Obsah:

- Předmluva

- Život v Československu

- MLÁDÍ

- OKUPACE ČESKOSLOVENSKA

- ÚTĚK DO POLSKA

- Do Sovětského svazu

- PRYČ Z POLSKA

- VĚZENÍ A VÝSLECHY

- CESTA DO GULAGU

- Gulag

- PEČORLAG, KDE VLÁDL ĎÁBEL GULAGIN

- LIKVIDACE PRACÍ

- V KAZACHSTÁNU

- Na svobodě, v nesvobodě

- PROPUŠTĚN

- ÚTĚKY PŘED NKVD – NÁVRAT DOMŮ V NEDOHLEDNU

- PÁTRÁNÍ PO BLÍZKÝCH

- SHLEDÁNÍ S RODINOU, DOMOVEM

- DOSLOV

- Osudy Egona Morgensterna v datech

- Co to byl gulag?

Egon Morgenstern

Přežil jsem peklo gulagu

Stanislav Poskočil

Nakladatelství P3K

Praha 2015

Kniha byla vydána s laskavou podporou

Nadace Židovské obce v Praze,

Nadačního fondu obětem holocaustu.

Tato kniha vychází z nepublikované práce

Poskočil, S., Golobová, M.: Přežil jsem peklo gulagu.

(Napsáno v Mohelnici v roce 2007.)

© Stanislav Poskočil, 2015

© Nakladatelství P3K, 2015

ISBN 978-80-87343-53-1

Za trochu lásky šel jsem v širou Rus

šel s hlavou odkrytou a často chodil bos

cestou necestou na gulag, na Sibiř zas

za trochu chleba, ryby, vody denně chodil jsem bos

Tak život plynul v utrpení dál a dál

a po dvaceti letech přišel jsem domů zas.

Většina z nás je přesvědčena, že ví, jak vypadá hrůza v lágrech. Co museli prožít lidé v sovětských lágrech, to si ale nikdo neumí představit. Proto jsem napsal tuto knížku, abyste nahlédli, jaký byl ve skutečnosti náš prostý život ve vězení na gulagu.

(Egon Morgenstern, Vilnius, 2004)

Předmluva

Touto útlou knížkou bychom chtěli uctít památku těch, kteří za druhé světové války opustili své domovy, aby se zbraní v ruce bojovali proti hitlerovskému Německu. Byli to lidé různých národností a náboženských vyznání, ale měli společnou touhu, která se bohužel mnohým nesplnila. Někteří místo boje na frontách skončili v pekle sovětských gulagů, kde museli za nelidských a otřesných podmínek bojovat za záchranu holého života, a jen některým se podařilo přežít.

Jedním z nich byl pan Egon Bernard Morgenstern, občan Československé republiky, židovské národnosti. Útěkem z vlasti projevil touhu vzít do ruky zbraň a bojovat v řadách Rudé armády, čímž by zároveň unikl plynovým komorám a spalovacím pecím německých vyhlazovacích táborů.

Vše dopadlo jinak. Před odchodem za hranice mu sestra Fanka, obdařená věšteckým nadáním, prorokovala: "Projdeš velikým utrpením, ale zůstaneš naživu. Vidím husté hvozdy, které tě zachrání. Jenže tvůj návrat do vlasti bude trvat nekonečně dlouho." To vše se splnilo do posledního písmene. A o tom bude i tato kniha.

Pan Morgenstern se vrátil do milované vlasti až po dvaceti letech v roce 1960, ale jen dočasně. Setkal se se svými příbuznými – sestrou a bratry, ale rodiče a jedna sestra zahynuli za šoa. Jen díky usilovné práci při hledání svých příbuzných a hlavně díky pomoci Červeného kříže se mohl setkat se svými drahými.

Ing. Stanislav Poskočil

Egon Morgenstern – voják základní služby v letech 1936-1939

Rodina – maminka Laura, tatínek Julius, sestra Renata a bratr Armín (1930)

Život v Československu

MLÁDÍ

Narodil jsem se těsně před vypuknutím první světové války – 27. července 1914 ve Vídni[1]. Záhy jsme se však přestěhovali do Loštic (na severu Hané). Byl jsem čtvrtým dítětem v chudé rodině, po mně přišli na svět ještě dva sourozenci[2]. Otec pracoval jako dělník v hutích a dolech, maminka byla porodní asistentkou.

V Lošticích nebyla práce, a tak se rodina přestěhovala za prací do Fryštátu. Na toto období svého života si ovšem nepamatuji, znám je z vyprávění rodičů a známých, kteří ty hladové roky války prožili. Spousta mladých mužů odcházela na frontu, mnozí umírali. Po skončení války v roce 1918 nastala v kraji, kde jsme žili, velká nezaměstnanost. I můj otec byl často bez práce. Pořádaly se hojně stávky a demonstrace, jichž jsem se jako malý chlapec rovněž účastnil rozdáváním letáků. Byl jsem hloupý kluk, neměl jsem ani tušení, oč vlastně jde.

Můj otec Julius Morgenstern byl vyučený strojní zámečník a jeden čas pracoval v Třineckých železárnách. Vyráběly se zde bezešvé roury. Když se i můj otec ocitl bez práce a tím i bez peněz, situaci musela zachraňovat maminka. Pomáhala při porodech.

Mnoho tím nezískala, poměry v jednotlivých rodinách se lišily jen nepatrně. Maminka Laura docházela nejen k porodům, ale uplatňovala své umění první pomoci při různých úrazech, občas včasným zásahem zachránila některým postiženým horníkům či hutníkům nejen zdraví, ale i život. Často nedostala za pomoc ani korunu, ale nic si z toho nedělala – pomáhala dál.

Nás šest sourozenců nebylo často čím nakrmit, chodili jsme otrhaní, většinu roku bosí, ale snažili jsme se rodičům pomáhat, jak to šlo. V zimním období jsme jezdili na haldy vybírat kousky uhlí, cesta tam a zpět trvala tři hodiny.

Navštěvoval jsem německou školu, ale doma se hovořilo výhradně česky. Mé oblíbené předměty byly dějeprava a matematika. I do školy jsme chodili oblečeni všelijak, věci jsem nosil po starších sourozencích. Boty jsme si půjčovali. Na školní pomůcky také nebyly peníze, něco nám půjčovali spolužáci, případně pan učitel. Zkrátka – učili jsme se podle možností, naším snem bylo absolvovat alespoň obecnou a měšťanskou školu.

Já jsem ji ukončil ve čtrnácti letech, abych se mohl vyučit a začít vydělávat. Odjel jsem do Náchoda, kde byl můj strýc topičem v hotelu Beránek. Ten mi zařídil učení na číšníka. Byla to nelehká léta, pracoval jsem od svítání do noci, den za dnem stále stejný stereotyp. Lokál se denně důkladně uklízel, podlaha drhla rýžákem. V kuchyni jsem musel pomáhat při vaření, mýt nádobí. Učit se chování číšníka a umění, jak být pozorný k hostům, bylo snad to nejdůležitější. V tom mi pan šéf pomáhal i pohlavky. On i jeho paní byli velmi přísní. Nejvíc jsem se obával vyhození, za každou cenu bylo nutno vyučit se, vydělat nějaké peníze, dát je na podporu rodině. O stravu nouze nebyla, v kuchyni jsem se najedl dosyta. V létě jsem spal na půdě, v zimě na lavičce v lokále nebo v rohu na koberci. Přikrýval jsem se kabátem. Po celodenní dřině bylo usínání snadné, spal jsem jak dudek, ráno jsem se nemohl probrat. Nejhorší byly dny, kdy k mým povinnostem patřilo loupání brambor. Musel jsem vstát o dvě hodiny dříve a připravit je k vaření. Den za dnem plynul, při vší práci čas letěl a já byl rád, že se mohu vyučit, mít aspoň střechu nad hlavou, nocleh a jídlo.

Vyučil jsem se v roce 1931 a zůstal u pana Součka pracovat i nadále. Byla to doba celosvětové hospodářské krize, nezaměstnanosti, a tak jsem byl rád, že mám práci. Nějakou tu korunku jsem si vydělal, nemusel jsem už spávat na půdě či v lokále. Našel jsem si podnájem a byl spokojený – nic mi nescházelo, jen se mi stýskalo po rodičích a sourozencích. Trápily mě myšlenky na jejich obtížný život ve Fryštátě, a jak jen bylo možné, posílal jsem jim něco na přilepšení.

V Náchodě jsem pobyl do roku 1934 a pak odešel na Ostravsko, chtěl jsem být blíž rodině. Práce bylo málo, občas se mi naskytlo krátké zaměstnání v různých restauracích, hotelích nebo hostincích. V této době byly mé sestry Fanynka (Františka) i Eliška už provdané. Fanynka se usadila s manželem Oldřichem Frycem v Banské Bystrici. Fryc zde byl zaměstnán jako úředník. Eliška bydlela v Kysuckém Novém Městě, její manžel Bedřich pracoval na berním úřadě. Jelikož jsem pracoval na Ostravsku, měl jsem k rodičům i k sestrám blízko a mohl je často navštěvovat. Eliška měla tehdy tři syny, Jardu, Vláďu a Standu[3], ty jsem si velmi oblíbil. Dostali ode mne občas i nějakou korunu, z níž měli velkou radost, ale ihned si ji ukládali do kasičky.

V Německu se zmocnil vlády Hitler, vítězství jeho strany se dalo přičíst na vrub zoufalé poválečné situaci v Německu a celosvětové hospodářské situaci. Rozpoutal ve své zemi nejdivočejší nacionalismus a i rasismus. Řádily pogromy, štvanice proti Židům, zatýkání odpůrců nacistického režimu. Situace se vyhrotila i na Těšínsku a moji rodiče se odstěhovali do Brna-Maloměřic a pak do Králova Pole. Já jsem zatím zůstával na Ostravsku, příležitostně pracoval jako číšník, ale moc práce pro mne nebylo.

Nacionalismus i fašismus se stále důrazněji projevovaly jako nesmírné nebezpečí nejen pro demokratické svobody v jednotlivých zemích, jejich nezávislost, ale i pro mír ve světě. Utvořila se Osa Berlín-Řím-Tokio, vznikají zde ohniska války, která budou záhy ohrožovat celý svět. V roce 1935 napadla Itálie Habeš, o rok později začalo nacistické Německo spolu s Itálií podporovat fašistu generála Franca ve španělské občanské válce proti demokratické vládě a připravovaly se další lokální války.

V této těžké situaci jsem v roce 1936 nastoupil vojenskou základní službu v Uherském Hradišti u pěšího pluku 27 "Přemysla Otakara II.". Pak jsem sloužil na různých posádkách i jako číšník. Na Vojenské akademii v Hranicích jsem dokonce obsluhoval významné osobnosti z Francie, Anglie a dalších zemí při sepisování mezinárodních smluv či inspekcích.

OKUPACE ČESKOSLOVENSKA

Pak přišel Mnichov, obsazení pohraničí Němci a já byl převelen do Komárna k pohraniční pevnosti na Dunaji. Měli jsme dělat křížovou přehradní palbu přes řeku, jenže pak přišla Vídeňská arbitráž a byl konec. Dne 14. 3. 1939 jsem s konečnou platností ukončil svou službu v armádě, československá armáda se rozpustila. Vznikl Slovenský stát a protektorát Čechy a Morava. My jsme byli propuštěni z armády.

Už před mnichovskou dohodou jsme my prostí vojáci chtěli bojovat. V pohraničních pevnůstkách jsme prožívali větší část služby, tam jsme byli připraveni k obraně. Pevnosti se nedaly snadno dobýt, a když přišel rozkaz opustit je, vojáci plakali. Někteří moji kamarádi a spolubojovníci se ze zoufalství zastřelili. Byl to konečný ústupek nacistickému Německu, pevnosti jsme opouštěli se zbraní v ruce a mnozí z nás byli odhodláni bojovat dál – někde jinde. Já jsem se již tehdy rozhodl, že odejdu za hranice, nebudu žít v okleštěné republice.

Mezi lidem i vojáky se vyprávělo, jak dobře se žije v SSSR, a tak jsem si vzal do hlavy, že půjdu tam. Prý je tam dělnická třída osvobozená od kapitalistického vykořisťování. Každý národ je tam svobodný, ve školách se děti učí ve své mateřštině, každý člověk tam má právo na práci. Všechna moc je v rukou pracujícího lidu.

Oproti nám prý tam lidé mají hotový ráj – všude vládne spravedlnost. Takové řeči se šířily mezi lidem.

Dne 15. března 1939 Němci tedy obsadili celou naši republiku, byl utvořen "Protektorát Böhmen und Mähren". Už předtím vznikl Slovenský stát. V ty dny žili moji rodiče a sestra Renátka v Brně, s obavami sledovali vnitřní i zahraniční situaci. Hlavně je zajímalo zacházení se Židy v Německu, jak se uplatňují norimberské zákony – bylo to k zoufání. Má maminka i v Brně pomáhala při porodech, aktivně se zapojila do pomoci antifašistům, Židům, kteří prchali z Německa i Rakouska. Napomáhala těmto nešťastníkům v útěku přes hranice do Polska, pak dále do Francie a Anglie. Byla zapojena do sítě převaděčů, protože dobře znala podmínky pro přechod polských hranic, měla mezi tamními obyvateli mnoho dobrých a spolehlivých známých. Němčinu perfektně ovládala. Pomáhala všude, kde bylo potřeba, poskytovala lidem stravu, nocleh, radu i peníze.

Po odtržení Slovenska přicestovala za rodiči do Brna i Eliška se třemi syny. Musela uprchnout ze strachu před zuřícími gardisty, kteří vyháněli Čechy s řevem "Čehúni von!". Při útěku s sebou vezla zavazadla, ta se jí po cestě ztratila, a tak přijela k rodičům jen s taškou. Její manžel Bedřich zatím na Slovensku zůstal, snažil se zachránit alespoň část majetku. To se mu bohužel nepodařilo, přišli o všechno. Přijel za rodinou do Brna, kde panovala tísnivá atmosféra. Všichni si kladli otázku – co bude dál? Jak se situace vyvine? Co bude s námi? Všichni věděli, co se děje v Německu, jak se zachází i na obsazeném území se Židy.

Za naší maminkou přicestovala také moje sestra Fanka. Přijela i s dětmi. Tak se všichni sešli u rodičů doma v Brně: děti, všichni vnuci, o které se musela maminka postarat – nakrmit hladové krky. Bylo to na ni moc starostí a rozruchu najednou. Zlá doba. Jak všechny zachránit a vyjít z těžké situace? Do této situace jsem se do Brna navrátil z vojny i já a vyvstala těžká otázka, co dál. Zůstat? Vnitřně jsem byl rozhodnut – odejít, jen jsem čekal, co řeknou rodiče. Maminka byla velmi rozumná – řekla přímo: "Egon a Armín musí odejít za hranice, tady zůstat nemohou!"

Ještě se rozhodovalo, co s Eliškou, Fankou a Richardem. Všichni si vzali árijce, mají děti, a tak snad pro ně nebude situace tak hrozná – jde přece o smíšená manželství! Po 15. březnu 1939 bylo Brno plné německých vojáků, ulice se jimi jen hemžily. Zpívali, vyřvávali plni nadšení, že obsadili další české území, vlastně celou zemi. Dědeček nosil malého Staníka na ramenou, ukazoval mu vojáky a chlapec se radoval. Jak mohlo malé dítě vědět, mít nějaké ponětí, co rodinu čeká? Malý Staník byl naposledy veselý s dědečkem a mohl se s ním radovat. V březnu 1942 odešel děda transportem z Brna do Terezína a odtud jeho cesta vedla do varšavského ghetta. Přežil veškeré útrapy, zimu, hlad, štěnice a veliké morální utrpení. Zahynul při Varšavském povstání, tím ukončil svůj život můj tatínek.

Židovská obec v hrozné naivitě předala gestapu a jeho přisluhovačům seznam všech Židů; tímto nedomyšleným skutkem odsoudila mnoho lidí k smrti. Gestapo začalo své odpůrce ihned zatýkat, konfiskovat majetky a budovy, v nichž se chtělo usadit na tisíc let.

Já s bratrem Armínem a sestrou Fankou jsme se rozhodli, že odejdeme z protektorátu, že zde v žádném případě nezůstaneme. Sestra Fanka se rozhodla také pro odchod, protože ji hledalo gestapo. Musela zanechat děti u babičky. Moji rodiče s tím souhlasili. V Brně s nimi zůstane Renata, bude jim ve zlých časech pomáhat. Mnoho času nezbývalo, vše musí proběhnout co nejrychleji. Krátce nato, začátkem května, jsme od německých úřadů obdrželi nařízení, které příslušníkům židovské národnosti přikázalo, abychom se dostavili do velkého brněnského divadla. Kromě Fanky jsme šli všichni: otec, matka, já, Armín, Eliška a Renata. Chyběl ještě Richard, který žil ve Vlčicích u Loštic. Tam mu krátce předtím zapálili domek, v němž s rodinou bydlel. Zůstaly jim jen oči pro pláč. Odešli do Loštic, kde dostali náhradní ubytování v jedné místnosti vedle synagogy.

Gestapo nařídilo shromáždění všech Židů v Janáčkově divadle v Brně. Tam jsme se dověděli v podstatě toto: panuje přísný zákaz opustit Brno. Dostalo se nám pokynů ohledně majetku, jeho konfiskace, peněz v bankách. Nikdo s ničím nesmí volně nakládat. Byly řečeny i další informace o našem bytí i nebytí. Teď už tedy bylo naprosto jasné, co uděláme. Eliška s rodinou okamžitě odjede do malého města na jihozápadní Moravě, kam Bedřich nastoupil na berním úřadě. Přechodně se tam ubytovali v nedaleké malé vsi v jedné světnici nevelkého statku.

Mně bylo dvacet pět let, měl jsem po vojně a můj mladší bratr Armín byl studentem druhého ročníku obchodní akademie a bylo mu sedmnáct let. Armín byl po příchodu německých vojsk z akademie vyhozen, protože byl Žid. Naše rozhodnutí po shromáždění v divadle bylo pevné: odejít za hranice a nastoupit do jakékoliv armády, v níž bychom mohli se zbraní v ruce bojovat proti nepříteli. Rodiče s naším plánem souhlasili a naléhali, abychom ho co nejrychleji uskutečnili. Armín také spěchal. Jen rychle odsud pryč, než nás gestapo zlikviduje.

Oznámil jsem naše rozhodnutí Fanče a žádal jsem ji o pomoc. Rozhodla se, že děti Oldu, Olinku a Daniela[4] nechá u matky a že s námi půjde za hranice. Její rozhodnutí bylo tak náhlé, že jsme s Armínem byli překvapeni. Maminka Laura souhlasila, že děti zůstanou u ní a Fanka že půjde s námi. Přípravy netrvaly dlouho, do tašek jsme naházeli jen pár nejnutnějších věcí, rozloučili se s rodiči, sestrou Renátkou, dětmi Františky. Loučení bylo přetěžké, oči plné slz. Ještě poslední objetí, zamávání. Uvědomili jsme si, že se vypravujeme na dlouhou cestu do neznáma, bůhví, kdy a zda se ještě někdy setkáme. Už nikdy jsme své rodiče a sestru nespatřili – zahynuli.

ÚTĚK DO POLSKA

Vykročili jsme do neznáma. Bude nám v tomto riskantním útěku přát štěstí? Co je psáno ve hvězdách? Uvědomili jsme si, že prcháme také proto, že jsme Židé, kteří nesměli pod trestem smrti opustit Brno. To znamenalo – jestliže nás chytí – konec! Zastřelení bez soudu! Na každém kroku můžeme narazit na Němce, gestapo vraždí bez milosti. Museli jsme být maximálně opatrní a ostražití, a tak jsme z domova vykročili každý zvlášť. Setkáme se až na brněnském nádraží. Šel jsem první, zakoupil jsem jízdenky do Přerova. Po příchodu Armína a Fanky jsem předal jízdenky nenápadně a rozešli jsme se. Už předtím bylo domluveno, že pojedeme každý v jiném vagonu, nebudeme se k sobě hlásit. Sejdeme se až v Přerově a pak uvidíme, jak pokračovat dál. Brněnské nádraží hlídalo plno po zuby ozbrojených Němců, ale byli tam i tajní. Chodili sem tam, prováděli namátkovou kontrolu. Báli jsme se, aby nás náhodou nekontrolovali a nezjistili naši totožnost. Už abychom byli z Brna pryč! Ihned po přistavení vlaku jsme nenápadně nastoupili, každý si sedl do jiného vagonu. Teprve když se vlak rozjel, spadl nám kámen ze srdce, ulevilo se nám, začali jsme volněji dýchat. Vlak uháněl k Přerovu. Přišel zasmušilý, nemluvný průvodčí, cvakl jízdenku. Nic se nedělo, jen občas prošla vlakem ozbrojená německá patrola, bohudík nic nekontrolovala. Šťastně jsme dojeli do Přerova; i tady se nádraží hemžilo ozbrojenými Němci.

Už cestou jsme všichni tři promýšleli, co dál? Jak se dostaneme z Přerova do Českého Těšína? Já jsem si naplánoval, že půjdeme každý svou cestou sám. Armín a Fanka pojedou bezpečnějším způsobem – vlakem a já se pokusím o stop. Zase jsme se rozdělili. Armín a Fanka si zjistili vlakový spoj do Ostravy, prý jim spoj jede asi za hodinu. Cestou je nikdo nekontroloval, jen průvodčí procvakl jízdenku. Osazenstvo vagonu pochmurně mlčelo, každý byl pohroužen sám do sebe. Situace nedávala podnět k nějakému vybavování. Představa, co se bude v protektorátu dít dál, nebyla nadějná.

Armín se sestrou Fankou přijeli do Českého Těšína k večeru a ihned se odebrali na smluvenou adresu ke známé židovské rodině. Velice dobře se s naší matkou Laurou znali. Rodina je velmi důstojně přivítala a pohostila. Fanka jim vysvětlila, že chceme překročit hranice, vstoupit do nějaké armády a bojovat proti Němcům. Potřebujeme pomoc, abychom mohli bezpečně překročit česko-polské hranice. Rodina slíbila pomoc.

Já se na místo dostal až k ránu, k smrti unavený. Jel jsem, jak to šlo. Někdo mě vzal kus cesty autem, pak zase koňským potahem, hlavně jsem kráčel pěšky. Poslední úsek trasy jsem jel vlakem. Tak jsme se zase šťastně shledali: sestra Fanka, Armín a já. Najedl jsem se a šel spát. Druhý den byla porada, Fanka už měla plán dalšího postupu. Den předtím projednala vše s místními obyvateli, kteří jí mohli poradit.

Ujednali jsme společně plán přechodu bezpečnou cestou přes hranici. Fanka si nejdřív myslela, že to bude docela snadná záležitost. Přejdeme v montérkách, jako bychom šli do práce. Tak prý se to podařilo už mnoha uprchlíkům z českých zemí, jenže nyní byla hranice neprodyšně uzavřena německými vojáky. Na přechodech provádějí přísnou kontrolu dokladů a po celé hranici stojí hlídky se psy, pravidelně obcházejí celou trasu – nemůže proklouznout ani myš!

Usoudili jsme, že zbývá jediná možnost: musíme použít službu převaděče, který zná terén i situaci, a jít výhradně v noci. Jiná možnost neexistuje. Naši hostitelé se nabídli, že takového spolehlivého člověka znají – za určitou finanční částku nás převede. Byla s ním dojednána schůzka, slíbil, že nás doprovodí do Polska hned příští noc. Sjednaný obnos zaplatila Fanka. Nařídil, abychom si s sebou vzali jen to nejnutnější v tašce. Hlavně dokumenty a také šaty na převlečení. Přes hranice se budeme pohybovat v montérkách, nesmíme být nápadní. Pak cestou do Krakova na náš konzulát už budeme ve slušných šatech. Bylo zde ještě nebezpečí, že nás zadrží polská policie, činila tak se všemi dopadenými utečenci. To by byl konec! Předala by nás německým úřadům a to znamená jistou smrt! Za prvé jsme Židé a zadruhé – opustili jsme přes přísný zákaz Brno. Ve stanovenou hodinu se dostavil náš průvodce. Rozloučili jsme se s obětavými hostiteli. Popřáli nám šťastnou cestu přes hranice a pokud možno i další úspěšné kroky na cizím území. (S touto hodnou rodinou jsme se již nikdy nesetkali, skončila jako miliony Židů v plynových komorách a na masových popravištích.)

Pak jsme vyrazili ke státní hranici a šli jen několik kroků od sebe, abychom si mohli při případných kontrolách pomoci. Postupovali jsme podél hranice až na místo, kde musíme přejít do Polska. Průvodce šel obhlédnout terén, německé hlídky na naší straně chodily po dvojicích sem a tam. Na polské straně snad hlídky nebyly. Průvodce dal pokyn: půjdeme pět kroků za sebou, a když někoho uvidíme, zalehneme nebo se schováme za křovím. Kolem našeho úkrytu přešla vojenským krokem hlídka, klidně postupovala po vytyčené trase. Byli jsme tiší – jako myšky. Pak jsme dostali pokyn, abychom vyrazili. První šel průvodce, za ním já, pak Armín a poslední – Fanka. Naši hranici, hlídanou Němci, jsme zvládli bez problému, pak nastal čas přejít kolem polské stráže, která se zde objevila zcela nečekaně. Museli jsme zalehnout a celou půlhodinu čekat, napjatí jak struny, až bude vzduch čistý. Po půlhodině jsme nepovšimnuti vyrazili dál do vnitrozemí. Když jsme se vzdálili dost daleko od hranice, museli jsme se poohlédnout po nádraží. Po celou cestu kolem nás neprošla živá duše. Náš průvodce byl stále s námi, jeho úkol končil tím, že nám v Polském Těšíně zakoupí jízdenky a usadí nás do vlaku. Ještě nám dal dobrou radu pro další pohyb na polském území: nemluvit česky, vyhýbat se střetu s policií, nevzbuzovat pozornost! Kdyby něco, jedete za prací do Krakova. Ještě zamávání a – sbohem!

Vlak ujížděl rychle, žádné vojenské hlídky se neukázaly. Jen průvodčí žádal beze slov jízdenky. Po příjezdu do Krakova jsme se na jednom veřejném záchodku převlékli do slušných šatů a vyhledali československý konzulát. Přijali nás velmi vlídně, vyslechli, co vlastně potřebujeme. Požadovali jsme výjezdní povolení do SSSR. Zdůrazňovali jsme, že náš původ je židovský, utíkáme z vlasti ze strachu před nacistickým pronásledováním. Bez problémů nám vystavili potřebné dokumenty a popřáli hodně zdaru při přechodu do té zaslíbené země.

Sestra Fanka s námi utíkala až do Krakova. Dokonce byla na konzulátu, kde získala potřebné dokumenty. Poté se zarazila a povídá: "Já ty děti nemůžu v Brně nechat, já se musím vrátit, když zůstanou u mojí máti, kdoví jak to s nimi dopadne." Šla s námi až tam, kde jsme se v Krakově ubytovali, a pak odešla, vrátila se do Brna pro děti a odjela na Slovensko. Usadila se ve vesnici blízko Banské Bystrice. Gardisté ani Němci se nikdy nedozvěděli, že je Židovka. Ke konci války se skrývala s dětmi u partyzánů, ona i její syn Olda se zapojili aktivně do boje, za což byli po válce vyznamenáni[5]. Kdyby se tenkrát nevrátila z Polska, děti by šly s rodiči do transportů a již by se nikdy nevrátily.

S Armínem jsme se rozhodli, že zůstaneme ještě několik dní v Krakově. Měli jsme za to, že když máme povolený vstup do SSSR, můžeme se na polském území ještě nějakou dobu zdržet. To byl zásadní omyl! Konzulát nám nevydal doklad k pobytu v Polsku, ale ke vstupu do SSSR. Před odjezdem do Českého Těšína nám poradili: jestliže budete chtít v Krakově přespat nebo budete potřebovat jakoukoliv pomoc, obraťte se na tuto židovskou rodinu. A dali nám přesnou adresu. Tak jsme s Armínem rodinu vyhledali, vysvětlili jim naši situaci. Připadali nám jako velmi příjemní, hodní lidé, dali nám najíst a na noc nám poskytli veškeré možné pohodlí. Po celodenním běhání jsme byli velmi unavení, a tak jsme hned po večeři zalehli.

Krátce po půlnoci buší kdosi na dveře: "Otevřete!" A důrazněji: "Zde polská policie!" Já jsem se probudil první, zburcoval Armína a ten nahý (dům byl plný štěnic) popadl svršky a vyskočil oknem do zahrady, kde se schoval do křoví. Domácí se také probudili, otevřeli. Začala kontrola dokladů. Musel jsem odevzdat i ten dokument z konzulátu. Zatkli mě a odvedli do krakovské věznice. Zavřeli mě do samotky, následovaly dennodenní systematické výslechy. I když jsem pak chodil do práce, neustále mě hlídali dva dozorci. Neměl jsem tušení, co se vlastně děje. Nekonal se žádný soud ani vyhoštění. Toho jsem se obával nejvíc. Byl bych předán Němcům k likvidaci.

Bratr Armín, který se zachránil skokem z okna, se po odchodu policie klidně vrátil do domu. Tam mu řekli, že šlo o jakési udání, proto provedla policie kontrolu. Sdělili mu, že mě zatkli a odvedli do vězení. Jak dlouho mě tam budou držet a co se mnou dál bude – nikdo neví. Armín se ještě spěšně nasnídal a odešel. Rozhodl se, že bude v putování pokračovat na vlastní pěst – chtěl co nejrychleji do SSSR. Hostitelé mu dali nějakou zásobu jídla, čisté prádlo i malou částku peněz a Armín se vypravil k hranici Sovětského svazu. Armínův přechod se značně zkomplikoval. Na přechodu mezi hranicemi Polska a SSSR byl značný chaos. Na hraničním přechodu mu oznámili, že doklad, který vydal konzulát v Krakově, neplatí. Armín odešel zpět na polskou stranu, hledal pomoc při hraničním pásmu a byl rozhodnut přejít do Sovětského svazu ilegálně. Nemohl se vrátit zpět do Polska, tím by se dostal do drápů polské policie a dopadl by přesně jako já, když jsem skončil v polském vězení a čekal, zda mě nevydají německé straně.

Přejít na sovětskou stranu nebylo jednoduché. Nedovedl si představit, jak to tam může vypadat. Proto hledal pomoc u židovských soukmenovců, kteří ho informovali, jaká je situace na hranicích se Sovětským svazem. Přesvědčovali jej, aby tam nešel, že ho chytnou, zatknou a dostane se do lágru a už z něj nevyjde. Rovněž mu vysvětlovali, jaké jsou poměry v Rusku. Armínovi nic nezbývalo, a proto se rozhodl přejít hranice ilegálně a nějakým způsobem se zachytit, snad mu bude přát štěstí. Požádal jednoho Žida, aby mu pomohl ilegálně přejít hranice. Ten mu přislíbil pomoc za finanční odměnu. Peníze žádné neměl, ale měl od rodičů zlaté hodinky, a tak se s nimi rozloučil a oželel drahou památku. Armín měl strach a obavy, jak to vlastně dopadne, a byl by rád, kdyby to měl za sebou. Přál si jen jedno, aby překonal hranice a mohl se pohybovat volně po SSSR. Konečně přišla stanovená hodina a den, kdy se měl uskutečnit přechod. Průvodce tvrdil Armínovi, že přechod bude bezpečný a že na nikoho nenarazí. Konečně vyrazili, šli přes les vedle sebe, někdy za sebou, moc nemluvili, jen posunky si dávali znamení. Při postupu narazili na sovětské vojáky vzdálené asi padesát metrů, kteří se halasně bavili. Zalehli a čekali, až přejdou, a vyrazili dál do hloubky za hranice až k nějaké vesnici. Tam se rozloučili a popřáli si přežití útrap, které je čekaly.

Průvodce odešel a vrátil se ke své rodině. Armín měl svoji životní pouť před sebou, nevěděl, co jej čeká při strastiplném životě v této zemi. Nebyla to cesta lehká, než vstoupil do jednotky Ludvíka Svobody. Trvalo to skoro dva a půl roku, potloukal se po Sovětském svazu a snad proto, že všude panoval veliký zmatek, měl neuvěřitelné štěstí, že neměl problémy s NKVD. Pracoval všude, kde mohl, byl učitelem němčiny, havířem, kolchozníkem, pastevcem, hnal dobytek před frontou a vystřídal i další zaměstnání. Nakonec prodělal zákeřnou nemoc, skvrnitý tyfus. Hlásil se do československé vojenské jednotky 5. 5. 1942 v Buzuluku v SSSR pod číslem 714. Zúčastnil se všech bojů naší jednotky ve druhé světové válce, prošel výcvikem na letce a vrátil se do Československé republiky jako poručík s vysokými sovětskými vyznamenáními. Jak řekl Armín, byli to prostí sovětští lidé, kteří mu pomohli a zachránili život.

Já jsem byl ve vězení celý zoufalý, jak to se mnou dopadne. Netušil jsem, co bude dál, co se mnou vlastně zamýšlejí. K smrti vyděšený jsem si pořád uvědomoval, že válka je na spadnutí a já bezmocný – čekám, čekám! Na co?

Vilnius – věznice Lukiška (Lukiškes)

Do Sovětského svazu

PRYČ Z POLSKA

Konečně mě z krakovské věznice propustili a byl jsem z toho dost zmatený. Lámal jsem si hlavu, čí je to zásluha? Snad se o mou svobodu postarala má sestřička Fanka, kterou jsem viděl přicházet k věznici krátce předtím, než velitel nařídil mé propuštění. Říkal jsem si, že se to snad později dovím. Nyní, když mne propustili na svobodu, přišel čas reálného rozhodování, co dál? Panuje válečná nálada, každým dnem se čeká, že Němci Polsko napadnou. Ta atmosféra byla cítit všude: mezi lidmi, ozývala se z rozhlasu, všude zmatek. Každý se snažil dostat co nejdál od předpokládané fronty.

Můj plán byl jednoznačný: půjdu přes Litvu a Lotyšsko do Rigy, odtud se musím dostat po moři do Švédska, snad do Stockholmu. Teoreticky se můj plán zdál snadný, jenže v době už takřka válečné, bez peněz, potravy, v ošumělém obleku? Kde přespím? Jak sehnat v neznámé zemi jídlo, nocleh? Ještě ke všemu je zde jazyková bariéra, může pomoct má výborná znalost němčiny? Mohl jsem doufat pouze v jediné, snad mi pomohou dobří lidé, hlavně mí soukmenovci – Židé. Nic jiného mi nezbývalo. Za každou cenu se musím na tuto dalekou riskantní cestu vydat. Připadalo mi, že stojím ve světě úplně sám, opuštěn, ztracený.

Nejdřív bylo nutné dostat se co nejrychleji na polsko-litevské hranice do města Grodna. Většinou jsem jel vlakem jako černý pasažér, občas i na střeše vagonu, někdy mě někdo ochotný vzal na selský povoz. Musím říct, že nejvíce mi pomáhali ti nejchudší, od těch jsem vyžebral i nějaký ten žvanec. Před policií jsem prchal jak před černým morem.

Pak válka skutečně vypukla, ale rychle skončila[6]. Polsko bylo poraženo. Nastalo všeobecné zhroucení a pro mne v nastalém zmatku ulehčení situace. Nikdo si mě nevšímal, uprchlíků všeho druhu bylo všude plno. Přejít přes hranici nebyl žádný problém. Jeden chudý hospodář mě vzal na vůz, daroval mi skývu chleba. Svěřil jsem se mu se svou situací a on se dal do řeči. Dozvěděl jsem se od něj, že litevské území brzy připadne SSSR, takže se na hranici prakticky žádná kontrola nekoná. Nikdo nic neochraňuje, nesleduje, takže přejdeme bez problémů. Takové sdělení mě velmi potěšilo, vždyť jsem byl bez dokladů, v Krakově mi je nevrátili.

Na hranici se nás jen zeptali, odkud jedeme, sedlák prohlásil, že z trhu. Polský i litevský celník jen mávli rukou, a tak jsme pokračovali nerušeně dál. Po několika kilometrech už bylo vidět ubohý hospodářův domov, chudičké stavení, takřka na spadnutí. Vlastnil dvě krávy, kozu, berana a pár slepic. Přivítala nás unavená žena a tři děti ve věku osm až patnáct let. Dva dny jsem u těch dobrých lidí trochu odpočíval, snažil se i pomáhat, ale bylo nutno vyrazit dál, čas letěl.

Nebylo mi jasné, na jakou situaci v Litvě narazím, obsadí-li SSSR celou Litvu, Lotyšsko i Estonsko nebo jen jejich část. Jaké poměry pak nastanou? Psal se rok 1939, vznikl takzvaný "Pakt Molotov-Ribbentrop", uzavřený mezi nacistickým Německem a komunistickým Sovětským svazem, a právě na tomto základě by tyto země připadly do sféry zájmu Sovětského svazu[7]. Krátce nato se tak skutečně stalo. O paktu jsem tehdy neměl ovšem ani tušení a také mě pramálo zajímalo, co se ve světě děje. Hnala mne jen touha dostat se co nejrychleji do Rigy a odtud do Švédska. Země sovětů mě přestala zajímat.

Českoslovenští uprchlíci před československým konzulátem v Krakově (léto 1939)

Sovětští a němečtí vojáci se potkávají v dobytém Polsku (září 1939)

Vypravil jsem se směrem na Vilnius, cestou jsem si u jednoho chudého sedláka dva dny odpočinul. Na další cestu mi dal nějaké jídlo a s Boží pomocí jsem šel dál. Pěšky, někdy na voze, také načerno vlakem – bez peněz to jinak nešlo. Někteří lidé byli velmi ochotní. Jiní mne hnali bičem. Báli se. Cestou do Vilniusu jsem se setkal jen s málo Židy, kteří by mi byli ochotni pomoci. Největší potíž byla s jídlem, občas došlo i na žebrání, většinou jsem byl odmítnut. Někdy jsem byl nucen vybírat i zbytky jídel z odpadových nádob. Je ale pravda, že se našli dobří lidé, kteří se nade mnou slitovali a dali mi kousek chleba. Jindy jsem uprosil některého hospodáře, aby mi dal nějakou práci a něco k jídlu.

Pokud nepršelo a nebyla velká zima, se spánkem jsem problémy neměl. Spával jsem v senících, na lavičkách v parku, v lesících nebo i na hřbitově v márnici či mezi hroby. Situace se zhoršila, když nastaly deště, neměl jsem se kam schovat. Někdy se mi podařilo zalézt tajně do osamělé stodoly, uchýlit se do kostela, pokud nebyl uzamčen, nebo do nádražní čekárny. Většinou mě odevšad vyháněli, ale snažil jsem se ve své anabázi pokračovat. Musel jsem se vyhýbat městům, policii, každému, kdo měl na sobě uniformu, vždyť bez dokladů bych byl okamžitě zatčen. Musel jsem vypadat hrozně, mé oblečení tvořily už jen značně špinavé hadry, byl jsem zarostlý, vyhublý.

Asi na půli cesty do Vilniusu jsem se seznámil s jedním starším Židem. Pozval mě do svého domu a přesto, že jeho rodina obracela oči k nebesům, mě nechal vykoupat, oholit, dal mi pořádně najíst. Poskytl mi starší šaty, ty mé hadry byly na spálení. Před odchodem mi dal s sebou trochu jídla a prosil, abych se o něm nikde nezmiňoval, pravděpodobně se bál svých spoluobčanů.

Když jsem konečně dorazil do Vilniusu v Litvě, byla polovina mého putování za mnou. Mým dalším cílem bylo Lotyšsko a Riga. Přejít hranice Litvy do Lotyšska nebyl problém, ale i zde se ke mně lidé chovali stejně. Nejhorší situace nastala, když se přiblížila zima. Neměl jsem kde spát, nic teplejšího na sebe, nebylo co jíst. Obyvatelé se obávali každého neznámého, poněvadž se všude potulovalo mnoho běženců. Z různých zemí, krajů, po prohrané válce a navíc se připravovalo přepadení ze strany Sovětského svazu. Lidé jeden druhému zkrátka nedůvěřovali. Jen málo jednotlivců bylo ochotno riskovat.

Konečně jsem překročil hranice Lotyšska. Na radu místních lidí bylo nutno vyhnout se celnici a pak jsem postupoval směrem na Dvinsk (dnes Daugavpils). Je zbytečné, abych své putování popisoval i nadále, všude to bylo stejné. Za zimních podmínek žít a cestovat je daleko horší než v létě nebo v suchém podzimu. Byl jsem strašně zbídačený, ale moje utrpení se už snad chýlilo ke konci. Měl jsem pevnou vůli dostat se až do Rigy a odtud na svobodu do Švédska, jenže osud rozhodl jinak. Z ničeho nic se přede mnou objevila lotyšská policie, která mě pravděpodobně sledovala už delší dobu. Ve městě Dvinsku mě zatkli a tím skončila má strastiplná pouť běžence a také veškeré naděje na získání svobody.

VĚZENÍ A VÝSLECHY

Původně jsem chtěl bojovat po boku Rudé armády proti nacistickému Německu za svobodu své drahé Masarykovy republiky, po věznění v Polsku pak svobodně žít a pracovat ve Švédsku a nyní – opět kriminál! Už podruhé mě zatkli a uvěznili! Dokumenty jsem žádné neměl, tak mě prohlédli, odebrali mi i ty poslední věci, které mi ještě zbyly, začaly výslechy.

Dostal jsem trochu jídla, den odpočíval a pak mne předvedli k prvnímu výslechu. První otázky: jméno, příjmení, odkud jsi přišel, proč jsi sem přišel, jaké máš úmysly, co u nás chceš dělat atd. Dokumenty, které jsem měl, mi i s pasem vzali už v Krakově, a tak nezbývalo než tvrdit, že jsem politický uprchlík. Jsem Žid a prchám před nacistickými hrdlořezy. Chci proti nim bojovat. Odvedli mne zpět do cely, kde bylo podobných nešťastníků jako já plno. Zachránili vlastně jen holé životy a dostali se nevinně za mříže. Všichni doufali, že dopadnou dobře, budou propuštěni.

V tomto kriminále mě drželi za neustálých výslechů čtyři měsíce[8]. Dny ubíhaly, vězňů přibývalo. Kladli mi za vinu, že jsem neoprávněně vstoupil na jejich území. A neustále opakovali totéž: "Co jsi tady chtěl dělat?! Špióna! Jaký máš úkol? Kdo ti ho zadal?!"

První měsíc jsem strávil v samovazbě, kde se nedalo ani ulehnout, jen sedět v podřepu, celou noc se svítilo. K výslechům mě vodili ve dne v noci. Byl jsem psychicky i fyzicky úplně na dně. Uvědomil jsem si, že je zle – mají mě za špiona! Po propuštění ze samovazby mě přesunuli do společné cely, kde se tísnili vězni v místnosti. Hygienické podmínky byly zoufalé. V koutě kbelík, žádný hrnek, pili jsme přímo z nádob. Jednou za dva dny nás vyvedli na půl hodiny na vzduch, všiml jsem si, že zdi jsou velmi vysoké, utéct se nedá.

Byli zde vězněni příslušníci různých národů. Prý, až si všechno prověří, pustí nás na svobodu. Já jsem takovým řečem moc nevěřil. Po několika měsících pobytu ve vězení a neustálých výsleších mě a několik dalších vězňů dopravili zpět do Vilniusu. Rudá armáda mezitím vojensky obsadila pobaltské státy, a tak jsem se znovu ocitl tam, kde jsem již před řadou měsíců byl svobodný a pln nadějí. Co mě zde čeká? Podle všeho – soud!

Ve vilniuském vězení Lukiška jsem seděl necelý měsíc[9]. V tomto kriminále nám konečně dali letní pruhované mundúry, až dosud jsme byli nuceni nosit své ubohé ošacení, hadry. A znovu začaly výslechy, stále jedno a totéž. Nyní plně v režii NKVD[10]. Proč jste ilegálně překročil hranice? Jste komunista? A odkdy? Kdo vás do SSSR poslal a proč? Co tady chcete dělat? Koho zde znáte a koho neznáte? A proč? Já jsem ve skutečnosti znal pouze Stalina, z portrétů, v žádné politické partaji jsem nikdy nebyl, ani moji rodiče. Po pětihodinovém výslechu jsem byl velice unavený. Přesvědčoval jsem vyšetřovatele, naléhavě prosil, aby mi uvěřil, že mluvím pravdu. Můj otec je dělník, těžce pracuje, já i moji rodiče sympatizujeme s idejemi socialismu, sociální spravedlnosti. Opravdu pocházím z chudé rodiny, z takové, které přece komunistická strana podporuje. Náš národ a my Židé jsme byli oloupeni o nejzákladnější lidská práva, a proto nenávidím nacisty i fašisty.

"Je to jediný důvod, proč jste odešel? Chcete opravdu bojovat za osvobození své vlasti?"

"Ano".

Dočkal jsem se strohé odpovědi: "Jak chcete u nás bojovat za sociální spravedlnost?! Tady už máme vše vybojováno, doma jste měl bojovat!"

Ani další výslechy nikam nevedly. Přestal jsem mluvit, stejně mi nikdo nevěřil, neustále mě obviňovali, že chci provádět špionáž. Zmocnila se mě beznaděj a strašná lítost, má víra ve spravedlnost a právo se rozplynuly vniveč. Prosazování pravdy se zde kvalifikovalo jako lež a nepřátelský postoj k SSSR. Bylo mi hrozně, z očí mi vyhrkly slzy zoufalství, poznal jsem, jak hluboce se mýlím, jestliže v této zemi hledám spravedlnost. V pláči jsem se snažil přesvědčit vyšetřovatele o své nevině, že nejsem žádný nepřítel, mé úmysly jsou čestné. Marně. Sovětské orgány hledaly v každém uprchlíkovi slabé místo a pro mne se nakonec rozhodly použít paragraf ilegální přechod hranic.

"Jste v Rusku? Máte snad souhlas vašeho velvyslance? Nemáte, a jste tady!" řval na mě při jednom výslechu vyšetřovatel.

Podle tohoto paragrafu mohli obviněného okamžitě odsoudit a uvěznit na tři až pět let. Ortely vynášely proslulé inkviziční "trojky" NKVD[11] – bez soudu a nebylo proti nim odvolání. Jednoho dne roku 1940 z úst náčelníka takové trojky zaznělo:

"Egon Morgenstern se za ilegální přechod hranic Sovětského svazu a podezření ze špionáže odsuzuje na pět let."

Moc mě to nerozčílilo, ortel jsem přijal víceméně lhostejně. Nakonec jsem byl rád, že konečně vím, na čem jsem. Začal jsem v duchu počítat, kdy se vrátím na svobodu – až v roce 1945! Ksakru! Ale za co? Za několik dní po vynesení rozsudku, proti němuž neexistovalo odvolání, jsem se dověděl, že československý občan Egon Morgenstern a pronásledovaný Žid pojede do smutně proslulého, hrozného Pečorlagu. Tak se nazýval soubor státních pracovních táborů, lokalizovaných na severu SSSR podél řeky Pečory a jejích přítoků. Jedním z hlavních úkolů Pečorlagu bylo vybudování tisíc kilometrů dlouhé železniční trati z Kotlasu do Vorkuty k vorkutským dolům. Na této otrocké práci dřely v Pečorlagu tisíce vězňů a přesný počet vězněných a mrtvých se už zřejmě nedovíme.

Konečně nám oznámili datum odjezdu do toho dalekého tábora. Bude to někdy koncem března[12]. Velitelství věznice dostávalo neustále příkazy, žádosti o další pracovní síly, trestance, a tak se trojky činily. Rozsudky vynášely jako na běžícím pásu. Přeplněné kriminály bylo nutno urychleně vyprazdňovat.

CESTA DO GULAGU

Koncem března byly skutečně na nádraží přistaveny dobytčí vagony. Do každého nacpali kolem padesáti vězňů. Veškeré zařízení sestávalo jen z kbelíků. Žádné lavice, o nějakých kamnech se nám mohlo jen zdát a přitom panoval mráz kolem –25 °C, řádila sněhová vánice. Byli jsme oblečeni jen v lehkých trestaneckých šatech, mráz pronikal až do morku kostí. Na seřadišti jsme nastupovali podle jakýchsi seznamů, četli nám rozsudky – všichni byli potrestáni za jedno a totéž! Ilegální překročení hranic a podezření ze špionáže. Jiný verdikt NKVD skoro neznala. A také všem stejné tresty – dřina na Pečorlagu.

Jaká směsice lidí se zde sešla! Politici, herci, učenci, lékaři, členové parlamentu, ale také vrazi, sprostí zločinci. A směsice národností: Rusové, Židé, Němci, Poláci. Všichni jsme doufali, že jedeme do slušného pracovního tábora, nikoliv trestaneckého, vlastně vyhlazovacího, ale když jsem uviděl to množství strážných, kteří nás hlídali, bylo po naději. Měli s sebou i psy, asi půjde o život!

Každý měl s sebou malý uzlíček osobních věcí. Nakládali nás ve večerních hodinách, trvalo to pět hodin, neměli jsme ani zdání, kam vlastně jedeme. Když naplnili jeden vagon, hermeticky jej uzavřeli a pokračovali v plnění dalšího. Vše se vleklo, obavy o věci příští stoupaly. Jaký život nás čeká? Nemohli jsme mezi sebou hovořit ze strachu, že na nás nasadili špicly nebo donašeče. Kolem půlnoci byly konečně všechny vagony naplněny a vlak se dal do pohybu. Na cestu každému dali kousek tvrdého chleba a vodu.

Vlak se šoural šnečí rychlostí, každou chvíli zastavoval jen proto, aby nás naši ozbrojení strážci mohli zkontrolovat. Ve dne se někteří dívali po míjející krajině, ale nebyl to vábný pohled. Jen zasněžené, holé, pusté pláně. Mrzli jsme ve svých lehkých hadrech, a tak se tlačil jeden na druhého a vzájemně jsme se zahřívali. Když někdo potřeboval na stranu, musel se protlačit ke kýblu v koutě, ten se během zastávek vyléval. Ležet se nedalo, nebylo kde spát. Někteří, příliš unavení, usínali vestoje, jenže to bylo nebezpečné – hrozilo zmrznutí. Zima stejně každého brzy probudila. Třásli jsme se, drkotali zuby. Celou tu zoufalou situaci jsme si uvědomili hned první noc a padl na nás děs – jak dlouho může ta cesta trvat?! Během prvních dnů jízdy pět starších mužů zemřelo – nepřežili ty strašné útrapy. Někteří spoluvězni z nich stáhli ubohé oblečení a vzali si je na sebe, aby jim bylo tepleji. Při další kontrole jsme hlásili, že máme mezi sebou mrtvé, které by bylo třeba vyložit. Odpověděli nám, že se tak stane až na konečné stanici.

Asi po týdnu jízdy jsme dojeli do malé železniční stanice jménem Kotláš. Z vagonů vystupovali zubožení lidé, stavěli je do řad a nechali celé hodiny stát ve sněhu a mrazu. Vál ledový vichr. Oznámili nám, že vlak zde končí, dál, do lágru půjdeme pěšky. Vyložili jsme nahé mrtvé, složili je na hromadu, vyčistili vagony. Nikoho nezajímalo, kdo to vlastně zemřel, žádná totožnost se nezjišťovala.

Zde nás hlídali ještě ostražitěji, i psi byli v pohotovosti, co kdyby se nějaký blázen pokusil o útěk! Sestavili nás do skupin, určili jednoho vězně jako velitele. Vpředu i vzadu kolony jely sáně, naložené materiálem. Na nich se vezli i naši strážci. My ubozí trestanci jsme šli ve skupinách, po obou stranách hlídaní ozbrojenými strážemi se psy. Stráže se na saních střídaly, odpočívaly. Pochod byl velice obtížný, starší nebo nemocní muži únavou padali, někteří i zemřeli. O mrtvé se nikdo nestaral, nechali je ležet. Ze skupin, které tempu nestačily, se utvořil pomalý hlouček, který postupoval pomaleji, lidé se sotva vlekli. Přesto museli jít dál, co noha nohu mine, ve vysokém sněhu, mrazu.

Byl to kraj bez lidských obydlí, lesních porostů, pustá, ledová dálava. Na útěk nebylo ani pomyšlení, každý takový šílenec by zcela určitě zahynul. Když jsme urazili první kus cesty a začalo se stmívat, velitel nařídil – přenocovat! Tak jsme si odhrabali sníh, ulehli na zmrzlou zem, někteří složili své vymrzlé kosti v sněhových jamách.

Hnali nás jako dobytek na porážku. Nezáleželo na tom, kolik nás vůbec dojde do toho Pečorlagu. Opakuji: šli jsme v tenkých, trestaneckých hadrech, nohy omotané všelijakými cáry. Z mrtvých jsme stahovali oblečení a oblékali je na sebe, jenže to moc tepla stejně nepřinášelo. Takto jsme šli celý měsíc a na konci toho strašlivého pochodu byli i ti mladí zcela vyčerpaní, sotva svá zmučená těla táhli. Dorazili jsme do Pečory, kde se trestanecký tábor – gulag teprve budoval. Nejdřív jsme stavěli stanové hangáry, kde se spalo do doby, než se vybudují dřevěné baráky. V těch stanech jsme spali na holých prknech, na zemi, bez dek. Já jsem si stále chránil zejména nohy, omotával je hadry, rukavice nikdo neměl.

Táborový komplex – Vorkuta (1956)

Gulag

PEČORLAG, KDE VLÁDL ĎÁBEL GULAGIN

Konečně;, po dlouhém putování, k smrti unavení a vyčerpaní jsme dorazili do Pečorlagu[13]. Z Kotlasu do divoké tajgy, tundry. Byla to autonomní republika Komi, jež dnes leží v Ruské federaci na severovýchodě evropské části Ruska (plocha 415 900 km^2, 1,2 milionu obyvatel). Tady skončila naše strastiplná pouť. Mnoho nás ubylo, padlo vyčerpáním, hladem, zmrzlo. V hlubokém sněhu za námi zůstaly ležet desítky a desítky mrtvých nešťastníků. Nikdo je nepohřbil, neuložil do země, ani prostý dřevěný kříž se jménem nad nimi nikdo nepostavil. Žádný z jejich pozůstalých se nikdy nedoví, jak, kdy a kde jejich blízcí skončili.

Když jsme dorazili, vlastně se dovlekli do Pečorlagu, nemohli jsme ani uvěřit, že celou tu strašnou pouť bylo možno přežít. Chtěl jsem se zbraní v ruce bojovat proti nepřátelům, místo toho mě zahnali za polární kruh jako trestance! S takovou situací jsem nikdy nepočítal. Rovněž návrat do vlasti se zdál v nedohlednu.

Za těchto podmínek mi zbylo jediné – přežít! Za každou cenu se udržet naživu! Jenže – dokážu vydržet všechny útrapy, které mě ještě čekají? Vzpomněl jsem si na své rodiče, na jejich moudré rady do života. I oni se museli rvát o kousek chleba, oblečení, obutí i o teplo, které jsme i my děti musely zajišťovat. Jezdily jsme s vozíkem na mnoho kilometrů vzdálenou haldu hlušiny, abychom nasbíraly několik kbelíků uhlí. Umínil jsem si, že musím znovu nabrat dostatek fyzických i duševních sil, všechno zlé přežít a – vrátit se! Musím doufat v mého židovského Boha, určitě mi pomůže! Vždyť i má moudrá sestra Fanka mi to předpověděla. Věřil jsem i své matce, že mě neopustí, jistě se za mne modlí.

Rozhlížel jsem se, kam jsme po té strašlivé cestě dorazili. Na pohled nádhera! Všude ve vysoké vrstvě čerstvý, čistý sníh, mráz kolem –30 °C. Vane silný, studený vítr. Okolo hluboké lesy. Krásné, ale co my, ubozí trestanci? Jak tady budeme žít? Za jakých podmínek zde budeme muset celá léta pracovat? Hrozné, to jsem si uvědomil hned zpočátku a padl na mne takový strašný smutek, pocit beznaděje – to se snad ani nedá přežít! Ale musím, musím sebrat všechnu svou vůli i slabé síly! Je nutno přežít! Všelijaké skličující úvahy mi táhly hlavou, jenže to k ničemu nevedlo. Taková je tady realita, která se nedá změnit.

Takže nezbývalo nic jiného, než poslechnout vedoucího stráže a pustit se do práce. Přestože jsme se takřka únavou a vysílením nemohli hýbat, zazněl povel – stavět stany! Je nutno ubytovat se! Neměli jsme žádné zkušenosti, a tak jsme stany, v nichž budeme přespávat a trávit nějakou chvíli po práci, budovali, jak se dalo. Postavili jsme několik stanů, do kterých vítr okamžitě navál sníh. Ten bylo nutno odklidit až na pevnou zem. Pak jsme sem nanosili prkna, na nichž prý budeme spávat. Spali jsme, v promáčených trestaneckých hadrech, bez jakékoliv přikrývky. Do stanů se umístilo několik plechových sudů, barelů, které se povalovaly v okolí. V těch se pak topilo syrovým, mokrým dřevem, větvovím přineseným z lesa. Moc tepla od toho nebylo. Nechtělo to hořet, spíš jen čoudilo. Jen ti, kteří leželi nejblíže, se trošku ohřáli, ostatní unavení, propocení po celodenní dřině, usínali únavou.

Vyfasovali jsme 30 dkg chleba, syrovou zmrzlou rybu a osolenou vodu. I ten chleba byl zmrzlý na kámen. Potom jsme se "hřáli" u sudu, rozmrazovali to ubohé jídlo a dumali, co se bude dít dál. Každý se tlačil co nejblíže k "ohni", aby se alespoň trošičku ohřál, teplo dávalo sílu k životu. Z toho důvodu jsme se i ve spaní tiskli k sobě.

Když jsme postavili stany, nechali nás chvíli na pokoji. Mohli jsme se ohřát, osušit obuv, která se rozpadávala. Když zemřel některý muž, který ještě měl boty, jiný mu je okamžitě stáhl. Jinak se nohy omotávaly všelijakými hadry. Určili jsme pořadník pro udržování ohně v sudu, aby nám nevyhasl jediný zdroj tepla. Prakticky se topilo bez nějakého zvláštního efektu, studený vítr a mráz pronikal do všech koutů naší ubohé ubikace. Byli jsme na smrt unaveni, a právě proto hned usnuli, i když nám hlavou táhly všelijaké myšlenky. Zdálo se, že tady přece jen budou snadnější podmínky k životu než za pochodu. Naše svršky i obuv byly promáčené, propocené, ale nevadilo, hlavně, že jsme mohli svým údům poskytnout odpočinek a – spát!

Ten, kdo se staral o topení, chodil mezi spáči a dával pozor, aby někdo nezmrzl. Jenže to bylo zbytečné – kdo byl psychicky a fyzicky na dně, stejně zemřel. Topič usínal únavou, ale musel dokázat oheň udržet. Nechali nás spát celou noc a další den, nikdo nás nehlídal, i strážní byli unaveni, přestože se většinu cesty vezli na saních. Potřebovali se umýt, dát dohromady, najíst, po případě – popít! Tyto vymoženosti trestanci neměli – jaképak mytí?

Druhý den po rozednění se konal nástup všech zbylých mužů, odsouzených ve Vilniusu. Provedl se jejich seznam, každý ohlásil své nacionále, byl zapsán. (Zda porovnávali seznam z Vilniusu, nevím). Pak nás rozdělili do skupin. Jedna skupina lámala kámen v kamenolomu a nakládala ho do vagonů, druhá kácela a zpracovávala stromy a třetí upravovala trať pro budoucí železnici.

Poté určili z řad trestanců vedoucí jednotlivých skupin. Většinou to byli různí lumpové – vrazi, lupiči apod. Ti nám pak dávali pokyny, předávali ty, které dostávali od našich strážných. Tito vedoucí také rozdělovali práci na pracovištích a zároveň rozkazovali ve stanech – prostě – kápové! Oznámili nám pevný pracovní řád, podmínky pro udržování kázně na pracovištích i ve stanech, co smíme a co nesmíme. Kápové si s námi dělali v podstatě, co chtěli, jednali podle své libovůle.

Pracovní řád byl pro všechny vězně přísný a náročný. K vstávání zazněl gong, který nařizoval okamžitě vstát a umýt se ve sněhu. Mýdlo ani ručník nebyly. Na práci museli nastoupit všichni bez rozdílu, zdraví i nemocní. Vedoucí nahlásili počet trestanců a pod dozorem stráží se pak odešlo pracovat. Do kamenolomu, ke kácení stromů nebo k budování železnice. Nářadí zůstávalo na pracovištích pod stříškou. Jídlo nám vydávali hned ráno před odchodem na pracoviště. Byla to dávka na celý den, každý si ji rozdělil podle svého. Večer jsme dostali polévku. Neustále nás provázel krutý hlad. Pracovali jsme od svítání do setmění, polední ani jiné přestávky neexistovaly.

Pracovní normu určoval vedoucí strážný dle vlastní libovůle a nálady po dohodě s vedoucím kápem. V kamenolomu byla norma: naložení vagonu. Při kácení stromů: počet skácených stromů. Neexistovala žádná hygiena. Koupali jsme se jednou za dva měsíce, což znamenalo páru, pak vyválení se ve sněhu – vlastně finská sauna, jenže strašně primitivní. Dřevěná bouda na spadnutí, ohniště s kameny, které se polévaly vodou. Nad kameny byla upevněna prkna, na nich seděli nebo leželi vězni. Po polití rozpálených kamenů stoupala pára, rozehřátí vězni se šlehali proutím a pak vybíhali na mráz a vyváleli se ve sněhu. Ti, kdo na takovou proceduru nebyli zvyklí nebo jí nepřivykli na místě, dostávali zápal plic a umírali. Jako záchody sloužily provizorní polní latríny. Hadry, v nichž jsme pracovali, se nedaly vysušit, bylo nutno v nich nejen pracovat, ale spát a vůbec – žít.

Budování železnice vězni gulagu

Železniční trať do Vorkuty (2009)

Když některý nešťastník zemřel, ihned z něj někdo stáhl zbytek svršků a obuvi, posloužily druhému. Později nám dali prošívané, teplé oblečení, v těch letních hadrech mnoho trestanců prostě zmrzlo. Lékařská pomoc nebyla žádná. V lágru sice byli i lékaři – vězni; ti mohli poradit, ale nic víc. Neměli žádné lékařské pomůcky ani léky. Nanejvýš nám mohli poskytnout nějaké bylinky, jestliže je měli po ruce. A snad jen základní první pomoc. Mrtví byli údajně zakopáváni v lese do země, ve skutečnosti ale byla zem tak promrzlá, že je jednoduše zakopali do sněhu. Divá zvěř se pak postarala o další. Nějaké jméno, nápis na prostém kříži – ani náhodou. Ty, kteří zemřeli na pracovišti, zakopali tedy v lese co nejrychleji, ti, co vydechli naposled ve stanech, byli ráno vynášeni, házeni na hromadu a pak pohřbeni stejným způsobem.

V prvním roce jsme spali pod stany, každý měl kapacitu 100 až 200 trestanců. Mráz dosahoval i –40 °C, ve stanech nebylo o mnoho tepleji. Kdo nebyl v těchto končinách a nezažil to, neuvěří. Na spaní jsme neměli žádné deky, jen holá prkna. Později dostali vězni pracující v lese za úkol postavit dřevěné baráky. Trvalo to dlouho, ale živořili jsme v nich přece jen lépe než ve stanech. Spali jsme sice zase na holých prknech položených na zemi, jenže to bylo o něco příjemnější. Méně to profukovalo, mráz se lépe snášel. Později nám vybudovali palandy. Každé ráno byli kolem mne mrtví, nedožili druhého dne. Ze začátku jsem mrtvé vedle sebe velice těžko snášel, jenže museli jsme si přivyknout. Časem už mi nečinilo potíže svléci z některého nebožtíka něco, co jsem nutně potřeboval.

Strážní nás upozornili, že jakýkoliv pokus o útěk bude přísně trestán. Myšlenka na něco podobného byla absurdní, jelikož jsme byli neustále střeženi ozbrojenými hlídkami se psy. Dost bláznů se o útěk pokusilo, ale všichni dopadli špatně. Za strašných mrazů, ve vysokém sněhu, bez jídla a oblečení v liduprázdné pustině byl každý takový pokus odsouzen k nezdaru. Nikdo daleko nedošel, velmi brzo zmrzl a divá zvěř se o mrtvolu postarala. To se stávalo pouze z počátku, později se už nikdo o něco podobného nepokusil, vědělo se, že musí nutně zahynout.

V táboře Pečorlagu se žádné noviny nikdy neobjevily, a tak jsme neměli pražádné informace o dění mimo tábor. Něco málo jsme se dověděli jen od nově příchozích. Fakt, že vypukla válka mezi bývalými spojenci Německem a SSSR, nemohl nikdo pochopit. A dění na frontách už vůbec ne. Vězni těm řečem prostě nevěřili, zprávy byly stejně často nepřesné a zkreslené.[14]

LIKVIDACE PRACÍ

Postupem času se z nás staly naprosté trosky, zubožené fyzicky i psychicky. Já jsem pracoval ve skupině určené ke dřině v kamenolomu vzdáleném od tábora asi kilometr. Do této skupiny byli přiděleni ti nejmladší a nejzdatnější. Pracovalo se od rozednění do setmění, přestávky k odpočinku neexistovaly. Skála se odpálila a pak jsme kameny drtili kladivy na menší a ručně je odnášeli a ukládali na vagony. Zprvu jsme nosili větší kusy ve dvojicích, později nás napadlo vyrobit si primitivní nosítka. Pracovní norma – plně naložený vagon – nebyla nikdy objektivní, každý strážný ji nařizoval podle nálady a podle toho, jak byl který vězeň oblíbený. Jenže vězňové podle této normy dostávali stravu. Kdo normu neplnil, dostal jen 20 dkg chleba a vodu, ryba nebyla. Jestliže vězeň odmítal pracovat pro nemoc nebo naprosté vyčerpání, a to se stávalo často, byl odeslán do samovazby – samostatného stanu a jeho strava spočívala jen z vody.

Pracovní nářadí bylo zcela primitivní. Páčidla na rozlamování velkých kamenných bloků, kladiva na drcení, lopaty a krumpáče. Kolečka nebo vozíky neexistovaly, ochranné pomůcky také chyběly. Jaképak rukavice? Ruce jsme si omotávali hadry. Úrazů bylo dost, ty drobné si ošetřil každý sám nebo s pomocí kamaráda. Dezinfekční prostředky, obvazy, fáče také nebyly. Do tábora nás doprovázela stráž. Zde se spočítalo, kolik trestanců se vůbec vrátilo, kolik zemřelo. Dodatečně se zjišťovala jména mrtvých, ale byla to pouhá formalita – žádná podrobnější evidence se nevedla.

Pracovní skupina na kácení stromů měla za povinnost porážet staleté mohutné kmeny. Připravoval se terén pro stavbu železniční trati Pečorské magistrály z Pečorlagu do Vorkuty, která měla měřit několik set kilometrů. Povede divokou tajgou a tundrou až za polární kruh. Trestanci museli všechny stromy vykácet a vytvořit tak koridor pro stavbu trati. Nikdo se v práci drvoštěpů nevyznal, byla to nelidská dřina. Staleté stromy měly přes metr v průměru, nádherné, vznosné koruny, a my je museli kácet, bylo mi z toho smutno. Vše se provádělo ručně, nekvalitními pilami a sekerami. Často se stalo, že obrovský kmen padl na některého vězně, těžké úrazy byly na denním pořádku. Po skácení se musely osekat větve, které se někdy pálily, z jiných se chystalo palivo pro topení v sudech ve stanech. Z kmenů se pak řezaly trámy na stavbu baráků-ubikací a pražce pro trať. Kmeny se řezaly na stanovenou délku a pak je vězni odtahovali stranou. Kořeny byly pracně vyklučovány z hluboké, na kámen zmrzlé půdy. Později nám přidělili pásový traktor, měl odtahovat ty nejtěžší kmeny, na které jsme ani spojenými silami nestačili. Kratší jsme zvládali sami.

Třetí skupina stavěla železniční trať do Vorkuty. Terén se musel srovnávat do určité výšky. Bylo třeba určit naprostou rovinu, místy se musela zmrzlá zem odvážet, jinam navážet. Nikde nesměly zůstat zbytky pařezů, kořenů, dovážel se drobný štěrk. Na takto upravený podklad se pak kladly pražce a připevňovaly koleje. Nejhorší byl neustupující mráz a do hloubky promrzlá půda, s níž se někdy nedalo ani hnout. A když vše zapadlo vysokým sněhem – bylo zle. Museli jsme zem rozmrazovat ohněm, trošku jsme se přitom ohřáli. Za těchto podmínek postupovala práce na trati velice pomalu, výkony byly slabé, podle nich přidělovaná strava naprosto nedostačující. Umíralo hodně lidí, dá se říci, že pod každým uloženým pražcem je nejméně jeden mrtvý. Tento strašný úbytek vězňů nikoho nezajímal a neznepokojoval – byli to přece nepřátelé Sovětského svazu!

Podmínky byly kruté, nemilosrdné všude, ale ke konci roku 1942 už se nedaly opravdu vydržet! Neustále mi mrzla levá ruka, nepomáhalo ani balení do různých hadrů. Nakonec jsem zjistil, že mám prsty levé ruky, až na palec a malíček, omrzlé, úplně zmodralé. Lékaři-vězni se radili, co s tím, dají se prsty ještě zachránit? Operovat? Amputovat? A další problém: kde, za jakých podmínek operovat? Dlouho jsme se radili a nakonec bylo rozhodnuto: amputovat tři prsty levé ruky, až k poslednímu článku! Snažil jsem se na zákrok připravit, jak to šlo.

Práce vězňů gulagu (30. léta 20. století)

Pracovní tábor Vorkuta – hřbitov (1956)

Vše se provede tady, přímo v lágru, tedy za velmi primitivních podmínek. Nedalo se otálet, a tak mě lékaři na všechno duševně připravili. Fyzicky to snad zvládneš, tvrdili, ale duševní utrpení bylo horší. Musím podotknout, že lékaři-vězni byli také většinou Židé, stejně jako já utekli před Hitlerem. Tak mě tedy položili na stůl, uspali alkoholem (bůhvíkde ho vzali) a dali se do práce. Byl nejvyšší čas, hrozila mi smrt následkem sepse – a odešel bych za svou maminkou. Ta už byla po smrti, ale to jsem tehdy nevěděl. Operace se podařila, ale rána mě strašně bolela. Děkoval jsem lékařům, všichni byli přesvědčeni, že se se ztrátou tří prstů brzy smířím, hlavně, že žiji. Byl jsem mladý a věřil, že vše překonám. Nějaký čas mě nechali na ošetřovně, kde jsem si trochu odpočinul, mé tělo nabíralo sílu a ruka se pěkně hojila.

Po měsíci klidu a odpočinku mě zase nahnali do práce v kamenolomu. Moji spoluvězni věděli, v jaké jsem situaci, a snažili se mi ve všem pomáhat, hodně mi práci ulehčovali. Pokud to šlo, ponechávali mi jen lehčí úkoly. Tak jsem se postupně dal aspoň trochu dohromady a přežil. Jenže mé výkony neustále klesaly. Pokud jsem v rekonvalescenci vykonával lehčí práce ve stanech, tak to jakž takž šlo. V kamenolomu byly mé pracovní výsledky k pláči, a tak mě naši věznitelé přeřadili do skupiny pro stavbu železnice, jenže i zde byly výsledky mé práce pod normu. Jak také jinak? Prakticky bez levé ruky! Takže jsem i já dostával minimální příděl. Můj organismus opravdu chátral. Z nedostatku vitaminů jsem onemocněl kurdějemi a pelagrou, naděje na přežití mizela. Už jsem se loučil se životem – brzy odejdu za svými blízkými. To už jsem tušil, jak to s nimi dopadlo.

Můj stav vypadal beznadějně – vážil jsem už jen 30 kg, byl jsem vyhublý na kost. Nepřestával mě mučit strašný hlad, bylo mi špatně, přestal jsem chodit. Nevěděl jsem, co si počít, ale mí přátelé-lékaři tajně pomáhali. Sehnali mi nějaké léky, které mě postavily na nohy, jenže jakmile se tak stalo, musel jsem nastoupit do práce. Přes dobrou vůli to nešlo, stále na mně vystupoval pot, trápily mě horečky, byl jsem zkrátka těžce nemocný, jak tvrdili lékaři. Pak mě zase potkalo obyčejné lidské štěstí. Když už jsem se opravdu loučil se ztraceným životem v Pečorlagu, připravovala se skupina trestanců k odchodu do trestaneckého tábora – gulagu v Kazachstánu, Karagandské oblasti. Vysvitla mi nová naděje, odjedu na jih Sovětského svazu zúrodňovat step.

V KAZACHSTÁNU

Do této skupiny jsem původně zařazen nebyl, ale na přímluvu mých židovských spoluvězňů-lékařů mě do transportu zařadili. Stalo se tak v roce 1943, koncem března. V toužebně očekávaný den jsem se rozloučil s nejbližšími přáteli, poděkoval lékařům, kteří mi zachránili život. Zabalil jsem svých pár věcí, moc toho nebylo, a s dalšími spolutrpiteli jsem byl odtransportován na jih. Teprve později jsem se dověděl, že šlo o práci na tzv. "celinách". Dříve se v SSSR psalo o budovatelském nadšení, s jakým se rozorávala panenská půda – celiny, ale ani slůvka zmínky, že prvními průkopníky této činnosti byli trestanci, "nepřátelé" Sovětského svazu. Oni to byli, kdo vytvořili základy zemědělské výroby v této části země a začali zúrodňovat step.

Trestanci z Pečorlagu, mezi nimiž jsem byl i já, těžce nemocný, vyzáblý, ale pln nadějí, jsme tedy odjeli do Karagandské oblasti, kde budeme rozorávat celinu. Step v nás vzbudila smíšené pocity – radost, že jedeme do teplých krajin, ale také obavy, tíseň, co bude dál. Jak se později ukázalo, step byla tvrdším oříškem, než se zpočátku zdálo. Nebylo to jen tím, že prastará vrstva drnů, prorostlá skrznaskrz kořínky trav jakoby propletená drátem, byla tak tvrdá, že do ní pluh sotva vnikl, ale také tím, že v karagandské stepi prakticky nebývá jaro. Zvláštnost zdejšího podnebí spočívá v tom, že tu zima ihned přechází v léto. Doslova ihned po roztáni sněhu a ledu nastane horko, v květnu deště nejsou, půda rychle vysychá, mění se v kámen a je dvojnásob těžké ji nějak zpracovat.

Tuto step jsme měli tedy obdělávat, což bylo nesmírně obtížné. Sotva traktor s pluhem vyjel, radlice se lámala, nebylo možné pokračovat. Kroutili jsme nad tím nesmyslem hlavami, ale museli plnit příkazy našich velitelů. Oblast, kde jsem musel až do vypršení trestu pracovat, je holá rovina. Vnitrozemské podnebí je zde suché, má mírnou zimu s málo sněhem a parné, suché léto. Jarní vody rychle mizí, malé říčky záhy vysychají. Dešťové srážky jsou minimální, půda vysušená, lesy neexistují. V tomto kraji se tedy budovaly zavlažovací kanály a velké vodní nádrže, vodojemy. Půda se tím zúrodňovala.

Do karagandské věznice jsme přijeli v dubnu, slunce hezky hřálo, byl to obrovský klimatický rozdíl. Po měsících prožitých v tajze a tundře jsme jakoby omládli, byli plni nových nadějí. V lágru nás přijali velitelé, od nichž jsme obdrželi první pracovní, organizační a další pokyny. Ubytovali nás v už dříve vybudovaných barácích s palandami. Vše to bylo na úrovni věznice, ale lepší než v Pečorlagu. I pracovní řád byl pro všechny trestance mnohem mírnější a přijatelnější, přestože nic na kázni a náročnosti neslevoval. Pracovalo se od 5 do 18 hodin, někdy i déle. Připravovali jsme půdu pro orbu, káceli jsme zakrslé stromy i křoviska, sbírali kamení, pálili trávu. Posléze se terén urovnal, pracně jsme ho zorali a seli obilí, sázeli brambory, zeleninu, řepu a další plodiny. Traktorů bylo málo, hodně jsme obdělávali pomocí koní, dobytka, ale celkem to nebyla příliš namáhavá práce. Po tom, co jsme prodělali na severu, to byla pro mne málem pohoda!

Jen stráže stále stejné – po zuby ozbrojené. Jídlo se přidělovalo hned zrána a také ho bylo mnohem víc než v Pečorlagu. Večer po návratu nám dávali polévku a chleba. Každý z nás se snažil vyhovět rozkazům a přáním svých velitelů. Měli jsme jediné přání – přežít a vrátit se k svým bližním. Hygiena i lékařská pomoc byla také daleko lepší než v předešlém lágru. Byli jsme jako v Jiříkově vidění. Já, který již stál na pokraji smrti, jsem se zvolna vzpamatovával, dostával se do lepší kondice. Má fyzická i psychická zdatnost byla den ode dne lepší. Pracoval jsem s velkou chutí, má radost ze života byla ohromná, vždyť jsem překonal vlastní smrt!

Dny ubíhaly a občas jsem se od příchozích, ale i jiným způsobem dovídal, že válka se přesunula na západ, a rozhodl jsem se jednat. Na naše československé vyslanectví v Moskvě jsem napsal žádost – prosbu o osvobození z lágru, abych mohl bojovat proti našemu nepříteli. Z lágru, ve kterém mě protiprávně uvěznili, ničím jsem se neprovinil. Byl se mnou vězněn jistý Kračan, který po odpykání trestu odjížděl domů. Po něm jsem ten dopis na vyslanectví poslal a zoufale čekal na odpověď. Ta mi nikdy nepřišla. Zda se do mé záležitosti nechtěli plést nebo neměli prostě o nějakého bezprizorního vězně zájem? Nevím. Možná, že Kračan dopis vůbec neodeslal. Je to pro mne záhada až dodneška. Čas letěl, jeden den za druhým, vše se opakovalo. Já jsem se v pracovním tempu přímo překonával, můj zdravotní stav se o hodně zlepšil.

Blížil se konec války. 9. května 1945 druhá světová válka konečně skončila vítězstvím Rudé armády a spojenců. Znamenalo to obrovské vítězství života nad smrtí, celý svět se radoval. I my, nešťastní vězňové gulagu, jsme se o této události dověděli a tázali se: co teď bude s námi? Budou nás i nadále držet ve vězení, nebo nás propustí? I pro mne to bylo obrovské dilema. Nic se však nedělo, museli jsme i nadále plnit rozkazy a příkazy našich velitelů. Soudní "trojkou" mi byl vyměřen trest pěti let těžkého žaláře, budu si muset ten nezasloužený trest odpykat až do poslední hodiny? Podobné problémy jsme měli všichni.

Egon při nedělním odpočinku ve městě Postavy (1958)

Na svobodě, v nesvobodě

PROPUŠTĚN

Dne 9. července 1945 mě konečně propustili. Obdržel jsem o tom veledůležitý doklad a radoval se, že teď, konečně, odjedu ke svým blízkým do Československa. Jenže jsem byl na velkém omylu. Při propuštění z karagandského lágru mi sice vydali dokument, ale zároveň upozornili: "To, co jste v Pečorlagu a zde prožil, zůstane tajemstvím. Nikomu a nikde se nesmíte ani slůvkem zmínit, je to přísně zakázáno." Dále: "Nesmíte opustit oblast města Akťubinsku[15]. Dostanete zde zaměstnání a budete pod policejním dohledem. Pravidelně se musíte hlásit na policii. Uvědomte si, že jste bez dokumentů, a kdybyste se pokusil o útěk, půjdete znovu do vězení!"

Myslel jsem si, že po odpykání nespravedlivého trestu, létech hladovění, mrznutí a dalšího nelidského utrpení jsem konečně svobodný a mohu se vrátit domů. Jenže zůstal jsem i nadále psancem bez veškerých lidských práv.

V Akťubinsku jsem dlouho hledal ubytování, až jsem se konečně seznámil s krásnou ruskou Židovkou. Ta byla také vězněna a měla pro mne pochopení. Chtěla mě u sebe ubytovat a snad v budoucnu pomýšlela i na sňatek. Tuto lákavou nabídku jsem byl nucen odmítnout, protože po létech útrap jsem se chtěl za každou cenu vrátit domů. Jako by mi to duch mé matky přímo nařizoval! Neměl jsem ani zdání, že oba rodiče i sestra zahynuli, byť zprávy, které přicházely, mnoho optimismu nenabízely.

Bylo mi třicet let, nejkrásnější léta života byla pryč a dosud jsem neprožil ani ty nejprostší lidské radosti a má touha po životě mezi blízkými v lásce a porozumění byla nezměrná. Po propuštění z lágru mi připadalo, že mi byla poskytnuta určitá svoboda, i když se musím pravidelně hlásit na milici, která mě přísně hlídala.

Po delším hledání se mi podařilo najít práci i ubytování ve skupině geologů, kteří v karagandské stepi prováděli vrty, zjišťovali naleziště různých kovů i minerálů. Tato oblast je bohatá na železnou rudu, wolfram, molybden, další kovy a také na uhlí. Se starším vedoucím inženýrem, odborníkem geologem, a mladou Natašou jsme jezdili terénním vozidlem po kraji, kontrolovali práci vrtných souprav, vyhodnocovali situaci a podávali zprávy na ústředí Kazašské republiky.

Můj šéf si mě velmi oblíbil, stal jsem se jeho nejbližším spolupracovníkem. Pomáhal mi ve všem, co by mi mohlo usnadnit život. Byl jsem navýsost spokojený, zvlášť poté, kdy mi svou přízeň projevila i Nataša. Za nocí, kdy jsme byli nuceni spávat pod širým nebem, v těsné blízkosti někde v polích, jsme se do sebe zamilovali a stali se milenci.

Poutala nás k sobě velká láska, Nataša plánovala sňatek. Jenže já jsem nedokázal opustit svůj životní cíl – návrat do vlasti – a jednoho dne jsem Natašu i skupinu opustil. Vedoucí mě poslal něco vyřídit do vzdáleného místa a já jsem situaci využil k útěku. Abych získal nějaké peníze, prodal jsem kožíšek, který jsem dostal jako součást výstroje, a – zmizel – směr Moskva.

Cestoval jsem většinou na střechách vagonů, jelikož vlaky byly přeplněné. Po celé zemi panoval obrovský poválečný chaos, lidé hledali své blízké, nikdo nic nekontroloval. Pro mne byl ten zmatek přímo požehnáním, za normální situace by mi hrozilo na každém kroku zatčení. Jediný doklad – o propuštění z gulagu – nebyl k použití, mé věznění je na věky tabu! V Moskvě na československém velvyslanectví mne podrobili výslechu! Chtěli mermomocí vidět mé doklady. "Nemám, ukradli mi je na nádraží," tvrdil jsem. O různých věznicích a gulagu nesmí padnout ani slovo!

Sepsali se mnou protokol a vydali československý pas, jenže jsem neměl vízum. To znamenalo, že nemohu opustit území SSSR. K pasu mi ještě přidali 300 rublů, pakatel, neboť bochníček chleba stál sto rublů. Po dva dny jsem se potloukal po moskevských ulicích, pak mi jeden čistič bot, Gruzínec, chtěl ošetřit mé děsné křusky, což jsem s díky odmítl. On se na mne rozhněval a upozornil tajného policistu: "Potlouká se tu jakési podezřelé individuum." Takže mě zadrželi a odvedli na policii. Chtěli po mně doklady. "Mám jen pas." Nesměl jsem hovořit o pracovních táborech ani o tom, že mám vlastně být v Akťubinsku, odkud mi bylo zakázáno odejít. Vyptávali se mě, co vlastně v Moskvě dělám. Prohlásil jsem, že jsem komsomolec, který přijel do Moskvy budovat válkou zničený Sovětský svaz.

Měl jsem velké štěstí, že tyto mé údaje dál neprověřovali, jen nařídili – do dvaceti čtyř hodin opustit Moskvu! Tehdy jsem nevěděl o nařízení, že se v metropoli nesmí žádný cizinec ani ukázat! Co dál? Do Karagandy, na východ, jsem se vrátit nemohl a ani nechtěl – zbýval – západ! Začala mi anabáze na pokračování – inkognito a bez peněz.

ÚTĚKY PŘED NKVD – NÁVRAT DOMŮ V NEDOHLEDNU

Když mě vyšetřovatelé propustili s příkazem, abych zmizel z Moskvy, musel jsem být rád, že to nedopadlo hůř. Než se zjistí, kdo vlastně jsem, budu dávno za horami. Nevěděl jsem, co si počít, aby mě zase nechytila policie, tak jsem se uchýlil do metra. Tam nikoho nekontrolovali. Jezdil jsem v tom podzemí celé odpoledne a noc, bylo mi dopřáno trochu spánku a odpočinku.

Rozhodl jsem se, že odjedu směrem na Vilnius, kde mě svého času "trojka" odsoudila na pět let do gulagu. Vlak mi jel kolem osmé hodiny ranní. Byl jsem bez peněz, ale seděl jsem v přecpaném vagoně, kde by nikdo nedokázal kontrolovat jízdenky. Lidé se vezli i na střechách vagonů a všichni, stejně jako já, směrem na západ. Dojeli jsme do Běloruské republiky, vystoupil jsem náhodně ve městě Moloděčno (dnes Maladziečna). Řekl jsem si, že si zde najdu nějaké zaměstnání. Mužů bylo po válce vůbec málo, mnozí padli, jiní ještě sloužili v ozbrojených složkách. Přihlásil jsem se o práci hned na nádraží. Přijali mě a přikázali, abych na vagony nakládal dřevo, které přiváželi z blízkého lesa. Zároveň mi poskytli ubytování a stravu.

Vydělal jsem si nějaké peníze, spřátelil se s několika mladými spolupracovníky, kteří mě uvedli do místní společnosti. Nechyběla ani krásná děvčata. Na této železniční stanici jsem pracoval přes šest měsíců – psal se rok 1946. Má spokojená existence však dostala najednou trhlinu. Přišel za mnou vedoucí parťák a sdělil mi, že se po mně ptá NKVD (tehdy už MVD). Zjišťovali, kdo vlastně jsem, jak jsem se tu ocitl a jak pracuji. Zkrátka – všechno o mně chtěli vědět. Vedení mi nařídilo, abych šel na milici. Za přítomnosti NKVD mi kladli různé otázky. Hlavně odkud jsem přišel a za jakým účelem. Opakoval jsem jedno a totéž: "Přijel jsem z Československa, jsem komsomolec a chci pomáhat této válkou zničené zemi."

O pravém stavu věcí jsem hovořit nemohl – nesměl. Upozornili mě, že si všechny mé údaje prověří a jestli lžu, půjdu do vězení. Za čtrnáct dní se mám znovu dostavit na milici, oni si zatím vše ověří. Moc dobře jsem věděl o nepořádcích, které v evidenci všeobecně panují. V této obrovské zemi byl nepořádek, byl jsem klidný. Teď, po válce, zde nefunguje vůbec nic. Přesto nebylo možno celou situaci podceňovat, tak jsem se rozhodl, že z města co nejrychleji zmizím. Sbalil jsem skromné svršky, s nikým se raději neloučil, nikomu nic neřekl a naskočil na vlak. Abych se zachránil před dalším zatčením, zmizel jsem z dosahu NKVD. Snad po mně nebudou dál pátrat, nebude je zajímat, kterým směrem vede má další pouť. Zahladil jsem veškeré stopy.

Popojel jsem a pak vystoupil na zastávce malého městečka Budov. Rozhlížel jsem se po okolí, zda bych náhodou nenašel práci. Padl mi do oka malý závod, kde potřebovali dělníky. Přijal mě ředitel závodu osobně a nabídl mi práci malíře pokojů. V životě jsem žádný pokoj nevymaloval, ale co mi zbývalo? Snad se to naučím. Vzpomněl jsem si, jak to bylo s mým učením na číšníka, vše se dá zvládnout! Ředitel se mi zdál velmi otevřený, sympatický, upřímný. Bývalý velitel partyzánského oddílu, nosil na prsou několik vyznamenání. Hned při první rozmluvě mi sdělil, že je Žid. Musím říct, že jsme si vzájemně padli do oka. Po celou dobu, co jsem u něj pracoval, mi pomáhal v řešení služebních i osobních záležitostí.

Od poloviny roku 1946 až do roku 1949 jsem zde pracoval jako malíř pokojů a natěrač a obor jsem zvládl dokonale. Později jsem to dotáhl na technologa a mistra. Původně jsem měl v úmyslu se v Budově usadit natrvalo. Oženit se a začít konečně žít jako jiní lidé – snad až do konce života. Bohužel se tak nestalo. Ředitel byl ke mně tak hodný, že mi zařídil v Budově trvalé bydliště, mohl jsem být se svou existencí spokojený. Jenže já jsem zase začal vážně uvažovat o odjezdu do Československa za vlastní rodinou. K tomu bylo třeba vízum, a tak jsem o ně požádal československé velvyslanectví. Bohužel, nevydali mi je. Ve své žádosti bych musel uvést, že jsem byl vězněn v gulagu, a to bylo tabu.

Malé městečko Budov bylo vlastně jen další zastávkou na útěku před NKVD, která mě nepřestala pronásledovat. Bydlel jsem u jedné rodiny na kraji města, kam jsem se každý večer po práci vracel. Cesta vedla kolem velkého rybníka – a to už jsem se vždycky těšil na milou rodinu, ve které mezi námi vládla přátelská atmosféra. Stejně tak jsem se vracel o Štědrém večeru a v duchu jsem byl se svými milými doma, vzpomínal na ně, jak asi přežili válku, zda vůbec ještě žijí a jak se jim daří. Bylo jasno, měsíc a hvězdičky zářily na obloze, na zemi vysoko sněhu, který mi pěkně křupal pod nohama, a já se rozhodl, že si zkrátím cestu a přejdu přes zamrzlý rybník. Ani mě nenapadlo, jak nebezpečnou cestu podnikám. A opravdu! Byl jsem už pěkný kus od břehu a najednou cítím, že led pode mnou praská a já se sunu ke dnu. Už jsem asi metr pod hladinou, nohama se dotýkám dna. Odrážím se a snažím se rukama dostat nad led. Po velké námaze se mi podařilo zachytit se na ledu a vrátit se na cestu. Byl jsem celý promáčený, voda ze mne jen kapala, utíkal jsem, abych byl co nejdříve u přátel v teple. Tam mě opravdu už čekali, paní bytná mi pomohla se dostat z polozmrzlých šatů, zabalila mě do dek a nalila vodku, abych se rychle zahřál a neonemocněl.

Potom jsem si uvědomil, že snad náhoda, snad štěstí mne zachránilo. Jako kluk jsem se nenaučil plavat, neměl jsem ani příležitost ani nikoho, kdo by mě to naučil. Voda mě stáhla dolů, ale zase mě vynesla nahoru – ven a já jsem se zachránil. Snad to tak mělo být, smrt mě nepotkala v gulagu, ani při dalších únicích před NKVD, ani voda mne nepohltila. Uvědomil jsem si, že tak to mělo být, a pořád si říkám, že židovský Bůh a moje matka Laura drží nade mnou ochrannou ruku a chrání mě před smrtí. V práci jsem žádné problémy neměl, své povinnosti a úkoly jsem plnil k naprosté spokojenosti ředitele i dalších nadřízených, a tak jsem se nakonec se svým osudem smířil a pracoval jsem poctivě dál.

Jednoho dne si mě ředitel zavolal a sdělil mi, že se o moji osobu zajímá NKVD. Zda šlo o udání či jakési prověřování – nevím. Předvolali mě na NKVD a zase totéž – zas a znova: odkud jsem přišel a proč? S kým se přátelím a s kým ne? A proč? Vše, co říkáte, si prověříme, a nebude-li to souhlasit – půjdete do vězení. Soudruh ředitel se mě zastával, zdůrazňoval mé zásluhy v práci, vyznamenání, vztah lidí ke mně. Nic nepomáhalo. Nezbývalo mi zase nic jiného, než se jako myška vytratit a zmizet bez rozloučení. Neměl jsem ani čas poděkovat řediteli ani spolupracovníkům, přátelům.

A tak znova – sbalil jsem to nejpotřebnější, nasedl na vlak a uháněl směrem k Litvě. Musím se z těch drápů NKVD dostat co nejdál – říkal jsem si. Jak dlouho mě budou pronásledovat? Můj vláček útěku mě dovezl do další stanice, okresního města Postavy. Zde jsem se tedy usadil a začal pracovat ve své profesi, jako malíř a natěrač, technolog a mistr v malém závodě. Práce mě bavila, získal jsem rutinu, praxi, snad i dokonalost. Stýkal jsem se s mnoha lidmi, přicházel pracovat do rodin, kde si mě vážili pro mou práci, byli spokojeni. Zkrátka – byl jsem šťastný.

PÁTRÁNÍ PO BLÍZKÝCH

K úplné spokojenosti mi však stále chybělo jedno: po celou dlouhou dobu se mi nepodařilo navázat spojení s mými příbuznými. Nevěděl jsem, kdo z nich válku vůbec přežil, kdo snad zahynul při holokaustu.

Jestliže přežili, mohl bych je v Československu snad – najít? Často jsem si kladl otázky podobného druhu, ale nikdy nic víc nepodnikl. Říkal jsem si, že na sebe nesmím upozorňovat, zase by se o mě začala zajímat NKVD. Ještě stále jsem byl psanec, nikde jsem nemohl přiznat pravdu o minulých krutých letech a o tom, že mám vlastně být v Akťubinsku! Kdyby se na to přišlo, šel bych do některého gulagu, odkud by pro mne už nebylo záchrany.

V roce 1958 mi konečně bylo přiznáno občanství SSSR, tím jsem ovšem pozbyl občanství československé. Vláda SSSR toto opatření nařídila proto, že v zemi žila spousta lidí, kteří z různých důvodů nebyli příslušníky žádného státu. Pro mne se tímto aktem situace hodně zlepšila. Jenže o minulosti jsem ani teď hovořit nesměl.

Konečně jsem mohl pátrat po příbuzných žijících v Československu, a to přes Mezinárodní Červený kříž. Požádal jsem tuto instituci o pomoc začátkem roku 1958 a po několika měsících netrpělivého očekávání mi přišla smutná zpráva: rodiče i sestra Renátka zahynuli[16]. Sestra Eliška žije, udali mi její adresu. Aspoň jedna radostná zvěst! O bratru Armínovi a Richardovi není nic známo a také o další sestře Fanče nejsou žádné zprávy. Mohl jsem tedy napsat jen Elišce. Z jedné strany to byla zpráva špatná, potvrdilo se totiž to, co jsem jen tušil, z druhé – aspoň jedné sestře mohu napsat dopis, dát o sobě vědět.

Po nalezení příbuzných pomocí Červeného kříže napsal Egon první dopis Elišce dne 14. 6.1958 – po 19 letech od doby, kdy se se svými rodiči a sourozenci rozloučil.

Tak jsem se posadil a psal jsem dopis své sestře. Bylo to těžké, přetěžké. Neustále jsem plakal a nemohl jsem napsat ani řádek. Nikdo si nedovede představit, jak bylo těžké složit prostou větu, najít slovo, ve kterém bych vyjádřil svoje utrpení i radost. Proto jsem psal střídavě česky, rusky a německy. Celých dvacet let jsem nemluvil česky ani německy a učil jsem se rusky. Bylo to pro mne veliké trápení. Věřil jsem, že moje pouť snad jednou skončí. Poslal jsem dopis, ale jaké bylo moje zklamání, když se vrátil. Červený kříž mi podal zprávu do všech podrobností, ale neudal přesnou adresu mé sestry, dopis tak přišel do jiného města, odkud mi sdělili, že uvedený adresát je tam neznámý. V tehdejším Československu bylo více míst stejného názvu, a tak jsem byl zklamán, rozčarován. Znovu jsem psal na Červený kříž, aby mi udali přesnou sestřinu adresu. Skutečně napsali přesnou adresu a známí mi poradili, abych sestře zavolal telefonem do Československa. Dal jsem výzvu, že budu volat večer o dvacáté hodině. Za mou sestrou přišel vedoucí pošty pan Hodan a oznámil jí: "Eliško, máš výzvu ze SSSR." Eliška byla na rozpacích, kroutila hlavou, nevěděla, kdo může volat. Vypravila se k telefonu na poštu a skutečně ve 20 hodin zvoní telefon, ona bere sluchátko a tam zní: "Tady Egon." Naříkavý pláč, Eliška se rozpláče a omdlévá. Nevydržela překvapení, že její bratr Egon žije a ozývá se po dvaceti letech. Telefon přejímá její jedenáctiletý syn Bedřich, s nímž jsem se jen těžko domlouval. Ale ověřil jsem si správnost adresy a mohl nyní psát sestře, věděl jsem, kam psát dopis, který se mi určitě nevrátí nedoručený.

Celá rodina byla přesvědčena, že mé kosti už dávno leží někde v širé Rusi, a když ode mě přišla zpráva, že žiji, nikdo tomu nechtěl uvěřit. Měli za to, že jde o krutý žert. Přečkal jsem válku, nikdo neví kde a jak, a nyní, po dvaceti letech se ozývám. Snad je to zázrak!

Prvním dopisem Elišce, odeslaným z Postavy 14.6.1958, jsem konečně navázal se svými blízkými spojení. Psal jsem: Když jsem dostal z Prahy o vás zprávu, myslel jsem, že jsem se znovu narodil. Podařilo se mi vypátrat váš pobyt a zjistil jsem, že moje maminka, tatínek a sestra Renátka byli deportováni a zavražděni. Dvacet roků minulo, kdy jsem se rozloučil s rodným domovem. To bylo v roce 1939. V červnu toho roku jsem dal všem na shledanou a odešel za hranice. Připadá mi to jako pohádka a je to pravda. Za dvacet let jsem zapomněl český jazyk – já – československý občan! Promiň, že tak negramotně píšu… Dál pokračuje dopis německy: Kde je Armín? Richard? Fanka? Prosil bych fotografie maminky, tatínka. Několikrát jsem telefonoval – nikdo se neozýval. Líbám tisíckrát a srdečně zdravím. Tvůj bratr Egon.

Když Eliška tento dopis obdržela, proplakala celé dny štěstím. Její bratr se zachránil a po tolika letech se ozval! Jsem přesvědčen, že mě opatroval nejen Bůh, ale i duch mé matky, jen proto jsem konečně mohl po strastiplné pouti napsat své sestře. Ta mi obratem odpověděla. Napsala, co vše v době válečné prožili, jak těžce se jim žilo. Zmínila se i o tom, co dělají její děti. Popsala složitou cestu Armína do Buzuluku i jeho účast v bojích. Vše šťastně přežil a žije v Československu. Také Richard s rodinou žije v rodné zemi, ale pod jiným jménem[17]. Sestra Fanka s oběma dětmi emigrovala hned po válce do Izraele a poté do USA.

Strašně jsem toužil po domově a i v dalším dopise prosil sestru o úředně potvrzené pozvání na návštěvu Československa, abych mohl do rodné země přijet a se svými blízkými se po dvaceti letech setkat. Eliška mi prý pozvání poslat nemohla. Měla z válečného období a socialistického zřízení smutné zkušenosti. A obávala se perzekuce vůči svým dětem, které studovaly na středních i na vysokých školách nebo byly zaměstnány na důležitých postech. Proto mi pozvání poslal bratr Richard. Uvedl, že jeho rodina se o mne všestranně postará.

Byl jsem velice šťastný – konečně se zase uvidíme! A hned jsem podal žádost o povolení výjezdu ze SSSR do ČSR za účelem návštěvy příbuzných. Bohužel povolení nedali, protože KGB mě nechtěla pustit do Československé republiky, protože věděli, že jsem byl vězněn v gulagu. Nechtěli, aby se lidé v Československu dozvěděli, co se dělo s našimi lidmi v Sovětském svazu.

SHLEDÁNÍ S RODINOU, DOMOVEM

A tak se můj bratr Richard rozhodl, že příští rok mě sám ve městě Postavě navštíví. Po vyřízení všech formalit se jeho cesta za mnou uskutečnila 2.5.1959. Richard se na cestu za mnou připravil velmi důkladně. Vzal si s sebou různé fotografie i jiné upomínky. Teď se tedy poprvé dověděl, proč jsem se tak dlouho neozýval, proč jsem se už dávno nevrátil domů. Dověděl se o mém věznění v gulagu, o těžkém životě o hladu, mrazu, potu při tvrdé dřině a dalším utrpení. A také jsem mu vysvětlil, proč zatím nemohu přijet do Československa. Prosil jsem bratra, ať udělá vše, co je možné, abych se mohl vrátit do vlasti.

Naše shledání po dvaceti letech bylo velice srdečné i ze strany mých známých, bývalých vojáků Rudé armády. Někteří se zúčastnili osvobození Československa a s láskou vzpomínali na pobyt v této zemi. Richard mi vyprávěl o všech členech naší rodiny. Něco jsem už věděl od Elišky. Než prý sestra Fanka emigrovala, také si i s dětmi prožila své. V průběhu války se musela skrývat u Banské Bystrice, za slovenského národního povstání pomáhala partyzánům. Její synek Oldřich dělal spojku. Také Eliška za války velice trpěla, ke konci se musela i s dětmi ukrývat u sedláků na Třebíčsku, aby se vyhnula transportu do Terezína. Richard Terezín přežil. "Ale aspoň jsi byl doma," říkal jsem mu.

Richard se pln dojmů vrátil domů a já se po nějakém čase přestěhoval do Vilniusu. I zde jsem pracoval ve svém oboru. Seznámil jsem se s Pavlínou Sokolovskou, která zrovna pracovala jako úřednice v archivu. Později jsme se vzali. To mi bylo už čtyřicet sedm let. A v roce 1960 jsem se po více než dvaceti letech konečně podíval domů, do Československa, setkal se se sourozenci a s dalšími příbuznými. V Československu o mně vyšel v novinách článek, kde se psalo o tom, proč jsem se dosud nevrátil domů. Prý jsem bojoval v řadách Rudé armády, byl raněn atd. O tom, že mě dlouhá léta věznili v sovětských koncentračních táborech, se nesmělo hovořit. Vše zůstávalo tabu.

Egonovi spolupracovníci a přátelé s rodinami v Postavě

Svatební fotografie Pavlíny Sokolovské a Egona Morgensterna (Vilnius 1961)

Pavlína a Egon Morgensternovi ve svém bytě ve Vilniusu (2006)

Já jsem si musel v Litvě zvyknout. Stala se mi druhým domovem, ale do své vlasti jezdím rád. Teprve po odchodu do důchodu jsem obdržel povolení k trvalému pobytu v Československu. Pokud mi zdraví a síla dovolí, budu domů jezdit, ale odstěhovat se na Moravu nemohu, zdravotní stav mé ženy mi to nedovolí. Člověka, který mi v těžkých dobách stál po boku, v nelehké situaci opustit nemohu.

V 90. letech 20. století mi bylo vráceno české občanství. V roce 2004 při příležitosti mých devadesátých narozenin mě navštívil loštický starosta Ctirad Lolek spolu s autorem této knihy. Kromě darů mi předali čestnou medaili města Loštic. Setkání se uskutečnilo na českém velvyslanectví za přítomnosti velvyslance Aloise Buchty.

DOSLOV

Stále ještě, i když v posledních letech ne tak často – a to je mi už sto let – se ve svých nejhorších snech vracím do pekla gulagu, kde jsem prožil nejtěžší roky svého života. Pobyt tam se mi stal noční můrou. Naštěstí za bílého dne jsem schopen o svém těžkém osudu dokonce i vtipkovat.

Generální prokuratura Litevské republiky

Čj 13/8296-90 ze dne 18 05 1993

Vážený pan E. Morgenstern

Erfurto ul. 10-3

Vilnius

POTVRZENÍ o rehabilitaci

Generální prokuratura Litevské republiky potvrzuje, že pan EGON MORGENSTERN, nar. r. 1914, žil ve Vilniusu a byl neoprávněně vězněn a byl umístěn v Karagandské oblasti - "Karlagu" ode dne 9. července 1940 do 9 července 1945

E. Morgenstern byl rehabilitován 11 února 1991 na základě zákonu Litevské republiky a nenese žádnou vinu k Litevské republice, obnovují se také všechna jeho práva

Toto potvrzeni je základem pro započítáni uvedeného období do všech různých dob pojištění, pro vyplaceni rehabilitované osobě nebo jeho dědicům kompenzace a vráceni majetku dle pořádku stanoveného zákony Litevské republiky.

Hl. prokurátor

zvláštního vyšetřovacího oddělení               V. Vaicekauskas

Dne 11.2.1991 byl Egon Morgenstem generální prokuraturou Litevské republiky rehabilitován za neoprávěné věznění v gulagu ode dne 9. července 1940 do 9. července 1945. Obnovují se všechny jeho občanská práva.

Egon se svou chotí a synovcem, autorem této knihy (Vilnius, 2006)

Na českém velvyslanectví ve Vilniusu – velvyslanec Alois Buchta předává Egonu Morgensternovi vyznamenání (2006)

Egon Morgenstern stoletý

Osudy Egona Morgensterna v datech

27. července 1914 narozen ve Vídni/Lošticích (viz poznámka na str. 9)

1928-1931               vyučen číšníkem u Součků v Náchodě

1931-1936               pracuje jako číšník - Náchod, Ostrava

1936-1939              prezenční služba - Uherské Hradiště, Hranice, Nitra

1939 - březen       propuštěn z prezenční služby

1939 - červen         útěk Egona, jeho bratra Armína i sestry Fanky přes Polsko s úmyslem bojovat proti Němcům; Egon zatčen polskou policií, Armínovi se podařilo utéci do SSSR
1939 - srpen Egon propuštěn z polského vězení a pokračuje v útěku přes Polsko, Litvu, Lotyšsko (s cílem dostat se do Švédska)

1939     - podzim zatčen v Lotyšsku ve městě Daugavpils (Dvinsk)

1939-1940             ve vězení v Lotyšsku - denní výslechy

1940                                   Litva, Lotyšsko, Estonsko obsazeny Rudou armádou; převezen do Litvy, Vilnius, vězení Lukiška, výslechy; odsouzen za neprokázanou špionáž soudem trojky na pět let

1940                       transport vězňů po železnici Vilnius-Kotlas; přesun všech vězňů pěším pochodem Kotlas-Pečora (Pečorlag - gulag)

1940/1941-1942 práce v kamenolomu, kácení stromů, stavba železnice - v tajze a tundře

1942 - únor           omrznutí prstů levé ruky, amputace tří prstů

1942                          - březen               vážně onemocněl - zingu, pelagra

1943     - duben odeslán do vězení Kazašské republiky, Karagandská oblast

1945 - červenec propuštěn z vězení a pod policejním dohledem se musel hlásit jednou týdně ve městě Akťubinsku
1945 - červenec zaměstnán v geologickém průzkumu

1945 - říjen                útěk z geologického průzkumu, příjezd do Moskvy na československé velvyslanectví, kde obdržel československý pas a pár rublů

1945 - říjen                kontrola milicí, povinen opustit do 24 hodin Moskvu

1945           - říjen         vlakem na střeše do Běloruska, město Moloděčno - pracoval jako dělník na dráze, nakládání dřeva

1946           - duben odjezd z Moloděčna - pronásledován NKVD

1946-1949                 od května 1946 pracoval v městečku Budov, byl dělníkem, malířem, bylo mu přiznáno trvalé bydliště, pronásledován MVD, odjezd do města Postavy
1949-1958                 pracoval v okresním městě Postavy jako dělník, získal občanství Sovětského svazu, hledal příbuzné v ČSR přes Červený kříž, nalezena sestra Eliška, získal její adresu

1958                                          - červen           první dopis sestře Elišce, výměna dopisů

1959                                           - květen           bratr Richard přijel na návštěvu do SSSR do města Postavy; sovětské úřady nechtějí Egonovi vydat vízum k výjezdu do ČSR

1959           - září           trvalý pobyt v hlavním městě Litvy Vilniusu, kde žije se ženou dodnes

1960                                         přijel po dvaceti letech k příbuzným

1961                                          oženil se s Pavlínou Sokolovskou (nar. 26. 7-1923), ve 47 letech poprvé

1991 - únor               rehabilitován na základě zákonů Litevské republiky - neoprávněné věznění v gulagu ode dne 9- července 1940 do 9. července 1945

2002                           bylo mu navráceno české občanství

2004 - červenec pamětní listina a medaile města Loštic
2006                          přijetí na českém velvyslanectví - vyznamenání

2014                           sté narozeniny - řada článků v tisku

Informace o Egonu Morgensternovi, včetně krátkých ukázek videa: http://www.ustrcr.cz/cs/egon-morgenstern

(Pokud není uvedeno jinak, vysvětlující poznámky pod čarou v této publikaci připravil autor knihy.)

Co to byl gulag?

Slovo gulag je synonymem hrůzy stalinské diktatury. Jedná se o akronym z Glavnoje upravlenije lagerej (česky Hlavní správa táborů). De facto šlo o soustavu koncentračních táborů, která v době svého vrcholu na přelomu 40. a 50. let 20. století byla vězením, často i místem smrti pro několik milionů obyvatel Sovětského svazu (ale i několika set tisíc cizinců). Odhady počtu obětí se různí, tábory prošlo minimálně 10-18 milionů vězňů, podmínky v gulagu nepřežilo jen do Stalinovy smrti přibližně 1,7 milionů lidí.

Hlavní správa táborů byla jedním z oddělení sovětské tajné policie, které spravovalo systém koncentračních a pracovních táborů. Začal se budovat již za Lenina (1919), ale zásadně byl rozšířen za Stalinovy vlády. Slovo gulag se posléze přeneseně používalo pro označení celé sítě táborů nebo i jednotlivých táborů.

Tábory vznikaly za účelem koncentrace režimu nepohodlných osob, jak zločinců, tak politických vězňů. Což byla specifická kategorie, neboť většinou nepředstavovala oponenty bolševického SSSR, ale jen domnělé či zcela smyšlené nepřátele diktatury proletariátu. Současně šlo o otrockou pracovní sílu, která se využívala při těžbě nerostných surovin v oblastech s krajně nepříznivými klimatickými podmínkami či při stavbě náročných projektů – železnice, přehrady (nechvalně proslulý je např. projekt bělomořsko-baltského kanálu). Gulag tak fungoval jako nepřetržitý zdroj levné pracovní síly.

Celkem se vytvořilo bezmála pět set táborových komplexů, které zahrnovaly tisíce táborů. V nich byla v důsledku podvýživy, vysílení, absence či nedostatku lékařské péče, katastrofálních hygienických podmínek i brutálního chování dozorců velmi vysoká úmrtnost. Pracovalo se často i šestnáct hodin denně, vězni byli vybaveni primitivním nářadím, většinou nebyli patřičně oblečeni. Dozorci si mohli s vězni dělat víceméně cokoliv, jen nesměli ohrozit produkci tábora. Situace nebyla ve všech táborech stejná a byla řada míst "více k životu", zatímco některé tábory měly pověst "táborů smrti".

Po smrti Stalina (1953) byly miliony vězňů propuštěny, podmínky se mírně zlepšily, v roce 1960 byl oficiálně gulag zrušen, nicméně v menším počtu existovaly pracovní tábory až téměř do konce existence Sovětského svazu.

Redakce

V edici JUDAIKA dosud vyšlo:

Příběhy Tóry (Jan Divecký)

Izrael soudců a králů (Jan Divecký)

Králové Izraele (Jan Divecký)

O svobodě a náboženství (Jonathan Sacks)

Židovské svátky (Jan Divecký)

Ner micva (o svátku Chanuka) – rabi Löw (Maharal)

Stezka návratu (Netivot olam) – rabi Löw (Maharal)

Stezka Tóry (Netivot olam) – rabi Löw (Maharal)

Cesta života (Derech chajim) – rabi Löw (Maharal)

Úvahy nad Tórou (Ješajahu Leibowitz)

Ma'ase merkava (Helena Bönischová)

Osamělý člověk víry (Josef B. Solovějčik)

Praktický judaismus (Rav Jisra'el Me'ir Lau)

Básnické sbírky Jiřího M. Langera

V edici HISTORIE dosud vyšlo:

Život v napětí a míru (Rudolf Roden)

Holocaust – zřetězení zla (Roman Cílek)

Terezínský deník 1941-45 (Eva Roubíčková)

Zachráněna v šanghajském ghettu (Anna Votická)

Tisíce obyčejných smrtí (Roman Cílek, František R. Kraus)

Nový kancléř v sousedství (Jan Bruner)

Izraelské osudy (Břetislav Olšer)

Osmnáct století Izraele (Michael Krupp)

Kuneš Sonntag. Životní příběh z dvacátého století (Jindřich Fiala)

Clay-Eva ve vzpomínkách radisty skupiny a spolupracovníků (Čestmír Šikola a kol.)

Osudy ve stínu šoa (Klára Fischleinová)

Akvarely pro Mengeleho (Lidia Ostaíowska)

Egon Morgenstern

Přežil jsem peklo gulagu

Stanislav Poskočil

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o.

v Praze v roce 2015 jako svou 80. publikaci.

Redakce Petr Karas.

Jazyková úprava Kateřina Dejmalová.

Obálka Vít T. Luštinec.

Layout, zlom Karel Kupka.

Zdroje fotografií: archiv autora, archiv P3K, WikiCommons,

CODOH (Committee for Open Debate on the Holocaust),

Deutsches Historisches Museum Berlin.

Vytiskl Marten, spol. s r. o.

Vydání první.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K

najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Mezi těmi, kteří za druhé světové války opustili své domovy, aby se zbraní v ruce bojovali proti hitlerovskému Německu, byl i Egon Bernard Morgenstern, občan Československé republiky, židovské národnosti. Útěkem z vlasti projevil touhu vzít do ruky zbraň a bojovat v řadách Rudé armády, čímž by zároveň unikl plynovým komorám a spalovacím pecím německých vyhlazovacích táborů.

Jako řada jiných skončil v pekle sovětských gulagů, kde musel za otřesných podmínek bojovat o holý život...

Produkce Nakladatelství P3K

se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Aktuální informace o produkci nakladatelství najdete na webové stránce www.p3k.cz.

"Podmínky byly kruté, nemilosrdné všude, ale ke konci roku 1942 už se nedaly opravdu vydržet! Neustále mi mrzla levá ruka, nepomáhalo ani balení do různých hadrů. Nakonec jsem zjistil, že mám prsty levé ruky, až na palec a malíček, omrzlé, úplně zmodralé. Lékaři-vězni se radili, co s tím, dají se prsty ještě zachránit? Operovat? Amputovat? A další problém: kde, za jakých podmínek operovat? Dlouho jsme se radili a nakonec bylo rozhodnuto: amputovat tři prsty levé ruky, až k poslednímu článku! Snažil jsem se na zákrok připravit, jak to šlo.

[1] Místo narození je s otazníkem. Sčítací operáty 1921 (Loštice) uvádějí Vídeň, na jiných dokumentech je uveden Fryštát (např. kmenový list čsl. armády z roku 1936). V Lošticích ani Fryštátě není o narození Egona Morgensterna záznam.

[2] Františka (1908), Richard (1910), Eliška (1911), Egon (1914), Renata (1917), Armín (1922).

[3] Nakonec sedm sourozenců: Jaroslav (1930), Vladimír (1932), Stanislav  (1934) – autor této knížky, Marie (1939), Jarmila (1944), Bedřich (1947), Eva (1953)

[4] Františka se rozvedla a ještě před válkou podruhé vdala – z tohoto manželství bylo její třetí dítě – Daniel.

[5] Na Slovensko odešla Františka jen se syny – Oldřichem a Danielem, dcera Olina přežila válku u otce, bývalého manžela Františky. Po válce se jejich osudy rozdělily – Fanča odešla se syny do Izraele, již provdaná Olinka zůstala v ČSR. Později se Fanča odstěhovala s Danielem do USA, kde se k nim později přidali i Oldřich a v roce 1969 i Olinka.

[6] Polsko bylo napadeno hitlerovským Německem 1. září 1939. 17.září vpadla z východu do Polska Rudá armáda, Varšava kapitulovala 28. září a poslední organizovaný odpor ustal 6. října. (Pozn. red.)

[7] Tato část dohody byla tajná, tedy v dané době nebyla známa. (Pozn. red.)

[8] Zde je v dataci a chronologii pár nejasností. Egon Morgenstern byl zatčen v zimě 1939/1940 lotyšskou policií a držen ve vazbě. Na jejich "práci" navázali sovětští vyšetřovatelé po obsazení Pobaltí Sovětským svazem (červen 1940), E. M. byl převezen na další výslechy do věznice Lukiška v již sovětské Litvě, zde odsouzen a poslán do gulagu. Délka vazby a datace soudu tak není zcela zřejmá – vyšetřovací svazek E. M. byl později z Litvy přemístěn pravděpodobně do Moskvy. (Pozn. red.)

[9] Viz předchozí poznámka.

[10] Sovětská tajná policie (Narodnyj komissariat vnutrennich děl, česky Lidový komisariát vnitřních záležitostí), nástupnice Čeky, GPU, OGPU. V roce 1946 byla transformována v MGB (Ministerstvo vnitřních záležitostí) a nakonec v roce 1954 v KGB. (Pozn. red.)

[11] Mimosoudní orgány, které byly vytvořeny v roce 1937 a měly urychlit "spravedlnost". Zasedal v nich vždy zástupce NKVD, tajemník krajského výboru a krajský státní zástupce. Mohly určovat tresty v nepřítomnosti obžalovaného, bez účasti obhajoby a bez možnosti odvolání. (Pozn. red.)

[12] Podle vyprávění E. M. v březnu 1940. S ohledem na datum okupace Pobaltí  (léto 1940) spíše později. Podle Potvrzení o rehabilitaci EM (vydaného v Litvě v roce 1991) byl vězněm gulagu od 9. července 1940. (Pozn. red.)

[13] Sevpečlag (zkratka rusky Severo-Pečorskij ispravitělno-trudovoj lager, česky Severopečorský nápravně-pracovní tábor) byl zřízen 14. května 1940 – viz Dvořák, J., Hradilek, A. (2013): Perzekuce československých Židů v Sovětském svazu za druhé světové války. HOP (Historie – Otázky – Problémy) 5, č. 1/2013, s. 105-120. (Pozn. red.)

[14] Začátkem roku 1942 vyhlásily sovětské úřady (po předchozím vyjednávání se zástupci čsl. exilové vlády) všeobecnou amnestii pro vězněné Čechoslováky, pokud se přihlásí do budované vojenské jednotky. Na Egona se však nevztahovala, neboť nemohl prokázat čsl. občanství, navíc se nevztahovala na odsouzence za špionáž. (Pozn. red.)

[15] Dnes Aktobe v Kazachstánu. (Pozn. red.)

[16] Julius Morgenstern odjel transportem Af z Brna do Terezína (31. 3.1942), o měsíc později (25. 4. 1942) byl odvlečen do Varšavy, kde zahynul. Laura Morgensternová byla transportována (18. 4.1942) přímo do ghetta Rejowiec v Polsku, kde zemřela. Renatu čekal transport jako první – 26.11.1941 odjela do Minsku, kde je její místo posledního odpočinku. (Pozn. red.)

[17] Jméno si změnili oba bratři – Richard i Armín – přijali příjmení Malina. Armín si změnil i první jméno – Petr. Činili tak po válce mnozí Židé – nechtěli aby jejich židovské/německé jméno budilo pozornost. (Pozn. red.)