Znění tohoto textu vychází z díla Do dívčích let tak, jak bylo vydáno

v nakladatelství J. Pelcla v roce 1913 (MOUDRÁ, Pavla. Do dívčích

let. Praha : J. Pelcl, 1913. 93 s.).

Text díla (Pavla Moudrá: Do dívčích let), publikovaného Městskou

knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Citační záznam této e-knihy:

MOUDRÁ, Pavla. Do dívčích let [online]. V MKP 1. vyd. Praha :

Městská knihovna v Praze, 2011 [aktuální datum citace e-knihy – př.

cit. rrrr-mm-dd]. Dostupné z WWW:

<http://web2.mlp.cz/koweb/00/03/58/20/34/do_divcich_let.pdf

>.

Vydání (obálka, grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna

v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo

komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko .

Verze 1.0 z 30. 06. 2011.

OBSAH:

I. …………………………………………………………………………………………. 5

II. ……………………………………………………………………………………….. 9

III. …………………………………………………………………………………….. 17

IV. …………………………………………………………………………………….. 23

V. ……………………………………………………………………………………… 28

VI ……………………………………………………………………………………… 35

VII ……………………………………………………………………………………. 41

VIII. ………………………………………………………………………………….. 47

IX. …………………………………………………………………………………….. 52

X. ……………………………………………………………………………………… 57

XI. …………………………………………………………………………………….. 62

XII. ……………………………………………………………………………………. 64

XIII …………………………………………………………………………………… 68

XIV. ………………………………………………………………………………….. 73

XV ……………………………………………………………………………………. 76

4

I.

Je mi deset let, a tatínek mi to v den mých narozenin oznamuje

jako počátek nové éry životní, jako vstup do něčeho rozměrnějšího,

obsáhlejšího, jako výstup na vyšší skalisko, odkud je širší rozhled a

pestřejší i vzdálenější obzory.

Deset let! A já si v duchu píši svá léta ciframi; nestačí již jedna;

jsou a budou na dále stále dvě: 10, 11, 15, 17 – dále nelze ani

domyslet a představit si. Dvacet, to již znamená »stáří«, a tak daleko

lehká křídla dětské fantasie dosud nedonesou; jsou dosud lehkosti i

velikosti křídel vážek vodních, a třepotají se nad vodou, která

zrcadlí jemný‘ jejich útvar…

Cosi nového začíná, a je mi, jako by s dovršením tohoto prvního

desítiletí měly nastati i kolem mne nějaké podstatné změny, nějaké

obohacení, rozšíření klaviatury o kolik tónů do hloubky i do výšky,

aby bylo možno hrát i objemnější skladby, než jsou prosté dětské

písničky v objemu jediné oktávy.

Již má duše poznala před nedávnem i hoře, povstalé z Viny a

Smrti. Krotkou křepelku, volně po podlaze pokoje našeho pobíhající,

zabil za letního podvečera podpatek botky, v níž tančila moje

rozpustilá noha jeden ze svých divošských tanců. Prudce dopadl jí

na drobnou hlavičku, již sklonila, u zobáčku jen jedinou drobnou

kapku krve… Smrt, příšera dosud mně neznámá, vešla v ten den po

prvé v okruh mých čtyř stěn a naplnila je stínem, jenž hořce voněl

zprovinilostí mou. Byl v prvé hodiny po bezděčné mé vraždě Smrti

plný pokoj, a křik Viny přehlušoval i všechno chlácholivé konejšení

maminky i Evičky; teprve mužnému hlasu tatínka, na rychlo

přivolaného ze zahrádky »U koruny«, zdařilo se zakřiknouti Vinu a

zmírniti hrozivé obrysy Smrti.

V den pohřbu křepelčina vinula se Smrt již jen jako modravý

opar kolem opuštěné klícky a v ní Vina skučela slabě jako vyhnaný

psík…. Ale byl to slavný pohřeb! Mrtvolka křepelky ve škatulce,

vystlané myrtou, kolem krčku bílý pásek mušelínový na znamení

5

panenskosti, v doprovodu maminčině i Navrátilových ratlíka Arga,

»mládence« pohřebního s bílým flórem dlouhých konců, skrze něž

byla prostrčena myrta, nesena střídavě kluky i mnou za Žitnou

bránu, cestou podél pásu hradeb až pod Karlov, k poslední jejich

baště. Tam, na stráni hradebního příkopu, pod keřem divokého

šípku, vyryli kluci křepelce růvek a společně zapěli jsme pohřební

zpěvy.

I nemoc přišla před dovršením prvního mého decennia, a navždy

vyrvala mne rukám dobrých slečen Peškových i Macháčkové v

ústavě dívčím na rohu Koňského trhu. Bylo mi zůstávati po celou

zimu doma, a chodil k nám mne učit domácí učitel. Byl mi špatnou

náhradou za vlastenecký nadšený dějepis a písničky slečny

Macháčkové, za biblické pohádky velebného pána, za polibky slečny

Berty, která mne často učívala mluvnici, chovajíc mne na klíně.

Nebylo vedle mne ani Zdenky, ani Bohušky, ani Růženky, s nimiž

bych si byla ukazovala krasopisné předlohy – jen pořád týž pan

učitel, hubený student, zježených vlasů a hladových očí, a stále táž

napiatost vzájemného našeho poměru, který se ani za ty měsíce, jež

k nám chodil, nedovedl utvářiti v přátelský.

Byla jsem trochu rozmazlena, kde kdo mne hýčkal, laskal, vlásky

hladil, i ti kluci mne měli rádi svým neurvalým klukovským

způsobem, a tady jsem pojednou denně po celé hodiny seděla jako

ve stínu v přítomnosti člověka, o kterém má dětská duše tušila, že

mne rád nemá. Nevěděla jsem tehdy, že nemůže. Zela mezi námi

propast, mnou neviděná, netušená. On měl hlad a já jsem byla syta.

On byl chudý student a sháněl kondice, aby měl na oběd – já jsem

byla v očích jeho malá »slečinka«, která nemá pojmu, jak člověka k

zemi kruší chudoba a nedostatek v době, kdy je mu fysicky

dorůstati. Nebyl ani dosti čistého zevnějšku, dělal často kaňky po

papíře, které někdy i jen prstem setřel, a míval zvykem v roztržitosti

kresliti si pérem po nehtech levé ruky drobné obličeje: dvě černé

tečky očí, kolmé a vodorovné čáry nosu a úst. Všech pět nehtů jeho

levé ruky se někdy pitvorně ušklíbalo, od širokého palce až po

zakrslý okousaný malíček…

6

Býval u nás v neděli na oběd a maminka mu i každý pátek na stůl

k našemu učení kladla talíř s dolky, lívanečky nebo buchtami. Jedl

vždy hltavě a na knihách i sešitech zůstávaly stopy povidel.

Zachtělo se mi imponovatí mu parádou; navlékala jsem si tuhé

barevné manšetky, když měl přijít, podstrkovala jsem je v hodině,

aby viděl, jaké mají hezké lesklé knoflíčky.

»Kdo chce dělat slečinku, musí dřív umět počítat,« řekl mi za to.

A za to skorém výhradně se mnou počítal. V zeměpise stupně délky

a šířky, a výšky nad mořem, v dějepise letopočty, a násobilku, do

omrzení, do zoufalé nudy opakovanou násobilku! Nebylo ani s mé

strany proč ho míti ráda. Oasou v té poušti byly básničky, jež pro

mne opisoval a dával učiti nazpamět: Jablonského, Vinařického,

Šnajdra, Puchmajera, Sušila; známé tehdy deklamovánky o dítěti v

zástavním domě, o slepém koni, o kupci benátském, i nejmilejší mi

ze všech »Jan za chrta dán.

Jedinou osvěžující zábavou v té smutné desáté zimě mého života

byly návštěvy v orthopaedickém ústavě Malýpetrově, kam mne

lékař doporučil. Těch radostných cest – tak daleko, až na

Ferdinandskou třídu! – v chrupajícím pod nohama sněhu, na hlavě s

bašlíčkem«, barevně vyšívaným, jehož střapeček mi poskakoval po

zádech! A u pana Malýpetra – takové krásné dlouhé vousy měl! –

teploučko, a houpačka, hrazda, kruhy, prostocviky… chorá nožka

vytrvale cupe stokrát za sebou, a chorá paže stokráte se zdvihá v

cvičení nahoru i dolů. Za odměnu přemet v tělocvičných

kalhotkách, závěs a rozhoupání na hrazdě. Je nás tu více takových

chorých polomrzáčků, a maminky naše sedí v tělocvičném sále po

lavicích jako gardedámy v plesu. I mladičký jeden hrabě je mezi

chovanci. Cvičí zvlášf a obléká a svléká ho lokaj. Neviděla jsem

dosud tak z blízka žádného hraběte; šla jsem se jednou za ním

podívat do šatny, ale vyplázl na mne zcela nearistokraticky jazyk…

Bavím se i jinak v osamocenosti své jak mohu a dovedu. Tatínek

odkudsi přináší zprávu, že péčí kteréhosi spolku sbírají se a spisují

národní pohádky, říkání, popěvky. Za týden mám již z bílého

papíru nastříhaný, vlastnoručně černou nití sešitý zápisníček a

7

»sbírám pohádky«. Zatím jen v nejbližším okolí. Od tatínka a

maminky označuji jako pověsti »od Blaníka«, od Evičky pohádky

»od Blatné«. Ale je třeba, aby »spisovatelce« tatínek nalinkoval, jinak

by psala s kopečka či do kopečka. A již tedy píši: »Nábožný voják«.

Byly tu dále: »Strašidlo na hřbitově«, »Drak a zazděná

čarodějnice« (to byla Eviččina zkazka), »Skoupý mlynář« a j. Titulní

list se jménem autorčiným, a na konci sbírky (zůstala navždy v

rukopise) datum: »roku 1870 v listopadu«.

I do politiky se pouštím. Čtu »Humory« a Beust a Bismarck jsou

mi jako kamarádi. O prvém vím, že nás Čechy chtěl »přitlačí ti ke

zdi«, a o druhém pevně věřím, že mu z lebky trčí opravdu jen tři

vlasy. Umím z Humorů i »sedm ministerských pádu« a odříkávám:

»První pad Bach, druhý Šmerlink –«

Čtu »Světozor«, ač všemu v něm nerozumím. Je tam ruský

román: »Otcové a děti«, s kterým si dlouho nevím rady. Začíná

slovy: » Nu, Petře, ještě ničeho neviděti?« a mně nejde do hlavy, že

by mohla jaká povídka takto bez úvodu zahajovati rozmluvu, a

marně hledám ve všech číslech »Světozora« skutečný začátek. Čtu i

Tyla a Chocholouška, »hraběte Beňovského«, ale ze všeho přec

nejraději pohádky Němcové, Malého, Erbenovy. V posledním

nacházím záhadu. Jedna pohádka začíná: »Byla jedna žena a ta byla

sama druhá«. Kterak to? Byla-li sama, byla první i poslední – jak je

možno býti sama a druhá? Jdu k mamince, ale ona, jindy tak všeho

znalá, podává vysvětlení nějak neobratné, a já poznávám po prvé, že

maminka přece také ještě všecko neví…

Je mi právě dnes, koncem ledna, deset let, a tatínek mne staví k

bílému pažení dveří »pod míru«. Na pažení je již kolik tužkou

označených vrubů, známek mého vzrostu, sledovaného po kolik let,

pečlivě datem opatřených. Roštu, tu rychle, tu pozvolněji vyrůstám

ze sukének i »jupiček«, maminkou mi dle »Modenweltu« stříhaných

a šitých.

Je mi deset let, a je mi, jako bych snad měla být i trochu pyšná na

ty své dvě číslice, uzavírající mé první desetiletí.

8

II.

Pan učitel mne opouští. Dostal – myslím, že z části i přičiněním

tatínkovým, místo u dráhy, a nebude již dále studovat. Přichází se

rozloučit, a jsme nějak oba rádi, že už se nebudeme vídat…

Jsem zdráva, ale k slečnám Peškovým již nepůjdu. Kdosi

tatínkovi zhaněl výchovnou methodu soukromých ústavů a

doporučil mu pro mne farní školu. V pololetí vstupuji tedy po prvé

do školy »u Františkánů«.

Je to pro mne veliký krok k osamostatnění. Takový kus cesty

budu chodit sauna se školní taškou, naplněnou knihami, mastnými

»loupáčky« a vonnými jablíčky. Z domu Zahradní ulicí, úzkou

průchodní uličkou, které, nevím proč, říkají »Luxusgasse«, do ulice

Štěpánské, odtud s kopečka do Jámy, z Jámy do Pasířské a Široké

ulice a za roh na plácek Františkánský do široké budovy, jíž je

zastavěno průčelí chrámu. A všechno všudy láká novostí a

nezvyklostí. Nejsou ve škole útulné pokojíčky, jako u Pešků, z nichž

v jednom zpíváme, v druhém pleteme pásek, v třetím se učíme; je

jen jedna velká třída s řadami zeleně natřených lavic, stupínek se

stolkem pro pana učitele, tabule, kříž na zdi, mluvnické obrazce a

přírodopisné obrazy po stěnách. A jen pořád jeden a týž starý pan

řídící učitel, ne milé střídání, jako u Pešků, kde na dějepis přicházela

sl. Macháčková, na mluvnici sl. Matylda, na ruční práce sl. Berta

Pešková.

Pan řídící je stařičký, suchý, hubený, s vyholenou bradou;

zasměje-li se, objeví řadu dlouhých žlutých zubů, a úplně zamhouří

oči; bojím se ho v takových chvílích víc, než když hledí vážně… Na

stolku, a hodně často i v ruce, má nezvyklý pro mne předmět:

rákosku. Znám ji jen jako pomůcku k vyklepání šatů a vím o ní, že

se jí kluci Fišerovi hrozně bojí; říkají jí »štábrle«, a bývají jí často biti.

I ve škole ji má pan učitel k výplatě; zprovinilé žačce je natáhnouti

proti ní ruce, a rákoska kreslí přes ně červené, bolestné pruhy.

9

Pozoruji po nějaké době ve škole, že jsou pravidelně bity děti chudé,

nepěkně oblékané, nemyté, rozcuchané – snad proto, že jsou takové,

že nejsou jako Fannynka Fajbyšova, která má na rukou prstýnky, má

nažehlené šatičky a sedí v první lavici na kraji jako »dozorkyně« a je

páně učitelovým mazánkem. Pro ni a jí podobné má úsměv, pro

Suchou, Geblovou a jiné, které chodí do školy ve vybledlých šátkách

a otřelých kapižonech, má hrozivé zajiskření okem. Dolní ret se mu

chvěje, ruka chápe se rákosky; udeří jí o stolek: »Suchá, ven!…« A

bledá, vytáhlá holčice, která se smíchem cosi kutila v lavici, sune se

pokorně ven, staví se před stupínek a přijímá na ruce rány rákoskou.

Někdy i některá klečí na zemi před lavicemi.

Nevím, co bych dělala, kdyby se jednou ozval povel: »Moudrá,

ven!…« Nebyla jsem jaktěživa bita. Jen jednou, as před třemi lety již,

mne má maminka, nevím již ani proč, postavila v kuchyni do

koutka a splácala mi ručky. Hleděla jsem na ně, jak naběhly a

zčervenaly, a najednou byl svět kolem mne docela jiný. Změnil

tvářnost i barvu, jako když se táž krajina na jevišti pojednou zkreslí

nějakým barevně světelným effektem. Stěny, nábytek i Evička jsou

jako zprohýbány, pokrouceny a proti mamince jako by odkudsi z

mého nitra, které neobvykle vzdorem bolí, vyšlehovali červení

křižující se hádkové zloby a nenávisti. Ne, nebyla by mne směla ni-,

kdy bít; byla by první ranou probudila ve mne šelmu…

Pan učitel bývá velmi zlý, pohněvá-li ho celá třída něčím. Řídké

vlasy se mu rozježí, nos sešpičatí, ruka tluče rákoskou o dřevo, až v

uších zaléhá… A zas má okamžiky tklivé něhy. Přinese housličky,

klade na ně unyle hlavu a předzpěvuje nám písničky: »Co tě,

skřivánku, ze sna budí?«, »Rozvíjí se v sadě růže«, nebo »Kde můj je

kraj…« Je-li hodný, podklesává v kolenou a šochtá po stupínku

podešvy; rozzlobí-li se, sletí jako střela se vzpruženýma nohama

mezi lavice… Tatínek doma si libuje, že lépe počítám i píši, a chválí

pana učitele jako vzor »starého kantora«. Na hodiny náboženství

chodí k nám pan páter Františkán. I to je věc pro mne naprosto

nová. Dlouho se obdivuji jeho dlouhé kutně, přepásané bílou

šňůrou, i těžké, široké kapuci, která vypadá jako koňský chomout, i

10

vyholenému bílému kolečku mezi vlasy. Ale má výrazný obličej,

hrdé držení hlavy a velký, smělý orlí nos. Zaujal si mne brzo pro

sebe a jsme a zůstáváme dobrými druhy. Učím se mu na eminenc,

ráda a se zálibou se Učím náboženství vůbec; baví mne Písma svatá,

knihy Mojžíšovy a prorocké, a bez zmýlené dovedu citovati verš i

kapitolu z proroctví Ozeáše, Micheáše, Isaiáše, Jeremiáše o příští

Messiášově. A velebný pán rád si i usedá ke mně na lavici, a bývá

mi, jako by se se svými výklady obracel jen ke mně a zapomínal, že

jsou tu ostatní, a já v tomtéž zapomnění dívám se jen na jeho rty a

poslouchám, dokud vykládá Starý Zákon a evangelia.

Ale ve farní škole dostává se mi do rukou kniha, která mi často

krátí spánek a jako cizími chmurami mi plní duši. Je to katechismus.

Na jeho základě dochází i ke vzrušujícímu objevu v naší třídě. Blíží

se velikonoce, v katechismu je na řadě svátost pokání, a o mně

pojednou vychází na jevo, že, ač již desítiletá, dosud jsem ani jednou

nebyla u zpovědi, ba velebný pán s hrůzou pozoruje, že vůbec ani

nemám pojmu, co zpověď je. Tak horlí a tak se diví, že mi z toho

začíná být sty dno, a že si připadám jako pohanské díté z ostrovů

Otahiti, které po prvé přišlo do školy misionářské… Začínám i

pochybovat, jsem-li pokřtěna. Jak že se to stalo? Omlouvám se

nemocí a že u Pešků chodily ke zpovědi jen z vyšších oddělení, o

nás malých že velebný pán říkal, že máme na zpověď dost času.

»Který že to byl velebný pán?«

»Pan páter Mašek od sv. Havla…«

Kněz hodil hlavou, jako by chtěl říci: známe, víme. P. Mašek byl

jeden ze »svobodomyslných«.

Co teď? Je mi jiti ke zpovědi mimo obvyklý čas školní, je mi

opakovati ji do velikonoc po druhé i po třetí, abych mohla s

ostatními žačkami jiti pak společně k přijímání. Ale je třeba i zvláště

mne připravovat, je mi »uměti« všechno, co se zpovědi týká…

Učím se tedy katechismu. Učím se hlavně poznávat, co to je hřích

a jaké jsou jeho druhy, odrůdy, vedlejší přitěžující okolností. Hřích!

Co jsem dosud věděla o této kletbě lidstva? Jaké vůbec byly mé

představy o Bohu? Ach, nevědomec jsem byla, nikým nepoučený,

11

neupozorněný, a má představa o Bohu byla tak uboze jednostranná!

Znala jsem ho jen jako dobrého Pánbíčka, kterého jsem denně

prosila, aby dal »mamince a tatínkovi zdraví, a mně k nim lásku a

poslušnost až do smrti«; jako dárce všeho, co mám, a ani jsem se

jaktěživa jeho bouřky nebála. Mé dětství bylo jako tanec vonnou

zelenou zahradou, volnou pro každý můj krok a laskavě své stromy,

plné sladkých plodů, pro mne sklánějící. Teď se dovídám, že

zahradu tu hlídal přísný zahradník, že v ní nastavěl výstražných

tabulek, zapovědí, kde a kam se šlapat nemá, kde a co se nesmí

trhat, a přestoupení zápovědi že trestá věčnými, pekelnými tresty…

Mám k této své první »jenerální« zpovědi zpytovati celý svůj

život, kam jen se dovedu upamatovati; je mi přesně vypočísti a ve

zpovědnici vyznati každý svůj i t. zv. všední hřích, a jediného

nezatajili! Jinak nový hřích: zamlčení hříchu… »Ten tam můj klid, na

srdci tíž…« slýchám někdy maminku deklamovati z knihy »Faust«,

a mimoděk mne slova ta teď napadají. Ten tam je klid mého dětství.

Bůh ví, že jsem nevěděla, že jsem taková hříšnice! Probírám se

katechismem, učím se klassifikaci hříchů, a jako laik, který čte

lékařskou knihu a domýšlí se, že se příznaky všech nemocí hodí na

něho, myslím si, v dokonalém zkrušení srdce, že jsem spáchala

všechny hříchy, co jich jen stanoví katechism. A je jich, pane Bože!

Deset proti všem přikázáním, sedm smrtelných, osm cizích, šestero

proti Duchu svatému, patero proti církevním přikázáním; a což ty

»do nebe volající«!

Zpytuji svědomí. Vražda! Nu, bohudíky, nezabila jsem nikoho.

Bezděčné zabití křepelky neplatí; to bylo jenom zvíře, a o hříších

proti zvířatům v katechismu ničeho není; ta se jedí, jsou k tomu –

máme i v biblické dějepravě obrázek, jak sv. Petru andělé nesou

plnou plachtu zvířátek s dovolením, ta že všechna může jíst – ale

ovšem jíst je v pátek je hřích, a sice proti církvi, která v ten den

nařizuje půst… Ale katechism mne tak lehce nepropustí; k »vraždě«

patří i sebe lehčí ublížení na těle… A jak to bylo jednou se Zdenkou

Javůrkovou? Strčila jsem ji na schodech ze školy do zad, a ona

klopýtla o kolik stupňů. Sama mi tehdy řekla: Potkala ona, mohla

12

jsem se zabít!« Pro Boha, aby tak vskutku byla dopadla až dolů a

byla tam ležela mrtvá! Ale i tak, byl to zkrátka nedokonaný pokus

vraždy, a jen anděl strážný zachránil Zdenku přede mnou!

Jdeme dále: němý či sodomský hřích. Co as to je? »Pro tento hřích

Bůh často celé národy se země shladil,« čtu v katechismu. Jsem i jím

vinna? Je to něco neslušného, nemravného, něco as, co souvisí s

odhalováním jistých částí těla. Zpytuji, vzpomínám, a vidím

pojednou hrůzně hříšný obraz: jsem s kluky na pavlači a »stavíme

komín«; rukama se opíráme o dlaždice a nohy stavíme po zdi

nahoru, kde se kontroluje škrábnutím ve zdi, kam až komu sahají.

Mně při tom padají sukně přes hlavu, kluci se směji, a paní Fišerová

doma divoce bubnuje u okna na tabuli skla a hrozí prstem. Hřích? A

jak ho vyznat? Mám říci ve zpovědnici, že jsem » stavěla komín“?

Není možno, a proto as je to hřích »němý«. A tak píši jen svědomitě

do seznamu hříchů: »A také se vinna dávám, že jsem se prohřešila

hříchem němým čili sodomským…«

Křivá přísaha! Také těžký hřích. A já jím rovněž zprovinila!

Povídaly jsme si dívky pletouce, kdo se nám líbí, a koho bychom

měly rády. Mně se líbil Navrátilův student, a v nadšení jsem řekla,

dle nějaké věty z Tyla nebo Chocholouška: »Přísahám, že ho budu

věčně milovat!« Ale Navrátilovi se odstěhovali, a já jsem si na

studenta ani nevzpomněla, až teď při té křivé přísaze. Zrušila jsem

slib, přísahu… Běda, jak jen tohle všechno řeknu při zpovědi? A říci

to musím, jinak – trest a zatracení…

Píši a vymýšlím, a znova vpisuji a připisuji, a mám již plný

katechismus papírků se hříchy.

Pečlivě je skrývám před rodiči i Evičkou. Zpovědní tajemství! Jen

»kněz na místě božím« má právo je vyslechnou ti a má i moc je

odpustiti, dáti rozhřešení. A nedá-li? Jsou-li hříchy mé tak těžké, že

k nim bude třeba vyšší instance? Už se mi nad tím vším hlava mate

a konečně se ve mně budí zlost. Hněv na původce toho všeho, na

Boha samotného, že tomu všemu dal dopustí ti, že mne nevaroval,

že mi napřed oči zavázal a pak mi dal skákat kolem jam, a trestá

mne, skočím-li do některé. »Zlý Bůh!« řeknu si jednou na své

13

postýlce, na které jsem hříšně po tolik let, třebas do osmi hodin ráno,

se rozvalovala. Ale v zápětí se zhrozím. Vždyť se rouhám samému

Soudci věčnému… Jsem veliká hříšnice a nezasloužím již ani

políbení a pohlazení tatínkova a maminčina.

V den zpovědi je s pláčem odprošuji, s pláčem odprošuji i

Evičku…

Drobný sychravý déšť padá, když jdu v ten den do školy. Mám jít

ke zpovědi sama, soukromě, ne se školou, a je mi jako před

popravou. V deset hodin přichází si pro mne velebný pán. Ne náš,

nýbrž jiný Františkán, P. Bonaventura, který již neučí. Je tlustý,

plných dobráckých rtů, a prý velmi hodný.

Bere mne za ruku a vede chodbami do kláštera, a odtud do

sakristie, kde se budu zpovídati. Jdeme, jdeme, dlouho a mlčky,

chodbami v právo, chodbami v levo, velebný pán tichým krokem v

měkké obuvi, moje podpatky za to neslušně klapou po kamenných

dlaždicích. Zavírám oči, jako když chodím s maminkou v zimě

tmavými ulicemi, ale otvírám je po chvíli, jsouc zvědava, kde asi

jsme. Vykřiknu hrůzou. Jdeme kolem obrazu, který vrývá se mi

navždy v pamět. Je na něm zobrazena skupina Františkánů v životní

velikosti; všichni mají veliké vytřeštěné oči a každému z nich zeje na

krku otevřená krvavá rána…

Vykřiknu, a páter Bonaventura stiskne mi pevněji ruku a jdeme

rychleji. Konečně jsme v polotemné místnosti, kam světlo padá jen

jediným zaprášeným oknem. Je tu všelijaké staré kostelní haraburdí,

lavice, ulámané sošky, almárky, a v koutě příšerná zamřížovaná

zpovědnice, kam páter Bonaventura usedá, a já před mřížku

poklekám, a v pološeru s námahou čtu své hříchy… Jsem

přesvědčena, že velebný pán co živ neslyšel takové zpovědi.

Vyznávajíc, že samému Bohu jsem nadávala zlých, dávám se do

pláče… Je třeba intervence, konejšení, že nebylo jistě zlého úmyslu

při mně.

Trapné vysvětlování stran » sodomského« hříchu. Dovídám se k

své potěše, že můj hřích »sodomský« nebyl, ač se nedovídám, co

tedy to vlastně je.

14

Nové vysvětlování u »křivé přísahy«.

»A co jsi křivě přísahala? « – Lásku.«

Hlava pátera Bonaventury vysune se až ven ze zpovědnice…

»Jak to, jakou?« – »K muži,« odpovídám svědomitě. Ale teď se již

velebný pán rozhovořuje déle. Nemám prý mluvit o něčem, čemu

nerozumím, a nelze prý tu vůbec mluviti o hříchu…

Trochu se mi ulevuje; doříkám ještě svou »nedokonanou

vraždu«, a čekám, co mi dále řekne páter Bonaventura.

Vykládá mi o šířce svědomí. Jak se někomu tolik do něho vejde,

že si ani z těžkých hříchů nic nedělá, a jak někdo jiný zas má

svědomí příliš úzkostlivé, že ho až zbytečně tlačí každý hříšek, že

ale toto přecitlivělé svědomí je také chybou, jelikož snadno svádí k

tomu, aby člověk zoufal nad milosrdenstvím božím. A Bůh že je

milosrdný a hřích odpouští, a že i u mne béře do ruky houbu a

dnešním dnem smazává všechna moje provinění…

Poslouchám a hledím při tom, jak slunéčko zasvitlo oknem a

zvířilo prach, jehož částky nyní krouží a třpytíce se tančí svůj

tajemný tanec – obraz kosmu – slunci vstříc… Ulehčuje se mi na

duši, a srdce plní se mi vděčností. Dostává se mi rozhřešení, a

zbožně i pokorně líbám křížek na štole pátera Bonaventury.

Druhá zpověď je jen již jako lehká recidiva po těžké nemoci, a po

třetí jdu Již se všemi dětmi školními. Jsem již otrlejší a vidím, že

spolužačky si celkem tak mnoho ze zpovědi nedělají; ukazují si

dokonce navzájem své psané hříchy, nebo prostě opisují »zpovědní

zrcadlo«.

Na přijímání se těším. Mám o něm představu, že mi přijetí hostie,

Kristova těla i krve, naplní duši svatostí a blízkostí ráje, a že pak již

navždy budu bez hříchu; že se se mnou stane proměna, kterou

vyrostu, dospěju do výše, s níž nebude již nikdy sestupu.

Ale zase je tu jedna běda. Ke zpovědi jdeme v sobotu odpoledne,

k přijímání v neděli ráno, a v tomto mezidobí je nám setrvati »v

milosti boží«, t. j. bytí bez hříchu. Ale ďábel prý v té době zvláště

15

pokouší omyté ve zpovědi duše, a zřídka kdo vydrží. Proto ráno v

neděli sedí ještě ve zpovědnicích knězi, a ještě je možno z hříchů, od

soboty odpůldne spáchaných, se vyzpovídati.

Jako čím kdo jde opatrněji, tím spíše klopýtne, spáchám já ze

samého strachu do rána kolik hříchů« a klekám zase před mřížkou

zpovědnice v postranní kapli u Františkánů. Dostávám rozhřešení a

tlačím se k oltáři, kde kněz již udílí svátost. Mám nové růžové šaty

prací, naškrobené, nažehlené, a přes ně, ježto je chladné ráno, černou

sametovou »jupku«. Kdosi do mne vrazí, o šaty se otře, ozvu se

šeptem: »Ježíš Marjá…« a již u vědomí spáchaného hříchu »braní

jména božího nadarmo« odstupuji zahanbena od oltáře. Co teď?

kam teď? Přijímat nemohu s hříchem na duši… Zpátky ke

zpovědnicím! V jedné sedí mladý kněz a lišácky se usmívá, v druhé

starý zpola dříme. Jdu ke starému; vytrhne se s údivem, vyslechne a

zkonejší úzkostlivou dušičku, že už to snad ani hřích není, jen

nepěkný zvyk, a že jen abych přistoupila k oltáři, i kdybych snad

cestou ještě jednou vzala jméno boží nadarmo.

A tak přijímám. S úzkostí a hrůzou, nebo! v hrdle mám vyschlo a

nemohu sv. hostii dlouho polknout… Ale pak je mi najednou lehce a

krásně a mám se za svatou. Hledím na andělíčky nad oltářem, a zdá

se mi, že jsem jim v té chvíli podobna a že mám z celého těla také

jako oni jenom hlavičku a za ušima křidélka… Vidím je jako v mlze

skrze vonný dým kadidla, v němž i matněji svítí zlaté ozdoby oltáře.

Namáčím na odchodu prsty do kropenky, znamenám se křížkem a

utíkám horempádem s jinými dívkami do Široké ulice k hokyni

koupit si slanou houstičku. Tak snad nechutnalo ani marnotratnému

synu pečené telátko po jeho kajícném návratu a milostivém přijetí v

otcovskou náruč!

16

III.

Minuly chmury zpovědní a já se zase těším ze života. Zdolávám

statečně i katechismus a umím z paměti i všechny jeho poznámky

pod čarou. Farní škola přinesla mi i nový, mnou co nejhojněji

používaný požitek – mohu si ze školní knihovny vypůjčovati domů

knihy. Již jsem přečetla »Růženku Jedlohradskou« i jiné spisy

Krištofa Šmída, Hofmanna, Nýrice, Pravdy. Nýrice mám nejraději a

jeho »Bratrskou lásku«, v níž hošík dá si z lásky k bratříčkovi

všechny zuby vytrhat, skrápím slzami a čtu ji několikráte po sobě.

Ve Šmídovi je mnoho nábožného povídání, na každé stránce je

napomínání, a Bůh jako by se přímo vnucoval dětské mysli. A

dětská mysl nedá si ničeho vnutiti, zbožnost nesmí jí být násilím

vecpána v hrdlo – a proto stránky mravoučných nákazu prostě

přeskakuji. I povídky Pravdovy nelíbí se mi už ani tím, že mluvíce o

Bohu, píší »Něm«, »Mu« a »Ho« velkými písmeny; tak nějak se mi

to okázalé vztyčování Boha protiví.

Za to nade vše miluji pohádky. Mám doma ve své knihovničce,

která mi utěšeně vzrůstá, již i pohádky Andersenovy; jsou mi nyní, i

na dlouhá další léta, nejmilejšími. Vmýšlím se do nich, žiji je, jsem

sama Malenkou i sestrou divokých labutí i ošklivým kachňátkem i

hošíkem, který navštěvoval starého pána ve starém domě. Mé

hračky oživují s hračkami z pohádek Andersenových, květy ve

sklenicích žalují mi pozvolné své umírání, a je mi, jako bych i vrabčí

řeči rozuměla, a jako by i moje šaty, klobouky i nábytek kolem mne

měly cit a dojmy své sdílely se mnou. Naslouchávám tlumeným

jejich hovorům v podvečery a zas se vracím, jako na potvrzenou, ke

knize pohádek a sílím se z nich u víře, že není nic mrtvého na světě,

že všechno žije, všechno cítí a ví o sobě i o mně – i ten náprstek

maminčin v košíčku, i ten pohozený kus petrželové nati ve smetí – a

všichni že jsme dohromady spiati jako jedním životním dechem,

jednou společnou jsoucností, a nikde že není ohraničených mezí

17

pohádky a skutečna. V takových chvílích ponoření v život otvírám

skříně, kde visí šaty, i zásuvky, kde mám uloženy hračky, a

vpouštím v ně světlo i vzduch, v jakési soucitné obavě, aby se

nedusily, nenudily; dopřávám jim obé-ho, aby si pak mohly

vyprávět, že dnes viděly slunce i malou svou »paní«, která je

miluje…

Zatím se i ve škole více sdružuji se spolužačkami; jmenovitě s

menšími a mladšími, než jsem sama. Zvu je k sobě, půjčuji jim své

knížky, ale sama nesmím opětovat návštěv. Jen k Žofince smím

docházet, tu má i moje maminka ráda a dává si od ní vyprávět o

jejím domovu. Žofinka je ze staropražské rodiny, – tatínek její je

měšťan, granátník, a rukuje o vzkříšení a na pohřby s vysokou

chlupatou čepicí granátnickou a domácnost jejich na Vaječném trhu

je hodně podobna všemu, co je u nás. Jen o mnoho pobožnější jsou

Žofinčini rodiče než moji, mají více svatých obrazů a na »kostnu«

pod skleněným »šturcem«, kde my máme kytici z vlněných květin,

mají zlatou sochu sv. Jana Nepomuckého.

Žofinka je něžná, rusovlasá, má dlouhou úzkou hlavičku a vlásky

pevně hřebínkem přitažené. Má hodně hraček, je také jedináček –

má i věci pro mne nevídané: stereoskop, kaleidoskop a množství

panenek, i oblékacích. Chodím k ní ráda a ráda si ji zvu, protože si

umí hrát. Neumí to každý, a Žofinka je mimo to vtělený pořádek ve

svých hračkách. Každá oblékací panenka její má svou »výbavu« v

obálce, s napsaným svým jménem, nikde není zmatku ani neladu.

Celé hodiny si vyhrajeme spolu, tiše, bez hádky a škorpení.

Maminka Žofinčina, kulaťoučká, maličká, častuje nás čokoládou.

Od druhých dívek učím se, co všechno je možno přinést do školy

»pod lavici«, a co všechno se jí. Vodnice, bukvice, zmrzlá jablka,

hrušky hniličky, svatojanský chléb, syrupové rybičky, »bruscukr«,

»krausamine«, křížaly, ajbištajk , pendrek, cukrkandl, a ve všem je

spravedlnost a pospolitost v dělení; co jedna, to všechny druhé, a na

všechny se dostává. Kromě toho kolují pod lavicemi k výměně i

nahlédnutí: barevné hadříčky, svaté obrázky, papírové vinětky,

růžičky, holubičky i figurky, plechové i dřevěné nádobíčko, v létě

18

větvičky šeříku, konvalinky, poupata růžová, lusky, třešně…

V neděli zpíváme, my děti školní, o »své« mši »Bože, před Tvou

velebností« a »Zde v zkroušenosti padáme«. Mně se ze všeho líbí

nejlépe sloka: »Cherubíni, Serafíni, dolů s nebe sestupujte«; zpívám

ji vždy co nejhlasitěji a představuji si, že archandělé, žel, že mně

neviditelní, opravdu jsou poslušní naší výzvy a snášejí se na

duhových křídlech, pronikajíce klenbou kostela, na oltář, kde děje se

tajemná proměna vína ve krev… Mívám první předtuchy

mystického zanícení v těch chvílích a cítím blízkost boží.

Mívám i touhu, být hodně smutná a moci se pro někoho hodně

žalostně rozplakat. Beru si Gareisovu obrázkovou přílohu ke

»Světozoru«, báseň »Jan za chrta dán« a oplakávám ubohého Jana,

kterého »rytíř prodal za zvíře«; líbám krásnou jeho kučeravou hlavu

a nehty rvu ohyzdnou bábu čarodějnici, která ho odvádí, aby se v

krvi jeho vykoupala. Maminka mi musí zpívat o Mnislavu a Běle, a

pláču nad nimi. Ne méně pláču i nad pohromou bělohorskou, o

které nikdo tak tklivě vyprávět neumí jako maminka. Jména Kaplíře

ze Sulevic, Budovce z Budova vrývají se mi nesmazatelně v pamět, a

lítost obepíná je zeleným břečtanem.

A zas jsou dny, kdy se cele zaberu ve hru, sama, bez družek i bez

kluků. Pořádám dostihy, původní, své, nikde neodkoukané. Cílem

je lepenkový domek s okny ze skutečného skla, a k němu běží,

krouží, frčí, kutálejí se i hrnou různorodí sportovníci, mojí rukou

roztočení: čamrdy, skrze něž je prostrčena sirka, malé i velké

náprstky, kostky, krejcary a čtyráky. Víří a posunují se po řadě

vpřed, a kdo je nejdříve u cíle, je vítězem.

Německé hrací karty jsou mi zdrojem přímo románových

kombinací; rozděluji si je ve čtyři rodiny; král je tatínek, eso

maminka, a říkám těmto: paní Žaludová, paní Červená, paní Zelená.

Mají po dvou synech, spodka a svrška, a po čtyřech dcerách, z nichž

nejmladší je sedmnáct, nejstarší (desítce) dvacet let. A teď míchám

karty a kladu do řad vedle sebe. Sleduji, kdo ke komu se častěji

postaví; objeví-li se v sousedství spodka několikráte táž osmička,

kouká z toho svatba; rodiče se navštěvují a smlouvají. První

19

zasnoubení konalo se mezí žaludským svrškem a červenou

sedmičkou…

V týchž letech 1870 a 1871 vzrušuje nás všechny válka

francouzsko-německá. Čtu noviny, sleduji obrázky v »Über Land

und Meer« i ve »Světozoru«, a Mety, Saarbrücken a Sedan jsou mi

známější než zeměpis ve škole. Tatínek má mapu bojiště a posunuje

na ní dle došlých zpráv praporečky na špendlíkách. A já to jsem,

která vytrhnu jednoho odpůldne babičce novinářce číslo hned ve

dveřích z ruky, přelétnu jeho obsah a s křikem hlásím tatínkovi do

pokoje: »Císař Napoleon v bitvě u Sedanu zajat!« Pak přicházejí

obrázky komuny pařížské, obležení, hladu – střílí se i slon ze

zoologické zahrady – k tomu zároveň vzrušující obrázky ve

»Světozoru« z Grotgierovy »Vojny«, jež si mimoděk stotožňuji s

válkou francouzskou… Mocně dojímá mne hlavně obraz, kde vojáci

vandalisují kostel a Kristu na rameno věší ručnice a šavle, a pak, kde

malíř maluje obraz rozhněvaného Boha, a pod ním je nápis: Ó,

lidstvo, Kainovo plémě…«

I zpěvy se mi v těch prvých letech druhé desítky mocně derou z

duše. Mám potřebu zpívat, ne již jen maminčiným písním

naslouchat jako ukolébavce nebo doprovodu ke svému dětskému

snění. Mám touhu míti své písně a křičeti je plným hlasem a vyplniti

jimi ticho našeho pokoje, přehlušiti tichý cvakot hodin i zpěv

kanárka v kleci… Národní písně jsou mi příliš krátké, jsem s nimi

hned hotova; miluji nad vše dlouhosloké ballady nebo vlastenecké

zpěvy. Vyzpívám celého Břetislava s Jitkou, »Šlo krásné děvče k

klášteru«, »Na blízku za městem«, a zas rozmarnou »Cikánovu

píšťaličku a »Že peníze světem vládnou«. Z vlasteneckých zpívám

nejraději »Tážete se, proč jsem Slovan? «, »V Čechách tam já jsem

zrozena«; s tatínkem společně jeho »Hoj! Sokolíci, mužně v před!« a

nejnověji i »Do zbraně, dítky Francie«…

Na procházky s maminkou i do arény na Hradbách s tatínkem

dosti času zbývá po škole i ve dny sváteční. Na Hradbách či, jak

Evička i kluci říkají, na šancích« rozbíhám se k zídce nad Koňskou

branou a dlouho nechtívám se odtud hnouti. Je tak krásný pohled

20

odtud na Prahu, na dlouhý Koňský trh se sochami sv. Jana a sv.

Václava, na vysokou střechu kostela u Františkánů, na Týnské

věže… V Mariánské ulici je pod hradbami pila, a dívám se dlouho,

jak hučíc prkna řeže, pod nimiž se hromadí sypká spousta drtin. S

konce hradeb směrem k Nové bráně je viděti do státního nádraží,

kde pískají, šupějí a těžce oddychují parní »mašiny«. S úctyplným

zatajením dechu chodím na šancích kolem pomníku českého lva, o

kterém mi tatínek i maminka vypravují, že za noci zuřivě i bolestně

mrská ocasem, »když ho nikdo nevidí a neslyší«…

I s druhé strany je se »šanců« pěkný pohled, do zelených

travnatých příkopů, na zamlklé uzavřené zahrady mezi Pštroskou a

plynárnou, na vlnící se pole, na aleje podél silnic, na čistý modrý

obzor směrem ke Slepé bráně. A pak zase do všeho toho zpěvu,

radosti z hraček, pohádkových knih, procházek i divadla, do

vztekanice s kluky po schodech i na dlaždicích pavlače přichází ve

škole nová příprava k zpovědi před koncem školního roku. Po pět

dlouhých let, tři– až čtyřikráte do roka, opakuje se u mne týž pocit,

podobný as tomu, jako když bosé noze, volně pobíhající, dostává se

pojednou těžké škorně s olověnými cvočky, a je jí v této škorni vléci

se, kam se jí nechce… Zas zpytuji úzkostlivě svědomí, probouzím v

sobě lítost. Tato musí být opravdová, jinak by svátost pokání nebyla

nic platná, a mně bývá za těžko, připomínat si »hříchy«, kolik týdnů

staré, a zkroušeně jich nyní litovati. A přec nelze celou zpověď jen

tak snadno setřásti s ramen, třebaže po skončeném přijímání ráda na

ni zapomínám; ve chvílích akutnosti lomcuje mi duší jako horečka, a

není úlevy, dokud nejdu od oltáře, vzrušena přijetím hostie, a s

vědomím, že jsem nepřijímala »nehodně« a tak si »nejedla a nepila

své odsouzením, což si představuji jako něco hrůzostrašného. Tak

ráda bych třebas každý týden šla k přijímání, je to vše tak krásné a

vždy mám představu, že andělé kolem oltáře se na mne usmívají a

zdi kostela že se v obláčcích kadidla chvějí, jako by se chtěly

rozestoupí ti, jen kdyby nebylo té zpovědi! Snad bych se ze svých

hříchů chtěla vyznat hlasité a veřejně, když bych k tomu cítila v duši

popud, chtělo by se mi žalovati na sebe svou vinu, když by mi k

21

tomu přišla citová nálada, ale takto těžce nesu každou zpověď jako

nátlak, jako nucený hromadný povel k nechtěnému pokání, jako

vtírání se cizích prstů do jemných úkrytů duse, kam nikdo nemá

práva sáhnouti…

Jako v železných škorních vleku nohy těžce k mřížkám

zpovědnice; je mi protivno jejich přítmí, šepot, z nich se ozývající.

Snad bych je snesla, kdyby stály ve slunci v květinové zahradě, a já

si je mohla vyhledati, kdy bych chtěla, a kdyby v nich seděly krásné

a usměvavé paní, kterým bych mohla klesnouti k nohám jako

dobrotivým vílám… Ale takto mne rozčiluje ucho knězovo,

přitisknuté k mřížce, oko lesknoucí se skrze ně, otázky, jež jako by

mne svlékaly.

Pět let vleče se tato trýzeň dětské duše, než jí konečně pouta

spřeráží revolta dospívající Psýché…

22

IV.

Nenadálá a velká změna nadchází k blížícím se mým dvanáctým

narozeninám. Opouštím farní školu, a stěhujeme se ze starého

domu, v němž prošlo mé drobné, šťastné dětství, srostlé s

představou jeho dvora, pavlače i okolních zahrad.

Dávno již nebylo v našem domě tak hezky jako bývalo. Dříve stál

v průjezde jen těžký mandl, na kterém mne Evička vozívala; teď si

průjezd najal řezník, postavil v něm pulty a špalky a rozvěsil po

vratech zabitá telátka se zčernalými vyplazenými jazyky, kusy

vojského masa, rozpárané vepře, beránky ve vlnitých kožkách. Stěží

bylo mi tudy možno ráno projiti houfem kupujících žen s

proutěnými košíky na rukou, za hlaholu řeči a dopadu ran sekerou

na špalek. Kde, jindy voněl z pekárny pana domácího chléb,

zapáchaly nyní lojové škvarky a v létě zastaralé maso. Hejna much

masařek lítala nám do oken, a s pavlače nebyl právě nejvábnější

pohled na řezníky, když na dvoře ve vaničkách prali střeva nebo

rukama máčeli a mačkali housky do jitrnic.

Tatínek i maminka hubovali, naříkali, ale teprve když tatínkovi v

kanceláři přidali služného, rozhodl se najmouti větší byt někde

jinde. Byt našel a vedl nás s maminkou na něj se podívat. Bylo to v

Jámě, a nelíbil se nám valně vchod ani dvůr. Tento byl se všech čtyř

stran sevřený dvoupatrovými křídly domu, pavlače byly jen proti

sobě se dvou stran, byl v něm drožkář a páchlo v celém domě stájí. S

pavlače nebylo vyhlídky do zahrad a slunce vnikalo sem jen řídce.

Byt byl v druhém patře přes dvůr; kuchyňka malá, polotemná, s

oknem na schody. Bylo mi smutno, a jistě i mamince, ale minul

smutek, jakmile tatínek otevřel dvéře do pokoje. Proud slunce nás

zalil. Svítilo odpoledním žárem do pokoje velikým zamřížovaným

oknem. Po mřížích vinuly se boby, před oknem byl stojan s

napiatým malířským plátnem, u stojanu malíř s paletou v ruce. A z

okna vyhlídka do zahrad, co jich jen tehdy bylo v traktu mezi

23

Jámou, Vodičkovou a Školskou ulicí. Těsně pod oknem má

zahrádku najatou fotograf. Okno, slunce a vyhlídka rozhodly ve

prospěch bytu, tak že se už skorém ani nedíváme na druhý pokoj,

který je tmavý, s vyhlídkou do dvora, přímo na stáj drožkářskou.

Nad střechami domů ve Školské ulici je z okna viděti kus budovy

Vyšší dívčí školy.

Tam půjdu po prázdninách, z nového již bytu, do něhož se

stěhujeme o Jakube.

»Mějte se dobře v domě tom – roste tam javorový strom« – zpívá

maminka jednu ze svých teskných písní. Maně mi nyní zní v uších,

když mi nastává loučení se starým domem. I strom tu je, ne sice

javor, ale krásný starý ořech, jenž se přes nízkou zeď zahrady

rozprostírá až přes chodník ulice, tichý nezištný dárce, jemuž kluci z

ulice kamenem srážejí tvrdé zelené plody.

»Mějte se dobře –« a navždy, as! Dům se za několik let sbourá, do

všech úhlů rozejdou se jeho nájemníci, nesejdu se ani s kluky nikdy

již, nikdy před zraky již neobjeví se zeď zahradní s břečťanem,

dozní i písničky Hajsovy a jeho flašinet, při němž jsme tančili po

pavlači. Naposledy jdeme z bytu do bytu, ode dveří k dveřím. I paní

řeznice pláče a dává mi na památku vásičku pomalovanou chrpami

a klasy.

Nikdy již domem nezazní maminčiny písně, neseskupí pod okna

na pavlač naslouchající sousedky za letních jasných večerů. Vznesly

se do výše drobné jejich vlny zvukové, a snad je proud jakýsi

neznámý zanese, kdysi zduchovnělé, zjemnělé, ve sféru snů

bolestmi stižených spáčů, jimž přinesou zkonejšení.

I Evička nás opouští. Uchyluje se k poslednímu stáří s

uspořenými groši k sestře vdově na venek. Budeme v novém bytě

míti Fanny, a mnoho, mnoho i jiného budeme míti nového. Tatínek

kupuje i více nábytku, – rád by prodal starý všechen, ale maminka

nedá, na čem jí lpí vzpomínka z jejího domova – kupuje i do nového

bytu nové obrazy, barvotisky ve »zlatých« rámech (každý obraz stál

skorém pětku!); jsou na nich kuřata, housata, uhlazená jako mýdlo

jezera a špičaté nafialovělé kopce; staří »Blücher a Wellington«,

24

»Marie Antonie« a »Pifferaro« ukrývají se ve tmě druhého pokoje.

Prodává se i moje dětská postýlka zamřížkovaná; kupuje ji

kominík, který k nám chodí vymetat, a já dostávám novou větší, nad

kterou bude viset malovaný anděl strážce, odvracující hada od

spícího děvčátka.

To je změn, to je změn! Ale nebýti okna a jeho vyhlídky, dlouho

by se mi v novém domě nelíbilo. Pavlač je nevlídná; je na ní sice také

kluk jeden, z vedlejšího bytu, ale je hrubý a pokřikuje na mne

neslušně, kdekoli mne vidí. Jen dole v přízemí je starší hoch, as

patnáctiletý, a ten se na mne občas od své práce přátelsky usměje.

Kreslí u okna písmena na náhrobní kříže a tabulky, které tatínek

jeho vedle v krámě prodává. Ale nezůstane při tom; má prý velké

nadání kreslířské a bude se učit malířem na malířské akademii.

Jmenuje se Vojtěch Bartoněk.

Není skorém nač se dívat s pavlače. Denně ráno vyvádí drožkář

hubenou kobylku ze stáje, zapřáhá ji do drožky a až k večeru se

vrací. Stáj i dvůr hlídá zatím Bella, ošklivá tlustá fena, která u otvoru

stoky uprostřed dvora vytrvale po celé hodiny číhá na krysy, které

nelítostně dáví, cloumajíc jimi po navlhlé dlažbě.

Na pavlači je několik schodů, vedoucích k zavřeným dveřím

půdy. Sedávám tu s knihou v dlouhých dnech prázdnin, ale

myšlenky i oči přesunují se přes obsah knihy a bloudí, jako by

poletujíce nevěděly kam usednouti. Cosi se děje v malém mém

dětském já, co poukazuje na změnu, na vzrůst z vonných krásných

jar dětství. Zrak všímá si věcí, sluch zvuků, kolem nichž dosud

dětská duše má tančila lehkým vílím tancem v bezpečí svitu měsíce;

je jí nyní, jako by se blížilo kuropění a bylo skryti se jí před zraky

hrubých, zvědavých lidí. Svět je jiný, rozhodně jiný, než býval před

lety, kdy se obzor jeho dovedl zúžit tak, že obsáhl jen moji panenku,

sedící pod kvetoucí jabloní u cesty nad Kanálkou. Rozšířil se a je v

něm již příliš mnoho lidí, aby se v něj vešli také ještě mluvící hračky

a skřítkové, jukající na mne za rámy obrazů. Ti mizejí, propadají se

do ranních mlh, upírají na mne smutné zraky, ale já se s nimi

neloučím bolestně. Spíše je odstrkuji netrpělivě a obracím svůj zájem

25

na lidi v tom svém novém světě. Kdo jste a jací jste? A především,

odkud jste přišli, kde jste se tu vzali? Odkud jsem přišla já? Já? Kdo

je to: já?

Tuto otázku dávám si až směšně často. Nejčastěji před zrcadlem;

hledím na své rysy, na oči, na vlasy, a najednou mi ten Někdo, jenž

se na mne ze zrcadla dívá, připadá jako zcela cizí neznámá bytost, a

odstupuji jako ve strachu z něho. Maminka vykládá si mé pohledy

za ješitnost a říkává mi: »Jen se dívej do zrcadla, ukáže se ti tam

rarášek…!«

Raráška se dosud dětinsky bojím, zvláště jsem-li v pokoji sama.

Napadne-li mne strach z něho, zarývám i hlavu do peřin; bojím se

vzhlédnout směrem k zrcadlu. I strašidel se dosud bojím. Jdu-li s

Fanny do sklepa pro uhlí nebo na půdu sbírat prádlo, plynou

strašidla jako mlhovité páry, svítí jako ztrnulé řeřavé oči ze všech

temných koutů podzemí i podkroví.

Ale odkud se berou lidé? Znova a častěji vtírá se tato otázka.

Vrány že nosí děťátka? Ach, povážlivě se již tato prostá dětská víra

moje viklá. Již spolužačky ve škole provázely ji úsměškem,

narážkami, jen zpola mi srozumitelnými, ač samy nedovedly podati

nového výkladu, kde že se tedy na př. u naší sousedky, paní

Fišerové, vzala pojednou v posteli drobounká růžová holčička, s

pěstičkama jako s poupaty jabloní, vonná, teplounká, zavinutá v

peřince s vyšívaným okružím, ovázaná háčkovaným povijanem?

Mám jiti pro výklad k mamince, k tatínkovi? Oba snaží se zpodpírati

rozviklané laťky mé víry ve vránu, ale čím to, že důvody jejich

připadají mi dětinské? Takové as, jako když čtu ze školní knihovny

knížky, určené pro děti od 6-10 let, a já vycituji, že již pro mne

nejsou, že jsem z nich vyrostla…

A zase se mne v nudě prázdninové zmocňuje hravost. Velkých

panen již nemám, ani hrubých dřevěných a plechových hraček;

beránek s vlnou, oslíček hlavou kývající, nádobíčko i drobný

nábyteček, dřevěné slepičky na drátěných nožkách, plechový vlk i

gumová ještěrka – vše zůstalo dědictvím dětem ve starém domě, a

nastávající žačka Vyšší dívčí školy přestěhovala si u větší blízkost

26

její jen svou knihovnu a své papírové oblékací panenky. Těch je za to

plný dívčí ústav, rozdělený v sedm tříd dle stáří a velkosti žaček, a

prázdniny jsou k tomu, aby se s nimi opakovala celá učebná osnova

farní školy. Oblékám je, rozmlouvám s nimi, hraji divadelní kusy z

arény v Kravíně i na Hradbách.

A zvolna, přes nudu prázdnin, vyplňovanou procházkami za

bránu a docházkou do arén, blíží se chvíle, kdy mi bude vstoupiti do

Vyšší dívčí školy. Obcházím si ji zatím jen zdaleka, obdivuji se

jejímu krásnému průčelí, širokým velikým oknům, těžkým, stále

uzamčeným vratům. Tolik se již těším do jejích lavic!

27

V.

Jsem šťastna, jako dosud v žádné škole, u žádného dosud učitele,

vyjímajíc snad laskavou slečnu Macháčkovou. Je mi jako bylince,

která konečně, po kolikerém přesazování a přemisťování ocituje se

ve výživné půdě, zalévána vláhou i sluncem. Jak se to roste, jak se to

lehce a rádo učí! Na každý takřka předmět jiný učitel – říkáme

professor –, na mnohé předměty odcházíme i do jiných, a vždy

krásných, prostorných místností: do zpěvárny, do kreslírny, do

třídy, kde se učí zoologii, botanice, fysice. Tato poslední nás zvláště

rázem zaujala. Lavice jsou tu do půlkruhu, amfiteatrálně povýšeny;

skorém jako v divadle tu sedíme a i výkladu o zvířátkách, jak nám

ho rozmarným způsobem předvádí prof. Starý, nasloucháme jako

veselohře.

Jaký je to zvláštní pán, ten pan prof. Starý! Husté tmavé svislé

kníry zakrývají mu ústa, vlasy má hladce přičísnuty, jako by nosil

paruku, ruce nosívá přes prsa, zastrčeny do rukávů, a do třídy

vchází tak shrbeně, pokorně a smutně, jako by nám byl přišel

zvěstovat neštěstí. Ale najednou sebou husté kníry několikrát

nervosně škubnou, oči blesknou šelmovsky po nás, a již skřítek

vtipu a humoru skotačí po dlouhém stole v »parterru« našeho

divadla, a rozmarné historky o opičkách, hlodavcích i domácích

zvířatech rozveselují nás i láskou plní k čtyřnohým našim druhům.

Leckdy přináší pan professor z kabinetu i vycpané zvíře,

zpracovanou kůži, malovaný obraz. Na kůži i na zvíře smíme si

sáhnout. Smějeme se tu volně zdravým, dětským smíchem; rády

máme za to pana professora, že nás tak hravě, lehce učí; hluboce se

mu klaníme na chodbě: Má úcta, Vašnosti!« a on, vždy přihrben, s

rukama přes prsa, škubne jen šelmovsky po nás kníry místo

pozdravu.

Ihned se z lásky k zoologii hlásím prof. Pinkasovi, že chci kreslit

zvířata. Mohly jsme si vybrat: krajiny, zvířata, květiny, ornamenty,

28

dle francouzských sešitů »Le dessin pour tous«, nám ukázaných, ale

mne na prvý pohled zaujala výrazná hlava volská s melancholickým

pohledem velkých temných očí, a již jsem i po všechna tři léta věrna

zůstala svému skotu, bravu, koním i dravcům; skorém i podceňuji

květinové a krajinářské kresby svých spolužaček, zdá se mi v nich

málo života, kdežto v mých koních je pohyb, je krev a vášeň, jež se

snažím i tuženi ztlumočit, ohně oku dodat – dokud nepřijde pan

professor se svým znaleckým okem a neupozorní na chyby v

rozměrech, a nepřečárá celou kresbu. Pak teprve smutně mažu pryží

a střízlivě znova kreslím, správně, podle měřítka.

Všechno je ve Vyšší dívčí škole pěkné, zábavné i jímavé, všechny

předměty učebné. Proč jen ty počty mají všude – ale doopravdy

dosud všude! – své vykladače tak trochu v podobě suché cifry? Ani

tady není a nemůže být sympathických styků mezi mnou a

mathematikou. Ani ta její trojčlenka a záhadné »x« mne nezajímají.

Vždyť celý objev neznámého »x« je vždycky zas jen cifra!

Mnohem milejší je mi náboženství. Učí nás doktor theologie, a je

mi velikou pobídkou, že pochválil mé náboženské vědomosti, které

tak horlivě jsem přijímala z úst Františkána, P. Kazimíra. Ale ani

doktor theologie nesprošťuje zpovědních závazků; i on posílá k

zpovědi a zpytuje s námi svědomí.

V hodinách vyučování je přítomna na kathedře u stolku třídní

slečna, která jinak vyučuje i ručním pracím. To je trochu nepříjemno.

Něčemu se zasměješ, něco pod lavicí si pokutíš, na nějaké to jablíčko

ti přijde chut při vyučování, porejdíš si na sesličce, poohlédneš do

zadních lavic – a už se s kathedry rozkývá na tebe pagoda káravých

pokynů hlavy, a už po hodině putuješ si ke stolku slečninu pro

zahanbující důtku. Proč nás hlídá? Co z toho má? Ani jí příliš rády

nemáme, ač není zlá, jen snad trochu nepřístupná a snad málo

našim duším rozumí. Ráda se strojí; má vysoký načesaný účes jako

věž, plný podložek, nakasanou, nasbíranou tuniku a v ní »honzíka«,

a sukni splývávou ve vlečku. Pro naše pokušení; rády ji zúmyslně

přišlápneme, kdekoli se nám to nahodí, abychom se v zápětí s

pokorně hloupoučkou tváří omlouvaly: »Račte odpustit, slečno…« I

29

přezdívku již má, chudinka, od nás, rozpustilých žab; říkáme jí buď

»páv« nebo »frajka«.

Dvě a dvě žačky ustanovuje slečna k modlitbě nahlas před školou

i po škole, a k »pořádku«. To znamená, že si hned po sedmé hodině

ranní a po jedné odopoledne smíme trhnout zvoncem u vrat na

školníka, s výsadou, že jdeme do tříd dělat »pořádek«. Jedna stíráme

prach s lavic, druhá omývá tabuli, chystá křídu, dohlédne, je-li

umyvadlo v pořádku. Pak můžeme volně, bez dozoru, ve třídě

chodíti po rukou, skákati o jedné noze, se stupínku, přes lavice, ven

na chodbu, po schodech, vše s privilejí »dělání pořádku«. A dobrák

školník nás nechá porejdít, podovádět.

Těch krásných chodeb ve Vyšší dívčí! Kde bylo tehdy v Praze

takových! Jistě v žádné škole, ani ve vysoké. Na stěnách je plno

zasklených obrázků, starých českých zámků a hradů, dějepisných

výjevů. Běháme v desítí-minutové přestávce od jednoho ke

druhému, zakrýváme podpis rukou, hádáme, co obraz představuje,

až je známe všechny z paměti. Nad schody k druhému patru je

velká skleněná žlutá koule; znázorňuje slunce, a malý, zarámovaný

špendlíček na druhém konci chodby prvého patra znázorňuje zemi

a vzdálenost její od slunce.

V chodbách scházíme se ze všech tříd. My nejmenší z první třídy

obdivujeme se dospělým slečnám ze třídy čtvrté. Jsou mezi nimi

krasavice, a ihned si vybíráme mezi nimi své »lásky«. Zbožňovanou

provázejí ctitelky krok za krokem. Jsou tu krásné sestry herečky

paní Šamberkové, štíhlé vysoké blondýny, kroužících se rusých

kadeří a bělostné pletí; je slečna M., které dva rusé copy splývají až

na paty a třetí je stočen jako koruna nad jemným, jako ciselovaným

obličejem; je Milka V., s černými »loknami« do půl zad, zajímavá

tím, že nosí brejle; je slečna T. z L., od jejíchž havraních vlasů krásně

se liší pomněnkové oči.

Až my budeme ve čtvrté třídě! Zatím jsme jen drobotina, těšící se

z vycpaných zvířátek a zpívající dětské písničky s průvodem

harmonia. Ty písničky přivedly mi novou přítelkyni. Vlastně ne

zcela novou, jen poodloženou, polozapomenutou. Chodívala k nám

30

do starého domu z hostince »u koruny«, který patřil jejímu

tatínkovi, hrály jsme si, povídaly o strašidlech, a moje maminka i jí k

svačině mazávala krajíčky chleba povidly nebo husím sádlem. V

době, kdy jsem já chodila k Františkánům, navštěvovala ona

německé Uršulinky, a až ve Vyšší dívčí jsme se zase sešly. Písně

školní byly dvojhlasné a neměla jsem doma s kým je zpívat; našla

jsem si tedy Lojzinku, a zpívaly jsme spolu, ona soprán, já alt. Jak se

hlasy slaďovaly v harmonický souzvuk, i duše přizpůsobovaly se

sobě v přátelské harmonii, doplňujíce se navzájem; nacházely se v

družném stisku rukou, ve výměně slov i pohledů; rostly spolu, jako

srůstají spolu i dva nestejnorodé stromy, z nichž jeden je bříza a

druhý lesní smrk. Zní jedna píseň a dva rozdílné hlasy ji zpívají…

Jaro a léto sblížily mne opětně se společností klukovskou. Pan

professor Starý vybízel nás v zoologii k zakládání sbírek motýlů a

brouků. Nešťastný nápad, který mne stál mnohou slzu. Brouků i

motýlů bylo všude za branami dost; broučci se i lehce dali sebrat, ale

k honbě motýlů bylo již třeba zručnosti. Do žita se daleko za nimi

nesmělo, na nuselskou louku rovněž ne. Sítky zelené jsme měly i

sběratelskou torbu, ale kořist byla malá. Nespomáhal ani návod

spolužačky Hanny Kubešové, roztomilého diblíka, která jsouc v jiné

třídě setkávala se s námi na chodbách. »Já to dělám v Čelákovicích o

prázdninách tak,« nabádala; »když uvidím motýla, začnu se modlit

otčenáš, a pustím se za ním. ‚Otče náš, jenž jsi… dej se mně chytit…

přijď království tvé… však já tě lapnu… jakož i my odpouštíme…

počkej přec trochu..a než řeknu ‚zbav nás zlého/ už motýla obyčejně

mám…«

Brouky i motýly namáčela jsem doma dle návodu do líhu, a pak

jsem je nabodávala na špendlíky. Ale toho hoře! Probouzeli se často

z lihového opojení, hlásili se k životu, škubali nožkami, smutně

zazvučeli krovkami,. , Bylo to k zbláznění a připadala jsem si jako

mučitelka. Bratranec Robert, který občas s tetičkou, maminčinou

sestrou, k nám přicházel, věděl radu. Uměl brouky bezbolestně

usmrcovat; sám měl již i pěknou sbírku; ochotně se mi nabídl k

spolupráci, k spoluhonbě. Chytal také mloky, salamandry,

31

potápníky a doma jich měl ve skleničkách plná okna. Škemrám o

dovolení, abych směla s Bertíkem do hradebních příkopů, kde v

loužích, zarostlých žabincem, pražští kluci, bosi, kalhoty vykasány

nad kolena, pořádají lovy v kalných stojatých vodách. Maminka jen

nerada povoluje; Bertík je divoký jako stepní ukrajinské hříbě, lítá s

drakem do uřícení po strništích, a jednou hnal káču od višňovky za

Karlovem až přes kopeček ke Koňské bráně tak prudce, až se mu

spustila z nosu krev.

Ale »vědecký zájem« nabývá platnosti a já si za přispění

Robertova také nosím domů salamandry, mloky, potápníky a

vodomily a krmím je drobty z housek a muškami; zhynou mi však k

mé bolesti všichni. Náhradou za to získávám velké vědomosti o

zvonech. To je tak. Bertíkovi rodiče bydlí na Rybníčku, v samém

sousedství štěpánské zvonice, ve které je Bertík neobmezeným

pánem. Chodí zvonit, houpá se na provazech, šplhá po nich, po

trámoví leze, říká, že i netopýry tam zavěšené do holých rukou

chytá – zkrátka, hrdina zvonice a vášnivý milovník zvonů. Kreslí

všude po papírech zvony, sám si i malou zvoničku se zvonky

zhotovil, a vykládá, jak zvon se rozhoupává, jak krásný je hukot,

jímž se celá zvonice při zvonění chvěje. »Ale to není pro holky,«

dodává hned žárlivě, aby mne snad nenapadlo, chtít také do zvonice

s ním.

A ještě jednoho kamaráda získávám vstupem do Vyšší dívčí

školy. Je to tatínek. Něco se v mé duši děje, co mne sbližuje s ním a

trochu odvádí od maminky. Ona, která byla duší a vílou mého

dětství, s kterou jsme si při melancholických písních jejích a při

povídkách o chotěšanských strašidlech tak dobře rozuměly, jako by

mi nyní také bledla, rozplývala se v opar mlhový, v němž mizejí mé

hračky, mé sny o živote a citu všeho, vzbuzené Andersenovými

pohádkami. Je to, jako by maminka byla zůstala na pokraji

čarovného háje dětství jako jeho strážkyně a já se od ní nyní

vzdalovala po široké silnici kamsi do světa, po kterém se začínám

rozhlížet. A cítím, že tatínek jde se mnou, s úsměvem na kulaťoučké

červené tváři; ruce složené na zádech pohrávají si lehce hůlkou, ústa

32

mimoděk pohvizdují písničku… Tak se nám nějak zvesela spolu jde,

a přestávám se ho bát jako autority.

Naučil mne hrát v karty a vzbudil zájem o společenskou hru.

Hrajeme spolu mariáš, »o nos«, černého Petra, »á la guerre«.

Maminka nehraje s námi, nemá karty ráda; za to připomíná si

jakousi starodávnou hru v kostky, zvanou »Ritterspiel«, a tak nám

vychvaluje její zajímavosti, že se vydáváme s tatínkem na cestu do

Prahy, »Ritterspiel« někde koupit. Jsou to očíslované obrázky, a

představují dobrodružnou výpravu rytířů, spoluhráčů za štěstím.

Vržená oka kostek určují postup její; překážky se kupí, zlí

čarodějové cestu zátarasu) í, do zakletí vrhají; dobří kouzelníci

pomáhají, až cesta dovede do nádvoří hradu, kde je turnaj. Oka

kostek označí i tady vítěze. Poutavá hra, ale obrazu není možno

koupit u papírníků. Až v Železných dveřích, u vetešníka, který

prodává papírové jesličky, nalézáme i »Ritterspiel« a neseme domů.

Teď hraje v dlouhých zimních večerech i maminka s námi. Hrajeme

i loterii, »zvon a kladivo« a domino.

I na procházky v létě raději chodím s tatínkem, než s maminkou.

Maminka miluje osamělé cesty po mezích polních, stromořadí za

Kravínem, kde velké ořechy tvoří zelenou klenbu, ovocné aleje na

výšinách nad Kanálkou, kde zřídka možno potkati člověka; i mně se

líbívalo usedati na meze neb pod stromy s panenkami a nerušeně je

tam svlékat i oblékat, ale teď mne Kravín, nejdeme-li do arény,

začíná nudit, a vím, že kdykoli vyjdu s maminkou na procházku,

jinam to nebude než na Kravín… Tatínek umí překvapovat

rozmanitostí. Nepoví mi nikdy, kam jdeme, a nechává mne hádat.

Schválně někdy »kličkuje«, uhýbá od směru, a když již najisto

myslím, že půjdeme na Přemyslovku, zahne mi najednou do

nějakého průchodu na Dobytčím trhu, a už se převážíme přes vodu

na Plzenku. Nebo mne dovede až k hradbám a ohmatá si pojednou

kapsu. »Škoda,« řekne, »chtěl jsem jít do arény a nemám peníze. Nu

projdeme se po hradbách jen tak.« A zatím má už od rána lístky do

divadla v kapse, a vodí mne kolem arény, kam rázem vchází, a má

33

radost, jdu-li v zamyšlení dál a ohlížím-li se pak, kam mi zmizel.

Miluji teď procházky, kde je mnoho lidí, kde je hlučno a veselo. V

Kanálce v restauraci hrává v neděli vojenská hudba, a chodíme tam

všichni tři; bráváme s sebou i Julinku, která je dosud u tety, a chodí

do šití; tatínek s maminkou usedají ke stolu, Julínka a já procházíme

se při zvucích hudby mezi obecenstvem po široké cestě, zastíněné

vysokými javory a kaštany, nebo se vměšujeme mezi děti,

obklopující klec s opičkou na prostranství před restaurací. I ta či ona

spolužačka tu bývá s rodiči; vodíme se pak zavěšeny tři čtyři v řadě,

zabíháme výše na užší stezky, až před villu, kam je vstup

zapovězen, a odkud pestří se nám vstříc květinová kola a záhony v

zelené trávě. A hudba víří a šumí, a pomalu i hvězdičky zamrkají na

ztemnělé obloze. Chladnější větřík zavane, a vracíme se temnou

Koňskou branou, kde kroky duní, domů, do tichého bytu, v němž v

nedělní letní od-půldne osaměl jen starý kanárek v kleci.

34

VI

Nová veliká věc! Budu se učiti na piano. Učí se Lojzinka, i některé

dcerušky kollegů tatínkových, kteří jsou tomuto vždy direktivou při

mé výchově. Co oni poradí, nebo co řeknou denní hosté »u koruny«,

to rozhoduje, třebas i přes odpor můj nebo maminčin. Proto také

postupujeme ve všem učení s Lojzinkou, či s Luisou, jak jí nadále

říkám, protože jednou nechce její tatínek zůstat za mým, a podruhé

zase můj za jejím.

Pro nové piano dělá se v bytě místo, a maminka mi vyprazdňuje

starý toilettní stolek, kam si budu ukládati noty. Učit se budu v

hudebním ústavě v Měšťanské Besedě a nebudu tam míti z Vyšší

dívčí daleko. Zatím nový nástroj zkouší tatínek i maminka. Tatínek

se kdysi začal také učit hrát u pana učitele v Jankově, ale neumí už

nic. Ale přece si někdy z večera zasedne k pianinu, ťuká jedním

prstem na klávesy, opravuje se, zkouší, až si konečně přece dle

sluchu vyťuká některou národní písničku. Maminka se učila lépe a

déle; pan učitel v Chotěšanech chodil k ní do zámku, a hrávala na

»špinet« o dlouhých tenkých nožkách a sotva pěti oktávách. Zná

dobře noty, a pomaloučku vybavují se jí z paměti i zapadlé melodie,

staré taneční skladby, starodávné polky, arie z oper, »Josefa

Egyptského«, »Čarostřelce«, Mozartův menuett, píseň »Tam u

Varšavy«. Zkouší, zkouší, bere na pomoc i tištěné sešity not, které

mi tatínek napřed koupil, a záhy hraje horlivě, všecka ve hru

zabrána, jako dříve zpívala. Hraje ponejvíce z paměti, a já dosud jen

poslouchám. Buď při jejích polkách tančí moje papírové panenky po

pohovce, nebo jsou mi árie a písně její doprovodem k četbě i k

přemýšlení.

Pak hraju já, ale není to s počátku pranic hezké; a lehká hra na

piano také není. Je třeba tu prsty zdvíhat, tu nechat ležet, každá ruka

hraje něco jiného, je nutno pozor dávat na křížky, na klíč, na

odrážky. A počty pronásledují mne až sem. Je mi počítati nahlas:

35

»erstes, zweites, drittes, viertes« – hudební ústav je německý – a

slečna učitelka v ústavě tluče mi ještě takt ke hře rukou.

Teď teprve také vidím, jak je dům náš musikální. Piano ozývá se

z bytů pod námi, vedle nás i naproti nám; v prvním patře bydlí

houslista, vedle něho operní zpěvačka. Maminka také občas ještě si

zazpívá, já křičím své školní i vlastenecké písně u otevřeného okna,

Tonda drožkářův hraje na tahací harmoniku.

Ve Vyšší dívčí učíme se v druhém ročníku botanice. Dosud

máme všechny pana professora Starého tak rády, a stejně rády jako

o zoologii posloucháme letos v zimě o mechách a lišejnících. Nosíme

mu i ukázky jich. Také jsem mu jich jednou hrst přinesla, koupila

jsem je na trhu, a odvážila jsem se dones ti mu je až do fysikálního

kabinetu, kam vlastně jsme ani nesměly vcházeti. Škubl knírem nad

mým kornoutem plicníku a islandského mechu. »Co pak to stojí?«

zeptal se mne pojednou. »Čtyři krejcary,« přiznávám se spravedlivě.

A on škubl knírem ještě více na stranu, u očí udělal se mu vějířek

drobničkých vrásek, sáhl do kapsy a dával mi do ruky – čtyrák.

Pustila jsem ho, jako by byl žhavý, až se daleko zakutálel, a s

hanbou utekla jsem z kabinetu. Nesla jsem mu mechy z úcty a lásky,

a on mi je chtěl platit!

Zas kreslím zvířata, učím se mluvnici, němčině, dějepisu,

zeměpisu, náboženství, a při ručních pracích dovádím za zády

»frajky«. Provozuji s klubkem bavlny »Horymírův skok« a klubko

co chvíli buchne s lavice; vypravujeme si s děvčaty anekdoty z

»Palečka«, jehož se stávám horlivou čtenářkou. Vůbec mne teď baví

jen četba, při které je možno se smát. Tatínek odkudsi přinesl jakési

»Merendy«, kde je plno sólových výstupů, deklamací, frašek. Je tam

i »Kukátkář« a jeho refrén: »Francku, otoč kliku, utři sklo, aby

panstvo lépe vidělo,« stává se; mým heslem a pobídkou k smíchu,

nakažlivému, jehož epidemii podléhá celá třída. Ale vždyť je snad

všechno na světě jen k smíchu, všechno k němu dráždí a svádí,

každé přeřeknutí učitelovo, každé jeho klopýtnutí o stupínek;

všechno lze parodovat a každá báseň, každý příběh vlastně teprve

získá parodií! Kdosi přinesl do škol v nejnovější směs »Svatební

36

košile« a »Vrány a lišky«: »a lampa ještě hořela, a vrána dosud

seděla…« Co tu bylo smíchu, až v boku píchalo, co fingovaného

kašle tutlaného v kapesních šátcích, co shýbání hlav pod lavici, aby

slečna neviděla! Nedovedu stajiti výbuchu, a často si chodím ke

stolku slečninu pro důtku. Závidím své sousedce, které zkráceně

říkáme Minda. Má vzácný dar, že dovede strnouti uprostřed nej

většího smíchu v kamennou masku vážné tváře, kdykoli na ni

slečna pohlédne; ani svalem v obličeji nehne, a slečna dává nám ji

pak po škole, mrsku, za příklad vzorně slušného chování!

Všechno je pro smích a veselo je býti na světě. Vesele se běží do

školy v rezavém huňatém zimním »burnuse«, v klobouku z

klejenky, kterému déšť a sníh neublíží, s krejcarem v kapse, s kterým

se dělá zastávka u cukráře Horáka pro »zlomky«! Jsou to jediné

zlomky, mně sympatické, a je zajímavo mezi vyučováním pátrat v

obsahu kornoutku; bývají v něm kusy rybiček, bonbonů, cukrátek,

píšťalek i cukrových děťátek, jak je rozdrobeny, ulámány a

umolousány vymetla a smetla podnikavá ruka cukrářova ze šuplat a

s pultu.

Všechno je k smíchu a přece se právě v té době dostavuje i velká

bolest, rozpor a hoře, s nimiž ani srovnati nelze nepříjemného

zpovědi nebo zármutek nad smrtí křepelčinou.

Jako kalné stružky o velkém lijáku sbíhají se v jediný špinavý

proud za celou tu dobu nahromaděné informace, kusé úryvky,

anekdoty, poloprůhledná místa ze zapovězených knih, zachycené

vtipy dospělých, narážky spolužaček, až z nich je obludná zátopa

nečisté, nemravné skutečnosti o původu dětí a o styku pohlavním.

Tedy takové to je! Vyřknut na konec cynicky neomaleně a hrubě

ústy děvčete z ulice, s nímž náhodou vcházím v povrchní styk

prostřednictvím jedné je spolužaček, působí holý ten fakt na jemné

roucho duše, jako by se propadala ve smrdutou stoku.

Hnusné krysy s potměšile svítícíma očima běhají prese mne,

zápach mne dusí, údy stá-pějí se v slizkém bahnu, jež je tíží

olovem… Pak se vzepru. Dvě hvězdy zasvítí mi v pekelnou tůň:

tatínek, maminka! Ne, není možná!

37

To není možná! Snad za původ svůj děkují takovému

nemravnému skutku nějací zvrhlí tvorové, snad takoví zas jen cos

podobného páchají – ale já, moji rodiče!… Ne, nikdy, nikdy! A již je

zase jas a čisto kolem mne. Což sv. Josef, Panna Maria? Svatá Anna,

svatý Jáchym? Všichni ušlechtilí rodiče slavných synů a dcer všech

věků? Což ti? A rychle si je v myšlenkách připomínám, na pomoc je

volám, abych k nim mohla, gloriolou obestřeny, připojit i rodiče své.

Ale zas se zatmí kolem mne, a místo hnusných krys zasyčí nyní z

nečistých temnot jedovatí hadi podezření a nedůvěry. Proč mi nikdy

neodpovídal nikdo přímo, otevřeně, na přímou mou otázku? Proč ty

povídačky s vranou, a když to s tou dál nešlo, proč to rozpačité

mlčení nebo vyhýbavé nejapné výklady, nepřijatelné dvanáctiletým

rozumem? Všechno se hroutí, stápí, točí, víří kolem mé duše, a

nikam, k nikomu nelze se mi utéci o radu a přispění. Je mi jako

Adamu v ráji po pádu jeho, a zdá se mi, že kdyby na mne teď

tatínek nebo maminka zavolali, že bych z houštin, kam jsem se

skryla, malátně odpovídala: »Já se stydím… za vás… za oba…« A

zas je oba v duchu kajícně odprošuji, vinna se dávám, že jsem

dopustila, aby na ně jen kapky bláta střikly z té tůně, v níž se

stápím. Muka jsou to mé malé polodětské duše, a podnes vidím

před sebou chladné stěny tmavého našeho pokoje do dvora, kde

jsem je, pudem se odchylujíc od slunce a světla, prožívala sama, jen

v tichu rukama lomíc. A i přetvářce se z toho všeho učím. Zavolá-li

na mne maminka z prvního pokoje: »Co pak tam, duše, tak dlouho

děláš ve tmě a zimě?« chápu se rychle prvního po ruce předmětu a

vycházím s ním, s omluvou, že to jsem tak dlouho hledala …

Ale nejsem z těch, kdo dlouho sami nesou svou bolest světem.

Sdružuji se, hledám oporu u přítelkyně. V důvěrných koutcích ve

chvílích samoty sdělujeme si své objevy, pochybnosti i hoře, a duše,

plačíc, pere své zablácené roucho u čistých vod, aby v něm zas

mohla před lidi. Není již tak bělostné jako bývalo, dlouho z něho

nechce zmizet odporný zápach, ale i tak – nutno se smířit a žít dál;

učiti se, dovádět, vlasy v copy splétat, zpívat a odříkávat své

modlitby večerní… A na konec je to vlastně všechno k smíchu, a k

38

smíchu je i to, brát věc tak tragicky. Nikdo není vyňat, dětí rodí se

denně na sta, a všechny přicházejí na svět tak… tím způsobem… o

němž nelze promluviti otevřeně. Němý hřích… snad to je to, z čeho

jsem se bláhově v nevědomosti zpovídala. A kněz jistě věděl, a smál

se mi as v duchu.

A všechna divadla, všechny romány, všechen styk dospělých točí

se kolem této jedné věci, která se dětem zakrývá. Ale my jsme už

velké, dospělé, a máme právo nahlédnout i za oponu! A my také

nahlížíme! Sbíráme materiál, v denních listech, v rubrice soudní

síně, v hovorech domácích návštěv, přímou anketou u starších

dívek.

A zoufale veselo je mi najednou z toho všeho. Ať žije lidská

komedie, a adié všechno pohádkové snění o bělounkých

nemluvňátkách, dřímajících v květech lotusových na rybníce, odkud

je loví čáp a odevzdává vráně! Rozpustile se směji všemu, a jako

víno z proděravělého měchu vytéká mi z duše všechna pohádková

úcta.

Již nečtu pohádek ani dětských knížek. Z lavice do lavice putují

ve škole Zschokkovy »Tetinka Rozmarinová« a »Modrý div«,

všelijaké humoristické škváry, dokonce i krvák »Provaz oběšence«.

V té době zakládáme také ve třídě »tajný spolek« s velice nejasným

cílem a neurčitými stanovami. Slibujeme mlčelivost, a R-ová přináší

do školy divadelní dýku, bůh ví proč a nač. Skládáme básně na

professory a stopujeme »frajku« na cestě ze školy.

Ale zasvitne jarní slunce do tohoto pařeniště mikrobů, a vidmo

jeho ničí choroboplodné zárodky. Zase jsme dětmi, či spíše již

dívkami v rozpuku, a nosíme kvítí na stůl milého professora

Starého: první jarní pryskyřníky, bledule, sasanky, orlíčky, květy

dřínu, kerríe japoníky, větvičky jívy a křů z hradeb i z Kanálky.

Učíme se s láskou botanice a zakládáme si herbář.

Zvolna vrací se i poesie zbožňování; stává se nutností na jaře, kdy

srdce je plno rozmachu křídel k neuvědomělému vzletu. Chodím

každou neděli do kostela k Františkánům, na stejnou mši, na stejné

místo, zpívám, modlím se. Ne z potřeby, nýbrž ze zvyku. Po kostele

39

chodím Širokou ulicí, Měšťanskou Besedou, po Židovské zahradě,

vzhůru do ulice Hopfenštokovy. Školskou dolů a domů do Jámy.

Proč ta oklika? Pravidelně chodí tudy z ulice Hopfenštokovy k

obědu do Besedy professor Š., který vyučuje ve čtvrté třídě a kterého

my, jež ho zbožňujeme, známe jen z daleka. Ty, kdo ho nezbožňují,

říkají mu »slepička« pro drobný, spěšný, ptačí krůček, jímž sbíhá se

schodů. Pravidelně ho každou neděli poblíže Besedy potkávám,

pozdravím obligátním: »Má úcta, vašnosti!«, dostává se mi

nedbalých, roztržitých díků, – a neděle je posvěcena poesií

zbožňování. Nemá úmyslu, ani cíle, ani bolu beznaděje tato

zúmyslná nedělní setkaná, ale je potřebou, patří ke změnám, jimiž

prochází mladá duše, tak jako je potřebou psát do všech učebnic a

vrývat do dřeva lavic začáteční písmena »Jeho« jména.

A zas je i zpověd, stále více zahanbující a pokořující, protože je

nutno zpovídat se i ze všech hovorů o oněch »nemravných«

lidských stycích, a stává se často, že ve zpovědnici sedí kněz, který

naléhá na podrobnosti, nebo dokonce podezřívá z horšího, než k

čemu se přiznáváme. Nikdo nezví nic ze šepotu ve zpovědnicích, ale

mám přece vždy pocit veřejného spráskání, kdykoli odtamtud

vycházím, a jen mi líce po ranách hoří…

40

VII

Hladina duše, tak mocně zvířená nástupem nového názoru

životního na základě ztráty víry ve vránu, se znenáhla klidní, a život

běží dále hladkým rovným proudem. Trhliny, způsobené zátopou,

se zacelují a z nánosu bahna vyrůstá již zase vesele zelené vrboví.

Svět je jiný, není již rajskou zahradou, není báchorkovým divem; má

svá úrodná pole vedle lad s plevelem, a rádo a vesele se žije i tak, u

vědomí, že, než povstane pole, je nutná práce.

Prázdniny mezi druhým a třetím rokem Vyšší dívčí mají

příjemné intermezzo. Luisin tatínek staví v hostinské zahradě křídlo

domu, a já se chodím denně dívat, jak stavby přibývá. Čekáme s

Luisou dychtivě na šestou hodinu večerní, kdy zedníci odcházejí.

Pak je celá stavba naše. Lezeme po žebříku na lešení, vnikáme do

nedokončených pokojů, slézáme do sklepů. Pak si někde najdeme

nějaký kout, páchnoucí vlhkou maltou, usedáme na narovnané cihly

nebo na obrácené zednické kolečko, a zahajujeme své večerní

koncerty. Přezpěvujeme všechny dvojhlasné písně, které umíme. Z

úkrytů novostavby jásavě zvučí »Dennice, krásná hvězdo lásky«,

»Poletují vlaštovice« nebo »Kozák koňa napájal«. A rorejsi obletují

stavbu za zlatých letních západů, ze zahrádky zní rachot kuželek a

hosté otáčejí hlavy, odkud že to zní dívčí zpěv.

Třetí ročník Vyšší dívčí je jako mocný rozmach všech

intellektuelních sil. Tolika novým předmětům se učíme, a professoři

mluví k nám ne již jako k dětem, ale jako k dospělým žákům. V

náboženství máme církevní dějiny; zajímají mne a baví, pokud jde o

první doby apoštolské, o počátky středověku. Ale u husitských

válek a u reformace je již náraz, zápletka názorů. Příliš hluboko jsou

mi maminkou vštípeny děje pronásledování pravdy v Čechách,

inkvisice, protireformace; ne nadarmo jsem čítala Barákovu

»Svobodu« a zpívala »Horo Bílá, horo kletá«, ne nadarmo četla jsem

i »Husitskou válku« a dívala se na obrázky stínání tří mládenců,

41

žáků Husových, a na hranici Husovu. Nemám víry v slova, že

inkvisice byla nutná, nechci věřit, že Hus byl na škodu českému

národu. Po prvé vyšlehuje mi oproti učiteli náboženství z duše

revolta. Nesouhlasím s tím, co povídá…

U prof. Starého máme letos fysiku a chemii. Demonstrace s

třeným jantarem a pečetním voskem, pokusy s magnetem (mám

také svou magnetovou podkůvku a přitahuji k ní doma jehly,

náprstky a klíče), ukázky z elektřiny, leydenské láhve, hořící vodík –

to vše jsou věci vysoce zajímavé a rádo se jim učí.

V kreslíme pracujeme dle sádrových modelů, dle velkých obrazů.

Kreslím stádo ovcí, jezdce na koni z doby Ludvíka XIV., pak

sádrové hlavy římských césarů, podobiznu Rafaelovu, Anny

Boleynové. Při kreslení mluví s námi pan professor francouzsky.

Prof. Starého máme dosud rády, ale dostal mocného,

nebezpečného konkurenta, na kterého se záhy přenáší všechno naše

zbožňování. I má »tichá láska«, prof. Š., ustupuje do pozadí před

osobností, která na nás všechny působí silnou suggescí. Vyciťujeme,

že po prvé stojí před námi učitel umělec, že je božstvím posvěceno

každé jeho slovo, že je nám sklonití se zde před básnickým duchem

v němém, horoucím uctívání. Němčině a německé literatuře učí nás

v tomto ročníku Fr. V. Jeřábek. Pouhé jméno jeho stačí k nadšení. Je

to spisovatel »Služebníka svého pána«, hry mně nad jiné milé. To

nebyla jen úcta, která nám dávala upírati zraky na sarkastickou

poněkud tvář a na prošedivělou kštici Jeřábkovu – to byl prostě kult,

ne-li u všech žaček, tedy jistě z poloviny.

Na místě dosavadního nudného časování nepravidelných sloves,

na místě hlavolomných složenin »ich würde gehabt, gewollt,

gekonnt, gedürft haben« čteme Freiligrathovu »Der Blumen Rache«,

učíme se z paměti Hartmannovým Elegiím na Čechy; »Dreimal

unselig‘ Land! Dein Leid bewegt kein Herz mehr, dass es weine…«

V konversaci německé srší to břitkým vtipem. Uplatňuje se neznámá

nám dosud krása a poesie slova, krása a poesie vůbec.

Jen zlobit se na nás prof. Jeřábek nesmí. Jednou nám pro několik

42

výtržnic uložil trest celé třídě. Dlouhým, pokorným tahem kajíc –nic

jdeme po hodině k němu, v rukou mačkáme slzami mokré šátky,

úpěnlivě prosíme, aby sňal s nás hanbu, být potrestány jeho trestem.

Za šerých zimních hodin, kdy nevidíme na kreslení, vybízí nás

prof. Pinkas, abychom mu deklamovaly. Je nás pár, které to dobře

umíme. Je v prvé řadě Růženka Šímová, maličká osůbka snědé pleti

a podivuhodných jantarově světlehnědých očí. Je mazlíček; chodívá

k té či oné dívce v přestávce, ovíjí jí ručku kolem krku a ptává se:

»Máš Růženku ráda?« A polibek je jí přisvědčivou odpovědí.

Přednáší dlouhé, překrásné básně, o Krakonoši, o andělu strážném,

který zachránil dítě před utopením (žel, že jí samotné osud

neuchránil po letech tragické smrti uhořením, kdy zachvácena

lihovými plameny, pobíhala chodbou, marně volajíc o pomoc v

prázdném domě…)

Anna Justová vystřídává ji v deklamaci. Přednáší vášnivě,

krátkým přerývaným dechem, jako je vůbec ve všem vášnivá.

Divoce se hlásívá, umí-li něco, prudce mává rukou, vstává na

židličce proti učiteli a dovolává se slova prosebným: »Vašnosti,

vašnosti!…« (I ona umře mlada, sedíc, náhlým poryvem srdečním,

plně vyživši svůj krátký život lásky a štěstí. .) Marie Rokosová,

velepilná, první žačka třídy, ctižádostivě snaživá. I její deklamace

jsou dlouhé, bezvadné. Mrtva i ona, v plné síle učitelského

působení. Stíny, stíny! Tančí po stěnách kreslírny, jak je tam metají

plameny, vyšlehující z kamen za podzimního přítmí… Dnes hrstka

popelu v urně, tehdy půvabný laškovný zjev dívčí, otevře pojednou

dvéře třídy. Vidouc svou zmýlenou, udělá rozkošnou grimassu, a

zmizí, bouchnouc dveřmi. Hanna Kubešová… Stíny, stíny!…

Snujeme si v třídě již své plány do budoucna, čím která budeme.

Ve mně je bytost rozdvojena. Mozek by chtěl učit, sebe i jiné; tatínek

pozoruje můj výchovný systém u mých papírových panenek,

ukázněnost jejich školních tříd, pořádek v třídním jejich katalogu, a

mluví o paedagogickém mém talentu. Dle tatínka i dle svého mozku

budu učitelkou a již si i s Rokosovou slibujeme, že spolu vychodíme

43

učitelský ústav. Ale krev moje chce zpívat, hrát, divadlo ji láká,

vyzpívat by chtěla všechnu svou barvu rudou, všechno své

rhytmicky proudící teplo – a maminka sní pro mne o slávě Adeliny

Partiové, Pauliny Luccové, Ristorky a Malibranky… Slibuje mi, že

mne bude provázet na uměleckých tournées, jako má hvězda

strážná…

Chodíme nyní často i na opery, dolů, do divadla Prozatímního na

nábřeží. Na »Martě« jsem se zamilovala do Lyonela, a když zvím, že

je mimo divadlo ni farem zrovna naproti Vyšší dívčí, lámu v ručních

pracích naschvál všechny jehly a trhám nitě, abych si v přestávce

mohla odskočit pro nové. Ale Lyonél brzy za pultem ztrácí s illuse, a

žíznivé srdce hledá dál. Brzo utkví v aréně na Hradbách na

růžolícím, hezkém Króssingovi a začne za ním šlapat cestičku; na

štěstí bez jakéhokoli povšimnutí s jeho strany. Vášeň dostupuje tak

daleko, že si jdu koupit jeho podobiznu k paní Stýblové do

knihkupectví na Koňský trh. Dobrá paní, která mne zná z dětství a

vybírala pro mne svaté obrázky, rozloží přede mnou na mou žádost,

že chci podobizny herců, fotografie ženské: paní Sklenářovou,

Peškovou, Čermákovou. Vrtím hlavou, a chci – pány; vyberu si

kudrnatou hlavu Króssingovu s knírky do špičky nakroucenými, a

doma ji ukládám do knihy na stůl. Ale tatínek ji najde, a po

výslechu, ve kterém se, neumějíc nikdy zapírat, ke všemu

přiznávám, putuje kučeravý tenorista – do plotny, vskutku do

plotny a přímo do plamenů!

Také se v tento třetí rok Vyšší dívčí hodně emancipuji z

rodičovského doprovodu. Poletuji kolem rodného hnízda sama jako

nedopeřený pták, a vábí mne možnost dobrodružství. Ráda se

vydávám sama do neznámých ulic. V neděli před kostelem

zacházím do Jirchář a točím se se zájmem v úzkých, spletitých

uličkách. Jednou, k svému úžasu, vidím, seběhnuvši příkrou

uličkou, tekoucí mi u nohou Vltavu, v níž s protější strany shlížejí se

stromy Žofínského ostrova; po druhé, běhajíc chvíli dokola mezi

ulicí Myslíkovou a Ostrovní, objevuji pěkný malý kostelík s vysokou

zdí zahradní. Spouštím se i na Staré město, »do Židů«. Tam mne

44

napadá strach, chci zpátky, ale zbloudím a pádím neznámými

uličkami nazdař bůh ,.. Někdy také chodíme v neděli večer, se

služkou Farmy vyprovázet Julinku, která bydlí u sv. Haštala. Také

jednou bloudíme, a když vycházíme konečně na Staroměstské

náměstí, ujišťuji Farmy, že věž, kterou při svitu měsíce vidíme, je

věž svatovítská, že jsme na Hradčanech, a obě dáváme se do

hlasitého pláče, až nám strážník Železnou ulicí a Můstkem pomůže

na Koňský trh, kde se již vzchopujeme.

Je tolik půvabu v těch samotářských potulkách. Jakýsi strach a

přec i touha, aby se něco stalo, v čem bude strach a nebezpečí,

vedou mé kroky po neznámých ulicích. Každý cizí spěšný krok za

mnou, každé zvolání, zahvízdnutí, každý cizí ostrý pohled mně do

tváře působí mi ne nepříjemný tlukot srdce. I ješitnost se probouzí

na mých osamělých cestách pražskými ulicemi. Sleduji svůj obraz ve

skle výkladních skříní, hledím si na špičky střevíčků, jež jsou

maličké a s mašlemi. Také na společné procházky chodíváme ve

středu neb v sobotu odpoledne. Jde nás obyčejně pět, všechny

začátečním písmenem od »M«, tak jak vedle sebe dle abecedy

sedíme ve třídě; provázek rodičovského vodítka je výjimečně

uvolněn v ta půldne, na dvě, tři hodiny. Chodíme na Zvonařku,

kam má Olga M. volný přístup; na Vyšehradskou skálu, kam nás

láká všecky příkrý vzestup po schodech za vyšehradskou radnicí a

vyhlídka na Prahu a na Vltavu. Dovádíme cestou, zabíráme, v sebe

zavěšeny, celý chodník, ale na Vyšehradě ocitujeme se v

sentimentální náladě. Apostrofuji Vltavu dle básně Gollovy: »Znáš-li

píseň o té mrtvé slávě, o žebráku, zlatém Vyšehradě? «, děláme

křížek na rově Boženy Němcové, pátráme, odkud as skočil Horymír,

a kde je Libušina lázeň. Nocujeme si, zaníceny pohledem na

Hradčany: »Kde domov můj« a vracíme se vyšehradskými branami,

již zas se smíchem a vtipy.

A léto je, a já z otevřeného okna do dvora vyzpěvuji operní arie,

jak mi od zimy utkvěly v sluchu z Prozatímního divadla. S

papírovými panenkami se již neučím, ba nemám již ani oněch, které

se se mnou stěhovaly z domu dětství. Rozdala jsem je menším

45

dětem, a hraji nyní s jinými, vhodnějšími, divadelní kusy z

repertoiru »Divadelní bibliotéky« Pospíšilovy a ze Štorchových

veseloher a frašek. Zajímavý ensemble herecký. Oblékací papírové

loutky, představující německé panovnické rodiny. Našla jsem si je u

papírníka, protože mi nejlépe vyhovují. Jsou mezi nimi i dospělí

muži, a těch právě potřebuji pro milovníky, bonvivanty i intrikány

svého divadla. Hraji a deklamuji všechno, bez kulis a dekorací, jen

tak na dlouhé staré pohovce, často za doprovodu maminčiny hry na

piano. Hraji »Adriennu Lecouvreurovou, »Blázinec v prvním

poschodí«, »Griseldu« i »Převrženou slánku«. Stará císařovna

Augusta hraje tchyně, mladičký bavorský král Ludvík milence,

německé princezny tragické i naivní milovnice, císař Vilém dobré

dědoušky a staré taškáře.

Přítelkyni a družku mám skorém v každé spolužačce, a rušno

bývá i u nás v bytu, když si tři nebo čtyři pozvu a hrajeme si na

královnu nebo na prstýnky. Rušno a hlučno, zvonivý smích,

dovádění a zpěv, jež vy stři dává pilné učení fysice a dějepisu, žert,

kuplet a fraška ve třídě, v aréně i v knihách – a přece se Duši po

čemsi stýská…

46

VIII.

Je stesk ve smíchu, a lítost v nejrozpustilejším skotačení; je hoře

ze vtipů, vykřikovaných po školních chodbách, a výčitky svědomí z

tlumených hovorů nebo z četby knih, ukrývaných pod lavicí,

nevhodných, aby uzřely světlo před očima tatínka a maminky…

Dívám se do světa jako do vypouklé skleněné koule v zahradě;

předměty blízké jeví se v pitvorné velikosti, smích budí vlastní

znetvořená tvář, a stromy, budovy a nebe v pozadí tratí se v směšně

malinkých rozměrech. Je to fraška, a přec se duši bolně stýská po

klidné hladině vod, zrcadlící věrně a správně i měsíc na nebi i

hvězdy lidských očí.

Není návratu dovnitř, není snivého soustředění v sebe za úplné

neexistence okolí, jako tomu bývalo v dětství na pavlači starého

domu za vůně šeříku, nebo nad knížkou Andersenových pohádek.

Co dříve byl spánek, plný lahodných snů, je dnes neklidná dřímota

churavce, kterého probouzí let mouchy, pád špendlíku na zemi. A

vůkol mne je teď ryčno, že ani sedřinmouti nemohu; odevšad zní

třeskná hudba, volají lidské hlasy, dupou křepčící postavy, zvou:

»Pojd mezi nás, nezapadej ve sny…« A Duše jde, ač ví, že ztrácí

sebe, že se hýřivě a na piano rozdává, že nebohatne v nitru svém,

které pustne a na které se klade prach, jako v bytu, kam majitel

nevrací se často.

Hořko bývá ve smíchu, a přec zas bývá Duši, jako by jen na čas

byl ji kdosi vypověděl z komůrky její, jako by jen na čas bylo jí

choditi po neznámých ulicích s písničkou na rtech dům od domu,

jako by jen na čas bylo jí žiti bez přístřeší, jež zatím kdosi pro ni

upravuje větší, nádhernější, aby se slávou do něho pak mohla vejiti.

V hodinách prof. Jeřábka bývají takové chvíle předtuchy návratu

Duše domů… Čteme u něho Schillerovy: »Die Kraniche des Ibykus«;

za jeho překladu a ztlumočení rozvíjí se před námi celé úchvatné

drama prozrazeného zlého svědomí; klene se azur řeckého nebe, zní

47

hrůzné sbory Eumenid. Tu umlká vtip a zavírají se okna zevnějšího

světa, jenž se zatmí, aby na chvíli mohla zasvitnouti hvězda, tam

kdesi v nitru, ne v srdci, ne v hlavě, ale v celé ne vnější, nýbrž

vnitřní bytosti.

Ale vzácné jsou ty chvíle, a zas je zatlačují laciné školácké vtipy,

kuplety z »Angot«, »Trebizoíndy« a »Giroflé« a anekdoty z

»Palečka«. Pak už nadobro vítězí šansonetství, a zpívám »Byla holka

líbezná, »Prodávala ryby« a kuplet Marasquinův o podvazečku s

příslušnými gesty a živou mimikou. Už nebudu učitelkou, ale zcela

jistě půjdu k divadlu. »Hm, co ty!« řeknu jednou Marcelle M., která

říká, že bude v obchodě, »budeš prodávat za krejcar sirky…«

»A ty za šesták budeš zpívat každému klukovi, « odsekne mi na

zchlazenou mých divadelních ambicí. Hlas můj jaře zvoní, a

zkouším již i umělé písně s průvodem piana.

A co maminka, co tatínek v té době? Odpoutávám se od nich

stále víc, uvolňuji pouta, vížící mne k nim z let dětství. Jako bych je

oba byla zavřela do knihy Andersenových pohádek a uložila je do

knihový do zadní řady. Jsem poslušná, ráda je mám, ale jsou již,

komnaty v mém zámku, kam jim odpírám vstupu a kde chci vlasti

neobmezeně jen já!

Hned před Vánocemi jsem v tmavém pokoji mezi jinými

krabicemi objevila novou zelenou, kulatou, a v ní byl nový pižmový

rukávníček. Dostávám ho pak »k Ježíšku«, a jeho i Mikulášovy

nadílky rozplývají se v dým a mizejí tam, kam zmizela vrána s

děťátkem v zobáku… Což bylo tolik věcí jenom klam v té luzné

pohádce dětství? Jen strašidel se ještě trochu bojím, a věřím, že

lomozila v neobydlených pokojích chotěšanského zámku; povídáme

si o nich s Luisou v tmavém pokoji, a pak se bojíme vstát a vyjít

ven…

Už nebude Marcella M. »prodávat sirky«. Umírá, čtrnáctiletá,

neštovicemi, a jdeme jí všechny z třídy v párech na pohřeb. Je to

první a jediný případ úmrtí spolužačky za všechna ta leta, a mocně

nás vzruší. Vyptáváme se starší její sestry z vyšší třídy na

podrobnosti její smrti. Co říkala? Co dělala? Smrt je nám tak málo

48

známa… Vyzpovídala se, dostala poslední pomazání, a pak prý

prudce strhla křížek se zdi nad postelí a tiskla ho k prsoum – ve

strachu a zděšení. Bylo by to jindy bývalo pro mne varovným

mementem, příležitostí ke kajícné reakci; ale tatínek čeká na mne v

hodině pohřbu před arénou, a tak utíkám z košířského hřbitova

skorém beze slz a bez hlubšího dojmu nad smrtí Marcellinou.

Dlouhé sukně bych teď již měla ráda, a maminka mi je nechce

dát. Začínají se nosit vlečky a já mám dosud sukně do půl lýtek. Ale

najde se pomoc. Mám přes sukni »überkleid« s nasbíranou tunikou,

a sukni pod ním na háčky. Přišívám k sukni dlouhé tkalouny a

spouštím ji v průjezde domu za vraty, kam již maminka s pavlače

nedohlédne, pod überkleidem na tkalounech až k zemi. Ale mám

pak vždy strach, abych ji neztratila.

Již brzo dostaneme vysvědčení ze třetí Vyšší dívčí. Těším se na

ně, vím, že budu mít aspoň devět »výborných«, ale má radost je

zkalena náhlým rodinným rozhodnutím, dle něhož již do čtvrté

třídy nepůjdu…

Zcela jinak rozhodli o mém dalším osudu, pro mne nepovolaní,

pro tatínka směrodatní činitelé, jeho kollegové v úřadu a denní

hosté »u koruny«.

Mám jiti po prázdninách do německé školy k Uršulinkám.

- - - - - -

V němčině čteme epilog k Meissnerovu »Žižkovi«:

»Mein Lied ist aus! Die Harf entsinkt der Hand…«

I moje tříletá píseň radostného školního pobytu ve Vyšší dívčí

škole doznívá. Ještě si naposledy zazpívám o výroční slavnosti: »V

jarního slunka záři…«, píseň o kvítku, jehož zželelo se básníku, tak

že ho neutrhl a »včelek roj a broučků mu za to díky pěl«, a již tu je

hodina loučení, proudem slz zalévaná; bezútěšné oplakávání

něčeho, co rozkvetlo a předčasně vyrváno z půdy, nedokvétá, ovoce

nepřinese… Je nás více, které nepůjdeme již do čtvrté třídy, ta či ona

zůstane již doma, rozejdou se do šití, do jiných škol, ale do takového

snížení, do německé klášterní školy, jdu jen já a Žofinka, která přišla

do Vyšší dívčí se mnou od Františkánů. Ta nenaříká, je jí to celkem

49

jedno; skromná, bez vysokých ambicí, bez bolestných duševních

konfliktů, přijímá klášterní školu jako cosi samozřejmého.

Ale já jsem bez útěchy, ač rovněž u rodičů neprosím a se

nevzpírám. Myslím, že musím jít, kam oni chtějí, že co oni usoudí, je

moudřejší nad můj rozum a nad mé osobní úvahy. Bez útěchy je má

bolest také z velké části proto, že ani Luisa nejde se mnou. Odbyla si

– ta šťastná! – Uršulinky před vyšší dívčí, a co mi o nich povídá,

není příliš vábné. Vypráví, jak bývalo jí v zimě za těžko probouzeti

se z rána a spěchati do školy tak daleko. Přišla-li pozdě, po osmé

hodině, neotevřela se jí již nemilosrdná vrata školy; vypráví, jak

jednou, s těžkým vyšívacím rámem na ruce, za mrazivého větru

zoufale tloukla na zavřenou bránu, která jí nevpustila; jak se s

pláčem vracela domů. Vypráví o trestech stonásobného opisování, o

odměnách svatými obrázky. Což o to konečně! Pan učitel u

Františkánů měl rákosku a vyplácel jí; dávno, před celými třemi

lety; lze si však jen pomyslili podobnou reakci po Vyšší dívčí, po

hodinách fysiky, po kreslíme a především po prof. Jeřábkovi?

S ním je okamžik loučení nejbolestnější, a nechávám si ho

zúmyslně naposled. Je to o výroční slavnosti ve škole, a on stojí na

chodbě zabrán v hovor s nějakými cizími dámami. Obcházím ho

netrpělivě, sleduji hovor z povzdálí, čekám, kdy mu bude konec.

Konečně přistupuji a se sklopenou hlavou, tiše, říkám své slovo

loučení a díků. Nerozumí mi zprvu, a vlídně kývá: »Nu, na

shledanou po prázdninách!« Sdrhuje mi to hrdlo, a šeptám, že již

nepřijdu… že jdu k Uršulinkám… Poodstoupil na dva kroky,

zadíval se na mne dlouze, mlčky. Pak mi podal ruku. »To je nám

líto, Pavlinko, že odcházíte.…« řekl mi upřímně. Jeho projev lítosti,

nikdy neslýchané oslovení mne křestním, zdrobnělým jménem, je

jako poslední kapka do poháru. Přetéká a já propukám v bolestný,

zoufalý pláč. Nebýti lidí kolem nás, snad bych se mu vrhla k nohám,

skrápěla mu ruce slzami, pro Boha ho prosila, aby mne zachránil,

aby nějak zapůsobil, abych mohla zůstati u něho, u něho se učiti i

němčině i české literatuře a esthetice, které přednáší ve čtvrté třídě.

Ale nebylo žádného dramatického výstupní, a také žádné pro mne

50

záchrany…

51

IX.

A tak již mám koupenou »Sprachlehre« i »Lesebuch«, a sedím ve

škamnách páté třídy německé obecné školy, mezi dětmi

jedenáctiletými a dvanáctiletými, které v lavicích přede mnou vesele

drmolí »samospasitelnou«.

Tak hluboko, až do páté obecné, jsem klesla s výšin chemie a

literatury Vyšší dívčí! Nezachránilo mne mých devět »výborných«,

ani recitace Freiligratha; jen málo při přijímací zkoušce u Uršulinek

rozumím z dlouhého německého říkání »Mater Schulprefekt«, a

nedovedu jí odpovídat stejně plynným rozhovorem německým. To

rozhoduje o mém pádu s výše…

Sedíme ve třídě, ne dle abecedy, nýbrž dle velikosti. V předu sedí

žabičky s opentlenými cůpky po zádech; čiperné Němky, které

rychle postupovaly ze třídy do třídy. V zadnějších lavicích sedí

opozdilé, nechápavé, nenadané, kterým bylo opakovati tu či onu

třídu, tak že jsou ve čtrnácti letech teprve v páté; v řadách

nejposlednějších, až nejdále od tabule sedí »nejhloupější« – Češky,

které zaváté sem z českého venkova, znají sotva pět německých slov,

a je jim už i patnáct až šestnáct let… Mezi těmi sedím i já po celý čas

své desítiměsíční vazby, s malou změnou posunu na kraj lavice, nad

níž se stávám »Aufseherin«.

Tak ráda v ten podzim chodím s maminkou do Kanálky. Je tam v

kleci před restaurací na řetízku přivázán říční orel. Nehybně sedí na

bidélku, polodřímaje; neslyší kolem sebe zvuků rodných druhů,

slyší jen drmol lidských hlasů, jimž nerozumí, a snad se mu v

dřímotě zdá o vlasti, z níž byl vyrván. Stávám dlouho před klecí, a

rozumíme si s orlem. Ale mně je hůř. Mé peruti jsou svázány a na

očích je páska, abych ani modra nebes neviděla; vidím skrze ni jen

drobnou jeptišku, naši třídní; vidím, jak ji občas vystřídá jiná, tlustší,

červenější, na ruční práce; vidím po stranách školní tabule dvě

tabulky menší, jednu černou, druhou červenou, a na nich napsaná

52

jména žaček »hodných« a »nehodných«; pod tabulí za rámečkem

vzorná »Schönschreiben« drobných žaček z prvých lavic. Dál už

nevidím a neslyším nic…

Až když vchází katecheta, kterému se zde říká »Hochwurden«,

strhuji si s očí pásku slzavého zamlžení, a hledím co nejostřeji. To je

zcela nový typ, naprosto rozdílný od vlídného pátera Maška u

Pešků, od hrdě krásného zjevu P. Kazimíra, i od učeného našeho

doktora theologie z Vyšší dívčí školy. Dlouho pro něj hledám jméno

případné, kterým bych si ho pro sebe označila; po čtvrti roku, když

umím trochu lépe německy, přilehne mi nejlépe k jeho zjevu slovo

»Pfaff«. Je suchý, vyzáblý v dlouhé klerice; má drobný zlostný

obličej, úzké rty, špičatý nos, těkavé černé oči hledí zpod brejlí. A

docela nic se spolu nemáme rádi od prvého spatření. Doposud jsem

byla miláčkem i chloubou všech katechetů; vždycky jsem se tak

horlivě učila náboženství! Teď se setkávám po prvé s knězem, který

mé vědomosti podceňuje, který má pro mé odpovědi úsměšek,

protože jich nedovedu odříkávali plynně a správně jeho řečí… Věci,

kterým učí, dávno mám v malíčku hned od Františkánů, ale

neoblomený jazyk nedovede jich ústně přivésti k platnosti. A tak je

to se vším, se zeměpisem, dějepisem i mluvnicí. Nechte mne to říkat

česky a uslyšíte! chtívá se mi někdy zvolati se slzami vzdoru, když

drobné žačky z předních lavic ohlížejí se po mně a smějí se některé

mé záměně »der« a »das« nebo nesprávné větě. Je mi, jako by mi byl

někdo vyřízl jazyk a teď se mi smál, že blábolím…

Přináším čtvrtletní vysvědčení, a jsou v něm – trojky! Něco tak

nevídaného pro mne, že se s nimi i bojím jiti domů, a že doma pak

pláču nad sebou – i nad tatínkem a maminkou. Spolu vinny je činím

touto svojí degradací… Ale snad konečně za to nemohou; podléhají

jen nějakému duchu zkázy, který teprve nedávno jako by byl

zachvátil celou Prahu, celý český život v ní.

Bourají se hradby, první úder motykou do šeříkových a

Mollových keřů na výšinách jejich byl mi jako úderem do srdce. Ta

tam je za krátko celá Koňská brána s dunivou svou klenbou, kudy

53

projížděly kočáry; ta tam i brána Žitná se svým chladným průvanem

a vyloženými v ní krámky s cukrovím a třešněmi; ta tam i aréna,

kterou přenesli na prostranství proti Pštrosce, ten tam i kamenný

český lev s korunou, i promenády, lavičkami vroubené. A za

bývalou Žitnou branou stojí »Teatro Italiano«, hnusná dřevěná

bouda, a z ní se po Praze nesou a po ulicích zpívají odrhovačky: »In

Beneschau…« a »Mein Nannerl ist futsch…«

Za strženými bramami se horečně staví, porážejí se stromy,

ladem ležet nechávají pole, kde se modrala v létě chrpa a vylétal

skřivánek do modra nebe. Po stranách zaprášených silnic, z

bývalých orných hrud vyrůstají cihlové činžáky Vinohrad, nohy se

boří v prachu nebo bezedném blátě.

Jak by v té zkáze nebral zkázu i duch a smýšlení! Nikde již

nesetkávám se s vlasteneckým zápalem slečny Macháčkové, své

první učitelky dějepisu, dávno ani tatínek již nechodí v červené

sokolské košili a nezpívá se mnou »Hoj, Sokolíci…« Není ani u

maminky již toho polotlumeného vzdoru, s jakým zpívávala ruskou

hymnu nebo vyprávěla mi o porážce bělohorské; není rozmachu let

šedesátých, kdy se četly vlastenecké novely Tylovy a tajně v úkrytu

knihovny jsme doma schovávali Havlíčkovy »Epištoly

Kutnohorské«. Snad to vše hájily a chránily uzavírané vždy na noc

pražské brány, snad tomu všemu hradby byly ochranou, a teď, kdy

padly, valí se na nás na všechny pohroma zvlažnění, trýzeň

německé klášterní školy a počítání »erstes Viertel, zweites Viertel« v

německém hudebním ústavě…

Jaký je to malicherný Liliput v celé té naší uršulinské třídě! Co mi

tu dělat a k čemu se přimknout? Nezbývá než skrčit vyrostlé údy,

aby se vešly do úzkého domku a sklonit se k droboučkým

Liliputánkám, chci-li slyšet, co mi povídají.

Pod lavicemi kolují svaté obrázky a »Anklebsbilder«; v těchto

celé cykly pohádek o Karkulce a Šípkové Růžence. Upadne-li

náhodou svatý obrázek na zem, Liliputánka ho šetrně zdvíhá a

uctivě líbá na odprošenou. Přináším do školy své oblékací panenky;

divadlo s nimi již nehraji, jen je oblékám a Liliputánkám půjčuji ke

54

hraní. Je z toho velká roztržitost ve třídě. »Hochwürden« ji větří a

správným pudem veden slídí v zadních lavicích. Využitkuje mé

chvíle zapomnění, a dvěma dravčími skoky je od stupínku u mne.

Krátký zápas s mou rukou, a již si v triumfu odnáší urvané papírové

panenské rámě s kusem poprsí, špendlíkem je propichuje, mým

jménem podepsáno pranýřuje na černé tabuli »nehodných«.

Pak je »Sittengericht«, měsíční učitelská konference, a velebníček

referuje na ní as o mně, o nás všech v zadních řadách, neboť třídní

učitelka mluví pak v narážkách o snížení známky z mravů. Říká to

česky, abychom rozuměly především my, jichž se to týká.

Nosím do školy i dětské své knížky a půjčuji je všem, o nichž

vím, že sem přišly z českých škol. Sama vypůjčuji si německé knihy

pohádek od Líliputánek a čtu je za vyučování, které mne naprosto

nebaví.

Také kreslíme. Do tečkovaných sešitků, od bodu k bodu čáry, až

se vytvoří vzorek, jehož výplně se drobně čárkují. Připomíná mi to

starou hru »od které ke které«, jíž jsem hrávala ještě s Evičkou a

kluky Fišerovými, mlýnek a dětské říkání »píšu, píšu patnáct« a

»když jsem šel okolo háje, sova na mne houkla«, při kterém se píší

čárky a je jich vždy určitý počet. I na barevné tužky, dávno kamsi

založené, si vzpomínám, přináším do školy, maluji v »Lesebuchu«

kulaté výplně písmen »o«, »d«, »p« i »b« červeně, žlutě, modře. A

všemu tomu učím i sousedky v lavicích, i v přestávkách se k nám

pak sbíhají zvědavé žabky z prvních řad.

V té době potkávám na ulici sl. Zdeňku B., kterou jsem, dokud

byla žačkou čtvrté třídy Vyšší dívčí, zbožňovala pro krásný

pravidelný její obličej. Do salonu k nim chodí prof. Jeřábek; mluvil

prý ondy o mně, litoval mého odchodu, řekl prý, že mne měl

vždycky rád… Je to zásvit slunce do kobky žalářní, ale když prof.

Jeřábka brzo potom potkávám na cestě ze školy, sklopím hlavu a

běžím těsně podél zdi domů, aby mne neviděl. Stydím se…

Při ručních pracích se předčítá nebo zpívá. Předčítají se nudné

mravokárné povídky, zpívají školní písně. Můj zpěv! Je mi doma

útěchou i zábavou, zpívám také již při pianě Schubertovo »Ave

55

Maria« a »Erlköniga«, opakuji své árie a kuplety. Ale co tady s tím

vším, s Trebizondou, Angotkou a Vaškem z »Prodadané nevěsty«,

po němž umím dokonale koktat? Ale což kdyby přec… Z nudy a

hořkosti probouzí se mi v duši zase můj rozpustilý smích, zatrpkle

uspávači lék, který konejšíval mé boly nad poznatky skutečného

života po ztrátě čapích a vraních illusí. Což to není vlastně také

všechno »děsně« k smíchu, že tu jsem já, žačka z Vyšší dívčí, mezi

těmi němčícími dětmi jimž se v ručkách kmitají pletací dráty (a které

horlivě při práci rokují o tom, co as jim nadělí »St. Nikolo«? Tak

hloupoučké jsou, tak neviňoučké, i s Mater Serafínou, Felicitou a

Florianou, které nikdy ani v divadle nebyly! Kdyby tak znaly a

slyšely!

Pisklavě, třaslavě, jemně nesou se školní písničky dívčinek třídou

v hodinách ruční práce. A zatím se v mé duši připravuje již rušná

scéna, ne nepodobná oné, kdy Tannhäuser na Wartburku, přesycen

zdlouhavým zpíváním o cudné lásce, chápe se varyta a zanotuje

svou hýřívě jásavou píseň o Venuši…

56

X.

»Hochwürden« vyjadřuje se pohrdlívě o Češích. Jsme prý »nur

ein wanderndes Musikantenvolk«. Vštěpuji si dobře v pamět tento

jeho výrok. Sbírá mezi námi na čínské »Heidenkinder«, a kdo daly

hodně, dostávají obrázek, na němž u hořeního toku řeky Číňanka

hází nemluňátko do vody, a o něco níže je odtud vytahuje katolický

velebníček a nese je do kostela ke křtu. Také ruku líbáme

velebníčkovi; my ze zadních lavic, když to nutně musí být, malé

Liliputánky ochotně a horlivě; chňapají mu i po ruce jako štěňata,

když prochází mezi lavicemi. A Hochwürden vidí jejich chut a naši

nechut, a napětí mezi ním a námi roste, síleno jsouc i okolností, že

ani jedna z Češek nejdeme k němu k zpovědi.

Knížky a panenky upravily mi cestu do srdcí spolužaček.

Doslova, neboť skorém všecky kreslí v přestávkách, nebo i doma, na

papír srdce, rozdělí je čarami v přihrádky a do přihrádek vpisují

jména těch, kdo jsou jejich »Liebe«. Jsou v srdcích jména jeptišek,

spolužaček, sem i tam mužské jméno, o němž se holčinky pýřivě

přiznávají, že to je »kuzén«. Už mají také mne některé za »Liebe« a

žárlí na sebe navzájem, věnuji-li se více některé.

Chtějí také, abych jim předzpěvovala při ručních pracích. »Umím

mnoho písní,« hlásím se, »ale jsou – české.« To prý nevadí. A tak zní

v německé třídě »Dennice«, »Vlasti své bud, Čechu věrný « i »Hoši a

děvčátka, pojďte sem v háj«, z českého zpěvníku.

Písně se líbí, ale mne při nich bolí srdce, div nepuká. Zvuky budí

vzpomínky, přirovnání mezi přítomností a minulostí. Co as zpívají

dnes ve čtvrté Vyšší dívčí? Co zpívá Luisa, kterou teď pro samé

domácí úlohy z mluvnice a počtů zřídka vídám? Liliputánky horlivě

pletou při mém zpěvu, polohlasně štěbetají, potají z kabelek

cukrátka pojídají – můj zpěv je jim vhodný k tomu doprovod. Vjede

do mne bolestné furiantství; chut, provést něco, čím by se vybilo mé

hoře, čím by se mi znemožnil další pobyt zde. I Hochwürden a

57

vzdor proti němu mihne se mi hlavou…

A již to zní přes řady mladých hlav, kolem jeptiščiny černé

roušky, z pod níž se bělá bílá páska, kryjící celé čelo:

»I prodávala ryby,

tam v právo měla krám,

a býval to zjev libý,

a nad vše milý nám.

Však když ji, prach a broky!

tak někdo namladil,

tu vsadila si boky

a řekla mu svůj díl.

Bez cavyků, podle zvyku, jako muž a na slovo, chytrá, milá,

bystrá, čilá, bylatě Madame

Angot!«

Dozpěvuji a přivírám oči. Teď se něco stane… Nutně musí stát. A

opravdu zní mi v uši šum, jako by se s oblak lily proudy vod, zátopa

na střechu kláštera, která se boří, láme, puká nad kupletovou

troufalostí člena »potulného muzikantského národa«.

Ale to není liják, to zní zcela tak, jako když Clairetta v Aréně

skončila svou sloku a galerie hlučně tleská! Otvírám oči: opravdu!

Liliputánky plácají do dlaní, že to ani kluci lépe nedovedou, a ku

podivu, tleská i Mater Serafína, až se jí černé rukávy zdouvají, a volá

dokonce »da capo!« Hleďme, jak málo stačí, aby se sloupl povrchní

klášterní lak, a pod ním se objevilo to, co se mi ve veselých chvílích

Vyšší dívčí zdávalo podkladem života, základní jeho notou,

refrénem světového kupletu: fraška, komedie, veselý výsměch nade

všemi nesrovnalostmi životními, nade vším, co by chtělo bolet a k

smutku se klonit… I zde vítězí rozpustilý kuplet nade vší kázní,

nade všemi zvyklostmi a tradicemi klášterní školy, nade vší

ztrnulostí klášterního života!

A vítězí trvale. Od chvíle, kdy kuplet zasvítil v hodině

»Handarbeit« jako raketa nad pletacími dráty a nad černou rouškou

58

Mater Serafíny, vybočuje život můj jakožto žákyně páté třídy obecné

školy uršulinské naprosto z obvyklých kolejí. Přestávám jí být,

abych se stala nekvalifikovaným, ale velice potřebným údem

liliputánské obce. Nezpívám jen Angot; i s Gíroflé a Trebizondou

jsem již vyrukovala při pletení, i Vaška z Prodané již znají, ba ouška

Liliputánek a jeptišky slyší i kuplet o podvazečku, jejž tak povedeně

zpíval Krossing v Aréně na Hradbách… A nezpívám jen při pletení.

Mater Serafína pověděla o mém zpěvu Mater Schulprefekt a ta si

mne zavolala k sobě do pokojíčku, a tam je mi předzpěvovati své

sloky, které, osmělena vlídným jejich přijetím, provázím nyní i

patřičnou mimikou: ukazuji, jak se Madame Angot shýbala pro

šáteček, sultánem jí hozený, jak Trebizondská princezna »píla ráda

šampaňské a choutky měla kankánské…« A Mater Schulprefekt se

směje, cukrovím mne hostí, zve do vyšších tříd, kde učí, abych i tam

v přestávkách zazpívala, co umím.

Není pak již svátku některé jeptišky nebo nějaké mimořádné

příležitosti, abych jich neostavila svými kuplety a áriemi. Přibírám si

k repertoiru i vážné skladby, arie z Marty, Traviaty, Roberta Ďábla,

písně Schubertovy, z nichž jmenovitě se líbí »Král duchů«; opakují i

staré své písničky ze zpěvníků, které mají aspoň poněkud kupletový

ráz: »Že peníze světem vládnou«, »Cikánova píšťalka«, »Pražská

Bětulinka« a j., a sama vymýšlím si k nim případná gesta a zpívám

je »s mimikou«, s kterou dvojnásob vynikají. Stojím na podiu ve

třídě jako na jevišti a obecenstvo moje stojí v lavicích i vzadu na

lavicích, sedí na stupínku podia, tísní se ve dveřích, přibíhajíc sem i

s jeptiškami ze sousedních tříd.

Již mne slyšela i stařičká velebná matka, a rozpovídala se

ostatním jeptiškám dokonce o tom, jaké opery ona slýchávala jako

děvče na svobodě ve Vídni. Ze srdce přeji jeptiškám toho vyražení, a

je i mně samotné lépe teď již v klášterní škole. Aspoň se už tak

nenudím a jeptišky i děti mne mají rády za to, že jím do denního

žvatlavého modlení, do titěrností klášterní zbožností, mezi

růženečky, škapulíře a svaté obrázky přináším trochu změny

59

světského zvuku a trochu krůpějí z proudu života vně zdí

klášterních.

Zpívám, a připadám si někdy jako dvorní šašek, kterého pro

samé veselé písničky před vzácným panstvem ani nesmí nikdy

srdce bolet nad něčím… Ba, zvolna zapomínám i na Vyšší dívčí, a

starám se jen, kde bych co nového sehnala pro svůj operetní

program. Teď už je skorém jisto, že půjdu k divadlu; i tatínek se s

tím již smiřuje, když sám mne slyší zpívat, a po prázdninách, až mi

bude šestnáct let, půjdu do operní školy k Pivodovi. Spřádám si i

slibné sny: o věncích, které na mne prší s hlediště, o princích, kteří si

mne zvou k hostinám do zámků, o ctitelích, kteří vypřahují koně

mého povozu a odvážejí sami z divadla…

Mám nyní již i opravdově dlouhé šaty, dokonce i s vlečkou, jak se

všeobecně nosí. Jsou tmavě zelené, s »überkleidem« lemovaným

třásněmi a pruhem zeleného sametu, a vlečka šustí po dlažbě, když

po prvé v nich vycházím na nedělní dopolední procházku. S

modlitební knihou v ruce připadám si jako Faustova Markétka,

která rovněž na jevišti šustí vlečkou. Ohlížím se na ulici po sobě,

vleku sukni prachem, a přes louže snažím se vlečku »půvabně«

zdvihnout, nebo při náhlém obratu ji nedbale odkopnout, jako to

vidím u hereček na jevišti.

Své »lásky« měním každých čtrnáct dní. Po příkladu Liliputánek

kreslím také srdce, rozdělené v přihrádky, a vpisuji do nich jména

herců, zpěváků, vymyšlená jména mladíků, jež znám dle tváře z

ulice, nebo i jména hrdin z knih. A každých čtrnáct dní vymazávám

starší otřelá jména a vpisuji nová. Ale nevím, co by se stalo, kdyby

některé z těch jmen ožilo a na mne promluvilo! Nepřivede mne v

rozpaky a trému sebe širší obecenstvo mých pěveckých produkcí,

neselže jediné gesto, ale pozdraví-li maje na ulici osoba mužského

pohlaví, synové kollegů tatínkových nebo bratr některé spolužačky,

s kterými jsem jaktěživa snad ani slova nevyměnila, přicházím do

nejhloupějších rozpaků, červenám se a hned začnu nohama brkat o

dlažbu, jako když je mám podkleslé. I tatínek se již na mne zlobíř

60

jdu-li s ním, nebo vyzve-li mne, abych pro něho přišla v nedělí

dopoledne do kanceláře. Snad by se rád mnou pochlubil před

ostatními pány, ale osloví-li mne tu některý z nich, chovám se tak,

jako bych byla po prvé přijela do Prahy z nějaké samoty nebo jako

bych snad ani mluviti neuměla; div že si prst nestrkám do úst nebo

nezakrývám obličej tunikou – tak hloupě se stydím. Díky Bohu,

svádí to tatínek na Uršulinky, a začíná litovat, že mne dal do

klášterní školy; ve Vyšší dívčí prý jsem tak hloupá nebyla…

Nemohou za to Uršulimky – ty mi naopak podněcují odvahu pro

jeviště – ale ve mně něco‘ je, co při veškeré hlučné hudbě operetního

orchestru zazní občas cizím, táhlým tónem, v němž je smutek i

neznámá něha, a co mi doznívá jako vzdálená ozvěna v duši, která

na okamžik pozorně naslouchá. Cizí ten tón ozývá se v tlumeném

záchvěvu, kdykoli se na mne uprou cizí mužské zraky nebo přímo

mne osloví cizí mladý mužský hlas. A následek je plachost, zaražení

i jakýsi strach, jako když srna běžící houštím pojednou stane,

naslouchajíc podezřelému šelestu.

61

XI.

Mezi mnou a Hochwürden je napětí. O svátku velebné matky

slyšel mne také zpívat »Krále duchů«, arii z »Marty« i jiné vážné

skladby, jež zúmyslně jsem v jeho přítomnosti volila; ale Mater

Schulprefekt mne po straně poškubuje za šaty a chce Angot a

Trebizondu. Ukazuji na velebníčka, že to as před ním nepůjde, ale

Mater konejší, že prý česky nerozumí. Slovům ovšem nerozuměl, ale

chápal gesta a vytušil dle melodie něco, co nepatří do kláštera. A byl

z toho poplach, důtky, víc jeptiškám než mně sice, ale proto přece

měl mne na dále na mušce.

Dobírali si mne, vázlo-li to s němčinou, ta že není tak lehká jako

arie, posmíval se mi výslovně, že prý si občas myslím, že ujíždím na

koni před králem duchů, a že je třeba dát mi kratší udidla..,

Bylo to krátce před velkonocemi a Hochwürden měl míti u nás

mimořádnou hodinu zpytování svědomí. A tu se stala divná věc.

Mne před jejím počátkem rozbolel zub, tak »děsně«, že nebylo

možno snésti. Držím s nářkem tvář a prosím jeptišku, aby mne

dovolila domů. Ještě kolem sestřičky vrátné v bílé plachetce jdu

shrbena, s šátkem na tváři, a na její soustrastné: »Zahnweh?

Zahnweh?« odpovídám jen horlivým kýváním hlavou. Ale za

rohem odkládám šátek. Lhala jsem, nic mi nebylo, žádný zub mne

nebolel, předstírala jsem jen bolest, utéci se mi chtělo z mučivé

předpravy zpovědní u Hochwürden, který by snad byl chtěl, abych

se zpovídala z textu svých kupletů.

Ale sama se teď stydím za svou lež – nelžu jinak nikdy – a

procházím se raději celou hodinu po ulicích, než abych šla domů

předčasně. Mamince a tatínkovi bych neselhala, a co jim říci, proč že

jsem nechtěla s velebným pánem zpytovat svědomí? Nevím to

vlastně sama; vždyť zpovědí jsem již přežila tolik a leckde – ale zde

najednou mi v duši roste vzpoura, revolta proti všemu, co souvisí s

Hochwürden a jeho způsobem učení náboženství. Nemám ho za

62

dobrého člověka, nemám ho ráda (a on mne snad tím méně) a

mimoděk jeho slova podrobuji přísnější kritice než slova všech

předchozích svých učitelů. Všechno, co Hochwürden doporučuje,

stává se již tím nemilým a nelákavým, že to doporučuje on. Naléhá,

bychom často chodily do kostela, a mně se právě proto zachce tam

nechodit; učí, jaký je to hřích vynechat denní modlitbu, a já naschvál

přestávám se modlit; křižuje se a smeká kvádrátek před svatými

obrazy v naší třídě, a já mám chut jít kolem všech s docela

neuctivým úšklebkem, jen proto že jsou to jeho modly. Mluví o

Husovi jako o kacíři, chválí inkvisici, a já si hryžu v lavicí rty a zdá

se mi, že bych se s ním rvala.

Náboženství, jak se mi jeví ve zdech klášterních, mizí mi vůbec

pod rukou jako »zlato« s vánočních ořechů. Zase se opakuje s ním,

co bylo kdysi s illusemi o vráně. Propadá se mi na konec kamsi do

hlubin, jako zachváceno vodním vírem; jen plovou po zvířeném

povrchu svaté missijní obrázky, které Hochwürden snaží se pro mne

vyloviti a podává mí k líbání. A já i tu jeho ruku odmítám a hynu

raději nad ztrátou, již cítím, ale blíže určití nedovedu.

Jen mi je, jako bych se byla ocitla u srázu, kam se cosi mého řítí, a

mám temné vědomí, že, učiním-li jediný krok, spadnu do hlubin i já.

Lež se zubem byla prvním krokem k tomu… A teď stojím u srázu a

zpívám svému pohřbenému náboženství Trebizondu místo rekvií.

63

XII.

Děti leccos přinášejí do školy, co koluje po lavicích, a čte se a

prohlíží v hodinách vyučování. Přinesly po velkonocích odkudsi

knížečky malého formátu, sešitky sotva desítistránkové, s obrázkem

na titulním listu a se čtením, obsahu, jak se zdá, náboženského.

Dostávají prý je nádavkem u papírníka v Bartolomějské ulicí. Beru si

jich několik domů a maminka si je prohlíží. Pak vysloví svůj podiv,

jak se dostaly k Uršulinkám. Jsou prý to knížečky protestantské,

povídky pro děti a lze v nich dočisti se pravdy evangelické dle bible.

Nerozumím mamince dobře, co tím myslí, ale stačí, že řekla, že jsou

protestantské. To je něco pro Hochwürden, který dovede celé

hodiny vykládat, jak protestantští kacíři dojdou věčného zatracení a

že těchto kacířů bylo od jakživa nejvíce mezi Čechy. Tu máš, tu ti

koluje kacířské býlí před samými zraky i nosem, a nevidíš a necítíš!

Běžím také honem k Horkému do Bartolomějské ulice pro

knížky. Vidím na pultu i jiné ještě a skupuju jich více; i katechismuis

evangelický a církevní dějiny protestantské jsou zde a všechno to

přináším do školy a čtu pod lavicí. Z revolty proti Hochwürden.

Knížečky rozdávám spolužačkám a jdu si pro jiné. Vlídný

knihkupec si mne již zapamatoval; nabízí mi Nový Zákon, zpěvník i

modlitby evangelické. Nemám tolik peněz, ale za to se ho ptám, kde

je v Praze protestantský kostel. Ochotně vykládá, ke dveřím mne

doprovází, zve, abych jen zase brzo přišla.

Ale já to všechno chci jen k vůli Hochwürden. Vyklouznu mu z

pod rukou a přeběhnu mu do druhého stáda… V neděli jdu hledat

nejbližší kostel evangelický, mně udaný, v Jirchářích. Ke své radosti

vidím, že je to týž malý útulný chrámek, který jsem jednou, na

svých toulkách z Vyšší dívčí objevila v klikatině jirchářských uliček.

Je tentokráte otevřen a zní z něho varhany a zpěv. Vcházím nesměle.

V lavicích je plno pánů i dam, všichni zpívají ze zpěvníků před

sebou, stěny jsou bez obrazů, jsou tu jen tabulky s jakýmisi čísly, na

64

oltáři jsou jen svíce a prostý kříž. Naslouchám zpěvu; je to nápěv

známý. Odkud? Prvé jeho takty ozývají se z ouvertury k

Hugenotům – je to zpěv Marcelův »Hrad přepevný jest Pánbůh

náš«. Po zpěvu vystupuje na kazatelnu kněz evangelický, v černém

taláru, se širokými rukávy, s bílými pruhy pod krkem. Mluví

německy, ale vyrozumívám dobře, že mluví o rozeslání apoštolů, o

darech Ducha, jim udělených. V kostele je ticho, nikdo nevstává,

nikdo neobchází po dlažbě s místa na místo, nekřižuje se, nekropí

svěcenou vodou. Ničím se tu nerozptyluje pozornost, soustřeďuje se

jen na kazatele. To není kostel ve smyslu, v jakém ho znám; je to

ukázněné shromáždění a já se mimoděk přivtěluji k celku, kloním

hlavu v modlitbě, když jí druzí kloní, tiše zpívám melodii spolu,

když ostatní po kázání zpívají.

Jsem mezi protestanty a kdyby mne tu viděl Hochwürden,

vyloučí mne ze školy; možná, že by to i napsal arcibiskupovi nebo

až Svatému Otci do Říma a ten by mne dal do klatby, jak jsem o tom

četla. Je mi příjemně vzdorně hrůzno při tom pomyšlení a v duchu

si přeji, aby tu Hochwürden byl. Chtělo by se mi být mučednicí té

»nové víry«, ale proto přece se u východu z kostela opatrně

rozhlížím, není-li tu Hochwürden někde…

Líbilo by se mi v protestantském kostele, ale němčina mi tu

překáží. Mám jí dost u velebníčka (jeptišky i děti jsem již tak dalece

»zpracovala« svým zpěvem, že se mnou mluví napořád česky), a tak

se vydávám v teplou jarní neděli na pout za protestantským

kostelem českým. Dlouho jej hledám; je dle udání v Kostečné ulici, v

»Židech«, a já stále bloudím dokola od Dlouhé třídy ke Svatému

Duchu a nemohu do ulice vniknouti. Konečně čtu nápis uličky na

rohu. Je úzká, dlouhá, šerá, a kostel je vysoká gotická klenba,

sešedivělá stářím. Vcházím postranními vysokými dveřmi;

přicházím prese vše záhy, kostel je dosud skorém prázdný. Z první

lavice vedle dveří pohlédne na mne starý pán s prošedivělou bradou

z pod brejlí (zvím později, že to je otec básníka Gustava Dorfla), jde

mi vstříc a dává mi do ruky tlustý zpěvník. Zase jsou tu místo

obrazů jen čísla na tabulkách na zdech, a stěny jsou bílé, prázdné,

65

ale vysoké a žebra klenby jsou spojena nahoře jako bílé ruce, sepiaté

k modlitbě. Je tu jediný oltář a na něm jediný obraz: Pán Ježíš, v celé

životní postavě, a nad ním je nápis »Ježíš Kristus, včera i dnes,

tentýž i na věky«.

Hledím v tichu kostela na obraz, jenž barevně svítí do šedi a běli

okolní. Čím déle hledím, tím je mi divněji. Co je to, co dosud nikdy

nepocítěno, zadrhuje mi hrdlo a oči plní jako vlhkostí? Je mi, jako by

se vracela chvíle – tak dávno, zdá se mi, že je tomu – když jsem byla

po prvé u přijímání a andělíčkové v kapli u Františkánů se na mne

smáli. Tak je mi, jako bych byla dlouho se kdesi trmácela,.a jako

bych teď byla přišla domů, a tatínek a maminka mne vítají a ptají se

mne, kde jsem tak dlouho byla. Tak je mi, jako by mi na jedné straně

cosi bylo zapadlo do nenávratna, a na druhé straně se to vynořovalo

nové, větší, krásnější…

Vrací se mi to všechno mé dětské snění o nebi a ráji, ne již

pohádkově nemožné, nýbrž na pevnou půdu sestouplé, vtělené v

podobu Kristovu na obraze přede mnou. Vrací se mi to mé

zbožňování, má potřeba úctyplného kultu, má potřeba náboženství.

Cosi jako radost a vděčnost zalévá mi nitro teplou vlnou, jako tucha,

že se mi v duši rozednívá ke krásnému ránu.

Zůstávám v kostele přes zpěv i kázání, kterému však nevěnuji

dosud mnoho pozornosti; stále je mí hleděti na obraz i nápis: »týž na

věky, včera i dnes…«

A zase nazejtří zpívám u Uršulinek své otřelé již kuplety a arie.

Ale onen tón, který mi v operetní hudbu občas zazníval, přibírá

nové tóny k sobě, až tvoří harmonický akkord, smírný, velebný,

jehož zvuk roste a stává se určitějším i častějším. Není již výsměšné

rozpustilosti v mých gestech, přestává i skryté uličníkování v

zadních řadách lavic, jehož jsem se tak zálibně účastnila. Všechno je

jaksi zakřiknuto, ne však v zapovědí mravokárné, nýbrž jako by

tancující páry, výskající vesele, dostaly se náhodou na hřbitov, a

samy ustaly v tanci i jásotu u vědomí, že jsou na místě posvěceném.

Jako by Kdosi stál za mnou a byl svědkem všeho, co mluvím i

66

konám, a já před Kýmsi tím měla posvátnou úctu, protože je »včera i

dnes, tentýž i na věky«.

Ve škole se připravujeme k biřmování, k velkému, veřejnému,

samotným arcibiskupem posvěcenému utvrzení ve víře katolické.

Spolužačky vybírají si kmotry, těší se na nové šaty, na dárky k

biřmování; je mi ovšem také jiti, svorně, s celou skorém třídou. Proč

vím tak určitě, že nepůjdu, že nebudu moci?

67

XIII

A nyní se děje cosi podobného, jako když na jaře slunce teple

zasvítí, sněhy náhle tají, ledy se bortí a noří pod vodu. Je to zátopa

jarních vod, ale blahodárná, zúrodňující, a rychle po ní raší tráva i

květ.

Chodím teď každou neděli do evangelického kostela v Kostečné

ulici. Již vím o něm i více. Vím, že patří augsburské konfessi, že to

býval pavlánský klášter a že v něm jsou pochována těla) některých

českých pánů, sťatých na Staroměstském náměstí po bitvě na Bílé

Hoře. Farářem je tu nyní p. Felix Molnár, jehož kázání nyní již také

věnuji více pozorností. Mluví často o znovuzrození, o nutnosti

oblečení se v nového člověka a svléknutí »starého Adama«.

Vykládám si to pro sebe a o sobě: »Starý Adam« – to je Ango^

Trebizonda, Giroflé a celý ostatní operetní repertoir; a trochu je to

také Hochwürden se svými »Heidenkinder« a jeptišky s růženečky a

kostelíčkem. To všechno bude třeba svléci, zahoditi nebo spáliti, a

bude nutno obléci něco úplně nového, začíti úplně nový život,

naprosto odlišný od hravého, snivého dětství, i od neustáleného,

divokého žabectví.

Nedovedu již ani žiti jinak, než v myšlence na tento svůj nový

přerod, o kterém kazaítel mluví jako o milosti, jako o zázraku, jenž

nadejde přes noc…

A pouhá myšlenka i naděj e na to mne přeměňuje, formuje v

naprosto jiný tvar. Především mění se můj poměr k rodičům.

Byli mi oba, tatínek i maminka, vysokými ochrannými božstvy v

mém šťastném dětství; uctívala jsem je v posvátných zelených hájích

svého snění, v nichž každý strom, měl svoji vílu, každá voda svou

rusalku. Pak mi zlí lidé skáceli mé modly, řekli mi o nich, že jsou z

praobyčejné hlíny, a já jsem z lítosti nechala zpustnouti své háje a

zarůstati travou povalená těla božstev…

Teď se vracím do svých lesů a hledám v nich – ne již božstva, ale

68

lidi, lidi své krve, lidi nejbližší mé lásce, mému cítění. Tak dlouho

jsem se jím vymykala z ochranných, štědrých rukou, jako

nedopeřené pískle, které myslí, že již umí samo lítat a nepotřebuje

vedení. Teď se vracím a vidím, že snad ani nepostřehlí mého

oddálení, že nevyčítají, že jsou tu skorém jako můj Kristus na

obraze: »včera i dnes, titíž na věky…« Jen já se měním a chci je nyní

znát, znát jako lidi, ne jako božstva. * • •

Zajímá mne teď jejich život, když byli v mém věku, když i u nich

to rašilo prvními jarními pupeny a nitro nalévalo se probuzenou

mízou. Co bylo podkladem maminčiny touhy po zelených

zahradách, po lesích, po lukách, plných žlutých blatouchů na jaře,

po tichých rybnících, rozezvučelých za měsíčních večerů žabími

zpěvy, po ztemnělých alejích zámeckého parku? Jen dětská lítost to

byla, že jí bylo tak záhy je opustiti a po blahobytu života správcovy

slečinky ze zámku žiti na dále v sebezapíravém uskromnění a

strádání zchudlé úřednické rodiny ve velkém městě? Nebylo v jejích

romantických písních o zemřelých láskách nikdy ničeho více, než

jen obliba v nich, že to byly písně z let čtyřicátých, z dob jejího

dívčího rozpuku? Zpívávala je s doprovodem kytary – kdo ji

doprovázel? Z písařů zámeckých jeden prý byl dobrý hudebník,

krásně zpíval, ladně tančil… Ten?

Nedovídám se podrobností; skoupá je maminka v těchto

sděleních, ona, tak druhdy hovorná, když šlo o strašidelné příběhy

na zámku chotěšanském, nebo o lícen parku a zahrady. Latinská

jména zahradních vzácných květin odtud jsem od ní znala, ale žil-li

kdy dle jména někdo, jehož v písních oslovovala »duší drahocennou

a »nadějí budoucnosti«, se nikdy nedovídám. Konečně z maminčiny

obliby pro zelenou barvu, pro všechno, co s lesem souvisí, z jejího

zápalu pro »Čarostřelce« (o němž říká, že z jeho hudby »voní les«),

jmenovitě pro jeho myslivecké sbory a veškeré to ovzduší myslivny,

spředu si sama pro maminku zjev, jenž duchovíte mihne se přede

mnou na lesní mýtině, v kabátci se zelenými výložky, s pérem na

klobouku a ručnicí přes rameno. Jen mihne se a zmizí; není sdílných

slov maminčiných, která by mu dodala života – a tak zmírá záhy

69

nedokrevností, vyplniv svůj úkol, že mi maminku obestřel kouzlem

tajemné romantiky…

A tatínek? Jeho mládí bylo tak zakřiknuto, tak všechno jeho jarní

rašení stlumeno bázní před otcem tyranem, tvrdým sedlákem, že v

osmnácti letech, v r. 1848, kdy o málo starší soudruzi jeho stáli na

barikádách, byl ještě polodětským oukropečkem, který paní

učitelové, u níž v Praze bydlil na studiích, konal služby chůvy a

služky, a přes barikádu v Železné ulici se dostával s hrnečkem

mléka, pro něž ho poslala paní učitelová, které se stále bál, aby na

něj ncžalovala u tatínka, mého dědečka…

Ani zazpívat si nesměl, a když si jednou jako mladík přece kdesi

opsal pár písniček, dědeček mu je o prázdninách spálil; ba, býval

prý od něho i jako student bit, a babička ho před hněvem

dědečkovým ukrývala za pecí, a s pláčem mu hojívala rozšlehaná

záda.

Jaká síla a moc lásky musela to vzplanout v srdci tatínkově k mé

mamince, když ji prostřednictvím kolegy na technice, maminčina

bratra, po prvé spatřil v skromném bytě v hradčanském Úvoze, že

dovedla opřít se dědečkově svrchované autoritě, vyvzdorovat jeho

zapovědí, ba, že tatínek dovedl vést maminku k oltáři přes

dědečkovo zjevné prokletí, přes jeho hněv i zlobu!

Tatínek je sdílnější než maminka, ochotně mi povídá, jak s

maminkou čekali na sebe věrně celých sedm let, jak šest let, ve

kterých se tatínek po skončených studiích plahočil v alpských

horách, v Tyrolsku, Vorarlberku, v Kraňsku, zaměstnán jsa při

katastru, s maminkou jen si dopisovali a celých šest let se neviděli.

(Vykramařila jsem náhodou jednou tyto dopisy tatínkovy; byly

německé a všechny stejně začínaly oslovením: »Mein liebes

Fráulein!« – ale maminka poznala způsobený mnou nelad v zásuvce

a psaní uklidila, snad spálila, protože jsem jich pak už nikdy

nenašla…)

Vypravuje dále tatínek, jakou po návratu do Čech, když dostal

místo u pojišťovny v Praze, slavili s maminkou tichou svatbu v

malém kostelíčku na kopci zlíchovském, a jak odtud konali

70

»svatební cestu« přes Císařskou louku, v lodičce přes Vltavu, do

nového bytu v ulici pod hradbami novoměstskými, do kterého si

maminka převezla celé své jmění – kufříček se skrovnou výbavou

prádla, pár kousků starého nábytku a nádobí, a obraz Panny Marie s

Ježíškem, dědictví po babičce.

Je toho dost málo, co zvídám, ale stačí to, aby obrazy rodičů

přiblížily se mi v dosah mého milování jich jako dobrých, čistých

lidí. Mám potřebu milovat všechno, co je čisté, dobré, bezelstně

prosté, pravdivé a velké právě tou svou prostotou. Proto se mi i tak

líbí v bílých a prostých zdech evangelického kostela a miluji

jednoduché chorály jejich.

Všechno jiné mizí pod touto bělí, ustupuje a zastírá se, jako

kdyby někdo zabílil mythologické fresky v hodovní síni, ze které

chce míti kapli k rozjímání. I operní libreta ustupují do pozadí, a

mladá duše jako motýl poletuje nad knihami básní a novell, které

jako by nyní před ní rozvíraly své kalichy květové, a duše neví, do

které se ponořiti. Těká zatím a zkouší nová křídla. Jedna kniha mi

utkvěla v rukou. Název celé knihy i jméno autorovo jsem do týdne

zapomněla, ale obsah jedné z povídek zůstal a přilnul ke všemu

ostatnímu jako nový sníh k valící se kouli sněhové. Kniha byla

německá a vyprávěla o pomněnce, kvetoucí u potoka; každý plátek

květu jejího měl v sobě vepsanou povídku o věrné lásce dvou

milenců a pomněnka povídky sdělovala měsíci. Pohádka

andersenovského střihu – kolik jsem takových přečetla v dětství,

lepších, dokonalejších, kolik tirád zamilovaných dovedla jsem i,

parodujíc je, citová ti z Herloše nebo Chocholouška! I milostný žár

pohádek Boženy Němcové býval mi dosud jako malovaný oheň; bez

ohlasu přelétly mé zraky i vášně pohádek Tisíce a jedné noci,

nanejvýš že chtivě ulpěly na některé lascivnosti v nich – proč

najednou ten německý »Vergissmeinnicht« mne očaroval, že mi bylo

mysliti na tklivé povídky jeho o nešťastných láskách po několik dní,

neustále, a že mi osud milenců v nich přiléhal k srdci, jako by byl

můj vlastní a mně bylo trpěti veškerým tím bolem neopětované,

71

zhrzené nebo osudem rozdvojené lásky?

Co se to vůbec děje se mnou všechno v tom teplém, vonném máji

r. 1876? Je tak nezvykle vonný, že mne až hlava bolívá z té vůně

šeříku v zahrádkách pod okny našeho bytu, a ve vzduchu je tolik

bolestného roztoužení, že mi je, jako bych i já měla jít cosi kamsi

hledat.

Zacházím ze školy často na nábřeží; opru se o zábradlí a hledím

přes leskle zčeřenou hladinu Vltavy k Hradčanům a Petřínu; bez

jasné myšlenky, bez bystrého pozorování jednotlivých partií

panoramatu před sebou. Jen tak, jako v očekávání něčeho, snad

onoho zázračného znovuzrození, o němž mluví evangelický farář…

72

XIV.

Mám radost, upřímnou radost z toho, jak jsem si upravila svůj

názor náboženský. Tak samo to přišlo, tak beze všeho cizího

osobního nátlaku, po krátké jen bolesti z poznání, že to, co vidím v

klášteře a čemu učí Hochwürden, není a nemůže pro mne nésti

jména náboženství. Sotvaže jsem vzkřikla úděsem, že se mi tu řítí do

hlubin něco, co jsem mívala ráda, již tu mám náhradu, kterou si nyní

sama, bez cizí pomoci, přizpůsobuji, aby mi přilehla k duši, nikde

netísnila, nikde nejevila trhlin. Není tu divokých rozporů, není

hloubání o té či oné náboženské pravdě. Jen forma se mění; je to jen

převlek z dětských šatiček, přeozdobených titěrkami, jež se líbí

dítěti, do řásného bílého roucha, v jakém se malují dívky z dob řecké

mythologie. A těší mne nejvíce, že sama jsem si na roucho to

upředla plátno, sama stříhala, sama šila.

Samo sebou spadlo se mne vše to bývalé, co odkládám jako staré

hračky z dětských let, ne násilně rozbité, bolestně poškozené – jen

otřelé a nepotřebné na dále mně, která jsem ze všeho vyrostla. Roštu

teď do něčeho, co se mi jeví lepším, větším, pro mne

dostačitelnějším, a věřím, že to jako takové stačí pro vždy.

I krev mých předků neznámých hlásí se tu snad k bývalému

svému majetku; snad mi předávali s děda na děda, s báby na bábu,

to své zakřiknuté kacířství, zastrašené hrozbami a mukami dob

protireformačních, jež jim prese vše zůstávalo v krvi, a nyní,

připraveno maminčinými zkazkami z dětství, radostně oživle

proudí mými žilami.

Scházím se v té době s Luisou, a jí jediné svěřuji zvěst o nálezu

svého nového náboženství. A ku podivu! I jí je jako mně; jenže kde u

mne byl zevní popud, Hochwürden i celé klášterní ovzduší, a jako

první odervaný kamínek k lavině knížečky Horkého, vyšel u Luisy

popud ten z hlouběji založeného jejího nitra, a k přeměně došlo u ní

přemýšlením. I ona rozchází se s vírou dětství v předtuše, že lidské

73

náboženství je něco daleko nad to vyššího. Ale kde já jsem jen

vyměnila kostely a cítím se v bezpečí pod novou střechou,

rozprostraňuje se Luisa kamsi do široka, ve volný prostor, a cituje

mi s nadšením báseň Krásnohorské, již si opsala a z níž si pamatuji

jen začátek:

Krásnější jsou, Bože, Tvoje mraky černé,

v nichž je bouře, z nichž se duha skví,

nad oltářů ohně malicherné,

plné dýmu, jenž se v bázni chví…«

a konec:

»Kdo Tě pojme plnou, volnou duší,

ten Ti, blažen, nejlíp srozumí…«

Ach, což Luisa! Snadno jí bylo letět nad mraky, snadno růst až

nad duhu, když mohla po celý rok zůstati ve Vyšší dívčí, po celý rok

naslouchati výkladům Jeřábkovým! Jí nebylo s kupletem na rtech

přelézatí klášterní rozvaliny, jako mně…

Ochotně svoluje, že bude do evangelického kostela choditi se

mnou, a zpíváme na dále v neděli spolu ze zpěvníku v kostelní

lavici. V altánku hostinské zahrádky jejích rodičů rozbíráme pak

nedělní kázání; bud se dává Luisa ode mne, jako evangelicky

sčetlejší, poučovati, anebo se někdy i hádáme; máť Luisa sklon k

dissidentismu, a bezmála by mí v lůně mého »kacířství« vytvořila

nové. Jen ona jediná ze všech bývalých i nynějších spolužaček jde se

mnou stejnými cestami, a oběma je nám milo, že cestičky ty jsou tak

úplně naše, že nám nikdo vstupu na ně nebrání, ale také nikdo nás

na ně nenutí, k nim násilím nepřitahuje.

V evangelickém kostele si nás celkem nevšímají; jen kostelník nás

již zná a vlídně nám vždy podává zpěvník. Neděláme kříže,

neklekáme, nemodlíme se již nikdy Zdrávas – jsme tajné »kacířky« a

je nám jako členům tajné společnosti, kteří se zavázali k mlčení i k

věčnému přátelství.

74

S Hochwürden a jeptiškami se ku podivu hladce vypořádávám.

Snad tu již působí evangelíky tak zdůrazňovaná »boží milost«, že se

tak hravě a lehce vymykám ze zpovědi i z biřmování. Prokluzuji, ani

nevím jak, velebníčkovi skrze prsty jako marně chytaný vrabec. V

době před biřmováním lehce churavím, trochu si nad potřebu právě

ve dny zpovědní prodlužuji pobyt v posteli doma, a před samým

dnem biřmování velkomyslně odstupuji, hlásíc Hochwürden a

Mater Schulprefekt, že se necítím být dosti připravena – a sklízím

ještě pochvalu za svou svědomitost. Sama se divím, že mne tak

lehce propouštějí; ale Mater Schulprefekt za můj zpěv vděčně nad

lecčíms oko zamhuřuje, co by mi jinak v kázni školské neprošlo, a

Hochwürden od nějaké doby jako by na místě mne samotné viděl

jen jako v pohádce »mhu přede mnou, mhu za mnou« a oko Páně

bdí nade mnou, aby neprohlédl. Opravdu nevím, jak jsem mu tak

navždy unikla.

Jen radost mám, velkou radost z toho, že tím vším i navždy

unikám všem zpovědním almárkám, této své dlouholeté trýzni.

75

XV

Jsme již v plném létě; již minuly i naše svátky, Luisin i můj, které

od sebe dělí jen jediný západ slunce. Nikdy jsme si nedávaly dárků,

ale letos přináším, u vědomí významu našich společných cest, Luise

v předvečer květináč s rozkvetlou růží, a ona na můj svátek ráno

objevuje se u nás s kyticí růží a konvalinek.

O Petru a Pavlu je v kostele kázání na text: »Byl bych i mluvil

jazyky andělskými, lásky pak bych neměl, nic nejsem.«

Láska! Jaké to zázračné slovo, které jako bych se teprve učila

slabikovati, hlásku za hláskou? Je to pojem, do kterého dosud

neumím dorůsti a který mi právě pro svou všeobsažnost zůstává

nepochopitelným. Chci-li ho uchopit, mění mi v ruce barvu i

podobu jako zakletí tvorové v pohádkách, a já neznám kouzelného

slova, po jehož vyřknutí by stanul pojem ten přede mnou v podobě

krásného zlatovlasého prince.

Ani Luise nevede se lépe s pochopením. »Snad se dočteme,«

říkává. Ovšem, lásky jsou plny všechny knihy, ale prožít, prožít,

procítit, o to běží především!

A zázrak znovuzrození také dosud nenadešel. Všechno jsou

pořád jen samé přípravy k němu. Je všechno změněno, jako

uklizeno, vybíleno, připraveno k příchodu hosta. Ale host nejde, a

květiny ve vázách do prázdna voní, k vadnutí spějí…

Již se blíží i konec školního roku u Uršulinek. Nevrátím se k nim

již; půjdu po prázdninách do soukromého ústavu zdokonalit se ve

francouzštině a budu se učit u Pivody zpěvu.

Bývají teď tak teplé večery a noci, že spím při otevřeném okně v

našem pokoji s vyhlídkou do zahrad. Okno jde k jihu a svítí jím do

pokoje hvězdy. Často stojíme u okna s maminkou večer a díváme se

na ně. Maminku zajímá ode vždy hvězdářství; shání knihy o něm, a

tatínek, snaže se vyhověti každému jejímu přání, koupil jí i mapu

hvězdného nebe. Jen soukromá hvězdárna s teleskopem,

76

namířeným na Mléčnou dráhu, musí u maminky povždy zůstat

přáním nesplnitelným…

Maminka umí jmenovati všechna souhvězdí; ví, na kterém místě

a v jakém zabarvení objeví se na ztemnělé obloze zelenavý Jupiter,

zlatá Venuše a rudý Mars. Nejmilejší ze všech souhvězdí je jí Orion,

jemuž dle nějaké německé básně říká: »Das herrliche Sternbild des

Südens«. Hledíme na něj, když se objeví na jihozápadním obzoru

nad střechami domů, skoro v podobě kříže. Jsem už tak velká jako

maminka a hlavy naše se sbližují v stejné rovině.

I já teď hvězdy více miluji a nějak jinak než za dětství, kdy můj

pohled utkvíval najmě na blízkých předmětech a hledal víc pokladů

v trávě mezi stébly a broučky, než v dálavách nad sebou. Ani v

kostele nevznášel se ve školních letech zrak můj výš nad anděly po

stranách oltáře. Teprve nyní tíhne vzhůru, a pátrá a čeká, jako by

odtud měl přijití zázrak.

Často, když už tatínek i maminka spí vedle v pokoji, vstávám, a

jdu se ještě podívat na hvězdy. Někdy mne z nich jímá neznámá

závrať, a někdy zas si na mne zvesela mrknou, že mám chut poslati

jim za to polibek.

Zavřeli jsme jednou večer okna, v obavě, že přijde bouřka, a

ulehli jsme. Ale vítr mraky rozehnal a mne probudila z prvního

spánku omamivá vůně letních fial a resed na našem okně. Tak

dusno je tu, až k zalknutí! Vstávám a rychle otvírám okno.

Je plno hvězd na tmavěmodré obloze, jako z jara pampelišek v

trávě; tak blízko se zdá, že jsou; jen, zdá se, ruku natáhnout a

utrhnout si některou… I ze zahrádky voní fialy a resedy a vůně je

plný vzduch. Skláním se k našim ve květináčích a piji, zamhuřujíc

oči, sladkou sílu květů. Tisknu i rty k jemným lístkům a – pojednou

se dávám do pláče. Těžké teplé slzy stékají mi po tvářích, některá

utkví i na květu a zatřpytí se jako kapka rosy. Proč ty slzy, proč?

Není zdánlivě naprosto příčiny k nim. Co mi schází, co mi kdo

udělal? Nic, naprosto nic. Jsou to spíše slzy blaha a štěstí. Ale ani k

těm není nápadného popudu. Co mí kdo dal a čím mne obšťastnil?

Dají snad hvězdy na to vše odpověď? Zahledím se k nim a teplý

77

vánek osušuje mé slzy. Přemýšlím, rozjímám – nemůže se nazvat

modlitbou, co mi bezděky teď spojí obě dlaně. Myslím na zázrak

znovuzrození, na slova »lásky-li nemám, nic nejsem«. Byl ten pláč

nad mou chudobou? Nad tím, že zázrak váhá přijíti?

Jistě as, protože, co nyní mi nitro plní, je touha, sladkobolná

touha po lásce. Někoho a něco míti ráda, až do stotožnění se s

předmětem lásky. Proto ty slzy, že není mi možno stát se duší fial a

resed, že nemohu se statí jimi a ony mnou. I ty hvězdy jsou tak

nedostižný mé lásce. A lidé? Ach, ovšem, ty je možno milovat!

Tatínka, maminku, Luisu a – koho ještě? Obraz Kristův stojí mi před

duší, tichý, jemný, úsměvný, »včera i dnes, tentýž i na věky…«

Obličej jeho blíží se až těsně k mému – dýchá z něho teplo skutečné

lidské tváře, krásné oči jsou vlhky leskem skutečných lidských očí;

měkké vlasy a vousy jako by se dotýkaly mých vlasů… Je to

opravdu jen teplý noční vánek?

A již je tu zázrak »znovuzrození«. Z dálav vesmíru od hvězd, od

světů, jež vznikly Láskou, nese se, vlnou čehosi daleko jemnějšího

nad ether, drobný atom Všelásky v ovzduší zemské; béře na cestě s

sebou všechny vůně lásek snoubících se květů, všechny zvuky písní

ptačích i lidských lásek, jež kdy rozprchly se ve vzduchu, aby znovu

se v něm skoncentrovaly jako částice hudby sférové, a sestupuje s

veškerým tím bohatstvím v malé srdce dívčí, aby tu rostl a

mohutněl. Dává srdci tomu posvěcení, uvádí zrozenou v tom

okamžiku panenskou duši v mystéria Znovuzrození i Lásky, jež obé

jedno a totéž jsou.

Mé slzy jsou křestnou vodou novorozeněti, jsou i výkropem

všemu tomu, co nenávratně kladu v hrob, svému hravému dětství i

přerodnému žabectví. Rozvila se duše dívčí dnes v noci v květ, jako

leknín kalich svůj jen svitu hvězd a luny otvírá, neviděn, ale touhou

spiat se vším, co se miluje pod nebem i na nebi. Rozvila se v dojmu

vidiny vtělené Lásky, která spasila svět a službě Lásky zasvětila svůj

další život. Přes trní a hloží, kolem bludných balvanů, přes bažiny,

přes žhavý písek, přes ledy, žárem i tmou, půjde Duše za svou

světlou vidinou. Tisíckrát se zklame, tisíckrát zas uvěří; tisíckrát

78

zbloudí, tisíckrát se vrátí na pravou cestu; tisíckrát se jí pásmo

přetrhne, tisíckráte je zase trpělivě naváže. Jen návratu již není

schopna s cesty Lásky, jako není možno dítěti, jedenkráte

narozenému, zase zpět v jiti v lůno mateřské.

Znovuzrození k Lásce, uschopnění vyspělostí tělesnou i duševní

k pochopení Jí – to je celý ten zázrak, o kterém, byt snad jinou

formou, mluví náboženství. Je dokonán zázrak; lidský strom kvete;

svou vnitřní silou květ vypučel z dřeva; Slunce dá sílu k uzrání v

plod.

Rozpínám náruč; malá je, ale vejdou se v ni všechny hvězdy,

všechny domy i stromy pod nimi, kam jen obzor můj sahá, se vším,

co v nich i na nich i pod nimi žije, dříme, miluje, rodí se i umírá.

Všechno je to mé, a Já jsem Láska, a proto od této noci chápu, co

je láska, když vím, že jsem to já!

Nechce se mi ještě spát a tak se ještě, ležíc opět v posteli, modlím

za všecky lidi, které znám, aby i jim nadešel zázrak znovuzrození,

všem; i za Hochwürden jsem dnes schopna se pomodlit, za všechno,

co mi jindy bylo nemilé i co jsem od sebe odpuzovala jako protivné.

Všechno mám dnes ráda a zítra – zítra povím Luise o svém zázraku

znovuzrození a potěším ji nadějí, že se ho dočká i ona. A nejen ona,

nýbrž všichni a všechny, kdo v něj věří i doufají.

Pak se matou pojmy, mizí vědomí - - Jen hvězdy dále jiskří a

geniové obletují místo, kde zrodila se dnes čistá, bílá Duše Dívčí,

tento největší zázrak stvoření.

79

Pavla Moudrá

Do dívčích let

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. vydání

Verze 1.0 z 30. 06. 2011

Document Outline

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI

- VII

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII

- XIV.

- XV

Table of Contents

I. …………………………………………………………………………………………. 5

II. ……………………………………………………………………………………….. 9

III. …………………………………………………………………………………….. 17

IV. …………………………………………………………………………………….. 23

V. ……………………………………………………………………………………… 28

VI ……………………………………………………………………………………… 35

VII ……………………………………………………………………………………. 41

VIII. ………………………………………………………………………………….. 47

IX. …………………………………………………………………………………….. 52

X. ……………………………………………………………………………………… 57

XI. …………………………………………………………………………………….. 62

XII. ……………………………………………………………………………………. 64

XIII …………………………………………………………………………………… 68

XIV. ………………………………………………………………………………….. 73

XV ……………………………………………………………………………………. 76

I.