet ke mně.“ Tentokrát jsem zvedl hlavu já k ní. Byla to šlechetná nabídka. „Děkuju, ale mám vlastní rodinu.“

Chvíli jsme tam jen tak stáli: Vivien, kůň a vyěouhlý kluk, kterému bylo sotva patnáct.

„Kerým směrem šla?“

„Danieli, já opravdu nevím. Myslím, že člověk, kterého jsem možná viděla, mířil ke kolejím. Chvilku potom jsem se vydala domů, běžela jsem pro Daisy, abych se tě mohla vydat hledat. Vážně jsem viděla dost špatně.“

„Takže ke kolejím?“

„Ano.“

„A potom.'

„Nemám tušení.“

Přikývl jsem. Rozhlédl jsem se kolem sebe, abych zjistil, jestli po mně na zemi něco nezůstalo. Nic tam nebylo, jen otisk mého těla v místě, kde jsem ležel. Nic jsem s sebou neměl. Nebylo co si vzít. Jen tak pro nic za nic jsem šmouhy v písku zahladil nohou. Nezanechám tu po sobě žádnou stopu, žádnou památku. Žádný lovec mě nebude moct vystopovat.

„Tak já vyrazím,“ řekl jsem Vivien a částečně i Daisy.

Daisy zamrkala řasami hebkými jako pápěří. Vivien si znepokojeně povzdechla.

„Pamatuj na to, co jsem ti řekla, Danieli.“

Vydal jsem se pryč od nádrže, pryč od té ženy a jejího koně, a pustil se zhruba stejnou cestou, kterou jsem sem musel dojít předchozího večera.

Asi nemusím říkat, že z představy, že se vrátím k našemu domu na kopci, se mi svíralo srdce. Sledoval jsem každý krok, který mé nohy udělaly, nejdřív jedna a potom druhá. Pozoroval jsem, jak se od paty zvedají, jak chodidlo pleskne o zem, jak se prsty ohýbají.

Neohlížel jsem se, i když jsem několikrát uslyšel, jak kůň dupnul a zahrabal kopyty, jelikož \ivien čekala a dívala se za mnou, dokud jsem jí nezmizel z dohledu.

Když jsem ušel asi kilometr, objevil se přede mnou dřevěný mostek z prken - pouhé čtyři fošny stluěené dohromady rezavými, ohnutými hřebíky -, který vedl přes úzký příkop. Strouha měla odvádět vodu, když hodně napršelo. V těchhle končinách pravidelně docházelo k záplavám. V zimě a po letních bouřkách se sem do nížiny valily mohutné proudy vody z nedalekých kopců.

vzpomněl jsem si, ze preaesie noci prseio. rrseio, Kayz jsem prchal, i když jsem si toho skoro ani nevšiml. Voda byla všude kolem mě. Najednou jsem si to vybavil: vypasené, macaté ky- dance deště padaly všude kolem mě a pleskaly o zem u mých nohou. Letní bouřka. Kráčel jsem v ní a pak v ní i spal. Oblečení jsem měl pořád ještě mokré. A v nádrži byla taky spousta vody. Dost na to, aby mi pleskala o tvář, i když jsem si ustlal vysoko na břehu.

Zrychlil jsem. Potřeboval jsem se dát do běhu. Krajina byla celá promáčená.

Ta postava, kterou zahlédla Vivien. Existovala velká šance, že to skutečně byla Cathy, jako zázrakem zachráněná před ohněm tou bouřkou, že se tím kouřem vydala k jedinému orientačnímu bodu, který ve tmě rozeznala: ke kolejím.

Utíkal jsem, seč mi síly stačily. Na kopci se držel oblak kouře, sazí a hustého oparu. Zaplňoval prázdné místo, které zůstalo po domě. Byl jsem rád, že jsem byl ušetřený pohledu na prázdnotu zející tam, kde celý ten báječný rok stál můj domov.

Když jsem doběhl blíž, uviděl jsem pečená žebra - zčernalou kostru vykotlaného domu. Uviděl jsem dřevo spálené na troud, které vachrlatě trčelo ze země a čnělo ke větvím sežehnutých stromů, dřevo hořící v takovém rozsahu, že jsem nic podobného ještě nezažil. Uviděl jsem čerň, jakou mé oči ještě nikdy nespatřily - zhuštěnou, hutnou, neprostupnou.

Sel jsem dál. Neměl jsem nejmenší chuť prohlížet trosky: bůhví, co bych našel. A kromě toho jsem měl před sebou vidinu kolejí, vidinu toho, že moje sestra je možná naživu. Ale jak jsem míjel spálený dům, spálený kurník, úzký sežehnutý záhonek se zeleninou a remízek s jasany, dotíraly na mě třpytivé jiskry, palčivé přízraky rozervaného inferna. Míhaly se a kroužily kolem me jako racci kolem rybárske lodi. byl jsem jejich poslední sousto, poslední zbytek živé tkáně a poslední šance se nasytit, než se snesou na smáčenou zem stejně jako jejich předchůdkyně. Pokračoval jsem v chůzi a ony spadly k zemi.

Došel jsem ke kolejím. Byly tu dvoje. Čtyři železné provazce rovné jako provazy deště, táhnoucí se od severu k jihu. Železo napnuté mezi magnetickými póly. Dřevěné pražce byly ztmavlé vlhkostí. Štěrk mezi nimi byl kluzký. Vyšplhal jsem se na násep, i když mi tráva podkluzovala, a zůstal stát vedle kolejí. Rozhlédl jsem se doleva a potom doprava. Nikoho jsem neviděl. Ale jestli se Cathy podařilo utéct z hořícího domu a doběhnout ke kolejím, určitě pokračovala dál, a touhle dobou už může být hezky daleko. Rozhlédl jsem se doleva a pak doprava. Na sever do Edinburku nebo na jih do Londýna. Rozhodl jsem se a vykročil jsem.

I

VI

Chlap odjede i s tím stým rozhrkaným vrakem a já ho rázem pustím z hlavy. Na někoho čekám.

Čekám u nádraží. Ne u samotné budovy, nýbrž u pavučiny kolejí, které do tohoto města dováží cestující a náklad ze všech možných světových stran. Sleduju lidi, jak přijíždějí a odjíždějí, a vidím, že jsou tu i další jako já, kteří sedí u kolejí a čekají a přespávají v křoví a všelijakých kůlnách a boudách. Dělám si ohníčky a vařím si, co najdu nebo chytím.

Dobře ale vím, že jsem tu jen přechodně. Na někoho cekám.

Když nečekám, toulám se po městě. Zdejší kámen se zdá tmavší. Domy jsou tu postavené z kamenů, které svůj odstín získaly v jiném lomu. Netušil jsem, že města a městečka můžou mít vlastní, specifický charakter. Doteď jsem znal jen vybělený vápenec a červené cihly. Když v dálce zahlédnu nějakou vysokou ženu s tmavými vlasy, jdu za ní, dokud se k ní nepřiblížím natolik, že se jí můžu podívat do obličeje a zjistit, že to není ona. Tak teď trávím čas.

Občas se se mnou někdo z lidí, co se zdržují u kolejí, dá do řeči a vyptává se mě. Lidi jsou zvědaví.

Vzduchem se míhají muchničky a ovádi a třásněnky. Shluknou se do vířícího oblaku a krouží kolem neviditelného středu jako elektrony kolem jádra. Pod nimi plachtí osamělá včela a na okamžik spočine ve stínu šťovíků. V mlžném oparu ochable visí bledé můry, křidla jim září, pak potemní a zase se rozzáří, jak se třepotají a snaží se ubránit nevyhnutelnému pádu.

Poděkování

Děkuji všem v literární agentuře Artellus Ltd., především Leslie Gardnerové a Darrylu Samaraweerovi. Děkuji Bečky Walshové za trpělivost, pečlivost a odvahu a za to, že v prvním náčrtu téhle knihy viděla potenciál. Děkuji i ostatním z týmu z nakladatelství John Murray, včetně Torna Duxburyho, a zejména pak Yassinovi Belkacemimu za to, že k tomuto projektu přistupoval s takovým nadšením.

Děkuji všem, kdo knihu četli v rukopise: Alastairovi Bealby- mu, Sophii Howardové, Carle Suthrenové a Lise Girdwoodové.

Má vděčnost a nehynoucí láska patří také Caroline Mozley- ové, Haroldovi Mozleymu, Olivii Mozleyové a Neilu Johnsonovi.

A ze všech nejvíc děkuji Megan Girdwoodové, bez níž bych tenhle román nikdy nedopsala, natož abych sebrala odvahu zkoušet ho nabídnout k vydání.

Láska a smrt v pozdním kapitalismu

Debutová próza tehdy teprve devětadvacetileté Fiony Mozleyové Království Elmet (v originále Elmet) vystřelila v roce 2017 až na seznam finalistů Man Bookerovy ceny. Autorka v ní spojila svůj vztah ke kraji, kde vyrůstala, a svou medievistickou odbornost.

„Elmet bylo poslední nezávislé keltské království na území Anglie, které původně zahrnovalo i oblast Yorské nížiny,“ uvádí román citátem ze sbírky Rozvaliny Elmetu Teda Hughe- se z roku 1979. „Až do sedmnáctého století však tato úzká průrva pod ledovcovými planinami a její okrajníky představovaly ,nebezpečnou oblast, útočiště pro uprchlíky před spravedlností?4

A právě v této oblasti severní Anglie zabydlela své hrdiny, též svého druhu vyděděnce, dokonce jakési urozené divochy. Těmi je podivná neúplná rodina rváče Johna Smythe se dvěma dospívajícími dětmi, jíž však chybí matka. Po ní dětem zbyly jen rozporuplné a matoucí vzpomínky („aromata a chutě a tlumené zmučené sténání zpoza zavřených dveří jejího pokoje“) a také příjmení. Odlišně se jmenuje i babička, s jejíž mrtvolou děti musejí týden žít, zatímco otec kdesi obstarává živobytí.

Dětství patnáctileté Cathy a čtrnáctiletého Daniela je vůbec drsné. Do školy nechodí, živí se tím, co s otcem upytlačí nebo vypěstují. Aby toho nebylo málo, u obou dětí se rozvíjí komplikovaná genderová identita. Klukanda Cathy nezapře svého otce, víc než domov ji zajímá svět venku a je plná „mužského“ hněvu: „Dycky se budu muset rvát a bude to čím dál horší a horší. Prostě nikdy nebudu mít klid... Já sem naštvaná pořád, Danny. Copak ty ne?“ svěřuje se bratrovi, vůči němuž má ochranitelský postoj. Cathy mívá pocit, „jako by se měla rozpadnout“, a také cítí, že „nějaká její část zároveň střemhlav uhání vstříc běsnícímu ohni“ - tento symbol dojde v závěru knihy tragického naplnění. Do mužského světa však opakovaně není přibírána, jako například když si chce se spolužáky zahrát fotbal a není vítána. „I kdyby s nimi hrála, a i kdyby jí to nakrásně šlo, vždycky to bude jejich hra,“ uvědomí si. Pouze tím na sebe přivolá agresivitu chlapců, která se stupňuje s tím, jak Cathy tělesně vyspívá. Dozvídá se o případech násilí na ženách a uvědomuje si vlastní narůstající zranitelnost. „Nedovedu přestat myslet na to, že se ze mě stává jedna z nich. Sem ted starší a mý tělo bude brzo vypadat stejně jako ty jejich. Nechtěla sem skončit někde ve strouze... Všichni rosteme do hrobu, Danny. A já prostě najednou viděla, jak roštu do toho svýho,“ prorokuje temně. Téměř se zdá, že už pouhou pozorností, již Cathy násilí věnuje, a hněvem, který v ní vře, k sobě obojí přitahuje (stejně jako její otec) a následkem toho uvrhne celou rodinu do bezvýchodného kruhu krevní msty.

Zato její bratr, vypravěč Daniel, je citlivý, orientovaný na domácnost, baví ho „čančat barák“ a vzdělávat se pod vedením sousedky. Je to pohledný chlapec s dlouhými vlasy, až dívčího vzhledu, se zájmem o ženskou garderóbu. I vlastní otec ho považuje za „zvláštního“, ovšem nesnaží se ho předělat. Daniel sám přiznává, že „o sobě nikdy neuvažoval jako o muži“, dokonce si „nepřipadá jako chlapec“. Ani o Cathy nepřemýšlí jako o dívce a o otci jako o muži, protože jsou to pro něj jedineční lidé nespadající do kategorií a tvoří celý jeho svět. Netuší, „jaké chování je mezi muži a ženami přípustné a patřičné“, ani „že existují části těla, které mají různý význam“ - jak s nastupující pubertou nevyhnutelně pociťuje jeho sestra.

Dívčí vzezření Danielovi vydrží i do pozdějšího věku, kdy coby psanec a bezdomovec hledá ztracenou sestru, živí se tím, co najde, anebo milosrdenstvím a prostitucí. Tato krátká intermezza ve zlověstných flashforwardech přerušují starší časovou rovinu vyprávění a střídají se s ní jako písničky nevinnosti a zkušenosti.

V hlavní linii příběhu žije Daniel se sestrou a „taťkou“ v domě, který jim otec postavil vlastníma rukama na pozemku, jenž mu nepatří legálně, ale jaksi zvykově. Svůj nárok John Smythe zdůvodňuje tím, že půda kdysi patřila jeho ženě a že současný právoplatný majitel je špatný hospodář: „Lesy nechává ležet ladem... Neprořezává je. Nezná zdejší stromy. Nezná zvěř a ptáky, co tady žijou. Ale i tak existuje lejstro, kerý říká, že tendlecten pozemek patří jemu.“ Svou potřebu přístřeší Smythe považuje za legitimní nárok a nadřazuje ji nad zákon: „My sme slušný lidi. Prostě sme jen potřebovali někde bydlet... Smysl mi nedává ta představa, že ěovek může napsat na kus papíru cosi vo kousku země... a že na ni vostatním může zakázat přístup jenom kvůli ňákýmu lejstru.“

A právě pro dotyčného zbohatlíka s výmluvným jménem Price otec Cathy a Daniela pracuje jako příležitostný zápasník a vymahaě dluhů. Živí se vlastním tělem titánských rozměrů, tělem, které jako by patřilo do mytických dob. Pohybuje se v nemilosrdném světě násilí, jež je pro něj životní potřebou, avšak své děti před ním chce uchránit, neboť ví, co obnáší.

Proto se pro ně snaží vytvořit odloučený, bezpečný svět. Přes svou nadlidskou sílu a schopnost přizabít či zabít člověka se k dětem chová něžně a ohleduplně, stejně jako ke zvířatům, která zrovna nejsou k snědku, jak dokládá příhoda s ježčím mládětem, jež zachrání před uhořením.

Chalupa v remízku je jejich domovem stejně jako okolní příroda a kraj, bájný Elmet. Otec děti učí lesní moudrosti a soběstačnosti. Používají luky a šípy, které si sami vyrábějí, jako by byli „psanci skrývající se v lesích“. Geograficky není Elmet jen zaniklé keltské království, je to také kraj Robina Monda a jeho zbojníků, ale rovněž prostor, kde tvořilv a o němž psaly sestry Brontěovy a již zmíněný Ted Hughes. Na všech těchto duchovních podložích buduje Fiona Mozleyová svůj fikční svět. Starý Elmet je ztraceným rájem a ten nový, její, zase izolovanou enklávou vymykající se systému. Funguje tu jen šedá ekonomika a samozásobitelství, místo policie zasahuje domobrana, děti nechodí do školy, nemají doma televizi, lidé nevlastní ani účet v bance, obchodní transakce probíhají hotovostně nebo nepeněžně. Okolní svět je pro místní jen legendou. Na jeho existenci jsme upomínáni jen letmými narážkami, například na nedalekou silnici a trať. Cizácký rváč, který se má utkat s otcem, je Lkrajinec, což je jedna ze vzácných reálií, jež děj zasazuje do přibližné současnosti.

I.idé zde žijí v dystopické postindustriální společnosti. Komunitu tvoří nezaměstnaní bývalí havíři a dělníci, vykořisťovaní spekulanty typu Price. Jsou smíření s tím, že „jejich práce nemá žádnou hodnotil“ a živí se jen příležitostnými melouchy. Frustraci z bezvýchodnosti jejich situace dokresluje výjev rozřezaného sedadla v mikrobusu, jímž se nelegální nádeníci přepravují. Prořízl je „znuděný a otrávený nádeník, kterv zanořil čepel kapesního noze raději do mekkeho sedáku než do napjatých svalů na vlastním stehně“.

Za pokusem vzepřít se stávajícím pořádkům stojí jak John Smvthe, tak bývalý odborový předák. Organizují rezistenci vůči zneužívání černé pracovní síly a vydřidušským nájmům a snaží se stmelit komunitu na základě jakéhosi přirozeného práva. Jejich nostalgie sahá až za rámec vzpomínek na staré dobré časy. Hodlají vybudovat jakousi utopii, zpochybňující soukromé vlastnictví, zejména půdy: „Solím prachy za právo žít na kousku země, kerá kdysi patřila nám - nám všem,“ stěžuje si jedna místní žena. Organizovanou neposlušnost hodlají financovat vytvářením společných fondů, jakýchsi „táborských kádí“.

Propuštěný odborový předák se zhlíží v minulosti: „Sounáležitost, kerá tady kdysi panovala, už je dávno pryč, ale jindy mi zas přijde, že tady furt je, že jen vodpoěívá... Ale dneska jako bych tady viděl kousek toho starýho světa.“ Avšak jedna z ženských postav mu opáčí, že idyla zdaleka nebyla všeobjímající: „Ti chlapi, co se tak přirozeně družili a vzájemně podporovali, pak přišli domů opilí a zmlátili manželku.“ Ve slabé chvilce si i John Smythe posteskne, že to, oě usilují, „jsou dávno zapomenuté ideály“. Také jeho syn, vypravěč Daniel, bystře nahlédne, že rebelové se dovolávají předindustriální morálky, „která ve skutečnosti neexistuje“, která i kdysi dávno „existovala jen ve snech, bájích a ságách. Morálky, která už tenkrát žila jen ve světě veršů“. Nejvýstižněji to vyjádří sousedka slovy: „V životě existují jednak sny, a jednak vzpomínky. A pak jsou tu taky vzpomínky na sny.“

A Elmet Fiony Mozleyové je právě takovou vzpomínkou na něco, co nejspíš nikdy neexistovalo. Vzpomínkou na ztracený ráj beztřídní pospolitosti, před rozpadem dnes tolik vzývaných a zároveň rozporovaných „tradičních hodnot“. Ale jak vyplývá z lidské přirozenosti, i tato Arkádie by měla nepochybné daleko k pastorálni idyle. A tak reálně i obrazné existují pouze rozvaliny Elmetu.

Sám Daniel se přiznává k občasnému pocitu, že „přinutit se probrat ze sna a být vzhůru a fungovat ve skutečném světě je jako přinutit se svléct z vlastní kůže a čelit větru a dešti obalený jen odhaleným, rozedřeným masem“. Přesně to je nakonec pod tlakem okolností donucen udělat, když se z prostoru i mýtů Elmetu vymaní a vykročí do reality, ať je jaká chce. Zatímco jeho sestra, pevně zakořeněná v elmetském narativu, „vrhala dlouhý stín“, Daniel odhazuje zátěže minulosti a vychází vstříc autonomii: „Nevrhám žádný stín.... Zpřetrhávám všechna pouta... Opouštím Elmet a jsem na světě úplně sám.“

Pavla Horáková

Světová knihovna Svazek 224

Fiona Mozley Království Elmet

Z anglického originálu Elmet vydaného nakladatelstvím JM Originals v Londýně roku 2017 přeložila Martina Knápková Fotografie Stephen Mulcahey/Arcangel Obálku navrhl Ivan Brůha Redigovala Petra Diestlerová Doslov napsala Pavla Horáková Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl Technická redaktorka Halina Kaslová Počet stran 272

Vydala Euromedia Group, a. s. - Odeon, Nádražní 30, 150 00 Praha 5, v roce 2019 jako svou 10 562. publikaci, v Odeonu publikace 825.

Sazba SF SOFT, Praha Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica Vydání první

Naše knihy dodává na trh Euromedia - knižní distribuce, Nádražní 30, 150 00 Praha 5 Zelená linka: 800 103203 Tel.: 296536 111 Fax: 296536246 ohjednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www KnolftnnL' o'/ a www Lr n i?n i L lu K nv