www.palmknihy.cz

Obraz

Mortimer

http://palmknihy.cz/index.php?x=2676

Obraz

Kapitola 1

Obraz

Mortimer

Publikováno s laskavým svolením autora.

Zdroj http://www.pismak.cz

Zaujal mne hned jak jsem ho poprvé spatřil. Nevím, zda to bylo jeho velikostí, vyobrazení průčelí domu na pozadí či dívkou v bílém, která se na mne dívala. Stál jsem u něj, nakláněl hlavu abych si ho prohlédl v celé jeho výši a hltal všechny detaily. Teprve po chvíli jsem dokázal odtrhnout zrak a promnout si ztuhlou šíji. Zavrtěl jsem hlavou a následoval zbytek rodiny do hloubi domu.

Dům, ve kterém jsem našel onen obraz, jenž se mi měl stát osudem, jsme koupili na radu našeho lékaře. Rodičům, a ostatně i mně, se ve městě dýchalo stále hůř, tak jsem prodal náš majetek a zakoupil toto venkovské sídlo. Udivilo mne, že celý dům byl už vybaven ale pak jsem nad tím jen mávl rukou. Teprve později jsem se dozvěděl, že původní majitelé už s nábytkem nic dělat nemohli a místní obyvatelé se domu, a obrazu zvlášť, báli. Tehdy jsem byl racionální člověk a tak jsem se pověstem o našem novém domě jen smál. Tehdy jsem nevěděl, jak skutečná dokáže pověst být.

Nikdy jsem nebyl nadán malířským talentem a přesto jsem se každý den u obrazu zastavil a tiše ho obdivoval. Byl vysoký od podlahy až ke stropu, oděn do prostého rámu z ořechového dřeva. Na pozadí stál náš nový dům, vyvedený tak opravdově, že bych přísahal, že listy břečťanu obepínající přední štít se chvějí ve vánku, rez na kovovém plotě opravdu řeže do prstů a prastarý jilm v zarostlé zahradě třese svými větvemi. To hlavní ale umělec postavil doprostřed, na přístupovou cestu. Byla to dívka, štíhlá a černovlasá, oděná do prostých bílých šatů, jež ji dělaly bledší než byla ve skutečnosti. Její rysy byly velmi drobné, jakoby z porcelánu, a tak mne neustále zarážely její oči. Byly tak velké a živé, tak cizí, že jsem měl pocit, jako by byly vyrvány někomu cizímu, nějaké bytosti odjinud, a vsazeny sem…

Prvních pár týdnů uběhlo klidně a celá naše domácnost, to jest já, mí rodiče a služebnictvo, se v domě zabydlelo. O to krutější se pak vyjevily následující události.

Opět jsem si prohlížel obraz a všiml jsem si, že okna domu jsou rozsvícena tak, jak jsou obydleny naše pokoje. Byl jsem si však jist, že při našem příjezdu tomu tak nebylo. Poté jsem si všiml něčeho zvláštnějšího. Veřeje předních dveří byly pootevřeny a dral se z nich proužek světla. Přiblížil jsem se k malbě a uchopil zvětšovací sklo abych škvírou lépe viděl dovnitř. A tam jsem zahlédl to, po čem se mi zastavilo srdce. Na podlaze leželo čísi tělo, vlastně jen ruka a část hlavy, vše zakrvácené. V mrtvole jsem poznal našeho sluhu Alberta. Prudce jsem vstal a zhluboka se nadýchl. Pokusil jsem se zaplašit nepříjemné myšlenky. Bezvýsledně.

Pár dní poté jsem Alberta bedlivě pozoroval až mu to začalo být podezřelé. Pustil jsem tedy celou záležitost z hlavy, věnujíc se jiným, palčivějším problémům. O nějaký čas později jsem seděl v knihovně a upíjel víno, když tu náhle klid v budově prořízl zoufalý řev. Vylekán na nejvyšší míru jsem seběhl do vstupní haly uviděl to, o čem jsem doufal, že již podruhé nespatřím. Na podlaze ležel Albert, hlavu rozraženou o podlahu, končetiny rozhozené. Celá domácnost se přiřítila vzápětí.

“Co tu tak stojíte ? Přivolejte lékaře !” zatřásl jsem nejbližším sluhou a sklonil se k Albertovi. Umíral, oči vytřeštěné, plné hrůzy a neslyšně blekotal: “Ten obraz, ach bože, ten obraz….” Otočil jsem hlavu a pohlédl na malbu. Zastavil se mi dech. Dívka se usmívala…

Po této události jsem obraz prohlížel bedlivěji. Čekal jsem, co se stane, pln morbidní zvědavosti a zároveň se toho bál. Netrvalo dlouho v jednom z mnoha oken jsem spatřil další děsivou scénu. Na posteli ležela jedna ze služebných, vlasy rozhozené po podušce a krev jí prýštila z otevřených zápěstí. Bílý jako stěna jsem se odvrátil a toporně odkráčel pryč. Několik dní poté mi vše padalo z rukou a já jen čekal, co se stane. Nečekal jsem dlouho.

Žofie, matčina komorná, byla nalezena přesně tak, jak byl vyobrazena. Nikdo netušil, proč to udělala ani proč byla její tvář zrůzněna maskou naprostého děsu. Jen já ano. Na služebnictvo, živené povídačkami z vesnice, toho bylo moc. Ze dne na den dali skoro všichni výpověď, zůstali jen ti nejvěrnější.

Nikdo jiný, kromě mne, si obrazu nijak zvlášť nevšímal. A já nikoho ani neupozorňoval, protože jsem objevil další drobnou malbu. Byla to má matka a můj otec.

Hned jak jsem zjistil tuto skutečnost, začal jsem zajišťovat odjezd rodičů k příbuzným ve městě. Poslal bych je kamkoliv, hlavně aby se dostali z dosahu démonického obrazu. Den před odjezdem matka vypadla z okna a zemřela strašnou smrtí, nabodnuta na zahrocený plot před domem. Otec se oběsil o tři dny později. Všichni přičítali jeho čin tíze žalu ale mně stačil jediný pohled na jeho tvář a věděl jsem vše o děsuplné skutečnosti. I to, že matka u okna neuklouzla.

Zůstal jsem v domě sám. Zbytek služebnictva odešel a já jim v tom nebránil. Pustil jsem se do horečného hledání pravdy, hnán šklebem na dívčině tváři, rozšiřujícím se po každé smrti. Pátral jsem v knihovnách i mezi lidmi až se mi konečně podařilo odhalit závoj tajemství okolo událostí starých přes šedesát let.

Manželský pár, který zde žil, se věnoval okultním vědám, oddával se bezbožným orgiím a černým mším, při kterých vyvolával démony a bytosti ze zásvětních plánů. Při jedné takovéto mši se jim podařilo vyvolat bytost silnější a strašlivější, než kdy předtím. Ta začala řádit jako šílená a manželům se podařilo ji spoutat až po souboji, ve kterém oba zemřeli s pohledy upřenými na obraz jejich mrtvé dcery. Tento obraz se totiž stal vězením, do kterého byla bytost spoutána. Její nedobrovolný příbytek se jí však zároveň stal i tělem, bez kterého nemohla existovat. A tak čekala na nové obyvatele. Na nás.

Sedím před obrazem a piji víno. Rozhodl jsem se, že vše skoncuji a obraz spálím. Nemám strach, neboť již nemám co ztratit. Dům na obraze stojí v plamenech a já v otevřených veřejích tančím svůj tanec smrti. Bůh mi pomáhej…

Table of Contents

Kapitoral 1