CHRISTOPHER GOLDEN

VETŘELEC

PEKLO

PODĚKOVÁNÍ

Film Vetřelci jsem zhlédl, hned jak se dostal do kin, někdy kolem svých narozenin v lednu 1986. Bylo mi devatenáct a poprvé se mi stalo, že mi film způsobil noční můry. Za ty děkuji Jamesi Cameronovi. Hluboké díky patří mému redaktorovi Steveovi Saffelovi, že mi kryl záda, a celému týmu nakladatelství Titan Books za jeho oddanost na této nové výpravě do světa vetřelců. Zvláštní dík patří Joshi Izzovi od společnosti Fox za jeho zápal a připomínku, že mám zůstat nohama na zemi, a Jamesi A. Mooreovi a Timu Lebbonovi za přátelství a inspiraci. A konečně, jako vždy patří dík za podporu mé úžasné rodině a agentovi Howardu Morhaimovi za to, že se se mnou vydal na cestu vesmírem.

1

NÁŠ HOST

DATUM: 4. ČERVNA 2122

Ošetřovně lodi Nostromo se Ripleyová ze všech sil vyhýbala. Její bílé stěny a jasná světla zaháněly i sebemenší stíny, vzduch brněl elektrickým napětím a hukotem přístrojů.

Coby důstojnice těžebního plavidla Nostromo žila hlavně v šerém přítmí chodeb a sekcí, narušeném jen poblikávajícími služebními světly. Zvláštní – za tu dobu, kterou strávila na palubách všech lodí, si zvykla spíš na stíny než na světlo.

To všechno se teď změnilo.

Nostromo se právě vlekl soustavou Zeta 2 – Reticuli, obtížený dvaceti miliony tun nerostných rud určených pro Zemi, když palubní počítač zvaný „Matka“ zareagoval na nouzový signál z planetoidu označeného LV-426. Matka předčasně probudila posádku z hyperspánku a nařídila jí to prověřit.

Ripleyové ten rozkaz od počátku neseděl. Nejsou přece žádní průzkumníci planet ani kolonizátoři. Nic takového v popisu práce nemají.

Ale rozkazy zněly jasně. Kapitán Dallas jí připomněl, že v jejich „popisu práce“ je cokoli, co si společnost usmyslí. A tak se do toho pustili.

Po přistání se Dallas se svým výkonným důstojníkem Kanem a navigátorkou Lambertovou vypravil na povrch prozkoumat zdroj tísňového signálu – opuštěné plavidlo, očividně nepozemského původu. V tu dobu už vnitřní výstražné zvony Ripleyové hlasitě bily na poplach. Nikdo netušil, jaká nebezpečí na ně v té lodi můžou číhat, a kapitán, jeho zástupce a pilotka se tam vypravovat neměli.

Napochodovali přímo do zlého snu.

Ripleyová se už v příšeří lodě necítila ve své kůži. Vyhledala ordinaci ne kvůli ošetření, ale pro její světlo. A kvůli Ashovi, lodnímu vědeckému důstojníkovi. Ten člověk v sobě měl jakousi nadřazenost, která ji štvala. Někdy jí připadalo, že na zbytek posádky hledí přes prsty, jako by nebyli víc než vzorky pod sklíčkem jeho mikroskopu.

Naskakovala jí z toho husí kůže.

Nicméně coby lodní vědecký důstojník byl jejich nejlepší šance, jak zjistit, co se to sakra vlastně přihodilo v divokých atmosférických bouřkách na povrchu planety LV-426… a co se stalo Kaneovi.

Ale Ripleyová nemínila jenom slepě plnit rozkazy, teď už ne. Z požadavků společnosti se jí dělalo zle. Trápilo ji, jak se Matka soustředí na ten podivný xenomorfní život, na nějž narazili na téhle nevlídné planetě.

Ozvala se se svými starostmi, jenže ostatní na ni nedali. Ať si trhnou. Ona jim nedá šanci. Tam na Zemi má dcerku – slíbila Amandě, že se bezpečně vrátí domů, a mínila ten slib dodržet.

Poslechne vlastní instinkty, bude se ptát na všechno, co si žádá odpovědi, a vykašle se na to, komu přitom šlápne na kuří oko.

Ripleyová tiše vklouzla na ošetřovnu. Bylo to jako překročit hranici cizího království bez povolení vladaře. Přejela pohledem místnost, monitory, bílé zdi a žlutá tlačítka, všechno zalité tlumeným světlem.

Prošla do druhé sekce a napravo uviděla Ashe, studujícího monitor. Nebyl to vysoký muž, ale nepostrádal jistou důstojnost. Hnědé vlasy mu začínaly šedivět a oči měl mrazivě modré.

Ash se sklonil k mikroskopu, tak zaujatý, že se jí podařilo popojít o kus dovnitř, aniž si jí všiml. Při pohledu na monitor se otřásla odporem.

Vypadalo to jako obraz té mimozemské pavoučí kreatury, která se přilepila na tvář výkonného důstojníka, ale detaily nerozeznávala. Stvoření mělo cosi jako ocas, co omotalo Kaneovi kolem krku, a přidusilo ho pokaždé, když se ho pokusili odstranit. Zkusili té odporné stvůře odříznout prst, ale rána začala krvácet kyselinu a ta se prokousala třemi patry lodě. Scházela už jen jedna dvě paluby, propálila by se celým trupem a s nimi se všemi by teď byl amen.

Ashe ten tvor fascinoval.

Ripleyová si jen přála, aby bylo po něm.

„To je úžasný,“ pronesla tiše a kývla k obrazu na monitoru. „Co to je?“

Ash prudce vzhlédl.

„Musím ti říct, že…“ začal. „Zatím nevím.“ Vypnul monitor, protáhl se a pokusil se o zdvořilost, kterou neměl ve zvyku. „Chtělas něco?“

Taková slušnost, pomyslela si. Oba jsme tak pitomě slušní.

„Ano, já jsem…“ nedopověděla. Popravdě řečeno, sama vlastně nevěděla, proč sem přišla. „Chtěla jsem se zeptat, jak je Kaneovi.“

Ovzduší mezi nimi bylo jako nabité elektřinou. Od chvíle, kdy se Ash přidal k posádce – kdy jim ho vnutila společnost Weyland-Yutani, těsně předtím, než se s nákladem vydali na cestu z Thedu –, se jí nezamlouval. S některými lidmi se jí to stávalo. Stačilo, aby vešli do místnosti, a hned se napjala. Být kočka jako Jonesy, lodní maskot, zježily by se jí při setkání s Ashem všechny chlupy v kožichu.

Vyhýbal se jejímu pohledu, tušila, že by nejradši viděl její vzdalující se záda.

„Zatím se drží.“

Ripleyová pokývla ke ztemnělé obrazovce.

„A… náš host?“

Změřil si ji úkosem. „No, zatím to ověřuju,“ odpověděl. Uchopil mikrosnímací tablet a studoval jeho displej. „Ale už jsem zjistil, že je… že je chráněn vnější vrstvou proteinových polysacharidů a… má poněkud zvláštní zvyk zbavovat se buněk a nahrazovat je polarizovaným silikonem, čímž získává odolnost vůči nepříznivým podmínkám.“ Odmlčel se a poctil ji nepatrným úsměvem. „Stačí to?“

Stačí, pomyslela si. Jestli to stačí? To už jí rovnou mohl říct, ať vypadne.

„Stačí,“ odpověděla, ale nehnula se z místa. „Ale co to znamená?“ chtěla vědět a naklonila se, aby se podívala do mikroskopu.

Ash ztuhl. „Buď tak hodná, nech to.“

Ripleyová povytáhla krk, musela se ušklíbnout. Jasně, je z té své laboratoře celý podělaný, ale proč by se nemohla podívat do mikroskopu? Ani se té věci nedotkla.

„Promiň,“ řekla tónem, který dával jasně najevo, že o žádné prominutí nestojí.

Ash se vrátil ke svému bohorovnému postoji.

„Je to zajímavá kombinace jevů,“ dodal, „která z něho dělá mizernýho parchanta.“

Ripleyové přejel po zádech mráz.

„Ty jsi ho sem pustil,“ odfrkla si.

Ash zvedl bradu a zatvářil se uraženě.

„Poslechl jsem rozkaz, nezapomeň,“ odpověděl napjatě.

Ripleyová si ho pozorně prohlížela a v tu chvíli už přesně věděla, proč přišla na marodku.

„Ashi, pokud je Dallas a Kane mimo loď, tak velím já,“ upozornila ho.

Nasadil prázdný výraz.

„Promiň, zapomněl jsem.“

Jenže nezapomněl. Věděla to a on to věděl taky. Ani se ji nepokoušel přesvědčovat. Trápilo ji ale, proč se tak chová. Je to jenom další důkaz toho, jaký je křivák? Neuznává její místo v hierarchii velení? Nebo to s ní nemá nic společného? Připadá mu prostě, že si může dělat, co chce, beze všech následků?

S tím je odteď konec, rozhodla se.

„A zřejmě jsi taky zapomněl na hlavní bezpečnostní pravidlo,“ dodala.

„Na to jsem nezapomněl,“ odpověděl klidně.

„Ne,“ připustila. „Jen jsi ho porušil.“

Ash se naježil, zíral přímo na ni, pravou ruku opřenou v bok.

„Co jsem měl dělat s Kanem, hm? Víš, že jinak by neměl šanci na přežití.“

Rozčilil se a to ji potěšilo. Bylo dobré vědět, že se mu dokáže dostat na kobylku.

„Ale přitom jsi porušil pravidlo o bezpečnosti a riskoval naše životy,“ odsekla.

„To jsem ho měl nechat venku?“ vyjel na ni. Pak si zas vzpomněl na svou obvyklou chladnou nadřazenost. „Možná jsem ohrozil naše životy, ale já tohle riziko beru.“

Ripleyová se naklonila o kousek blíž, nespouštěla ho z očí.

„Dost značný riziko na důstojníka výzkumu,“ zasyčela. „Není to tak úplně podle předpisů, nemyslíš?“

„Mám pocit, že beru svoje povinnosti stejně vážně jako ty,“ odsekl.

Ripleyová zalétla pohledem k monitoru. Ráda by se na to znovu podívala, ale netušila, jestli by vůbec pochopila, co má před očima.

Ash si ji měřil umíněným pohledem.

„Já se o tebe nestarám,“ dodal, „tak ty mě taky nech, ano?“

Projel jí hlavou tucet možných odpovědí a žádná z nich nebyla slušná ani zdvořilá. Místo toho se zhluboka nadechla, vydechla, pak se obrátila a vykráčela z místnosti. Od začátku nechtěla nic víc, než aby Ash dělal svou práci, ale jeho zřejmě víc zajímal ten tvor nalepený na Kaneově tváři než záchrana vědeckého důstojníka.

Proč?

2

OTŘESY

DATUM: 11. ŘÍJNA 2165

Greg Hansard stál uprostřed zuřícího atmosférického kotle na planetě LV-426 a nejradši by se rozječel. Výrobník atmosféry nad ním vydal kovový skřípot a otřásl se tak mocně, až bylo jeho chvění cítit pod nohama.

„Co to tam sakra lidi děláte?“ zahřímal Hansard do vysílačky.

Srdce mu v prsou bušilo v rytmu dunění procesoru, připadalo mu, že se v dýchací masce dusí. Uvědomoval si tu ironii, ale to nijak nezmenšilo nutkání si masku servat. Jistěže to neudělá – možná tu v té prašné bouři pomalu šílí, ale tolik zase ne.

„Děláme, co můžem,“ houkl v odpověď jeden z inženýrů. V rachotu větru Hansard nepoznal, který to byl. „V plášti generátoru je trhlina! Jestli stáhnem výkon na polovičku, možná to zvládnem opravit a nebudem muset celej ten krám vypínat.“

„Tak dělejte,“ křikl na něj Hansard. „Ať to máte fofrem z krku! Další zdržení si nemůžem dovolit.“

„Sakra, šéfe, my jsme si tuhle pojebanou planetu nevybrali,“ postěžoval si inženýr.

Hansard podrážděně svěsil hlavu.

„Já vím, člověče,“ připustil. „A toho idiota, co ji vybral, bych s radostí uškrtil.“

„Hansarde, radši odtamtud vypadni!“ zazněl z vysílačky další hlas. Tenhle poznal.

„Co se děje, Nadžíde?“ zeptal se a vydal se na obchůzku kolem stroje. Výrobník atmosféry se mu tyčil dvacet metrů nad hlavou, chvěl se, bušil a chrlil dýchatelný vzduch.

„To se spíš mrkni sám,“ odpověděl Nadžíd.

Ve výrobníku atmosféry pracovali tři inženýři a další půltucet venku. Nadžíd byl statik. Společnost se planetu LV-426 – nyní zvanou Acherón – pokoušela zobyvatelnit už šest let a přitom budovala základy pro budoucí kolonii. Hlavní budova ústředního komplexu už stála a kromě stavařů a inženýrů v ní žil tucet prvních osídlenců, to vše pod taktovkou správce kolonie Ala Simpsona.

Neminul jediný den, aby ho Simpson nevyhledal se stížností na tempo prací. Pokud by někoho zajímal Hansardův názor, považoval Simpsona za tupce ve službách lidí, jejichž tupost dosahovala přímo grandiózních výšin.

Kolonie, přezdívaná Hadleyho naděje po jednom ze svých duchovních otců, představovala projekt sponzorovaný pozemskou vládou a společností Weyland-Yutani, řízený koloniální správou a hypoteticky se držící všech pravidel ustavených Mezihvězdnou obchodní komisí. Samotný Acherón nebyl vlastně planeta, i když o něm tak mluvili. Byl to kus skály uprostřed nicoty, jeden z měsíců planety zvané Calpamos.

Skoro nepřetržitě tam zuřily bouře, oslepující proudy vichru a písku a prachu. Ať si Hansard utěsnil masku, kapuci a kombinézu jakkoli pečlivě, stejně mu prach zalezl všude.

Všude.

Každý mizerný den to bylo stejné.

Proč si Weyland-Yutani ze všech míst, která si mohla vybrat za kolébku nové lidské kolonie, zvolila zrovna tuhle díru? Kvůli atmosférickým podmínkám se nedal ani pořádně zmapovat povrch z vesmíru, a přece se nějaký kretén rozhodl, že se bude hodit pro sídliště.

Hansardovi připadalo, že je tu planeta prostě nechce. Podařilo se jim na ní v pravidelných intervalech rozmístit výrobníky atmosféry a právě budovali ten nejdůležitější – mohutný procesor číslo jedna, tyčící se důstojně jako katedrála. Ale narazili přitom na nejrůznější problémy. Otřesy rozpraskaly půdu a jedním soustem zhltly celý menší procesor. Nehody, chyby v mapování a poruchové vybavení působily všemožná zdržení.

A teď… co se to děje?

Kráčel kolem základny výrobníku, vynervovaný bušením vycházejícím z mašinérie. Zem se chvěla a Hansarda napadlo, že je rozechvělý stejně jako ona. V puse cítil prach.

„Nadžíde?“ zavolal. Pomyslel si, že na toho chlapa měl už dávno narazit.

„Tady!“ ozvala se odpověď.

Hansard zašilhal skrz vanoucí prašný závoj a zahlédl tři postavy, ne však u výrobníku. Stály tři metry od trupu a hleděly do země.

Do hajzlu, pomyslel si Hansard. Prosím, neříkejte, že –

Výrobník se zachvěl. Hansard se obrátil na patě a podíval se na něj, zadržel dech. Zařízení se třáslo tak divoce, až viděl, jak se posouvá trup. Najednou mu došlo, že ne všechno to chvění vychází z procesoru.

„Do hajzlu!“ houkl.

Kvílení kovu zevnitř konstrukce přešlo v hromový skřípot.

Hansard se otočil a rozběhl se k ostatním. Tři muži jsou venku, dobře. Ale další tři zůstali vevnitř. Vevnitř toho skřípajícího kvílícího kovu.

„Co to sakra –,“ začal.

„Další puklina,“ křikl Nadžíd.

Hansard se blížil a už viděl prasklinu v půdě pod jejich nohama, silné vrstvy atmosférického prachu a sopečného popela se sypaly jako písek do přesýpacích hodin trhliny. Nadžíd se rozběhl podél ní, sledoval ji od výrobníku, aby určil, jak je dlouhá, pak se zastavil a obrátil zpátky ke dvěma statikům.

„Čtyři a půl metru!“ vykřikl. „A protahuje se!“

Hansardovi bylo úplně fuk, jak daleko se trhlina táhne od výrobníku atmosféry. Rozběhl se k trupu zařízení a zíral na puklinu v místě, kde se ztrácela pod strojem.

„Ne,“ zašeptal. „Nenenene.“

Vzhlédl oponou větrem vátého prachu. Výrobník se otřásal a řinčení zevnitř mu připomínalo prastarou lokomotivu, kterou kdysi viděl na archivním záznamu.

„Vypněte to!“ zaburácel. „Vypněte ten krám a vypadněte ven!“

„Šéfe…“ začal Nadžíd opatrně.

Hansard se obrátil na trojici statiků.

„Padejte odsud, pitomci,“ mával na ně. „Nepamatujete si, jak to bylo s Trojkou?“

Ve vysílačce slyšel inženýry uvnitř výrobníku, křičeli po sobě rozkazy a kletby, smíchané do koktejlu zděšených slov.

„Myslíš, že se to zhorší?“ zavolal Nadžíd.

Země se začínala chvět. Byly to místní otřesy, ale nedalo se odhadnout, jak dlouho potrvají. Než začali stavět, monitorovali tento sektor rok a půl a žádné známky lokálních zemětřesení nezaznamenali.

Dokud nebylo pozdě, aby to zastavili.

„Už tak je to dost zlý,“ vyštěkl Hansard.

Výrobník zalapal po dechu a hučení zevnitř umlklo, ale trup se třásl dál. Klid před bouří Hansardovi umožnil jasnější výhled na bok stroje. V jinak hladkém kovovém povrchu šest metrů nad zemí zahlédl trhlinu.

Kurva!

„Vypadněte, hned,“ houkl. „Nguyene! Mendezi! Vypadněte –“

Najednou se Hansard zarazil a shlédl si k nohám. Země jako by se upokojila a chvění polevilo. Několik vteřin zadržoval dech, dokud se neujistil, že to skončilo. Ne že by na tom záleželo.

Výrobník se možná dá opravit, ale o to nejde. Příští otřes – za den nebo za deset let ode dneška – ho může úplně zničit. Tenhle stroj je třeba odepsat, nechat jen kovovou slupku, z níž očešou díly, a nový postavit na nějakém stabilnějším místě. Jenže na Acherónu člověk nikdy neví, které místo je dost stabilní.

„Šéfe?“ ozval se Nadžíd a zastavil se vedle něj.

Hansard zíral do bouřky, zmítané větrem.

Cítil se poražený.

Ten, kdo dal LV-426 jméno, si musel tuhle absurditu uvědomovat. Ve staré řecké mytologii byl Acherón jednou z řek, vinoucích se podsvětím. V Dantově Pekle tvořil pochmurnou hranici.

Hranici pekla.

3

REBECCA

DATUM: 15. BŘEZNA 2173

Russ Jorden hleděl na krůpěje potu na manželčině čele a srdce se mu svíralo. Tiskla mu ruku, až se mu kosti bolestně drtily o sebe. Viděl, jak zadržuje dech, tvář staženou do zběsilé bolestné masky.

„Dýchej, Anne,“ prosil ji. „No tak, zlato, dýchej.“

Anne zalapala po dechu, celé tělo se jí na chvilku uvolnilo, pak našpulila rty a začala vyfukovat dlouhé doušky vzduchu. V obličeji byla pobledlá už celé hodiny, ale teď skoro zesinala a kruhy pod očima připomínaly modřiny. Nechala hlavu klesnout ke straně, pohledem žebrala, ať něco udělá, i když oba věděli, že nezmůže nic než být u ní a podporovat ji.

„Proč už prostě nevyleze?“ rozčilovala se Anne.

„Je jí tam příjemně,“ odpověděl Russ. „Má tam teplo a slyší, jak ti tluče srdce. Tady je jen děsivý vesmír.“

Anne shlédla na své obrovské břicho, které v posledních hodinách výrazně kleslo. Zamračila se a na čele jí vystoupily přísné vrásky.

„Tak vylez, holčičko. Jestli máš patřit do téhle rodiny, tak musíš být kurážná a taky trochu šílená.“

Russ se tiše zasmál, ale nerozveselilo ho to tak jako jindy. Anne měla bolesti už sedmnáct hodin a poslední tři zůstávalo děložní hrdlo umíněně otevřené stále jen na sedm centimetrů, cervikální skóre činilo šedesát procent. Doktorka Komiskeyová jí dala léky na urychlení toho procesu, ovšem s varováním, že nucení dělohy k akci může zesílit porodní bolesti.

Anne hluboce zasténala a dech se jí zrychlil.

„Russelle…“

„Už to bude,“ ujišťoval ji. „Slibuju.“ V duchu dodal: Pojď, Rebeko. Je čas.

Ošetřovatel vešel do pokoje ve chvíli, kdy Anne zaťala zuby a prohnula se v zádech, celé tělo se jí napjalo. Russ zadržel dech spolu s ní – chtělo se mu ječet, když viděl Anne trpět. Vystrašeně, zoufale se podíval na ošetřovatele.

„Nemůžete jí nějak pomoct, Joeli?“

Štíhlý muž tmavé pleti jen soucitně zavrtěl hlavou.

„Už jsem vám to říkal, Russi. Chtěla porodit přirozeně, stejně jako s Timem. Teď už je pozdě dát jí něco, co by jí nějak výrazně ulevilo. Nemůžeme jí dát víc, než co už dostala, abychom neohrozili dítě.“

Anne zaklela. Joel se přesunul k posteli, položil jí ruku na rameno a rodička začala zase dýchat, uvolňovat se po další kontrakci.

„Doktorka Komiskeyová se na vás hned přijde podívat.“

Russ se do něj zabodl pohledem. „A co když to nepostoupilo?“

„Já nechci císaře!“ vyštěkla Anne mezi dvěma nádechy.

Joel ji poplácal po rameni. „Víte, že je to úplně bezpečné. A jestli máte strach z jizvy –“

„Blbost. Po císaři nezůstávají jizvy od té doby, co se narodila moje babička,“ vydechla Anne.

„Moje řeč,“ dal jí za pravdu ošetřovatel. „A kvůli dítěti –“

Zoufalá Anne se na něj podívala.

„Joeli, je s ním něco špatně?“

„Zatím ne,“ ujišťoval ji Joel. „Všechno vypadá naprosto normálně, podle krevních a genetických testů je to zdravé dítě. Ale může dojít ke komplikacím, jestli… Podívejte se, o tomhle byste si vážně měli promluvit s doktorkou Komiskeyovou.“

„Sakra, Joeli, známe se už dva roky,“ vyštěkl Russ. „Kolonie není zas tak velká. Jestli se máme něčeho bát –“

„Ne. Nechte toho,“ zvedl Joel ruku. „Být sami, pak se máte čeho bát. Ale sami nejste. Máte zdravotníky, kteří vás a vaše dítě hlídají. Celá kolonie čeká, až tu dívenku uvítá na svět.“

Anne vykřikla a znovu stiskla Russovi ruku. Díval se na manželčinu krásnou tvář zkroucenou bolestí a uvědomil si, že jedna z krůpějí na její tváři není pot, ale slza. Pochopil, že to nechali zajít moc daleko.

„Přiveďte mi Komiskeyovou,“ vyhrkl.

„Bude tu každou –“

„Přiveďte ji!“

„Dobře, dobře.“ Joel vyběhl z pokoje a Jordenovi zase osaměli se svým strachem, nadějí a dítětem, kterému se za nimi zjevně nechtělo.

Mezi Russem a Anne se rozhostilo stísněné ticho. Celá utrápená využila odlivu mezi mučivými nápory bolesti, aby se rozdýchala, odpočinula si a pomodlila se, aby po doktorčině příchodu bylo děložní hrdlo úplně otevřené a ona mohla dítě vytlačit.

„Já to nechápu,“ zašeptala unaveně. „Timovi to trvalo od první kontrakce čtyři hodiny. A ty záda… Bože, tehdy mě záda tak strašně nebolely. Co je špatně?“

Russ hleděl na pokojné bílé monitory rozmístěné nad postelí a vedle ní. Kdyby dítě něco ohrozilo, spustil by se poplach, ale obrazovky prozatím blikaly zeleně a modře a mlčely, jen občas si tiše, skoro melodicky zapředly. Za monitory se tiše a temně tyčil mnohem větší přístroj, velká jednotka s poloprůhledným krytem.

Kdyby Komiskeyová rozhodla, že vyjme dítě chirurgicky, přesunula by Anne do té komory. Anne neděsily jizvy, ale pomyšlení, že by o ni nepečovaly lidské ruce. Porodní chirurgická jednotka prováděla císařský řez v zásadě samostatně, a ta představa Jordenovy děsila. Lidé sice dělají chyby, ale aspoň jim záleží na výsledku. Stroje nechápou následky ani cenu lidského života.

„Neudělali jsme chybu?“ zachraptěla Anne.

Russ jí přitiskl na čelo studenou vlhkou žínku.

„S Timmym to bylo hrozně jednoduché,“ řekl. „Nemohli jsme vědět, že to nebude stejné. Bylo rozumné zkusit to přirozeně.“

„To nemyslím,“ namítla jeho žena a chabě máchla jednou rukou, jako by chtěla jeho slova vymazat. „Myslím to, že jsme přišli na Acherón. Do Hadleyho naděje.“

Russ se zamračil. „A co nám jiného zbývalo? Doma nebyla práce. Štěstí, že jsme dostali možnost pracovat mimo planetu. Víš –“

„Vím,“ zasípala a zase se začala napínat, syčela skrz zuby, jak nastupovala další kontrakce. „Ale mít děti… tady…“

Obrazovky na okamžik blikly rudě a Anne ztuhla a vyjekla bolestí.

„A dost!“ vyrazil ze sebe Russ. Vyskočil, až převrhl židli, obrátil se ke dveřím, ale Anne mu ruku nepustila. Obrátil se, aby se jí vyvlékl, a všiml si, že všechna světla na monitoru zase zezelenala. Žádný poplach se nerozezněl.

Bylo mu to fuk. To jediné bliknutí mu stačilo.

„Komiskeyová!“

Zatímco se nadechoval, aby znovu zakřičel, vplula do dveří podsaditá žena s modrýma očima a záplavou hnědých kudrn, doktorka Theodora Komiskeyová. Za ní poslušně cupital Joel.

„Tak se podíváme, jak daleko jsme se dostali,“ oznámila doktorka, usměvavá a optimistická jako vždycky.

„Přes půlku podělanýho vesmíru,“ zavrčel Russ.

Nesnášel to falešné veselí, které si tihle felčaři nasazovali jako masku, a nejradši by ten úsměv doktorce vymazal z tváře, ale tím by Anne ani děcku nijak nepomohl. A tak tam jen stál, zatímco si buclatá žena natáhla rukavice a usadila se na stoličku. Sáhla Anne mezi stehna, pátrala, jako by tam něco ztratila.

„Cítím hlavičku,“ prohlásila se starostí v hlase. „A už chápu, v čem je problém. Dítě je obrácené –“

Russ cítil, jak se mu sevřelo srdce.

„Co to znamená?“

Komiskeyová si ho nevšímala, mluvila k Anne. „Je obrácená k vašemu břichu a týlem vám tlačí na křížovou kost, na kostrč. Dobrá zpráva je, že jste plně otevřená. Chystá se velký příchod zbožňované princezničky Hadleyho naděje.“

Russ svěsil hlavu. „Díkybohu.“

„A co…“ nadechla se Anne. „Co je špatná zpráva?“

„Špatná zpráva je, že to bude bolet jako čert,“ dodala Komiskeyová.

Anne se roztřásla úlevou.

„Až budete připravená, tak já taky, Theo. Ať ten můj čolek už vyklouzne ven.“

Russ se usmál. Čolek – Newt – říkali dítěti už celé měsíce, představovali si, jak se vyvíjí z drobné tečky přes podivného malého obojživelníka ve zralý plod.

„Tak,“ prohlásila doktorka. „Při příští kontrakci budete –“

Ale Anne to nebylo třeba vysvětlovat. Už jednou rodila. Stahy nastoupily a ona zase vykřikla, ale tentokrát to spíš než bolestný jek připomínalo válečný pokřik.

O třináct minut později vložila doktorka Komiskeyová Rebeku Jordenovou do matčiny náruče. Russ se zubil od ucha k uchu, až ho bolela tvář, hruď mu bobtnala láskou, skoro se bál, že se mu roztrhne. Anne políbila holčičku na čelo, Russ se dotkl droboučké ručičky a dceruška mu pevně, silně sevřela prst.

„Ahoj, malá Newt,“ zašeptala Anne dítěti a znovu ho políbila. „Dej pozor, aby ti ta přezdívka nezůstala.“

Russ se zasmál a Anne se na něj s úsměvem podívala.

Newt, pomyslel si. Jsi šťastná holčička.

DATUM: 2. DUBNA 2173

Když se otevřelo nové rekreační středisko kolonie Hadleyho naděje, nikdo se neobtěžoval něčím tak formálním nebo staromódním jako přestřihávání pásky. Al Simpson, správce kolonie, odemkl dveře, doširoka je otevřel a oslava začala. Bratři Finchové přinesli svůj domácí bourbon, Samantha Monetová se sestrou centrum vyzdobily a kuchařka Bronagh Flahertyová se blýskla rozmanitým výběrem koláčů a sladkostí, které pro tu příležitost nachystala.

Hvězdou večera však byla dva a půl týdne stará Newt Jordenová. V rohu hlavní místnosti postával Al Simpson, usrkával z hrnku horkou irskou kávu a pozoroval, jak se ostatní kolonisté střídavě rozplývají nad holčičkou.

Byla nádherná, o tom nebylo pochyb, jak tak zabalená v dece spočívala v matčině náruči. Ale Al Simpson si na mimina zásadně nepotrpěl. Většinou to byla křiklavá stvoření dělající do plenek, podobná scvrklým holohlavým opicím. Ale malá Newt ne. Od začátku oslavy ji neslyšel ani pípnout a velikými krásnými kukadly připomínala zvědavou zkušenou duši vyhlížející z červeňoučkého zdravého dětského obličejíčku.

Jordenovi už měli kluka Tima, dorazili s ním na LV-426, když byl taky ještě nemluvně, ale Newt znamenala důvod k oslavě celé kolonie – první dítě, které se narodilo na Acherónu. Al si pomyslel, že kdyby se všechny budoucí děti v kolonii vyvedly jako Newt, nebylo by tak zlé mít je kolem sebe. Ale měl pocit, že Newt bude výjimka a že své názory na novorozeňata nezmění… ani na děti všeobecně, když teď tak o tom uvažoval.

„Roztomilý mrně,“ ozvalo se vedle něj.

Al sebou škubl, až mu káva cákla z hrnku. Zaklel, jak si spálil prsty, a rychle si ho přendal z pravé ruky do levé.

„Nesmíš mě takhle přepadat,“ zabručel, oklepal si kapky kávy z prstů a pofoukal si je.

„Sakra, promiň, Ale,“ škubl sebou soucitně Greg Hansard.

Al znovu zamáchal prsty, ale bolest už ustupovala.

„Ještě že jsem si tam dal pořádnýho panáka irskýho vizoura,“ řekl. „Ten to ochladil.“

Hansard se usmál. „No, tak pokud nejseš moc popálenej, mohl bys mi ukázat, kam sis tu flašku schoval.“

Alovi se dělit nechtělo, ale Hansard byl hlavní inženýr kolonie a vždycky dobrá společnost. Usoudil, že mu může obětovat pár kapek ze svých soukromých zásob.

„Možná si dám říct,“ zahučel a dlouze se napil z hrnku. Než se obtěžuje nabídnout Hansardovi panáka, vychutná si kávu, dokud je horká. „Ale máš pravdu. To Jordenovo děcko je fakt roztomilý. Nevím, kde k tomu přišla, když se koukneš na rodiče.“

Hansard se suše uchechtl.

„Dost pochybný existence.“

Al se zazubil a zakryl to hrnkem, přitom se rozhlédl kolem. Odjakživa měl na všechno svůj názor, ale kolonisté drželi při sobě a vztahy v Hadleyho naději by zkomplikovalo, kdyby správce o svých ovečkách roznášel drby za jejich zády. Na druhé straně, nebyly to divoké, rozcuchané kudrny Anne Jordenové, které mu vadily, ani to, že Russ vždycky vypadal, jako by to předešlý večer přehnal s pitím.

„Prospektoři bývají takoví, ne?“ poznamenal Al tiše.

„Jsou pochodující malér,“ odpověděl Hansard. Pokývl k hloučku lidí, pořád vrkajících a cukrujících nad děťátkem. Otto Finch se sklonil k malému Timovi, synkovi Jordenových, a dal mu jakousi hadrovou panenku. „Jinak jsou milí, tihle Jordenovi. Ale o toho kluka mám strach.“

Al se zamračil a obrátil se k němu. Něco se mu na tom nelíbilo.

„Jak to myslíš?“

Hansard se ušklíbl a obočí se mu spojilo, jako by litoval toho, co vypustil z pusy.

„Gregu, něco jsi nakousl,“ povzdychl si Al. „A já jsem správce. Nemůžu to pustit druhým uchem ven. Jestli myslíš, že je nějaký problém –“

„Záleží na tom, co považuješ za ‚problém‘.“

Al se znovu ohlédl po Jordenových. Otec a matka vypadali unaveně, ale oba se šťastně culili, hrdí na svou rodinku. Byli to topografové zaměstnaní kolonií, ale stejně jako polovina týmu si přivydělávali jako zlatokopové – prospektoři. Propátrávali sektory povrchu planety a hledali nerostné zdroje, místa dopadu meteoritů a další věci, které by mohly společnost zajímat. Vědecký tým Weyland-Yutani v kolonii je využíval ke sbírání vzorků půdy a nerostů a k mapování úseků planety. Jejich výpravy bývaly dost nebezpečné.

„Nejde o to, že žijou šíleným stylem,“ uvažoval Hansard. „Jasně, v kolonii se budou rodit děti. To přirozeně patří k tomu, co tu děláme. Ale průzkum je riziko a Anne s Russem si asi neuvědomují, co to s sebou nese. To platí pro všechny – kdo jim bude vychovávat děti, když se stane nějakej průšvih? A tihle Jordenovi… no, ti se s tím nemažou. Zrovna dneska vzal Russ Tima na výpravu v traktoru, jeli deset kilometrů na sever.“

Al na něj zůstal hledět. „Víš to jistě?“

Hansard přikývl. „Nechci do toho šťourat. Aspoň ne dneska. Ale pro to děcko to není bezpečný. Já přečkal víc atmosférických bouřek než kdo jiný, a kdyby traktor uvízl…“

Al zvedl ruku.

„V tom jsem s tebou, ale neexistuje proti tomu žádný pravidlo. Už jsem se o tom pár prospektorům zmínil, ale oni to chápou jako farmáři – je to rodinná věc, a když s sebou berou děti do terénu, dávají jim prý školu do budoucna, aby se naučily vážit si majetku.“

„To je pěkná pitomost.“

„Já neřekl, že s nima souhlasím.“ Al se poškrábal vzadu na krku a najednou si připadal unavený. „Jestli chceš něco vědět, tak podle mě za to může Weyland-Yutani.“

Hansard povytáhl obočí.

„Nebezpečnej názor, Ale. Takový řeči by tě mohly stát místo.“

„Plujem vesmírem na holý skále a máme tu zasít civilizaci. Nemyslím si, že se starají, co říkám, pokud dělám svou práci. A odkdy děláš advokáta společnosti?“

„Nedělám,“ ohradil se Hansard. „Ale platí mě dobře, a až odsud odejdu – až bude všechna práce konečně hotová –, tak doufám dostanu lehčí úkol. Do háje, od prvního dne na Acherónu si lámu hlavu, koho jsem tak nasral, že jsem skončil zrovna tady.“

„Možná ti prostě věří. Není to nic lehkýho, udělat z toho místo k žití.“ Al znovu usrkl z hrnku, nechal se prohřívat kávou a uvolňovat alkoholem. Ať nastavili topení v budovách kolonie jakkoli, pořád mu byla zima. Je to prostě moc daleko od slunce, pomyslel si.

Snížil hlas a rozhlédl se, jestli je někdo neposlouchá.

„Já říkám, že do kolonie verbujou dobrodruhy a pitomce. A to nemluvím o těch, co chtějí začít znovu, protože tam doma za sebou spálili všecky mosty.“

„Ale Jordenovy máš rád,“ poznamenal Hansard.

Al pokrčil rameny. „Docela jo, ale jsou dost chamtiví, věčně si chtějí přivydělat. Vědecký tým využívá prospektory, protože jsou ochotní riskovat. Jenom se bojím, že nás jednoho krásnýho dne ohrozí všechny. Máme před sebou ještě spoustu let, než se tahle kolonie dobuduje a úplně osídlí. Deset nebo i víc. Za takovou dobu se toho může podělat…“

Zalétl pohledem k Anne Jordenové, která k sobě vinula svou holčičku, líbala ji na měkké tvářičky a šeptala jí zamilovaně do oušek. Russ klečel u malého Tima, který si uraženě založil ruce a špulil pusu, zřejmě rozhořčený rozruchem kolem mimina.

„Dej na má slova,“ dodal Al, „jestli v tomhle vystrkově zažijem pořádnej malér, tak to bude kvůli lidem jako oni.“

4

PŘÍJEZDY

DATUM: 16. KVĚTNA 2179

Vypadalo to, že si Jernigan poprvé v kariéře připíše k dobru záchranu lodi, kterou ani nehledal. Stál v přetlakové komoře, vedoucí do přistávacího doku, vystrojený do akce, pozoroval své dva společníky a uvažoval, co si asi myslí.

Ne že by bylo těžké si představit, co se honí hlavou Landersovi. Ten chamtivý grázl je jistě celý říčný zjistit, co za poklady se ukrývá v tom zbloudilém plavidle. Ale Fleet… ten byl tvrdý oříšek. Jernigan se ho pokoušel rozlousknout celé tři roky a čtyři expedice. Landers se smál a radil mu, ať to vzdá, že Fleet je něco jako mimozemšťan. Ale Jernigan se nevzdával.

„Cílová loď zachycena,“ zabzučel mu do ucha hlas. Patřil Mooreovi v pilotní kabině. Teď byl jejich očima a ušima, což Jerniganovi vyhovovalo.

„Nějaký známky, odkud pochází?“ chtěl vědět Jernigan.

„Ne. Žádný varování, vysílání, žádný známky života. Co jste se oblíkali, zkusil jsem je kontaktovat mockrát. Nic. Žádná automatická odpověď od palubních počítačů, ani stopa, že vůbec zachytili moje vysílání. Mlčí jako hrob.“

„Tak co myslíš?“ zeptal se Landers. „Je to nějaký starý vojenský plavidlo?“

„Vojenský ne,“ odpověděl Moore a Jerniganovi neušlo, jak Landers zklamaně svěsil ramena. Vojenské lodě nebyly podle zákona kořistí, ale tady hluboko ve vesmíru nebyl nikdo, kdo by dohlédl na to, co si rozeberou, nabalí a pak střelí tomu, kdo dá nejvíc. Obyčejně si volili plavidla nebo orbitální stanice, o nichž věděli, že jsou poničené nebo opuštěné. Echo jim dávaly společnosti, jimž ty vraky patřily, někdy i soukromé kontakty, které věděly, s kým promluvit a kolik může lup vynést.

Často to bývaly pochybné informace z podezřelých míst a Jernigan už několikrát zažil, že vnikli do lodě se stopami zločinu nebo nuceně opuštěné osazenstvem. A jednou objevil pozůstatky přestřelky.

Vesmírné záchranářství nikdy nebylo nejdůstojnější zaměstnání, ale Jernigan kašlal na to, co si ostatní myslí. Měl svůj vlastní morální kodex a byl hrdý na to, že dělá práci, kterou by většina lidí pohrdla.

Někdy objevili na palubě cílového plavidla i přeživší. V takovém případě se všechno měnilo. Zaměstnavateli naúčtovali čas a dopravu, ale tím to končilo. Dokonce ani Landers nikdy nic nenamítal, když odmítli vybrakovat či odvléct loď, v níž zůstala živá posádka nebo pasažér.

Nebyla to nejdůstojnější práce, ale ani vysloveně zločinná.

„Vojenský není,“ opakoval Jernigan. „A co nějaký známky, odkud pochází? Nějaký označení plavidla?“

„Ne, ale je starý,“ vysvětloval Moore. „Myslím, že jsem nic takovýho ještě neviděl, leda na archivních holozáznamech.“ Odmlčel se a pak dodal: „Takže spojuju a napouštím vzduch. Držte si koule, pánové.“

Lodí projela mírná vibrace, a když se Jernigan podíval průhledem, viděl, že na druhé straně se usazuje vlhkost a rychle mrzne. Ubezpečil se, že tepelný systém jeho obleku je nastaven na přijatelnou úroveň, a čekal, až všechna světla zezelenají.

Landers a Fleet byli zkušení piráti a Jernigan neváhal pracovat ani s jedním z nich. Společně se už nalodili nejmíň na dvacet plavidel a stanic a navzájem si pomohli z řady ošemetných situací. Tady to proběhne jako na drátku.

O tom nepochyboval.

Jako vždycky cítil semínko vzrušení. Věřil, že jednoho dne narazí na nějaký poklad.

Když světla zezelenala, opustila trojice mužů přetlakovou komoru a vešla do spojovacího prostoru. Fleet zapojil dálkově řízený řezací robot, ručním ovládáním ho valil k lodi, spustil jeho laserový řezák. Pohlédl na Landerse, který zaujal místo za malým panelem nedaleko místa, kde nalezenou loď svíral soubor ramen s drapáky.

Landers ještě jednou rychle prolétl všechny systémy a přikývl.

„Čistá jak panenská kundička,“ řekl. „Nic tam zevnitř nehrozí.“

„Co ty víš o panenskejch kundičkách?“ rýpl si Fleet.

„Zeptej se svý ségry,“ odsekl Landers. Fleet neodpověděl, ani nedal najevo, že ho slyšel. Nasměroval řezák k lodi, skenerem proměřil dveře a naplánoval řez. Pak stiskl tlačítko.

Laseru trvalo sotva minutku, než pronikl dovnitř. Jernigan lehce přešlápl z nohy na nohu.

Divná kocábka, pomyslel si. Možná starej raketoplán. Ne záchrannej člun. Zvnějšku kolem dveří byly znát stopy poškození – škrábance a jizvy a poblíž motorů stopy výbuchu. Jako všechno, co kdy objevili a vybrakovali, mělo i tohle plavidlo svůj příběh.

Dveře se zhroutily dovnitř, až to těžce kovově zazvonilo. Fleet stáhl řezák a poslal dovnitř snímacího robota. Nikdo z nich nečekal, že najdou něco překvapivého, ale pravidla znali. Opatrnosti není nikdy dost.

Skener vykonal svou práci.

„Je tam něco?“ zeptal se Jernigan.

„Vypadá to jako hibernační kapsle,“ odpověděl Fleet.

„No páni,“ podivil se Landers. „A v ní nějakej živáček?“ Jerniganovi se nelíbil nádech zklamání v kolegově hlase.

„Co já vím,“ řekl Fleet. „Mrknem na to.“

Robot vycouval a Jernigan vlezl dovnitř první, ti dva za ním. Na pilotním křesle ležel skafandr a na řídicím panelu něco, co vypadalo jako harpunová pistole. Hibernační kapsli pokrývala vrstva námrazy.

Jernigan přejel rukou po zaobleném víku a odhalil, že uvnitř leží pohledná žena. Na břiše se jí choulila kočka. Do prkenný ohrady. Kočku viděl naposled jako kluk.

„Bioindikátor ukazuje zelenou – zdá se, že je živá,“ ohlásil. Stáhl si masku a povzdechl si. „Tak to se nám opravdu povedlo.“

A tvář téhle ženské má jistě taky svůj příběh, pomyslel si.

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 09:45

Hukot raketoplánu se proměnil v kovové sténání, jak pronikl do atmosféry LV-426. Kapitán Demian Brackett se zapíral nohama do podlážky a přidržoval se bezpečnostního ukotvení, které ho drželo na sedadle. Plavidlo se několik vteřin vzpurně stáčelo do stran, ale pak se srovnalo a nakonec nadskočilo jako rychlý motorový člun na volném moři.

Rozezněly se sirény a vpředu v kokpitu se rozblikala rudá světla.

„Do čeho jsme narazili?“ křikl na pilotku.

Ani se neotočila, jen se soustředila na to, aby je udržela v kurzu.

„To je jenom atmosféra,“ odpověděla. „U Acherónu to nikdy nejde hladce.“ Zmáčkla pár tlačítek a sirény umlkly, ale poplašná světla dál blikala.

Brackett zaťal zuby a raketoplán se rozezvučel krupobitím atmosférického smetí škrábajícího do trupu. Byla ho spousta.

„Zaspal jsem něco?“ zavolal zvýšeným hlasem, aby ho bylo slyšet přes rámus trosek bombardujících loď. „Copak tuhle planetu neupravují už patnáct let?“

„Víc,“ houkla pilotka. „Měl jste vidět, jak vypadalo přistání před deseti lety, když jsem sem přišla.“

Děkuju, nechci, pomyslel si Brackett. Měl sice kachní žaludek, ale už se mu začínal obracet. Čelist ho bolela z toho, jak zatínal zuby. Udělá mi to z mozku kaši, pomyslel si, když se celá loď prudce otřásla.

Bombardování na chvíli ustalo. Začal se uvolňovat a v tu chvíli se loď prudce propadla, jako by se kontrolovaný volný pád proměnil v sebevražedný nálet. V duchu zaklel, obrnil se, zkroutil se a pokoušel se vyhlédnout kokpitem ven.

„Docela rád bych neumřel hned první den svého velení,“ zavolal. „Teda, pokud s tím nemáte nějaký problém.“

Pilotka k němu obrátila zakaboněnou tvář.

„Klídek, kapitáne. Sedm zřícení, a žádný pasažér mi ještě neumřel.“

„Sedm čeho?“

Narazili na další vzdušnou kapsu, hodilo to s ním dopředu vteřinu předtím, než atmosféra znovu zhoustla, což s ním škublo zase dozadu tak tvrdě, až praštil hlavou do trupu lodi.

Krucinál –

„A je to, krasavče,“ ozvalo se zepředu. Naskočily zpětné rakety, o pár metrů je zvedly a pak je začaly zvolna spouštět. Pilotka opatrně naváděla loď a pomalu s ní klesala, až jemně dosedli na zem.

Loď vydala hydraulický sykot, jako by si oddechla spolu s nimi, a Brackett si uvolnil pásy. Výstražná světla pohasla a kajuta se rozzářila modrobílým světlem.

„Bezpečně a spolehlivě, přesně jak jsem slíbila,“ zasmála se pilotka. Odjistila dveře a s uličnickým úsměvem se zvedla ze sedadla. Brackett poprvé zaznamenal její křivky a to, jak se na něj dívá.

„Splnila jste slovo,“ přisvědčil. „Až teď mi došlo, že ani nevím, jak se jmenujete.“

„Tressa,“ řekla a napřáhla ruku. „K vašim službám.“

„Demian Brackett,“ představil se a potřásli si rukama.

Přistoupila ke dveřím na pravoboku a na ovládacím panelu naťukala kód. Dveře se syčivě otevřely, s rachotem se vysunula krátká rampa a tupě klapla na povrch planety.

„A jaký že jste to spáchal zločin, že jste uvízl v týhle prdeli vesmíru?“ zajímala se.

Brackett se usmál. „Jsem dobrý mariňák,“ pokrčil rameny. „Jdu, kam mi řeknou.“

Vítr začínal hučet a vát do lodi špinavý prach. Brackett vykoukl ven a úsměv ho přešel. Acherón byl svět černi a šedi, až na rozrůstající se kolonii, jejíž budovy se rýsovaly jako pouhé siluety v temné bouři. Za několik vteřin vítr zase utichl a dopřál mu lepší výhled, ale o moc víc toho k vidění nebylo. Krabicovité stavby, polokoule skleníku a v dálce se tyčil hrozivý pětačtyřicet metrů vysoký výrobník atmosféry, vydechující vzduch.

„Domove, sladký domove.“

„No jo,“ povzdychla si Tressa, „moc se tu neopálíte. Na jak dlouho tu jste?“

Brackett si vzal pytel s výbavou a hodil si ho přes rameno.

„Dokud mě nepřevelí jinam.“

Naklonila hlavu, prohnula se v bocích a on si dopřál lichotivé pomyšlení, že v jejích očích zahlédl soucit.

„No, tak to doufám, že se ještě setkáme, kapitáne Brackette. Někde daleko od Acherónu.“

DATUM: 10. ČERVNA 2179

V pokoji s Ellen Ripleyovou někdo byl. Nechala oči zavřené. Ve vzduchu se vznášel pach dezinfekce, slyšela konejšivé předení zdravotnických přístrojů. S rozkoší vnímala dotek přikrývky na kůži a matrace pod sebou.

Nic z toho ale nepomohlo, stejně jí bylo bídně.

Necítila žádné nebezpečí, žádné ohrožení, a přece ji v paměti tížila nějaká temnota, která by ji ráda ovládla. Bylo to nesmlouvavé a důrazné břemeno kdesi uvnitř.

Jsem tak strašně unavená, pomyslela si. Ale když nakonec přece jen otevřela oči, pochopila, že měla to štěstí a zůstala naživu. Pobíhala kolem ní sestřička, kontrolovala údaje, vylaďovala přístroje, zanášela poznámky. Jak tak Ripleyová pozorovala tu ženu v práci, všimla si okna, které se nikdy neotvíralo. Nabízelo široký nerušený výhled do vesmíru, na složité paže a obytné kapsle vesmírné stanice, kterou nepoznávala… a na planetu dole.

Planetu, která byla jejím domovem.

Projelo jí něco vřelého, šířilo se jí to tělem a dosáhlo až ke tvářím. Štěstí a taky naděje. Dokázala to. Přežila zkázu lodě Nostromo, porazila netvora a dostala se zpátky domů. Brzo se zas uvidí s Amandou.

A přece něco nebylo v pořádku. V břiše ji něco svíralo, a nebylo to jenom tím, že ji prudce vytrhli z hyperspánku. Tma v její paměti byla těhotná hrůzou, duřela nočními můrami, které chtěly na svět. Vábila ji k sobě. Myslela na Dallase, na Kanea a na ostatní a na ten strašný osud, který je postihl. V jejích představách měli nezřetelné a smutné tváře, podobné vybledlým fotografiím nalezeným na dně starého kufru.

Myslela na toho grázla Ashe, a ten jí tak vzdálený nepřipadal.

Ale bylo tam ještě něco. Něco… blíž.

„Jak se cítíte?“ zeptala se sestra.

Ripleyová se pokusila promluvit, ale připadalo jí, že má suchý a nateklý jazyk. Sevřela rty.

„Hrozně,“ vydechla.

„To je líp než včera, ne?“ zazpívala sestra. Mluvila vesele a optimisticky, ale ozývala se v tom i jakási odtažitost. Jak by něco chtěla před pacientkou utajit.

„Kde to jsem?“ zjišťovala Ripleyová.

„V bezpečí. Jste už pár dní na naší stanici Gateway.“ Pomohla Ripleyové do sedu a uspořádala za ní polštáře. „Máte noční můry, ale jinak jste v pořádku.“

Tohle je divné, pomyslela si Ripleyová. Stanice Gateway? O té jaktěživa neslyšela. Pravda, byla nějakou dobu pryč, ale pokud to není vrcholně utajené místo, možná dokonce vojenské, měla se o něm doslechnout.

„Zdá se, že máte návštěvu,“ upozornila ji sestra. Ripleyová se obrátila, a když se otevřely dveře, vnímala jen kočku, ne muže, který ji nesl.

„Jonesy!“ zaradovala se a potěšeně se usmála. „Pojď sem.“ Natáhla se pro kocoura a muž jí ho podal. „No tak, pojď sem, ty moje hloupá číčo! Jak se máš? Kdes byl?“

Mezitím co se rozplývala, se ten chlapík posadil. Věděla, jak hloupě to vypadá a zní, když mluví s kočkou. Ale tohle je přece Jonesy. Její spojení s minulostí, s Nostromem a –

A?

S tou tmou v ní, která ji tak děsivě tíží. Možná se jen potřebuje vyzvracet.

„Zdá se, že se znáte.“

Ripleyová se na muže poprvé podívala a okamžitě si ho znelíbila. Tím, co řekl pak, si to u ní rozhodně nevylepšil.

„Já jsem Burke, Carter Burke. Pracuju pro společnost…“ Odmlčel se a dodal: „Ale jinak jsem docela normální.“

Normální? pomyslela si Ripleyová. Jo, to jistě. Uhlazený, prohnaný, kluzký, ani se mi nepodívá do očí. Sakra, pořád je mi bídně. Chtěla, aby odešel, nechal ji s Jonesym a jejími bolestmi a s tou věcí uvnitř – vzpomínkou, strašlivou hrozbou –, kterou ještě nepochopila.

Ale on byl společnost a to znamenalo, že nepřišel jen tak pro nic za nic.

„Jsem rád, že už je vám lépe,“ podbízel se jí. „Říkali, že ten váš pocit slabosti a ztráty orientace brzo přejde. Říkali, že jsou to jenom následky dlouhého stavu hibernace.“ Pokrčil rameny. „Nebo něco podobného.“

A je to tady, pomyslela si Ripleyová. Začátek pravdy. Nic nemůže pořádně vyjít. Takové štěstí nemám.

„Jak to myslíte?“ zeptala se. „Jak dlouho jsem tam byla?“

Burkeova uhlazenost se rozplynula, vypadal nesvůj. Najednou se jí zastesklo po jeho úlisnosti.

„Nikdo o tom s vámi ještě nemluvil?“ ošíval se.

„Ne,“ odvětila Ripleyová. „Ale nic mi tady…“ Znovu vyhlédla z okna. „Není povědomého.“

„Ano, já vím,“ přisvědčil Burke. „Pro vás by to… mohl být šok.“

Jak dlouho? pomyslela si Ripleyová a ze vzpomínek k ní vzhlédla Amanda.

„Je to dost dlouho –,“ začal.

„Jak dlouho?“ chtěla vědět. Amanda se jí v duchu před očima rozplakala. „Prosím.“

„Padesát sedm let,“ řekl.

„Cože?“

Ne. Ne, to nejde, to není možné, to není – Ale její posádka zůstala v paměti jen jako rozplývající se shluk postav, stín a náznak. Až na Ashe. Ten se udržel skoro beze změny.

„Řekl jsem, že jste byla venku padesát sedm let. Odneslo vás to mimo všechny trasy … a bylo to čistě náhodou, že vás záchranná služba objevila.“

Ripleyové se rozbušilo srdce rychleji.

Padesát sedm let.

Amanda se od ní odvrátila, bledla, měnila se ve stín vzpomínky stejně jako stará posádka.

Ne! pomyslela si Ripleyová. Amando! Tolik jsem toho protrpěla, abych se k tobě vrátila a –

Co vlastně protrpěla? Tíha v ní zapulzovala, málem rozpustile zaskotačila nad tím příšerným, zdrcujícím odhalením.

„A měla jste šanci jedna ku tisíci,“ vysvětloval Burke, ale jeho hlas ustupoval do pozadí, ztrácel na významu. „Máte štěstí, že vůbec žijete, děvče.“

Děvče. Tak říkávala Amandě. Zkusila to vyslovit i teď, ale hlas ji neposlouchal a její holčička pro ni byla ztracená.

Ztracená.

„Mohla jste tam taky kroužit ještě tisíc let, opravdu…“ Jeho slova se rozplynula, to, co se dělo v ní, je obralo o veškerý význam. Břemeno, které v sobě nesla, se začínalo rozpínat.

Ripleyová se snažila chytit dech. Jonesy na ni zasyčel. Kočkám nic neujde.

Ale když se ta nesnesitelná tíha konečně provalila, nebyla to žádná vzpomínka.

Byl to jeden z nich.

Cítila ho v sobě, jak ji napadá, kroutí se jí v hrudním koši a připravuje se narodit jako otřesná, ďábelská parodie na dceru, o kterou přišla. V agonii sebou praštila na záda na lůžko, mlátila rukama. Burke se ji pokusil přidržet, volal o pomoc. Vyrazila mu sklenici z ruky, slyšela, jak se roztříštila na podlaze. Stojan na infuzi se zhroutil a vytrhl jí jehlu z ruky.

Do místnosti vtrhli další lidé. Nevěděli, co se děje, a ona jim to rozhodně říct nemohla, nemohla jim to vysvětlit jinak než žebráním o pomoc.

„Prosím!“ křičela. „Pomozte mi!“

Tlačilo se to a vzdouvalo, lámalo žebra, napínalo kůži a v té doběla rozžhavené agonii si vyhrnula noční košili a uviděla…

… Ripleyová se v posteli prudce probrala, ruku sevřenou na prsou. Cítila pod ní splašené chvění, ale to jí jen bušilo srdce.

Sesypala se na ni realita, a ta realita byla strašlivá. Vyhlédla z okna a viděla půvabnou oblinu Země. Tak blízko, a přece tak daleko – ale na tom už nezáleželo. Ripleyová ji teď jako domov necítila.

Malá obrazovka na monitorovací jednotce vedle lůžka ožila, objevila se na ní tvář sestry.

„Zase špatné sny?“ zeptala se. „Nechcete něco na spaní?“

„Ne!“ vyštěkla Ripleyová. „Spala jsem dost.“ Sestra přikývla a obrazovka oslepla.

Jonesy spával v posteli s ní. Zdravotníci z toho nadšení nebyli, ale Burke je přesvědčil, že jí to prospěje. Po tom šoku, který utrpěla, slyšela ho říkat. Napadlo ji, že by mu měla být vděčná, ale nedovedla se zbavit prvního dojmu, jaký na ni udělal.

Neměla toho malého kluzkého neřáda ráda.

„Jonesy,“ zašeptala, vzala kočku a přitiskla si ji k sobě. „Pojď sem. To je v pořádku. To je v pořádku. Je to za námi.“

Ale temná tíživá váha v ní zůstávala, patřila k ní, i když jí nerozuměla. A konejšivými slovy určenými kočce se jen snažila přesvědčit sama sebe.

5

DRSNÝ TERÉN

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 10:22

Na planetě čekali na Bracketta dva koloniální mariňáci. Zasalutovali, když sešel po rampě, a on jim pozdrav oplatil a chvatně k nim kráčel.

„Vítejte na Acherónu, kapitáne,“ řekl ten první. Byla to vysoká žena s pletí skoro tak tmavou, jako měl Brackett, a s bledou starou jizvou táhnoucí se přes levou tvář. Ukázala na malého robustního vojáka vedle sebe, bledého muže s jasně oranžovými vlasy a silnými brýlemi na očích. „Jsem poručík Julisa Parisová. Tohle je seržant Coughlin –“

„Rád vás oba poznávám,“ odpověděl Brackett. „A díky, že jste mě v té bouřce vyšli pozdravit, ale pokračovat budeme pod střechou.“

Seržant Coughlin se jednou rukou chopil jeho vaku a zvedl ho s lehkostí, která prozrazovala značnou sílu. Všichni tři pospíchali k nejbližším dveřím, vedoucím do dvoupatrové šedé budovy s úzkými horizontálními škvírami místo oken, zčásti pokrytými těžkými kovovými ochrannými štíty.

„Nerada vám to říkám, kapitáne,“ začala poručice Parisová a máchla rukou kolem, „ale tenhle svinčík, to je tady běžné.“ Šla jako první, u vchodu se zastavila, nechala je projít a zabouchla za nimi dveře. Kvílení větru okamžitě ustalo a dveře se se zasyčením utěsnily.

Zablikala bílá světla a rozzářila se jasněji. Brackett se rozhlédl po čisté široké chodbě, táhnoucí se hluboko do útrob budovy. Z reproduktorů nad hlavami se linula tichá hudba – džez začátku dvaadvacátého století – a kapitán usoudil, že mohl dopadnout i hůř. Existovala spousta velitelských postů, kde si člověk nemohl nevypěstovat aspoň mírnou klaustrofobii. Tady byl aspoň prostor k pohybu a lidská společnost, civilisté i vojáci.

„Fajn, tak abychom začali pořádně,“ řekl a potřásl si rukou s Parisovou a Coughlinem. „Jsem Demian Brackett. Váš nový velitel. A to, že jste mě přišli uvítat, může mít jenom tři důvody. Buď jste dobří vojáci, vlezdoprdelky, nebo jste si vytáhli krátkou sirku. Co z toho platí?“

Coughlin se štěkavě zasmál a zrudl ve tváři. „No, já jsem rozhodně vlezdoprdelka,“ řekl a nadhodil si své břemeno. „Nesu vám ten zatracenej pytel.“

„A vy, poručíku?“ zeptal se Brackett a s povytaženým obočím se podíval na Parisovou.

Po tváři jí přejel úsměv, ale zvedl se jen jeden koutek úst. Svaly na druhé straně, pod jizvou, očividně nepracovaly.

„Dejte tomu čas, kapitáne,“ odbyla ho. „Určitě na to přijdete sám.“

„Fajn. Tak pojďme dál.“

Zatímco ho poručice Parisová vedla do budovy, spustil Coughlin ódy na to, co považoval za vymoženosti Hadleyho naděje: čerstvou zeleninu ze skleníku, herny, rozlehlé, ještě nedokončené podzemní prostory se spoustou místa na běhání a kuchařku, která je – podle seržantových slov – virtuosem, co se týče italských těstovin.

Kolonie se nacházela teprve v prvních fázích. Jednoho dne z ní bude rozrostlé středisko, při tom, jak Weyland-Yutani podporuje rozvoj této oblasti. Společnost i vláda prosazovaly vědecký výzkum, který se už rozběhl, ale nejcennější bude Hadleyho naděje coby vesmírné odpočívadlo nebo kosmický přístav.

„Musím říct,“ mlel dál Coughlin, „že není na škodu, že tu mezi kolonisty máme pár pěknejch ženskejch.“

Vypadalo to, že se zadrhl. Nadhodil si Brackettův vak na rameni a vyslal ustaraný pohled k Parisové.

„Poslouchejte, kapitáne… náš poslední velitel byl trochu ras, když přišlo na, hm, kamarádšofty s kolonisty. Vám to vadit nebude?“

Brackett už o tom uvažoval, když se o jmenování dozvěděl. Nestál sice o dramata romantických a sexuálních pletek vojáků a civilistů, neznal však způsob, jak tomu účinně zabránit. Lepší bude mít věci na světle než se potýkat s lidskou hloupostí a pokusy udržovat tajné vztahy.

„Moc tomu nefandím,“ přiznal, „ale radši spěte s kolonisty než s vojáky. Ta omezení nejsou jen tak pro legraci. Nechci, abyste uprostřed operace civěl tady po poručíkovi a spadl z útesu.“

Coughlin zamrkal a vytřeštil oči.

„Já a poručík? Kdepak, kapitáne, to teda ne… já bych nikdy… teda ne, že bych si nedal říct, ale…“

Parisová se rozesmála a zavrtěla hlavou. Brackett zachoval vážnou tvář, ale Coughlin si všiml, jak se Parisová tváří, a prudce se začervenal.

„Děláte si ze mě srandu.“

„Ano, seržante,“ připustil Brackett. „Dělám si z vás srandu.“

Coughlin si povzdechl. „To se vám povedlo, kapitáne. Ale chápu, o co vám jde.“

„Takže s vámi nebudu mít žádné potíže, seržante Coughline?“

„S ním ne,“ odpověděla za něj Parisová. „Ale magorů tu máme dost.“

„Můžete mě varovat?“ zeptal se Brackett. „Upozornit mě, na koho si mám dávat pozor?“

Parisová na to neřekla nic. Z tváře jí zmizely všechny stopy veselí. Když došla ke dveřím a odemykala je, vypadala, že svých slov lituje.

Postupovali hlouběji do nitra kolonie a minuli několik civilistů. Brackett zaslechl z postranní chodby smích, podíval se tam a zahlédl dvě děti, jak dělají na zemi hvězdy. Na to si bude muset zvykat – mít kolem sebe drobotinu.

„A co vy, kapitáne?“ zeptal se Coughlin.

Brackett nakrčil čelo. „Co se mnou, seržante?“

„Máte někoho? Někoho, koho jste někde nechal?“

Řada vysokých oken před nimi jim dávala nahlédnout do rozlehlého velitelského bloku. Bezpečnostní a operační personál tam seděl u svých pracovních stanovišť a studoval monitory. Uprostřed místnosti jakýsi statný běloch pucoval zanedbaného vousatého mladíka se svitkem v ruce.

„Správa kolonie,“ vysvětlovala Parisová. „To je Al Simpson. Zastihl jste ho v jednom z jeho lepších dnů.“

Simpsonova tvář zbrunátněla, jak tak na mladíka řval. Parisová ale nevypadala, že se správcovým lepším dnem žertovala. Brackett zadoufal, že s tím chlapem nebudou problémy. Nesnášel, když se mu civilisti pletli do práce.

Parisová upoutala Simpsonovu pozornost. Mávl na ně, aby naznačil, že se jim hned bude věnovat.

„Vypadá, že to bude okouzlující člověk,“ zamumlal Brackett.

„Není tak špatný,“ mínila Parisová. „Ale zodpovídat bych se mu nechtěla.“

Mezi trojicí vojáků zavládlo přátelské ticho, zatímco čekali na chodbě. Míjeli je zvědaví civilisté, usmívali se a kývali novému veliteli na pozdrav. Coughlin sesunul vak na zem a opřel se o zeď.

Brackett se k němu obrátil.

„Mimochodem, odpověď zní ne.“

„Na co?“

„Jestli jsem někde někoho nechal.“

Nebyla to lež, ale pravda taky ne.

Od samého začátku měl z této velitelské pozice smíšené pocity. Už dřív sloužil v koloniích – každá si udržovala malou vojenskou jednotku jmenovanou vládou Spojených států, stejně tak koloniální mariňáci poskytovali ochranu všem signatářům paktu Spojených Amerik.

V posledních letech se do koloniálních záležitostí vložila společnost Weyland-Yutani, která vlastnila půlku vesmíru, nebo ho aspoň ovládala. Kolovaly hrůzné zvěsti o jejích obchodních praktikách, ale i sama realita byla dost zlá. Často uvažoval, jestli se tomu ještě dá říkat korupce, pokud je zášť a lačnost čistě záměrná a patří k základům celého byznysu. Hadleyho naděje byl společný podnik vlády a společnosti, ale jemu se nelíbila představa, že by měl přijímat rozkazy od nějakých korporátních panáků.

A ještě z jednoho důvodu ho jmenování na LV-426 znervózňovalo.

Seržant Coughlin se ho ptal, jestli někde někoho nechal, a Brackett mu nelhal. Na Zemi neměl nikoho, ale před lety, když se dal ke koloniálním mariňákům, byl nucen ukončit vztah se ženou, kterou miloval. Ona šla dál a vybudovala si nový život s jiným mužem. V době, když se vrátil domů na dovolenku – a těšil se, že se s ní aspoň pozdraví, uvidí zas její úsměv –, opustila už s manželem planetu.

Teď se ale jejich cesty měly zase protnout. Jeho bývalá přítelkyně s manželem byli mezi prvními kolonisty, kteří před lety dorazili na Acherón. Brackett uvažoval, jestli má pořád týž úsměv a jestli ho uvidí ráda, nebo ne.

Kdysi se jmenovala Anne Ridleyová.

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 11:05

Curtis Finch měl sto chutí bratra uškrtit. Možná by o tom vážně uvažoval, jenže kdyby zvedl ruce z volantu traktoru, mohlo by je to smést do příkopu.

„Já chci pryč, člověče,“ postěžoval si Otto a zapřel se oběma rukama o palubní desku, zatímco bouře mlátila do jejich šestikolového vozidla nápory větru jako obřími pěstmi.

Ze zadního sedadla se ozvalo posměšné zafunění. Dva koloniální mariňáci dlouho mlčeli, zatímco je Curtis vezl po skalnatých kopcích, ale teď se seržant Marvin Draper naklonil dopředu a ledovým pohledem se zabodl do staršího Finche.

„Jestli chceš vypadnout, tak si posluž,“ odfrkl si Draper. „Blbečku.“

Otto zrudl, otočil se a sjel pohledem Drapera a tmavookou vojínku Ankitu Yousseffovou, která mlčela jako hrob.

„Drž zobák, Drapere. Řekl jsem pryč, ne ven. Pryč, pryč, pryč. Pryč z týhle pojebaný skály! Chci domů.“

Draper se nechal pásy stáhnout zpátky k zadnímu sedadlu. Usmál se a koutkem pusy prohodil k vojínce Yousseffové: „Ottík chce za maminkou.“

„Naše máma je mrtvá,“ vyštěkl Otto a vyjekl, jak nápor větru zvedl levou stranu traktoru na vteřinu ze země, než žuchla zase dolů a vozidlo se valilo dál. „Ale klidně se zavrtám do hrobu za ní, kdyby to znamenalo, že nebudu muset žít na tomhle –“

„Nech toho!“ vyrazil ze sebe Curtis. Už toho měl plné zuby.

Otto na něj zůstal hledět. Měl modré oči a tmavě rudé vlasy po matce, zatímco Curtis se svýma hnědýma očima a vlasy připomínal otce. Nebylo ale osoby, která by v nich na první pohled nepoznala bratry.

Curtis hleděl přímo před sebe, srdce mu bilo do hrudi, jak se zoufale snažil manévrovat s vozidlem v bouři. Jel tudy už mnohokrát, ale při všem tom prachu a suti klesla viditelnost za posledních patnáct minut možná na deset procent. Pokračovat dál skoro naslepo byla přinejmenším pitomost, ale pokud správně odhadl jejich postup, chyběl jim už jenom kousek, než se dostanou do úkrytu.

Bylo by to bezpečnější než se pokoušet přečkat bouři v traktoru. Pořád ještě byli dvacet mil od Hadleyho naděje a neměli naději, že se vrátí do kolonie, dokud se prašná bouře nepřežene.

„Curte –“

„Já si nedělám srandu, Otto,“ přerušil bratra a zvedl hlas, aby přehlušil ječící vítr a svištění prachu opírajícího se do vozu. „Vysadím tě klidně přímo tady.“

„Chceš mi říct, že nelituješ toho dne, kdy jsme přišli na Acherón?“

Curtis se k němu obrátil.

„Chceš mě nasrat?“ houkl. „Nebýt tebe, tak tu nejsme.“

„A je to tu zas!“ zasténal Draper na zadním sedadle. „Yousseffová, prosím tě, zastřel mě, ať už ty dva nemusím poslouchat.“

Draper měl sice vyšší hodnost, ale Yousseffová to naštěstí jako rozkaz nebrala. Curtis toho málem litoval. Svalovci Draperovi se po pravé straně tváře táhla dlouhá jizva od koutku úst nahoru, jako by se mu někdo pokusil roztáhnout úsměv. Na krku měl vytetovaného štíra a ta kombinace jizvy a tetování Curtise strašně znervózňovala. Draper působil, že stejně jako štír dokáže udeřit bez varování, svým vtipkováním jenom maskoval prchlivost.

Ale totéž platilo i pro Yousseffovou, která jizvy ani tetování neměla. Oči měla klidné, a přece tichounce slibovaly násilí. Otto se kdysi nechal slyšet, že takoví jsou prostě všichni vojáci, ale Curtis nesouhlasil. Znal spoustu dalších mariňáků a většina z nich nebyla ten typ, co bere násilí jako běžnou věc.

„Curtisi…“ začal Otto opatrně.

„Ne.“ Nechtěl to slyšet. Curtis a Otto – starší o dva roky – byli na Acherónu už sedmačtyřicet měsíců coby topografové a dobrodružní prospektoři. Ve srovnání se starousedlíky jako Meznick a Generazio a Russ a Anne Jordenovi to sice nic neznamenalo, ale někteří lidé byli pro tuhle práci prostě stavění, kdežto jiní ne. To Otto Curtise přemluvil, aby vstoupili do kolonie, ale během posledních pěti měsíců se rozkmotřili.

Curtis to samozřejmě chápal. Všechny ty roky terraformování zmírnily divokou atmosféru Acherónu jen částečně. Věčně neklidné počasí vyvolávalo mohutné bouře, tak silné, že obracely vozy, vířily prach, až nebylo vidět a navigační přístroje selhávaly. Prostředí umělo ukázat vražednou tvář a nedostatečná výbava neustále balancovala na hraně osudového selhání.

Ostatní kolonisty sice měli rádi, ale soupeření mezi prospektory – o nalezení čehokoli, co by mohlo mít pro společnost nějakou cenu, a o vyhlášení vlastního nároku – ztěžovalo rozvinutí opravdového kamarádství.

Otta tíživá povaha tohoto místa ničila. Problém byl, že se nemohli vrátit domů, dokud si nevydělají dost peněz na cestu a nejmíň na šestiměsíční nájem na Zemi.

Curtis svíral volant ještě pevněji, nakláněl se dopředu, zpomalil. Kolem zuřila vichřice a pár dlouhých vteřin neviděl za předním sklem zhola nic. Světla řídicího panelu traktoru zaplavovala vnitřek vozu zelenou září, proměňovala jejich tváře na přízračně bledé obličeje duchů, ale venku vládla černota.

Zadržel dech.

Traktor se zachvěl.

S rachotem zdolal několik terénních vln. Přibrzdil, nechtěl riskovat jízdu naslepo. Pak vítr polevil a on v bouřce vpředu uviděl známou tmavou siluetu. Šlápl na plyn a přidal rychlost.

„Já to nevydržím,“ kvílel Otto. „Já to tu nezvládnu, Curte. Ta pojebaná planeta nás chce zamordovat!“

Curtis stáhl jednu ruku z volantu, obrátil se a tvrdě šťouchl bratra do ramene, jako by byli zase malí kluci. Otto vyjekl a praštil ho po paži.

„Co je, sakra?“ houkl.

„Do hajzlu, Finchi!“ zaduněl Draper.

Yousseffová pronesla svá toho dne první slova: „Kretén debilní.“

Curtis zase upřel oči dopředu, pevně sevřel volant a pokusil se zabočit – ale moc pozdě na to, aby se vyhnul prohlubni. Srdce se mu zhouplo, když se levá strana traktoru naklonila a pak klesla a oni se skřípotem zastavili. Pneumatiky vpravo vyhazovaly do vzduchu hlínu, zatímco ty nalevo se protáčely ve vzduchu.

„Šlápni na plyn!“ houkl Draper vztekle.

„To je nanic,“ odbyl ho Curtis, ale stejně udělal, co říkal. Vozidlo se trochu stočilo a zadek se posunul ještě víc do příkopu.

„Nech toho!“ vraždil ho pohledem Otto. „Podvozek se zadrhl na hřebeni. Ještě kousek sklouznem a převrátíme se.“

Curtis se pomalu nadechl, volant pořád svíral jako v kleštích. Podloží v těchto místech sestávalo z kamenných vrstev a hřebenů pohřbených v hutné půdě s vrchní vrstvou prachu a popele, které se stěhovaly s bouřemi, takže se terén vizuálně měnil den ode dne. Některé příkopy byly hluboké i šest až devět metrů. Kdyby se teď převrátili a podařilo se jim dole přistát zase na kolech, snad by to traktor přežil. Mohli by pokračovat po dně příkopu, až najdou místo, kde svah nebude tak příkrý, a tam by vyjeli nahoru.

Ale kdyby přistáli na střeše…

„Vystupovat,“ oznámil a vypnul motor.

Yousseffová zaklela.

Když si Curtis rozepínal pásy, popadl ho Draper zezadu za rameno.

„Co to děláš, Finchi?“

„Neblbni!“ vyjekl bratr. „Tam venku je po tobě.“

Otto popadl ruční vysílačku a vytáhl anténu. V těchto bouřích nic nefungovalo.

„Správce, no tak, tady Otto Finch,“ vyštěkl do vysílačky. „No tak, ozvěte se!“

Všichni ztuhli a poslouchali praskání, jedinou odpověď, kterou jim přístroj nabídl. Na nepatrný okamžik se linka uvolnila a oni zaslechli zabrebentění – jen pár slov, která nedávala smysl. Dokud se počasí neumoudří, spojení bude nemožné. Možná se jim povede odeslat zprávu, ale správce by je našel jenom těžko. Při všem tom prachu a sopečném popelu lítajícím kolem byly údaje přístrojů vždycky pochybné.

„Nejsem sebevrah,“ řekl Curtis. Ukázal za přední sklo. „Jen se tam koukni.“

„A co tam mám jako vidět?“ zavrčel Draper.

Bouře znovu udeřila. Traktor zakolísal na okraji a sklouzl o kousek dál. Věž, kterou Curtis předtím viděl, zaclonily závěsy prachu neseného větrem.

„Asi tak sto metrů před náma je výrobník atmosféry,“ oznámil. „Procesor číslo šest. Schováme se tam, dokud se vítr neuklidní. Až se dovoláme správci, pošle nám někoho na pomoc. A i když se nedovoláme, najdou nás, když vystopujou naše osobní lokátory. Zvládnem to.“

Obrátil se k bratrovi, uviděl mu v očích strach a bylo mu ho upřímně líto.

„My to zvládnem, Otto,“ ujistil ho.

6

ŽEBŘÍK

Jak tak spěchali bouří, bombardovaní prachem a týraní větrem, držel Otto hlavu dole. Oči mu chránily brýle, ale cítil se bezpečněji, když upíral pohled na zem.

Celé měsíce v něm narůstal děsivý strach, jakási propast, která se mu otevírala v nitru. Ve zlých snech povrch Acherónu rozbrázdily pukliny a uvnitř, v útrobách planety, se pohnulo cosi temného. Pokaždé, když odcházeli z kolonie, si připadal, jako by stáli na okraji střechy pár set metrů vysoko a shlíželi na zem hluboko dole. Měl nutkání prostě se tam vrhnout, vstříc smrti. Veškerý rozum v něm se tomu naléhání bránil, ale stejně ho něco ponoukalo dopředu, něco svůdného jako hadí hlas.

Thanatos, tak se to jmenuje. Někde to četl. Smrtící nutkání.

Nějaký drobný hlásek v Ottu Finchovi byl čím dál přesvědčenější, že mu Acherón míní ublížit, a sváděl ho, aby se tomu zhoubnému záměru poddal.

„Já tady nechci umřít,“ zašeptal a slova mu urvala od úst bouře.

Vzhlédl, uviděl Curtisova záda a plahočil se dál. Draper s Yousseffovou byli za ním, ale nemohl se spolehnout na to, že ho seberou, kdyby upadl. Ale bratr – musel věřit, že kdyby vykřikl, kdyby zavrávoral, Curtis ho zachrání. Jsou koneckonců bratři.

Bože, prosím, pomyslel si. Bože, prosím. Nenech mě tady umřít.

Připadalo mu to jako chabá modlitba. Nikdy v boha nevěřil, ale neubránil se pocitu, že pokud by něco takového existovalo, sídlilo by to daleko, daleko odtud.

Hlasitý kovový skřípot přiměl Otta zvednout oči. Curtis před ním už se dostal k výrobníku, a jak k němu Otto vrávoral, málem smeten náporem větru, vyjely těžké dveře nahoru do pouzdra. Napadlo ho, že bez Curtise by se dovnitř nedostali – vstupní kódy znali všichni topografové, ale Otto je zapomněl.

Díky ti, brácho, pomyslel si.

Ale pak vevrávoral dovnitř, mimo dosah bouře, a najednou už vděčnost necítil. Strhl si brýle, obrátil se kolem dokola a zíral na válcovité potrubí táhnoucí se po zdech a nad hlavou. Výrobníky atmosféry, rozmístěné po Acherónu, byly drobné ve srovnání s obřím procesorem číslo jedna, nacházejícím se přímo v kolonii a velkým jako aréna stadionu. I tak ale byla Šestka dost působivá. Uvnitř měla v průměru patnáct metrů, v koutě byla umístěna malá dozorna plná páček a ciferníků, komunikačních přístrojů a dvou počítačů, které vykonávaly většinu práce. Vedení, potrubí a žebříky šplhaly vzhůru až do rozlehlé kupole – hlavního procesoru – a mizely ve tmě patnáct nebo dvacet metrů nahoře.

Otto tam nemusel lézt ani zjišťovat na kontrolním stanovišti, v čem je problém. Z kloubů se sykotem unikala pára, a jak se tak blížil k nejbližšímu půlmetrovému potrubí, viděl, že kovový povrch vibruje. Ve stanici to hlasitě hučelo, trubky tiše drnčely ve svých konzolích a prstencích, které je držely ukotvené na místě.

„Kristova noho,“ hlesl Draper a stáhl si kabát. „Co že je tu takovej hic?“

Tomu nevinně zvědavému výrazu v jeho tváři – po tom všem, co právě zažili – by se Otto normálně zasmál. Ale teď mu to směšné nepřipadalo.

„Curtisi,“ zavolal Otto tak hlasitě, aby přehlušil syčení a rachot uvnitř a ryčení bouře zvenku.

Vzadu u dveří si Curtis sundal silný ochranný plášť. Stál tam s brýlemi na čele, celý od prachu a potu, a tiše něco říkal Yousseffové. Vojínka koloniální námořní pěchoty jeho koketování půlku času ignorovala a tu druhou ho odměňovala povytaženým obočím nebo křivým úsměvem nad nějakou pitomostí, kterou vypustil z pusy.

Otto ji kvůli tomu nesnášel. Poznal, že bratrovi učarovala – se svou snědou pletí a velkýma hypnotickýma hnědýma očima zprvu uchvátila každého. Ale Ottovi vždycky připadala jako chladná děvka. Její úšklebky jako by se vysmívaly Curtisově osamělému, ale doufajícímu srdci.

„Curtisi, do hajzlu s tebou!“ houkl. „Pitomce ze sebe můžeš dělat až pak!“

Nenáviděl sám sebe za to, jak mu přeskočil hlas, za tu paniku, která se o něj pokoušela.

Teprve když se do něj bratr zabodl nenávistným pohledem, aby zakryl, jak ho ta pravda zabolela, si Otto uvědomil, co řekl.

„Víš co –,“ začal Curtis a popošel k němu.

„Počkej!“ vyštěkl Otto, zavrtěl hlavou a vztáhl ruku. „Prostě… počkej. Nasrat se můžeš až pak, jo? Máme malér.“

Draper, který se mezitím svezl na zem, kolena si přitáhl k hrudi a zády se opřel o zeď, se zasmál.

„Sakra, jenom jeden?“

Ottovi připadalo, že nemůže dýchat. Když byli s Curtisem malí kluci a zlobili, zamykal je otec za trest do skříně. Tma Otta děsila, ale ten stísněný prostor byl ještě horší. Někdy si představoval, že hustý vzduch je živý, že nesnáší vetřelce – zvlášť ne nezbedné malé kluky – a že ho chce zardousit. Jak tam tak ležel potmě na hromadě bot rodičů a matčiny kabáty ho lechtaly vzadu na krku, přímo cítil těžké prašné objetí. Brzy se přehřál a na kůži mu vyskočil pot. Nikdy si netroufal zaklepat na dveře – před tím ho otec mnohokrát varoval –, ale nezdráhal se brečet a prosit o vysvobození, a pak už jen tiše ležel na botách a cítil naftu z továrny, kde otec pracoval.

Ve výrobníku to páchlo stejně. Tma a horko, dusný vzduch. Díval se na Curtise, který se k němu blížil. Pátral mu v očích a uvažoval, proč ho bratr nechápe.

„Ty to neslyšíš?“ zeptal se Otto a prohrábl si změť zrzavých vlasů. „Necítíš to?“

Curtis ztuhl a zaposlouchal se.

Draper se podíval na Yousseffovou.

„Co? Ty něco slyšíš?“

A pak to uslyšeli všichni. Supění a skřípání vycházející seshora. Curtis se protlačil kolem Otta a položil ruku na potrubí. Zaznamenal stejnou vibraci, pak se pokusil dohlédnout nahoru do tmy.

„To jenom ty mašiny,“ odbyl ho Draper. „Ty blbý mašiny.“

„Jasně že mašiny,“ ušklíbl se Curtis a sjel ho ničivým pohledem. „Mašiny, co selhávají.“

Při těch slovech Yousseffová vzhlédla. Teď už nepovytahovala obočí ani se neculila.

„Jak ‚selhávají‘?“

„Zanášejí se,“ odpověděl Otto, nervózně máchl rukama a zatahal se za krátké vlasy vzadu na krku. Ten bolestný zlozvyk si osvojil teprve nedávno. „Jednotka se zanáší. Poslední dobou přišlo moc bouřek a od poslední údržby je to dlouho. Draper říkal, že je tu hic. No, to má pravdu, ale nejenom to – přehřívá se to. Podle toho, jak to zní, se jednotka ucpává, všecky filtry potřebují propláchnout a profouknout…“

Položil ruku na potrubí. Zahřívalo se.

„… a podle mě se to musí udělat fofrem, do pár hodin. Možná i dřív.“ Zatahal se za rudé kudrny. „A to jsem optimista.“

„Nebo se stane co?“ chtěl vědět Draper. „No tak se ten krám zastaví – po tom je nám prd. A až bude po bouřce, pošleme signál a oni sem vypraví někoho z kolonie.“

Otto se podíval na bratra a sklopil oči.

„Curtisi?“ zeptala se Yousseffová ustaraně.

„V nejlepším případě má Draper pravdu,“ odpověděl Curtis. „Jádro se zastaví, pokud se filtry moc zanesou a všechno se to přehřeje. Ale horko už je tu dost, a nestalo se to.“

„Mám se vůbec ptát, co bude, jestli se jádro automaticky nevypne?“ ozval se Draper.

Otto spojil ruce a pak jimi prudce máchl od sebe.

„Bum.“

Yousseffová zaklela, obrátila se ke dveřím a otevřela je. Vteřinu zírala ven a pak je zase pevně zavřela.

„Asi to nevypadá, že by bouře polevovala,“ pochopil Curtis. Výraz na její tváři mu napověděl dost. Čtveřice se po sobě chvilku dívala. Otto si všiml, jak se Draperovi perlí na čele pot, sám ho cítil na zádech a věděl, že teplota stoupla už jen za těch pár minut, co jsou tady.

„Curtisi!“ houkl Otto.

Bratr na něj zíral.

„Já to vím, jasný?“ Curtis tiše zaklel a vrhl se k žebříku upevněnému na zdi hned vedle dveří do ovládací místnosti.

„Počkat, co děláš?“ chtěl vědět Draper a otíral si pot z čela.

Curtis po něm střelil pohledem. „Ty víš, jak propláchnout filtry, profouknout usazeniny a poslat ten sajrajt ven?“

Draper rozhodil rukama, ukázal na svou uniformu a svalnatou postavu.

„Vypadám snad na údržbáře?“

Curtis kývl nahoru. „Proto tam lezu já. Jsem tu jedinej, kdo ví, jak se to dělá. Jestli pročistím filtry, tak to do luftu nevyletí. Jestli to nezvládnu, tak se musíme popasovat s bouřkou.“

„No jo, sakra, tak… lez,“ ukázal mu Draper na žebřík.

Otto viděl, jak příčky bratrovi vibrují pod rukama, když vystoupal kousek nad zem. Musí mu chrastit všechny kosti v těle, pomyslel si.

Yousseffová se postavila dole k žebříku.

„Dej pozor.“

Curtis se zašklebil na Otta, jako by chtěl naznačit: Já ti říkal, že po mně jede.

Skřípění a supění nad nimi zesílilo. Otto cítil, jak se mu chvěje půda pod nohama, a to chvění mu projíždělo celým tělem. Zaťal zuby, díval se, jak bratr stoupá, a zuby mu drkotaly vibracemi v podlaze. Srdce mu bušilo a po krku stékal další čúrek potu.

„Já tuhle planetu nenávidím,“ zamumlal, přesvědčený, že to řekl jen pro sebe. „Nenávidím tuhle bohem zapomenutou –“

„Je to měsíc,“ ozvala se Yousseffová.

Otto se k ní prudce otočil a prakticky zavrčel: „Nenávidím tuhle planetu!“ vyjekl a v očích ho pálily slzy, které odmítal prolít.

Pak něco v jádru bouchlo, nějaký kov nevydržel tlak. Rána, která následovala, otřásla celou stavbou, jako by ji zvenčí nakopla obří noha. Curtis nahoře na žebříku vykřikl, Otto vzhlédl a všiml si, jak bratr uklouzl a horečně chňapá prsty po příčkách.

Křičel bratrovo jméno, zatímco Curtis padal. Rozběhl se ke spodnímu konci žebříku. Když tělo dopadlo na zem, přimrazil ten zvuk Otta na místě. Znal ho z dětství – takhle zněly lámající se kosti.

Curtis vydal jediný bolestný výkřik a pak zmlkl tak rychle a absolutně, jako by mu hlas odřízla gilotina. Zhroutil se u základny žebříku, zatímco se celý procesor kolem houpal a rámusil a do dusného vzduchu pronikalo víc a víc páry. Otto se děsil, že je po bratrovi.

Draper ho hrubě odstrčil, řekl kurvakurvakurvakurvakurva skoro do rytmu jeho tlukoucího srdce a klekl si ke Curtisovi.

Yousseffová popošla o dva kroky k jádru.

„Drapere, tohle neskončí dobře,“ varovala ho. „Musíme pryč!“

Draper zrovna dvěma prsty zkoušel pulz na Curtisově krku. Obrátil se k ní a zabodl se do ní pohledem.

„Myslíš, že to nevím?“ vyjel na ni. „A co máš v plánu? Chceš zkusit v tý bouřce jet? Jestli nepočkáme, dokud to nepřejde, zabije nás to tam.“

„Zabije nás to tady, jestli tý potvoře neprotáhneme krk!“ houkla Yousseffová.

Otto je skoro neslyšel. Přišoural se ke Curtisovi, svezl se na kolena vedle Drapera a vrtěl hlavou. V hlavě se mu všechno dávno pomíchalo úzkostí a strachem, hlubokým sílícím přesvědčením, že se všichni nacházejí ve strašlivém nebezpečí, až se divil, že mu to vůbec ještě myslí.

„Curtisi?“ zkusil to a šťouchl bratra do ramene. Curtis se ani nepohnul.

Ottovi vylétly ruce k puse, obrátil se a hleděl na Drapera, dech se mu zadrhl v hrudi, tělem se mu rozlévala hrůza a vymazávala všechny ostatní pocity.

„Bože můj,“ hlesl. „Za to můžu já. Za to můžu já! On nechtěl do kolonie a já ho přemluvil. Je to moje vina. Zabil jsem vlastního bráchu!“

Draper se napřáhl a praštil Otta do nosu, až sebou bolestí cukl.

„Co to sakra –“

„Už mě vnímáš?“ houkl Draper a Ottovi se najednou vrátil do uší rámus bouře odírající zdi zvenku a ryk sténajícího procesoru. Bylo to, jako by někdo na chvilku ztlumil zbytek světa.

Přikývl.

„Ten debil není mrtvej,“ prohlásil Draper a pokývl ke Curtisovi. „Zlomil si nohu, jak spadl. A dostal pořádnou šlupku do kebule. Jestli má štěstí, tak omdlel bolestí, není to od mozku. Hlavní teď je, jestli to zvládneš ty, Otto? Vytáhneš tu svou prdel nahoru a vyčistíš průduchy?“

Otto zavrtěl hlavou a natáhl se, aby pohladil Curtise po vlasech.

„Do hajzlu, chlape, víš, jak se to dělá?“ zaduněl Draper a šťouchl ho do prsou.

„Ne!“ vykřikl Otto a spodní ret se mu třásl. „Nevím o tom ani prd!“

Draper se obrátil k Yousseffové.

„Já vím, že to ta bouřka ruší, ale musíš přivolat pomoc. Sežeň někoho s pásákem!“ Vítr venku zahučel ještě silněji. Štěrk drhnoucí kov skoro jako by zpíval vysokou posměšnou melodii.

„Tímhle signál neprojde ani náhodou!“ vyštěkla na něj Yousseffová. „Musíme ven, schovat se v traktoru!“

„Zkoušej to dál, sakra!“ zaduněl Draper. „Ono se to na chvilku zklidní. Ten signál protlačíš.“

Yousseffová se od nich prudce odvrátila a odkráčela ke zdi vzadu, přikryla si jedno ucho a nasadila si sluchátko s mikrofonem. Otto na ni zíral a věděl, že žádný signál nebude. Umřou tady a Acherón je slupne jako malinu. Štěrk je oholí až na kost, ty kosti pohřbí prach a oni se propadnou do pekla, jak to vždycky viděl v nočních můrách – do pekla v srdci téhle planety.

„Já to tu nenávidím!“ vyhrkl hlasitě a celý se chvěl. Obrátil se a podíval se na bratrovu ochablou tvář. Curtisovi se svezla hlava na bok a Otto poprvé uviděl velikou, rudou a nateklou pohmožděninu na levém spánku.

„Curtisi!“ zakvílel, nemohl si pomoci. Zatřásl bratrovi rukou, šťouchl ho do ramene. „Curtisi, prosím! Je mi to líto. Je mi to moc, moc líto!“ Kolébal se zepředu dozadu, zavřel oči. „Já tu planetu nenávidím! Já tu planetu –“

Prudce oči zas otevřel, když ho Draper popadl zepředu za košili.

„Drž zobák!“ houkl voják a rozmáchl se pěstí.

Rána Otta umlčela, zakrvácela mu pusu a vyrazila zub. Celý otřesený zíral na Drapera, který ho pořád držel za košili, pěst připravenou k dalšímu úderu. Ottovi vhrkly do očí slzy a tentokrát je nezadržoval. Začaly se mu valit po tvářích, vyplivl vyražený zub a jazykem zkoumal ostré okraje díry, která po něm zůstala.

„Vylezeš tam nahoru,“ rozkázal Draper a ukázal na žebřík. „Ty a ten tvůj podělanej brácha jste jak siamský dvojčata. Nevěřím ti ani slovo, že nemáš šajnu, jak to zastavit. Takže mazej nahoru, Otto. Možná na tom závisí můj život, a to znamená, že pomažeš nahoru, nebo tě střelím do hlavy.“

V Ottovi se zadrhl dech. Ramena se mu zachvěla.

„Já tuhle planetu ne–“

Draperova pěst mu znova dopadla do tváře. Otto v jeho sevření ochabl, zavzlykal a vyplivl mohutný chuchvalec krve. Pak přikývl.

Tam na žebříku bude aspoň z dosahu Draperovy pěsti. A možná že odtamtud z výšky bude Curtis vypadat, že jenom spí.

Ustálil se a chytil spodní příčku. Zatímco celý výrobník kolem něj drnčel a kvílel, začal Otto lézt.

Na třetí příčce ztuhl, pustil se a s žuchnutím dopadl na zem.

„Co to kurva –,“ začal Draper.

Otto se k němu obrátil a slzy se mu lily z očí.

„Zastřel mě,“ hlesl, skočil zády ke zdi a svezl se po ní na zem, zničený a sklíčený. „Jestli mě chceš zabít, tak si posluž. Radši budu mrtvej než tady.“

Draper zaklel a namířil zbraň.

Yousseffová ho popadla za zápěstí, rychle zavrtěla hlavou a přistoupila k Ottovi.

„Curtis je zraněný, Otto,“ domlouvala mu. „Jestli něco neuděláš, tak tady asi umřem všichni, včetně tvýho bráchy.“

Otto jí pohlédl do krásných hnědých lesknoucích se očí.

„Slib mi, že je přesvědčíš, aby nás poslali domů – a já udělám, co dokážu. Slib mi, že je přiměješ, aby nás poslali pryč příští lodí.“

Yousseffová přikývla. „Slibuju.“

Otto si odfrkl, chřípí se mu roztáhlo, odvrátil se.

„Děvko jedna ulhaná. Myslíš, že ti to nevidím v očích?“ vzlykl. A pak se rozječel: „Já chci domů!“

7

MALÉRY CHODÍ PO TŘECH

DATUM: 10. ČERVEN 2179

ČAS: 11:10

Podle zkušeností Demiana Bracketta, čím dále od Země ho nasadí, tím spíš narazí na nějaké potížisty. Lidé se dávali ke koloniální námořní pěchotě ze spousty důvodů: někteří ze smyslu pro čest a povinnost, jiní aby unikli minulosti, a další proto, že v sobě měli násilí a nechtěli ublížit lidem, které milovali.

Zjistil, že bez ohledu na pohnutky se z nich pak stali buď dobří vojáci, nebo zosobněný malér. Ať už měli na začátku jakékoli záměry, dokázala se většina lidí zvrtnout kamkoli, jakmile se pohroužila do vojenského života.

Další věc, kterou časem vysledoval, bylo to, že čím dále od Země je jednotka nasazena, tím jsou buřiči drzejší.

V prvních pětačtyřiceti minutách po příjezdu na Acherón si kapitán Brackett uložil výbavu do svých prostor, absolvoval úvodní setkání s Alem Simpsonem a vedoucími úředníky správy kolonie a zahájil první poradu mužstva. Koloniální námořní pěchota měla k dispozici malou místnost, ale jednadvaceti mužům a ženám, kteří se v ní teď shromáždili, stačila.

Brackett stál vpředu, opíral se o pultík jako při bohoslužbě a prohlížel si vojáky stojící před sebou. U jedné zdi byly narovnané židle, ale protože šlo o první setkání s jednotkou, nemínil jim povolit pohodlí.

Líp když budou všichni stát, včetně jeho.

Brackett to vzal prostě. Základní představení a očekávání, naděje, že mu pomohou se zapracovat, pevné doporučení řídit se protokolem a vděk za přivítání, jakého se mu dostalo od poručice Parisové a seržanta Coughlina, kteří stáli bokem, oba trochu stranou od zbytku jednotky. Zatímco mluvil, sledoval oči vojáků. Většina vypadala, že dává pozor, dokonce je zvědavá na nového velitele, připravená dělat svou práci. Několik lidí ale nevypadalo tak čitelně.

Zvlášť jeden lehce mhouřil oči, zvedal koutek úst, jako by si měl každou chvíli odfrknout. Byl bledý a hubený, s orlím nosem a sálal z něj odpor. Brackett tuhle sortu znal – vzdorný a nepřátelský typ, který se bude pochechtávat a šeptat a vrčet, aby si vynutil pozornost. Ale to nebyla Brackettova jediná starost.

Nedaleko stáli ještě tři další. I když nevypadali tak jízlivě jako Orlí nos, Brackett v nich pozoroval napětí a ztuhlost a zdálo se mu, že zachytil několik tichých poznámek.

Acherón měl svá rizika, přesto to ale měla být relativně jednoduchá mise. Brackett si umínil zajistit, aby mu ji Orlí nos a jeho kumpáni nekomplikovali.

„Fajn, tak to prozatím stačí,“ oznámil kapitán a přejel pohledem vojáky. Působili jako tvrdá banda, většinou bystří a pohotoví. „V příštích dnech se krátce sejdu s každým z vás. Když už máme trávit společný čas v tomhle ráji, chci vědět, kdo mi bude krýt záda. A všichni vezměte na vědomí, že já budu krýt ta vaše.“

Možná se mu to jenom zdálo, ale byl by přísahal, že slabý škleb v levém koutku úst Orlího nosu maličko zesílil.

„To je všechno. Rozchod.“ Brackett se podíval doprava. „Poručíku Parisová, seržante Coughline, zůstaňte tu chviličku, prosím.“

Počkal, dokud jednotka nevyšla z místnosti. Někteří to ani nevydrželi na chodbu a začali zase něco hudrat. Brackett jim to nevyčítal. Zrovna se seznámili s novým velitelem, dalo se čekat, že si začnou lámat hlavu, jaký kretén se z něj vyklube. Díval se na ně, dokud nevyšel poslední a on neosaměl s Parisovou a Coughlinem.

„Jak jsem si vedl?“ obrátil se k nim.

„Šlo vám to, kapitáne,“ ocenila ho Parisová. „Ještě nevědí, co od vás můžou čekat, ale oni se brzo uvolní.“

„Ani nevím, jestli o to stojím,“ odpověděl Brackett zamyšleně. Pořádně se zakabonil. „Ten chlap s tou skobou… co je zač?“

Parisová pátravě natáhla krk. „Se skobou?“

Coughlin věděl, o kom je řeč.

„To je Stamovič. Nic moc toho ještě nedokázal, ale jestli se ptáte, jestli vám bude zatápět –“

„Odpověď zní ‚možná‘,“ skočila mu do řeči Parisová a Coughlin přikývl. „Stamovič je nepříjemný grázl, rval se už mámě v děloze, ale bude sekat dobrotu, dokud mu Draper nepovolí.“

„Seržant Marvin Draper?“ zeptal se Brackett a přimhouřil oči. „Četl jsem jeho spis. Dostal pár černých puntíků za neukázněnost, ale to bylo před lety. Mám si s ním dělat starosti? Chci říct, jestli tenhle chlap nakazuje vojínu Stamoviči, co má dělat…“

„Draper se dá zvládnout,“ řekla Parisová. „On dobře ví, že pluje vesmírem na odporném kusu skály a že naštvat velitele je pitomost. Pokud vysloveně neposlechne rozkaz, je nejlíp si ho prostě nevšímat.“

Brackett se zamračil.

„Jestli má tenhle seržant Stamoviče na vodítku, jak mám potom –“

„Nejenom Stamoviče, kapitáne,“ přerušil ho Coughlin. „Ještě je jich pár, co se za ním táhnou.“

S očima pořád přimhouřenýma se Brackett obrátil a prohlížel si schůzovní místnost, v duchu viděl lidi v ní. Pokusil se vyvolat si v paměti tváře jednotky, vzpomenout si, kde kdo stál.

„Který byl Draper?“ zeptal se.

Parisová zavrtěla hlavou. „Žádný. On a Yousseffová jsou v terénu s topografy.“

„Proč to?“

„To je standardní procedura, pane,“ odpověděla Parisová. „Pokaždé, když správce vyšle topografy, doprovází je dvojice našich lidí.“

Brackett zamrkal. „Co dělá koloniální námořní pěchota na civilních výpravách? Kolonisté mají svou práci a my zase svou. Máme zajišťovat bezpečnost samotné kolonie, ne dělat osobní ochranku obyvatelům.“

Parisová se podívala na Coughlina, ale pořízek jenom pokrčil rameny.

„Je to prostě standardní procedura, kapitáne,“ odtušil. „Tak to chodí, co jsem tady.“

„Al Simpson je tu od začátku,“ dodala Parisová. „Pokud na to někdo má odpověď, tak je to on.“

Brackett se zhluboka nadechl. Nemínil hned první den dělat vlny, ale nesedělo mu pomyšlení, že vojáci denně riskují životy něčím, co nemají v popisu práce.

„Běžte si po svém,“ propustil je. „Se Simpsonem si promluvím a pak se trochu zabydlím. Sejdeme se tu zase ve třináct nula nula.“

Parisová a Coughlin zasalutovali, ale Brackett to ani pořádně nezaznamenal. V duchu byl u nepřítomného seržanta Drapera. Že by ho nadřízení nedostatečně informovali o misi na Acherónu? Nebo koloniální správa využívá vojáky pro účely společnosti, aniž by na to měla právo?

Odešel ze schůzovní místnosti a vydal se zpátky ke správnímu středisku. Vykročit s Alem Simpsonem levou nohou bylo to poslední, o co by hned první den své mise stál, ale nestrávil všechna ta léta u koloniální námořní pěchoty – od bitev až po prkotiny – a nezískal Galaktický kříž jen proto, aby dělal poslušného psíčka korporacím v nějaké prdeli vesmíru.

Zachmuřený, ztracený v myšlenkách špatně zabočil a málem se srazil s mužem a ženou, kteří šli proti němu.

„Promiňte,“ zahučel.

Ještě to ani pořádně nedořekl a už zaznamenal, jak žena tiše zalapala po dechu. Nejdřív si pomyslel, že ji ta hrozící srážka zaskočila, a začal se znovu omlouvat. Zachytil zvláštní pohled od jejího společníka, ale teprve když se na ni zase soustředil, uvědomil si, co ji tak zaskočilo.

„Demiane?“ vydechla a tvář jí rozkvetla zářivým úsměvem. „Co ty tady děláš?“

Veškeré napětí a frustrace okamžitě odplynuly. Brackett opětoval její úsměv a potěšeně se zasmál. V Hadleyho naději je sto padesát osm kolonistů, nepočítaje vojáky, a on hned narazí na ni!

„Ahoj, Anne,“ pozdravil.

Už jsem zapomněl, jak jsi krásná, dodal málem. Ale pak zalétl pohledem doleva, zaznamenal popletený výraz na tváři jejího společníka a došlo mu to, co mu chvíli unikalo.

„Vy musíte být Russell Jorden.“

„Russ,“ řekl muž ostražitě a potřásl si s ním rukou.

„Já jsem kapitán Demian Brackett, Russi. Moc rád poznávám muže, který si zasloužil stát se manželem téhle ženy.“

„Jo… díky,“ vyhrkl Russ, ale ostražitost mu z očí nezmizela. Brackett mu to neměl za zlé. Manželům se nezamlouvá, když se kolem motají exmilenci jejich žen.

Zato Anne se pořád usmívala, jen od zářivého úsměvu přešla k tajemnému.

„No páni, Demiane,“ řekla. „Co děláš na Acherónu? Už jsem si myslela, že tě nikdy nepotkám.“

Za ta léta, co se neviděli, jí přibylo pár vrásek kolem očí a čas strávený v divočině hlubokého vesmíru jí dodal jakousi syrovost. Ale z jeho pohledu jí to přidalo na kráse. Tvář jí lemovaly rozcuchané kudrny a z tvrdé práce byla štíhlá a svalnatá. Oči jí zářily neohroženým odhodláním těch, kteří si zvolili náročnou životní cestu.

Je to žena jiného muže, připomněl si. Ne že by to potřeboval zvlášť připomínat, přitom jak si ho Russ Jorden měřil přimhouřenýma, skoro hadíma očkama.

„Tohle je můj nový post,“ vysvětloval Brackett. „Vojenská posádka v Hadleyho naději je pod mým velením.“

„To je… to je…“ Anne došla slova.

„Senzace,“ dokončil Russ, který už stačil nasadit zdvořilou usměvavou masku. „Vítejte na palubě, Brackette. Je to drsné živobytí, ale my už jsme tu tak dlouho, že nám to připadá jako domov. No, kde vyrůstají vaše děti, tam je vždycky domov, že?“

„Tak se to aspoň říká,“ potvrdil Brackett. „Já sám děti nemám, ale vám dvěma závidím.“

Anne se podívala z Bracketta na svého muže a na celou trojici se snesl rozpačitý závoj. Vypadala, jako by pátrala po vhodné kombinaci slov, aby zmírnila tísnivou chvilku, když tu se z chodby rozezněl hlas.

„Kapitáne Brackette, tady jste!“

Brackett se obrátil a viděl, že se k nim sune Al Simpson. Ten chlap jako by vyzařoval všudypřítomnou auru nespokojenosti.

„Byl jsem zrovna na cestě za vámi,“ zvolil Brackett tón, kterým dával správci na srozuměnou, že na nespokojenost tu nemá monopol.

„Takže se to hodí,“ řekl Simpson. Pokud zachytil v kapitánově hlase podráždění, nedal to najevo. „Víte, máme tu zrovna drobnou krizi a týká se to i dvou vašich lidí. Svolal jsem schůzi do konferenční místnosti, měl byste taky přijít.“

„Kdy to bude?“ zeptal se Brackett.

„Hned.“

Anne stísněně pohlédla na manžela.

„Týká se to Otta a Curtise?“ zeptal se Russ Simpsona. „Zrovna jsme s tím šli za tebou.“

Simpsonovi se mihla po tváři panika.

„Bratři Finchové jsou v pořádku. Ten sektor tvrdě zasáhla bouře, ale schovali se. Všechno je v pořádku. A teď, jestli nás omluvíte, potřebuju se s kapitánem Brackettem poradit o něčem ohledně jeho jednotky.“

Simpson vzal Bracketta za loket a prudce ho nasměroval k administrativnímu centru. Kapitán se ohlédl na Jordenovy. Russ se za nimi díval, ale Anne obrátila pohled k manželovi. Vypadala ustaraná a bledá. Brackett na okamžik zalitoval, že post na Acherónu přijal, ale pak to potlačil. Nepřišel do Hadleyho naděje proto, aby zas viděl Anne Jordenovou.

Nebo ano?

Setřásl Simpsonovu ruku a měřil si toho muže úkosem, zatímco spěchali přes křižovatku chodeb a dostali se na dohled rušnému prosklenému administrativnímu centru velitelského bloku.

„Lhaní vám moc nejde,“ poznamenal Brackett.

„Co prosím?“ vyštěkl Simpson s tváří staženou vztekem.

„Já nevím, co jsou zač ti bratři Finchové, ale v pořádku každopádně nejsou.“ Odmlčel se a pak dodal: „A vážně pochybuju, že vám to Anne uvěřila.“

„Nemusí mi věřit,“ odfrkl si Simpson. „Pracuje pro mě. Tak co kdybyste nechal moje lidi na starosti mně a zajímal se o ty svoje?“

Minuli velitelský blok, zahnuli za roh a Brackett si ho prohlížel pozorněji. Navenek ten chlap vypadal jako sto jiných cvičených úřednických opic, které kdy potkal, a přece ho napadlo, jestli náhodou není chytřejší, než vypadá.

O kousek dál se zastavili u dveří označených VÝZKUM: NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Simpson naťukal pár čísel na panelu s klávesnicí a byli vpuštěni dovnitř.

„Nadnesl jste zajímavé téma,“ spustil Brackett, „hranici, která odděluje vaše lidi od mých.“

Simpson se ujistil, že se za nimi dveře zavřely a zámek zapadl, a vydal se k bílým dveřím o pár metrů dál po chodbě. Očividně čekal, že ho bude Brackett následovat.

„Nechte si tyhle řeči na potom,“ odfrkl si správce. „Máme tu teď větší problémy než soutěž o to, kdo je tu větší kokot.“

Brackett přidal do kroku a bránil se nutkání popadnout Simpsona za zátylek a praštit mu hlavou do rámu dveří. To už se ocitli v místnosti za bílými dveřmi a tam bylo moc svědků na to, aby něco udělal. Stejně by to neudělal – asi –, ale rozhodně nemínil rozbít správci nos před mladými vyjevenými laboratorními asistenty v bílých pláštích a několika staršími výzkumníky v civilu.

Bílé pláště se shlukly kolem trojice důstojných vědců. Tvořil ji stříbrovlasý Japonec, dále chlapík se zasmušilým pohledem a s šarlatovým mateřským znaménkem na krku a sanici a šedesátnice tak vychrtlá, že Brackettovi připomněla panáčky s hůlkovitými končetinami, které maloval jako děcko.

Jediný člověk v místnosti, který nevypadal na vědce, stál v uctivé vzdálenosti od stolu a hluboce se kabonil. Sálala z něj nevrlost jako z otce, který čeká u hřiště, až se děti unaví a on je bude moci odvést domů.

„Kapitáne Brackette, seznamte se s doktory Morim, Reesem a Hidalgovou a jejich mozkovým trustem.“

Doktoři pokývli hlavami. Simpson ukázal na muže postávajícího opodál. „Ten bručoun v rohu je Derrick Russell, má pod palcem probíhající operace terraformování.“

„Kapitáne,“ pokynul mu Russell.

Brackett popošel ke stolu a absolvoval kolečko potřesení rukama.

„Vítejte do Hadleyho naděje, kapitáne –,“ začal doktor Mori.

„To stačilo,“ prohlásil jeho kolega se zasmušilým pohledem a znaménko mu zaplálo temněji. „Na zdvořilosti nemáme čas. Doktorko Hidalgová, uveďte prosím kapitána do obrazu.“

Hubená postava se trochu napřímila. Brackett si všiml, že má laskavé oči, jenže teď i ustarané.

„Dva naše topografy, Otta a Curtise Finche, postihla atmosférická bouřka stupně pět. Tyhle poruchy jsou dost vzácné a lokalizované a nedá se předvídat, jak dlouho potrvají,“ líčila doktorka. „Finchové a jejich vojenský doprovod museli opustit vozidlo a ukrýt se ve výrobníku atmosféry.“

Vyslala ničivý pohled k Russellovi.

„Ten procesor nejméně šest měsíců neviděl údržbu,“ pokračovala. „Záznamy jsou nejasné –“

Brackett se ušklíbl a zvedl ruku.

„Podívejte se, já předně ani netuším, proč tam byli moji lidé, ale –“

„Později, kapitáne,“ přerušil ho doktor Reese.

Brackett se podíval na Simpsona.

„Později,“ potvrdil správce.

„Mají problémy,“ pronesl Derrick Russell s důrazem na posledním slově, aby všichni pochopili, co je nejdůležitější. „Ten procesor selhává – ucpává se – a bouřka to celé zhoršuje. Curtis Finch má z nich jako jediný nějaký technický výcvik, ale je zraněný.“

Brackett se napjal. „Za jak dlouho jednotka exploduje?“

„To odsud nemůžeme odhadnout,“ řekl Simpson. „Ruší to bouřka, nejenom spojení, ale i monitorování signálu z výrobníku. Proto jsme nevěděli, že selhává. Ještě to není kritický stav, ale pokud víme, blíží se k němu.“

Brackett na něj zůstal hledět. „Máte přece pásový traktor, ne? Tak proč se o tom tady vůbec dohadujeme? Pošlete tam někoho!“

Doktor Mori a doktorka Hidalgová si vyměnili nečitelný pohled.

Doktor Reese se usmál a Brackettovi připomněl žraloka.

„Proto jste tady, kapitáne,“ obrátil se na něj Reese. „Tam venku jsou dva vojáci a vy přece nenecháte své lidi ve štychu. Předpokládali jsme, že se se svou jednotkou budete chtít ujmout záchrany sám.“

Brackett ještě nebyl v Hadleyho naději ani půl dne, a už by nejradši uškrtil půlku lidí, které tu potkal.

„Takže vy posíláte vojáky do terénu za vašimi záležitostmi,“ podivil se, „a teď čekáte, že obstaráme i tu špinavou práci?“

Doktor Mori si uhladil klopy na míru šitého obleku.

„A když už tam budete,“ spustil, „tak by společnost uvítala, kdybyste přivezli i vzorky, které výprava sebrala, než začala ta potíž.“

Brackett na něj zíral, ale neříkal nic. Předtím měl sto chutí praštit Simpsona. Teď zatínal zuby a připomínal si, že by se nadřízeným nezamlouvalo, kdyby zaútočil na postaršího vědce společnosti Weyland-Yutani.

„Potíž,“ opakoval a znělo mu to jako rouhání.

Všechny mozky v místnosti na něj bezvýrazně zíraly. Jen Russell a doktorka Hidalgová měli dost slušnosti, aby se tvářili trochu rozpačitě.

Brackett se obrátil k Simpsonovi.

„Připravte ten pásový traktor.“

„Je nachystaný,“ odvětil Simpson.

„Fajn. Zavoleje seržanta Coughlina. Řekněte mu, že má tři minuty, aby sebral pět mužů a přišel do mého bytu.“

Obrátil se a vyšel zpátky na chodbu.

Potíž, pomyslel si.

Vskutku milé přivítání na Acherónu.

8

BOUŘE ZJEVNÉ I NEVIDITELNÉ

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 12:32

Anne a Russ Jordenovi kráčeli bok po boku chodbou, spojení dlouhými lety manželství a předivem napětí, které je k sobě kotvilo a zároveň je od sebe odstrkovalo. Anne nesnášela zvuk manželových těžkých kroků, jejich téměř pochodové tempo, když měl vztek. Cítila, jak z něj ve vlnách sálá úzkost, až se jí chtělo rozběhnout se pryč.

Jen kdyby existovalo nějaké místo, kam by mohla utéct, aspoň na chvilku, aby se vzpamatovala a našla samu sebe. Ale kam by se mohla v Hadleyho naději vrtnout, aby ji tam Russ nenašel? Nebo kde by ji v dobré víře neobtěžovali přátelé?

Nikam.

„Ještě pořád chceš jíst?“ zeptal se krátce a úsečně, jako by přitom ani neotvíral ústa.

„Pokud máš hlad ty,“ odpověděla opatrně. Měli v plánu poptat se Simpsona na bratry Finche a pak zajít do jídelny na oběd. Teď jako by měla břicho plné zuřivě bojujících motýlů.

„Tak jdeme do herny?“ zeptal se Russ.

Pořád tak úsečně. Úzkost se měnila ve vztek. Až se ji chtělo ho praštit. Anne svého manžela milovala od špičky neholené brady až k trochu komicky kostnatým kotníkům. Za ta léta se spolu něco nasmáli, byli odvážní a někdy i trochu blázniví. Putovali po galaxii, pořídili si děti tak daleko od Země, až vtipkovali, že pokud se někdy vrátí na domovskou planetu, budou je tam považovat za mimozemšťany.

Byly i těžké roky, ale Anne a Russ drželi při sobě jako tým, a to jim pomáhalo, když z jednotvárnosti života v Hadleyho naději začali oba cítit klaustrofobii. Toho dne, kdy Russ přiznal, že mu to někdy připadá jako rozsudek smrti, Anne plakala, dokud se jí nezapřísahal, že její láska a Tim s Newt jsou to jediné, co ho udržuje při zdravém rozumu.

Přesto zažívali i dobré dny – dokonce skvělé dny –, ale oba měli nervy na krajíčku. Někdy v noci Anne nemohla spát a připadalo jí, že se rozpadá. Pak zaslechla smějící se Newt, nebo uviděla Tima, jak se pokouší napodobit tátův chlapský krok, a všechno bylo zase v pořádku.

Dneska ale ne.

Anne Jordenová znala každý tik a gesto svého manžela. Až do herny se nedostanou. Zrovna když se jí ta myšlenka vynořila v hlavě, zabočil Russ do údržbářské chodby a obrátil se k ní. Anne by nejradši šla dál a dál – snad ten raketoplán ještě neodletěl –, ale místo toho následovala manžela do tiché chodby. Minul je nějaký pracovník, podíval se na ně, ale nezpomalil.

„Co tady sakra dělá?“ zašeptal Russ, málem ta slova zasyčel. Chvilku jí pátral v očích a pak uhnul pohledem, jako by se obrňoval před odpovědí.

„Já netuším,“ tvrdila Anne.

Přimhouřil oči.

„A tomu mám jako věřit? Vzpomeň si, jak daleko jsme od Země, kolik je dneska kolonií a jak málo lidí chtělo zrovna sem. To ti mám věřit, že chlap, co jsi s ním spala, se tu objevil jenom tak? Tady?“

Anne cítila, jak rudne. Srdce jí bušilo do hrudního koše, vnímala, jak jí tepe ve spáncích. Popošla o krok dopředu a šťouchla Russe do ramene.

„Co to sakra –“

Dloubla ho do prsou a pak znova.

„Vzpamatuj se, Russelle,“ zasyčela i ona. „To už ti po těch letech tady hráblo? Jak bych sakra mohla vědět, co Demian dělá? Nebyla jsem s ním v kontaktu od té doby, co jsme odletěli ze Země.“ Couvla a podívala se na něj. „Co si myslíš? Že si pěstuju mezigalaktický románek? Jasně, co by ne – je to jenom devětatřicet světelných let daleko.“ Odmlčela se a pak dodala: „To ti přeskočilo?“

Russ na ni jenom hleděl, vztekle a zoufale supěl. Ale pak mu její slova došla a přejel si rukama po strništi na tvářích.

„Ne,“ uznal. „Jasněže ne… to je prostě –“

„Šílenost.“

„– hloupost,“ dodal. „Ale jestli je to náhoda… tak to je šílenost.“

Anne ho vzala za ruku a skoro bezděky mu přejela palcem po kloubech prstů. Věděla, že ho to uklidňuje, dělala to skoro bezmyšlenkovitě, stejně jako on si téměř neuvědomoval účinek. Jejich manželství zahrnovalo tisíc takových konejšivých důvěrností.

„Nebudu ti lhát, Russi,“ začala Anne klidně. „Mám radost, že je Demian tady. Máme v Hadleyho naději přátele, ale pro mě je to prostě nečekaná radost, setkat se s někým, kdo mě dobře zná. Jeden čas jsme spolu chodili, ale předtím jsme byli dlouho kamarádi. Opravdoví kamarádi. Je to dobrý člověk a mě zajímá, co dělal od té doby, co jsme se neviděli…

Ale ty jsi můj manžel.“

Russ vydechl, obrátil se a svezl se na zeď.

„Jsem to ale kus idiota, co?“

Anne se něžně usmála. „Kus?“

Najednou zaslechli, jak se hlavní chodbou rozléhá hihňání a pak zvuk běžících nohou. Společně se obrátili a viděli, jak se kolem ústí údržbářské chodby přehnalo několik dětí z kolonie s útržky papíru v rukou. Většině bylo sedm nebo míň, banda malých rošťáků táhla po dvou nebo po třech. Anne zahlédla ohnivě rudé vlasy Luisy Cantrellové a pak známou světlou hřívu své šestileté Rebeky.

„Newt!“ zavolala na dcerku.

Holčička přibrzdila. Jak se obracela k chodbičce, málem ji srazil starší bratr Tim.

„Rebeko, co to –“

Newt ho plácla do prsou.

„Koukej na cestu, blbečku,“ napomenula ho a došla k mámě a tátovi. „Co tady děláte?“

Russ se zašklebil. „Potřebovali jsme si dát někde pusu.“

„Pffff!“ vykřikla Newt, ale pak se zahihňala. „To je hnusý.“

„Hnusný,“ opravil ji Tim a obrátil oči ke stropu.

Newt přikývla. „Jo.“

„Jste trapní,“ vynadal Tim rodičům. Měl stejné blond vlasy jako sestra, ale ve svých deseti letech už tolik nepřipomínal chlapečka, jakým býval dřív.

„Děláme, co můžem,“ uchechtla se Anne.

Kolem proběhlo pár dalších dětí včetně Timova kamaráda Aarona, který na něj křikl, že s Newt prohrají.

„Pojď, Time,“ zaprosila Newt a pokusila se bratra odtáhnout zpátky k tomu, co zrovna tropili.

„Co to všichni děláte?“ zeptal se Russ. „Kromě toho, že lítáte jako šílenci?“

„Hrajem na hledání věcí,“ vysvětlil Tim, zatímco ho Newt táhla za ruku zpátky do hlavní chodby. „Čau!“ křikl přes rameno.

Russ pobaveně zavrtěl hlavou a díval se, jak děti odbíhají. Přes všechno napětí, které mezi nimi v posledních letech narostlo, Anne pořád jihlo srdce, když viděla, jak manžel děti miluje.

„Hej.“ Stiskla mu ruku a vytáhla se na špičky, aby ho mohla políbit na tvář. Podívala se mu do očí. „Nemáš se čeho bát, jasný? Absolutně ničeho. Tohle je náš domov a společně jsme silní, ty a já. Naše rodina je v bezpečí a zdravá.“

Russ se usmál. „V bezpečí a zdravá,“ opakoval.

A přece si nemohla pomoci, vyčetla mu z očí náznak smutku. Přestože Demiana viděla ráda, věděla, že manžela bude přítomnost jejího bývalého trápit.

Nechal její ruku vyklouznout ze své.

„Máš hlad?“

„Jako vlk,“ přiznala. „Už se mi zas vrátila chuť k jídlu.“

Společně se vydali do jídelny, ruce u boků, nedotýkali se. Russ ztichl a Anne z toho přetrvávajícího napětí mrazilo. Pochybnosti a strachy se spojily a tlačily je od sebe.

V bezpečí a zdravá, říkala si, a nevěděla, jestli je to přísaha nebo prosba.

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 13:37

Řízení pásového traktoru se ujal jeden ze zralejších vojáků jménem Aldo Crowley. Pleť měl pod strništěm krátkého sestřihu kožnatou a šedou, ale jiskra v měděných očích naznačovala, že možná není tak starý, jak vypadá.

Ale byl. Aldo Crowley v lednu dovršil jednačtyřicet let. Byl to král všech mrzoutů, ani dost chytrý ani dost ctižádostivý, aby to dotáhl dál než na seržanta, znovu a znovu degradovaný zpátky na desátníka pokaždé, když neposlechl rozkazy nadřízených důstojníků, mnohem nezkušenějších, než byl on sám svého prvního dne v uniformě.

Brackett tohle všechno zjistil v prvních šedesáti vteřinách rozhovoru s Julisou Parisovou na téma, koho z jednotky vzít na záchrannou misi. Crowleyho navrhla jako prvního a hned po něm dvojici tvrdých vojínů jménem Chenovski a Hauer, kteří si vysloužili pověst chlapů, co se nepodělají, když se podělá všechno kolem.

Kapitán povolal i poručici Parisovou a první tři vojáky, na které padl v horečných chvílích příprav – Nguyena, Pettigrewa a Stamoviče.

„Nevím, proč jste mě vzal s sebou, kapitáne,“ řekla Parisová.

Brackett se rozhlédl po rozlehlém vnitřku těžkého vozidla. Seděli v řadě na lavicích předního oddílu, zadek vozidla se používal na uskladnění výbavy a jako nákladní prostor.

Podíval se na Parisovou. V řevu motorů traktoru a při rachotu, s nímž se vlekl po povrchu Acherónu, nikdo jiný jeho odpověď neuslyší. Co má říct? Že ji tu chce mít, protože jí věří, i když ji zná teprve pár hodin? Proto, že zná topografii, vojáky a atmosférické bouřky? Čímkoli z toho by dal najevo jistou slabost.

Raději tu otázku obrátil.

„Máte strach, jestli seržant Coughlin zvládne velení v naší nepřítomnosti?“

Parisová se zamračila. „To vůbec ne!“

„Tak to je dobře.“

Chvíli si ho prohlížela, zatímco s nimi pásový traktor houpal, a pak se odvrátila a pokoušela se něco zahlédnout předním sklem. Viditelnost nestála za nic od chvíle, kdy vyjeli z Hadleyho naděje, a jak se blížili k výrobníku číslo šest, jenom se zhoršovala. Aldo měl na palubní desce spoustu přístrojů, které uváděly radarové a termografické údaje terénu před nimi. Brackett ale stejně netušil, jak může něco vidět.

Na lavici vedle něj ležela dýchací maska. Ty černé masky s vyvalenými očnicemi mu připomínaly děsivý obří hmyz. Všeobecně sloužily pro krátké výpravy na planetách a měsících s jedovatou atmosférou, ale hodily se nejenom k tomu. Běžně se užívaly v nejhorších bouřích na Acherónu, aby se člověku nedostal prach do očí a úst a aby se mu snadněji vidělo a dýchalo.

„Řekněte mi něco,“ promluvil Brackett, aby prolomil ledy, které se začínaly tvořit mezi ním a tou ženou. „Ptal se někdy někdo, proč mariňáky posílají jako doprovod na průzkumné výpravy? Je to jenom zneužití naší práce, nebo mají naši lidé hlídat výzkumníky, aby se neflákali?“

„Já se ptala, když jsem sem dorazila,“ připustila Parisová. „A můj první velitel na Acherónu mi řekl, že je to tak zvykem od té doby, co dorazil první vědecký tým – nějakých dvanáct třináct let. Ale průzkumníci jenom neberou vzorky a nemapují krajinu.“

Brackett povytáhl obočí.

„Co jiného by na téhle skále mohli sakra dělat?“

Poručice Parisová vrhla opatrný pohled na Stamoviče a ostatní, kteří seděli dál. Zasunula si za ucho uvolněnou kudrnu.

„Je to Weyland-Yutani, kapitáne,“ řekla, jako by to všechno vysvětlovalo.

Brackett se na lavici opřel, hlava mu narážela do zdi, jak těžký traktor zdolával mělkou díru a vyjížděl z ní. Možná ta účast společnosti Weyland-Yutani vážně mluví za vše. Jejím zájmem bylo nejen studium samotného planetoidu, ale i výzkum mimozemského života, ať už domorodého, nebo zanechaného migrujícími rasami. Jenže po třinácti letech od příchodu vědeckého týmu to působilo jako absurdní představa.

Kdyby měli výzkumníci objevit něco, co by jejich zaměstnavatele zajímalo, jistě by už to teď našli. Možná s nimi společnost posílala vojáky čistě kvůli bezpečí, jen jako preventivní opatření.

Naklonil se dopředu a pokoušel se skrz přední sklo něco zahlédnout. Aldo nezpomalil, bez ohledu na to, jak se traktor otřásal, nebo jak moc bouře zakrývala výhled.

„Vidíte tam vůbec něco?“ zavolal na něj Brackett a zvýšil hlas, aby ho slyšeli přes rachot vozu a staccato smetí neseného vichrem a odírajícího trup.

Aldo se na něj ohlédl.

„V tom je ten trik, kapitáne,“ odpověděl. „Musíte se prostě smířit s tím, že není vidět nic, a pak jste v pohodě!“

Brackett zavrtěl hlavou. „Proč sakra vůbec zřizovali kolonii na tomhle pitomém měsíci?“

Stamovič na lavičce naproti otázku zachytil a odpověděl.

„Zbytek vesmíru potřeboval místo, na který by mohl ukázat a říct: ‚Mohli jste dopadnout hůř – mohli byste bejt na Acherónu!‘“

Nguyen a Pettigrew se tomu zasmáli a přikývli na souhlas. Stamovič si plácl s Pettigrewem, ale zbytek týmu, který Brackett na misi vybral, se pobaveně netvářil. Kapitán se podíval na Chenovského a Hauera, viděl, jak odvracejí oči, a pak začal studovat Stamoviče.

Ten chlapík se přidrzle culil. Poručice Parisová se Brackettovi svěřila, že Stamovič je loajální jenom k seržantu Draperovi, ale i on sám už začínal chápat, že v jeho jednotce existuje hluboká propast, a dělalo mu to starosti. Takové vztahy mezi mužstvem se můžou mariňákům vymstít.

Pásový traktor se silně naklonil doleva a motor řval, zatímco se vůz drápal z jámy, kterou právě projel. Když se srovnali, dupl Aldo na brzdy. Vozidlo v prachu poskočilo a rozkolébalo se. Zatáhl ruční brzdu a pak se na sedadle obrátil a ohlédl se na Bracketta.

„Jsme tu, kapitáne,“ oznámil Aldo. „Ale být váma, hodím sebou.“

„Bouře se zhoršuje?“ zeptala se poručice Parisová.

Aldo se unaveně uchechtl. „Ne. Výrobník hoří.“

9

OTTOVO PŘÁNÍ

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 13:41

Brackett zaklel a tlačil se dopředu, procpal se mezi předními sedadly, aby mohl vyhlédnout předním oknem.

Po pravé straně ve víru prachu spatřil temnou věž výrobníku číslo šest. I zevnitř pásového traktoru slyšel sténání a rachocení jeho jádra a průduchů, jakýsi mechanický nářek. Z otvorů nahoře se valil černý kouř, uvnitř viděl oranžově poblikávat plameny.

„Do hajzlu…“

Popadl dýchací masku.

„Ven!“ zaburácel. „Ta věc může každou chvíli bouchnout a já nechci být tady, až se to stane!“

Aldo zůstal na sedadle řidiče a Pettigrewovi nařídil Brackett zůstat ve voze – vždycky je dobré nechat si někoho v záloze, kdyby se všechno pokazilo. Zadní průlez vozidla se dal spustit k zemi jako rampa, ale v té bouři radši vystoupili bočními dveřmi a rychle je za sebou zavřeli.

S maskami na tvářích vedli Brackett a Parisová tři vojáky mezi poletujícím smetím, vrávorali proti větru, krok za krokem se sunuli k výrobníku atmosféry. Maska nemaska, Brackettovi stejně připadalo, že se dusí.

„Poslouchejte!“ křikl Nguyen.

Brackett nastražil uši. Z procesoru vycházelo bušení a skřípání. Všechny instinkty mu napovídaly, aby od té sténající věže sakra vypadl, ale zvuky mu vadily míň než čpící chemický kouř, který k nim nesla bouře.

„Ještě nelitujete, že jste to místo vzal?“ zakřičela poručice Parisová vedle něj. Její hlas zněl tlumeně, skoro se utápěl ve vichřici.

Brackett to nechal bez odpovědi. Nerad lhal.

Za pár vteřin se dostali ke vchodu, Stamovič dorazil první a uvolnil závoru. Vítr s prásknutím zhoupl dveře dovnitř a Nguyen tam vběhl. Brackett věděl, že jsou se seržantem Draperem kamarádi, že chtějí zjistit, jestli se příteli něco nestalo, a tak se nestaral, kdo jde jako první.

V závětří hluk tak prudce utichl, až si na okamžik pomyslel, že úplně ohluchl. Pak za nimi Chenovski zabouchl kovové dveře a kapitán sebou v šeru škubl. Interiér osvětlovala jen poblikávající bezpečnostní světla. Po celém jádru svítily rudé varovné kontrolky, ve věži se vznášel oblak řídkého černého kouře a nahoře nad hlavami houstl.

Brackett si stáhl masku a vzhlédl, ale nerozeznal, co to tam nahoře hoří.

„Drapere! Yousseffová!“ vykřikla Parisová a všichni vojáci se rozhlíželi.

Objevili stopy po nešťastném týmu – bundy, brýle, a kupodivu i botu – ale jinak ani nohu. Jádro se otřásalo, chvělo se tak, že šrouby, které ho držely u země, jako by se snažily vykroutit ze svých děr. V rudém stroboskopu stínů se na zdi vpravo zaleskl jeden ze žebříků.

„Marve! Ozvi se, ty debile!“ vyštěkl Stamovič. „Kde jseš?“

Brackett začal obcházet jádro a kývl na Nguyena, aby šel s ním. Neudělali ani dva kroky a uslyšeli odpověď.

„Tady! Dávejte bacha!“

Pak zaječel další hlas.

„Pošlete nás domů!“

Brackett popošel sotva tři kroky a viděl, že na zemi leží statný vousáč. Tvář měl od krve, slepovala mu i vlasy na levé straně hlavy. Víčka držel otevřená, pozvedl jednu ruku a mávl jim, ať jdou pryč – nebo ji možná natahoval pro pomoc. Svíral si levou nohu a Brackett si všiml, že ji má zkroucenou v nepřirozeném úhlu.

Zlomenina, a škaredá.

„Curtisi!“ houkla Parisová.

Ještě tři kroky a odhalila se celá scéna. Byla to ta poslední věc, jakou by Brackett čekal. Vytasil zbraň, ještě než stačil mozek strávit, co se to vlastně před ním děje.

Zády ke zdi stál muž s ryšavými vlasy a zezadu svíral jednou paží ženu, vojačku. Rdousil ji a přitom jí držel u spánku pistoli, která zřejmě patřila jí. O tři metry dál, hlouběji v mastných poblikávajících rudých stínech procesoru, stál rozkročený další voják a mířil na zrzka a jeho oběť.

Brackettovi nedělalo problémy dovtípit se, co jsou aktéři zač. Pokud je ten chlap se zlomenou nohou Curtis Finch, tohle musí být –

„Otto!“ zahřímal. „Pusťte vojína Yousseffovou!“

Draper – kdo jiný by to mohl být? – vrhl rychlý pohled na příchozí, ale déle si z Otta Finche netroufal spustit oči. Přesunul se kousek doprava, blíž k ostatním vojákům. Brackett a Stamovič teď společně pospíchali zaujmout pozici vedle něj. Ostatní se kryli.

„Zpátky!“ vyjekl Otto. V hlase se mu mísila hrůza a prudkost děcka v záchvatu vzteku, rozhlížel se po příchozích, jako by měl při prvním špatném pohybu vybuchnout. „Zpátky, nebo ji zabiju! Nechci to udělat… Já tohle nechtěl, ale přísahám, že to udělám!“

„Drapere, hlášení!“ vyštěkl Brackett.

Seržant se do něj zabodl pohledem, pak obrátil tázavé oči ke Stamoviči.

„Nový velitel,“ křikl Stamovič.

„Mám oči, Stame,“ odfrkl si Draper. Popošel o krůček k Ottovi, ten se rozječel, dokud voják zase necouvl.

Curtis Finch zamával na poručici Parisovou a ta přiběhla a klekla si k němu.

„Seržante Drapere, hlášení!“ opakoval Brackett.

„Co byste tak řekl, pane?“ vyštěkl Draper. „Mám vám tuhle sračku nakreslit?“

„On chce pryč!“ vykřikla Yousseffová. Její výraz neprozrazoval strach, ale Brackett jí ho rozeznal v očích. Námořní pěchota byla tvrdá jako kámen a někteří zvlášť, ale žádný bojovník nechce umřít jako rukojmí. Zdálo se, že se jí těžce dýchá.

„Jak to sakra myslíš, pryč?“ zavolala poručice Parisová.

„Pryč z planety!“ vyštěkla Yousseffová a rozkašlala se.

„Prostě nás pošlete domů!“ zaječel Otto, divokýma očima těkal sem tam, řinuly se mu z nich slzy. Od nosu mu stekla kapka na rty. „Já už kašlu na prachy! Nepotřebuju ani floka, co jsme si tu vydělali! Jenom vemte mě a Curtise a posaďte nás na loď domů!“

Celá věž se otřásla, jako by se pod nimi zachvěla zem. Rozlehl se hromový praskot a v plášti jádra se objevila trhlina, z níž se řinul černý kouř. Vysoko nahoře otřásl jednotkou výbuch. Brackett vzhlédl a uviděl oranžové plameny sálající do vířícího prachu bouře.

Právě odletěla čtvrtina střechy.

„Ať je po vašem!“ ozval se Brackett naléhavě. „Jak chcete, Otto! Jestli chcete domů, tak zařídím, abyste se tam dostal!“

„Kapitáne –,“ varoval ho Draper.

„Jak to mám vědět?“ ječel Otto. „Jak můžu v týhle zasraný díře do prdele někomu věřit?“

Skřípot v jádru byl stále hlasitější. Brackett si lámal hlavu, snažil se vymyslet co říct, aby Otta Finche uklidnil. Ten člověk se psychicky sesypal. Rozhodně neuvěří žádnému slibu, že ho Brackett dostane s bratrem z planety.

Jeho bratr.

Brackett se tam podíval a viděl, že Parisová klečí u Curtise Finche. Na bledém čele se mu perlil pot. Brackett ze svého úhlu viděl loužičku na zemi, kde se Curtis pozvracel bolestí ve zlomené noze. Vypadal bídně, svíral Parisové rukáv, jako by ji o něco prosil.

Zešílel i on?

Je jenom jeden způsob, jak to zjistit. Brackett vyběhl z úkrytu, po cestě upustil dýchací masku a svezl se na kolena vedle Parisové.

Obrátila se k němu.

„Jestli máte něco v plánu, kapitáne, udělejte to rychle,“ naléhala. „Curtis říká, že máme pár minut, než se to tu roztrhne.“

Otto se zase rozkřičel. Brackett viděl, jak Draper dává znamení Stamoviči a Pettigrewovi. Posunuli se o kousek blíž, jako by nevěřili, že by Otto Yousseffovou zabil. Zrzek se šíleným pohledem ji sevřel ještě víc a zaječel na ně, aby se zastavili.

„Ještě krok, a je po ní!“ křikl.

„Otto, poslouchejte mě!“ řekl Brackett a zase se zvedl. „Nezabijete jenom vojína Yousseffovou – zabijete nás všechny, včetně sebe a svého bratra! Curtis říká, že za pár minut jádro exploduje. Rozhlédněte se, člověče! Kus střechy je pryč a ten kouř a oheň… je po nás, jestli hned nezmizíme –“

„Odneste Curtise ven!“ vykřikl Otto a čerstvé slzy mu vykreslily cestičky na zaprášených tvářích.

Brackett zastrčil zbraň a napřáhl ruce.

„Všichni musíme jít,“ naléhal. „Nejenom váš bratr.“

„Odneste ho odsud!“ zavřískal Otto.

Brackett chvíli hleděl na hluboký strach v Ottových očích, pak přikývl a obrátil se k Parisové.

„Vytáhnete ho ven.“

Rozhlédl se. „Nguyene! Hauere! Pomozte Parisové odnést Curtise do traktoru!“

Zatímco vojáci pospíchali splnit rozkaz a přehodili si zbraně přes rameno, Otto zmlkl. Yousseffová se napjala, jako by mu chtěla uniknout ze sevření, a Otto ji šťouchl hlavní do spánku.

„Co to děláte?“ křikl Otto, ne na Parisovou, ale na vojáky, kteří se chápali jeho bratra. „Nechte ho být!“

Poručice Parisová vyštěkla tichý rozkaz Hauerovi a Nguyenovi. Jeden z nich se rozběhl k řídicímu panelu, otevřel kryt a snažil se ho vyrvat z pantů, zatímco druhý pomáhal Parisové svléct Curtisovi bundu.

„Chceme ho dostat odtud, ale nejdřív mu musíme znehybnit zlomenou nohu,“ zavolal Brackett na Otta. Po zátylku se mu valil pot. Teplota uvnitř výrobníku číslo šest dál stoupala. „Má to škaredě zlomené, Otto. Nemůže chodit! Chcete, aby tu bratr umřel?“

Otto jen zíral, celý rozpolcený. Několik vteřin pevně stiskl víčka a pak z něj vyrazila slova: „Tak jo! Odneste ho ven!“

Parisová pokývla Nguyenovi a Hauerovi a ti rychle podsunuli kovová dvířka Curtisovi pod nohu. Pak mu omotali obě nohy bundou a přivázali je ke kovu. Curtis několikrát vykřikl, a když Nguyen utáhl bundu, zaječel a upadl do bezvědomí. I přes rámus a rachot rozpadajícího se procesoru ten výkřik zalezl Brackettovi pod kůži.

„Běže, běžte!“ vyštěkl.

Hauer, Nguyen a Parisová zvedli Curtise a pospíchali s ním k východu. Brackett nepochyboval, že kdyby nebyl v bezvědomí, vydával by strašlivý křik, jak se mu svázané poničené kosti třely o sebe.

„Kapitáne!“ vyrazil ze sebe Draper. „Není čas –“

Brackett zvedl ruku, aby ho umlčel, a obrátil se k Ottovi. Nelíbilo se mu, jak vypadá Yousseffová, jíž začínala klesat víčka. „Dochází nám čas, Otto,“ řekl. „Pomůžeme Curtisovi a pomůžeme i vám. Udělám, co se dá, abych vás oba dostal domů, ale musíte hned pustit Yousseffovou –“

„Musím to slyšet od společnosti!“ houkl Otto přeskakujícím hlasem. „Chci záruku od nich!“ Zoufalství v jeho očích vypovídalo o hlubokém strachu. Brackett věděl, že ho nepřesvědčí. Otto se choval jako člověk lapený ve zlém snu, ze kterého se nedokáže probudit. Jenže nespal. Tohle byla skutečnost, a vražedná.

„Otto, máme dvě nebo tři minuty!“ zavolal Brackett. „Okamžitě pusťte Yousseffovou, nebo tu všichni umřeme!“

„Kapitáne Brackette, už se nedá nic dělat!“ vykřikl Stamovič.

„To máš sakra recht,“ zavrčel Draper.

Vystřelil a zasáhl Otta Finche do levého oka, až se krev, úlomky lebky a šedá mozková hmota rozstříkly na zeď. Ve smrti Otto zaškubal prsty a zbraň v jeho ruce spustila. Yousseffová vyjekla a couvla, ale ruka mrtvoly už začínala ochabovat a střela šla mimo, zamířila do zakouřené temnoty nahoře.

Brackett se přehnal po otřásající se podlaze, zatímco se celý procesor kolem nich houpal a řinčel.

„Sakra, Drapere, co to ksakru bylo?“

„Akce, pane!“ zavolal Draper. „Sám jste říkal, že nemáme čas.“

Pettigrew a Stamovič souhlasně přikývli. Bracker zuřil, cítil, jak se mu ruce samy od sebe zatínají do pěstí, ale přinutil se je zase uvolnit. S Draperem si to vyřídí až potom.

„Ven!“ houkl a ukázal na ostatní – Pettigrewa, Chenovského a Stamoviče – zatímco Yousseffová klopýtala od Ottovy mrtvoly a lapala po dechu. „Ale tělo vezmeme s sebou! Jeho bratr ho bude chtít pochovat!“

„Kašlu na to!“ vyštěkl Draper. „Ten šmejd málem zabil Yousseffovou. Nebudem kvůli němu riskovat život!“

Přes narůstající nebezpečí – Brackett přímo cítil, jak mu v hlavě odtikávají vteřinky – v úžasu zíral, jak Draper poplácal Stamoviče a společně se rozběhli ke dveřím, Pettigrew vteřinku zaváhal a pak je následoval.

Toho grázla si podám, pomyslel si Brackett.

„Kapitáne!“ ozval se hlas.

Brackett se obrátil a viděl, jak se Chenovski pokouší zvednout tělo Otta Finche ze země. Krev na kovové zdi se už spekla, ale kaluž na zemi kolem mrtvého se rozšiřovala a Chenovski klouzal, jak se s mrtvolou potýkal. Brackett se k němu rozběhl. Něco se pohnulo po jeho levici, ohlédl se a uviděl Yousseffovou, která se konečně rozdýchala.

Ve třech vlekli Otta stejnou cestou, kudy ostatní odnesli Curtise, klopýtali ven. Celý výrobník jako by se nakláněl a oni se prořítili otevřenými dveřmi a vyrazili do tmy a kvílející písečné bouře. Smetl je vítr, opírali se proti němu. Bez masky Brackett pásový traktor skoro nerozeznal. Tři vojáci, kteří neposlechli jeho rozkaz, se k němu plahočili a potýkali se s vichřicí. Pohled na unikající postavy mu dodal odhodlání a křikl na Yousseffovou a Chenovského.

Dostali se k traktoru o dvacet dlouhých vteřin po Draperovi a ostatních. Aldo je uvítal vzadu u sklopené rampy, pomohl Chenovskému vtáhnout dovnitř Ottovu mrtvolu a složit ji vedle bezvědomého bratra.

„Proč jste nám pomohla?“ křikl Brackett na Yousseffovou, aby ho slyšela přes vichřici.

Yousseffová se na něj podívala. „Vydal jste rozkaz.“

Brackett věděl, že to nebyla pravdivá odpověď. Yousseffová patřila k Draperovým kamarádům, jinak by nebyla vybrána, aby ho doprovodila na výpravu bratří Finchů.

„Jedem, kapitáne!“ křikl Aldo, mávl na ně a rozběhl se ke dveřím řidiče.

Z výrobníku číslo šest se rozlehlo několik explozí. Yousseffová se obrátila, zírala na věž a Brackett sledoval její pohled k návalu plamene stoupajícího z rozbité střechy. Položil jí ruku na záda, postrčil ji a Yousseffová jako by se vytrhla z chvilkového transu. Přikrčení vyběhli po rampě a plácli sebou na sedadla, zatímco se dveře zavíraly a rampa zajížděla.

„Připoutejte se!“ vykřikl Aldo, traktor vyrazil kupředu, písečná bouře bombardovala jeho trup, rachotící hrbolatým terénem.

Brackett se rozhlédl po vozidle a zjistil, že si našel místo přímo naproti Draperovi. Upíraly se na něj všechny oči v oddílu pro cestující, vojáci byli zvědaví, jak zareaguje na seržantovu nekázeň.

Kapitán mlčel a zatínal zuby tak pevně, až ho bolely čelisti. Nejprve měl sto chutí vsadit toho grázla za mříže, jakmile se vrátí do kolonie, a držet ho tam, dokud nezařídí, aby ho odvezli z Acherónu pryč. Problém byl, že netušil, nakolik ho v tom podpoří jeho nadřízení. Kdyby ho uvěznil a pak ho musel zase pustit, podemlelo by to jeho autoritu víc, než to dokázal Draper.

„Poslouchej mě, ty dacane –,“ začal Brackett, naklonil se dopředu a namířil na něj prst.

V tu chvíli výrobník číslo šest explodoval. Výbuch naklonil traktor doleva, Hauer a Pettigrew spadli do prostoru mezi dvěma řadami lavic. Při zadunění exploze, byť ztlumeném bouří, sebou všichni škubli a Yousseffová si přikryla uši. Něco dopadlo na střechu vozidla a Aldo strhl volant, aby se vyhnul hořícímu kusu kovu, který se před nimi zarazil do země jako meteorit.

Stamovič hlasitě zaklel a ostatní se mu hned začali posmívat, že dal najevo strach. Trvalo to jenom pár vteřin, pak se všichni zase soustředili na tiché nepřátelství praskající ve vzduchu mezi Brackettem a Draperem.

„Říkal jste něco?“ zeptal se Draper ironicky, tónem plným pohrdání.

„Říkal jsem, že to byl hnusný první den velení,“ spustil Brackett. „Ale vsadím se, že pro vás ten hnus teprve začíná, seržante. Vy, Stamovič a Pettigrew máte po návratu domácí vězení až do odvolání. Pokud si myslíte, že vám dnešní jednání jen tak projde, pak ve vás předchozí velitel zřejmě vzbudil dojem, že v tomhle vystrkově hodnost nic neznamená.

Já jsem tu od toho, abych vás vyvedl z omylu.“

Draperovi se zvedl koutek úst, snad to měl být škleb, ale jinak neřekl ani slovo. I ostatní měli dost rozumu na to, aby mlčeli.

Traktor se valil dál.

Byli v půli cesty zpátky do kolonie a bouře začala konečně ustávat, když Julisa Parisová přilezla zezadu z vozu a vklouzla na sedadlo vedle Chenovského.

„Je mi líto, kapitáne,“ řekla. „Hauer dělal, co mohl. Ten šok a ztráta krve byly moc. Curtis Finch je mrtvý.“

Brackett si těžce povzdechl a opřel si hlavu o chvějící se stěnu vozidla.

„Ten bláznivej kokot chtěl vodsud pryč, i s bráchou,“ zamumlal Stamovič. „Tak to vypadá, že se mu to splnilo.“

„Jak to?“ zeptal se Chenovski a ušklíbl se na něj. „Teď už se z Acherónu nedostanou nikdy. Pochovají je tady. Jestli nechali někoho na Zemi, dostane zprávu, že je po nich, a šmytec. Je to tu tak daleko od domova, že tihle kolonisti jsou pro lidi na Zemi stejně mrtví. Já, bejt tu na dýl – vědět, že tu ztvrdnu nafurt –, tak mi hrábne stejně jako Ottovi.“

Mlčky jeli dál minutu nebo dvě, všichni to vstřebávali. Vojáci si hleděli na nohy nebo se pokoušeli něco zahlédnout předním sklem, i když na ně Aldo mávl, aby zůstali sedět.

Yousseffová šťouchla Bracketta loktem. Uvědomoval si, že je vedle něj, ale potýkal se s vlastním vztekem, aby byl schopen víc než vnímat její přítomnost.

„Ptal jste se mě, proč jsem vám ho pomohla odnést,“ řekla tiše, aby ji v řevu motoru a fičení polevující bouře slyšel jenom on.

„Nebylo to jenom splnění rozkazu,“ odpověděl a nebyla to otázka.

Yousseffová na okamžik sklopila oči a pak se k němu obrátila.

„Cítila jsem z něj strach,“ přiznala. „Otto uměl být otrava, ale měla jsem ho dost ráda. Ten člověk se prostě rozsypal, kapitáne. Nechtěl mi ublížit – měl jenom hrůzu. Nejsem ráda, že to skončilo takhle.“

Brackett přimhouřil oči.

„Co ho mohlo tak strašně vyděsit?“

Yousseffová pokrčila rameny. „Podle mě všechno a nic. Nic hmatatelnýho. Acherón ho prostě dostal. Přesvědčil sám sebe, že na tomhle pitomým měsíci je něco, čeho se musí bát, co ho zabije. Bál se, že umře, když se z téhle skály nedostane.“

Brackett zalétl pohledem k Draperovi.

„Asi měl pravdu. Ale nebyl to Acherón, čeho se měl bát.“

10

NÁKLADY

DATUM: 10. ČERVEN 2179

ČAS: 16:48

Newt nevadilo, když ji brali jako dítě. Věděla, že některá děcka štve, že s nimi dospělí jednají jako s malými, ale Newt považovala za hloupost se kvůli tomu rozčilovat. Koneckonců, oni malí jsou. A dospělí je tím přece nechtějí urazit.

Vážně, ona nijak nepospíchala vyrůst. Dospělí bývají nabručení. Trápí se věcmi, které se nezdají vůbec důležité – a někdy čekají problémy, na které nakonec vůbec nedojde. Dokonalý příklad byli její rodiče. Poslední dobou vypadali, že se čímsi trápí, a Newt ochotně přiznávala, že tomu vůbec nerozumí.

Ona ale věděla, že to nemá smysl. Ze stresu byli jenom napjatí a nabroušení a jiskřilo to mezi nimi jako z té neviditelné energie, která ji vždycky kopla, když zajela rukou do čerstvě vypraného prádla a hledala dvě stejné ponožky.

Statická elektřina, pomyslela si Newt a byla na sebe pyšná. Jasně – tak se tomu říká.

Neviditelná statická elektřina, která bzučela ve vzduchu mezi jejími rodiči v posledních několika měsících, sílila, ale nikdy nebyla tak zlá jako dnes. Newt byla doma, dělala si domácí úkoly a viděla, jak kličkují po pokojích, vyhýbají se jeden druhému… a potřebovala vypadnout.

Tim byl až po uši zabraný do hry Planoucí bohové a nevšímal si jí, když se ho ptala, jestli s ní nechce zajít do jídelny a poprosit Bronagh Flahertyovou o nanuk. A tak šla bez něj.

Newt měla nanuky ráda, nejvíc ty s třešňovou příchutí. Ve skleníku jednu třešeň měli, ale když to ovoce ochutnala, vůbec nechápala, co mají nanuky s opravdovými třešněmi společného.

Ztracená v těchto myšlenkách málem vrazila do muže, který se hnal zpoza rohu poblíž správních kanceláří.

„Prr!“ zavolal a rozpřáhl ruce.

Newt měla plné ruce práce, jak si chránila třešňový nanuk před hrozící srážkou, ale když k němu vzhlédla, došlo jí, že je to kapitán Brackett. Poznal ji a usmál se.

„Ahoj! Ty jsi Rebecca, viď?“ zaradoval se, jako by vyluštil záhadu. Dospělí jsou tak divní. Ale usmíval se mile.

„Newt,“ opravila ho. „Všichni mi říkají –“

„Jasně, promiň!“ řekl kapitán Brackett. „A promiň, že jsem tě málem srazil. Prostě toho mám v hlavě moc, ale to mě neomlouvá, že nedávám pozor.“ Shlédl. „Ten je jahodový?“

Usmíval se, ale Newt připadal napjatý, jako by se na ni snažil být hodný, ale zároveň měl vztek na někoho jiného. Jako by z něj sálala vlastní statická elektřina, obklopoval ho zlostný mrak.

„Třešňový,“ opravila ho. „Ten mám nejradši.“

„Třešňový je dobrý,“ uznal. „Mají i nanuky z hroznového vína?“

„Když poprosíte Bronagh v kuchyni, tak vám ho udělá, i když ho v lednici nemají.“

Kapitán Brackett přikývl, jako by ho to moc potěšilo.

„To určitě zkusím,“ řekl. „Zřejmě to bude hodná paní.“

Newt přikývla. „Moc hodná.“

Vteřinku si ji prohlížel.

„Jsi hodně podobná mamince. Říkají ti to často?“

„To proto, že mám někdy vrabčí hnízdo. Moje máma je rozcuchaná skoro pořád, ale já jenom někdy. A mám panenku. Brácha říká, že jsem na panenky moc stará. Možná jo, ale mám jenom jednu. Jmenuje se Casey. A taky má vrabčí hnízdo.“

Kapitán Brackett se měkce zasmál a Newt si všimla, že se elektřina kolem něj trochu rozplynula. Nevypadal už tak napjatý, jako když se vyřítil zpoza toho rohu a málem do ní vrazil.

„Třeba bych se někdy mohl s Casey seznámit,“ navrhl. „A možná bys mě mohla představit Bronagh.“

Newt se usmála. „Jasně.“

„Prima! Pak si tě najdu.“ Podíval se po chodbě. „Teď si musím jít promluvit s panem Simpsonem.“

Ukázala mu vztyčené palce a ukousla špičku nanuku. Zmrzlá třešňová voda jí zmrazila zuby, mluvila trochu legračně.

„Ouky douky,“ zahuhlala. To vždycky říkal táta. „Tak ahoj.“

„Nazdar, Newt,“ odpověděl a zase vykročil. Mířil k velitelskému bloku, napřímil se a vypadal rozzlobený.

„Kapitáne Brackette?“ zavolala za ním.

Ohlédl se přes rameno.

„Ano?“

„Asi se vám ten první den moc nepovedl. Tak ať se to spraví.“

Kapitán Brackett se zase tak měkce zasmál a přikývl.

„Taky doufám, holka. Taky doufám.“

Brackett našel Ala Simpsona v jeho kanceláři. Několik lidí se po kapitánovi divně koukalo, když kráčel cílevědomě k zavřeným dveřím správce kolonie, ale teprve když zaklepal a rozrazil je, porozuměl jejich ostražitým pohledům.

Simpson tam nebyl sám. Prudce se ohlédl, kdo ho vyrušuje, hustá obočí se podrážděně spojila.

„Co ode mě potřebujete, kapitáne?“

Brackett na něj zíral s rukou na klice a pak si dva hosty v kanceláři prohlédl pozorněji – doktor Reese a doktorka Hidalgová, vůdci vědeckého týmu kolonie. Vypadalo to, že je trojice do něčeho zabraná, ale co může být důležitější než zkáza výrobníku číslo šest a smrt dvou topografů?

„Myslel jsem, že vás bude zajímat zpráva o dnešních událostech,“ spustil Brackett a ani se nepokoušel zakrýt vyčítavý tón svých slov. „Zemřeli dva lidé, pokud jste to ještě neslyšel.“

Simpsonův pohled ochladl ještě víc.

„Slyšel jsem to, ano,“ potvrdil. „Právě jsme tu probírali chyby v údržbě, které vedly k poruše výrobníku. Nejpřednější je teď zajistit, aby se nic podobného neopakovalo. Už jen náklady na nahrazení výrobníku číslo šest budou –“

„Jasně,“ ušklíbl se Brackett. „Náklady.“

Doktorka Hidalgová se dívala jinam, rozpačitá z té narážky, ale doktor Reese ztuhl a zvedl bradu, jako by se připravoval k boji.

„Bratři Finchové věděli, jak riskují, pokaždé když se tam vydávali,“ ozval se doktor Reese. „Pokud vám vadí, že pan Simpson věnuje pozornost zásadním věcem, pak vám připomenu, že dělá svou práci. Možná byste se měl taky starat o svoje věci, kapitáne.“

Bracketta napadal tucet způsobů, jak doktorovi smazat ten namyšlený výraz z tváře. Přinutil se pořádně nadechnout.

„To vlastně souvisí s tím, o čem jsem si přišel promluvit,“ přikývl a zaměřil se zase na Simpsona. „Musíme si vyjasnit, co přesně mají dělat vojáci, nasazení u této kolonie. Ale než se k tomu dostanu, protokol po mně vyžaduje, abych předal hlášení o tom, co se stalo – a proto jsem tady.“

Simpson se opřel v křesle a zabubnoval prsty do lesknoucí se desky ze slitiny stříbra a skla. Celá kancelář byla skvěle zařízena elegantním, chladně kovovým nábytkem a ladně tvarovanými svítidly. Nic takového Brackett od svého příjezdu do kolonie neviděl. Ta elegance byla jistě výhodou spojenou s úřadem, ale Simpson ji potřísnil stopami své práce. Vršily se všude – neumyté hrnky od kávy, odhozené svetry, trubičky se vzorky půdy, tlusté staré papírové spisy překryté počítačovými tablety. Ten chlap na své prostředí kašlal a Brackett měl podezření, že podobně nakládá i se svými lidmi.

„Sepište to a pošlete mi to,“ zabručel Simpson a přestal bubnovat. „Časem si to přečtu.“

Přezíravým tónem dával najevo, že ho propouští, ale Brackett se nenechal.

„Máte dva mrtvé muže, Simpsone. Nemůžete probrat události vedoucí k jejich smrti bez podrobné zprávy –“

Doktor Reese si těžce povzdechl, jako by ho unavovalo potýkat se s takovým prosťáčkem.

„Podrobnou zprávu máme, kapitáne.“

Brackett natáhl krk. „Ale já nic nenapsal –“

„Od seržanta Drapera,“ přerušil ho Simpson.

Vteřinu nebo dvě na ně Brackett dokázal jenom zírat. Pak se uchechtl a zavrtěl hlavou, jak mu docházel význam toho prohlášení.

„Draper má domácí vězení,“ namítl.

„Chápu,“ odpověděl Simpson. „Ale pokud vím, nevydal jste žádný rozkaz, který by mu bránil přijímat návštěvy. Hned po návratu jste nebyl k zastižení –“

„Měl jsem poradu se svým týmem,“ zdůraznil Brackett a trochu se vypnul, až se mu uniforma otřela o kůži, „a dohlížel na vyložení vašich dvou mrtvých kolonistů. Ale předpokládám, že to víte.“

„Zpráva seržanta Drapera byla velice podrobná a pro naše účely rozhodně dostatečná,“ oznámil doktor Reese. „Jsem přesvědčen, že si všichni musíme promluvit, kapitáne Brackette – o způsobu, jakým se tu provádějí operace, a o tom, jak vědecký tým pracuje ruku v ruce s koloniální námořní pěchotou – ale obávám se, že to bude muset počkat. Zkáza výrobníku číslo šest nás –“

Brackett si odkašlal, aby si pročistil krk, čímž se mu podařilo doktora na okamžik umlčet.

„Ano, doktore, to si probereme u čaje. Mezitím ale mám pár věcí, které si chci vyjasnit, a to hned. Věcí, které nepočkají.“ Zvedl prst. „Předně, od této chvíle nebudete v žádném přímém kontaktu s mými vojáky. Nanejvýš jim můžete poděkovat, když vám ze zdvořilosti přidrží dveře na chodbě.“

Brackett zalétl pohledem k Simpsonovi a pak k doktorce Hidalgové, která se tvářila velmi stísněně.

„Kapitáne, musíte pochopit…“ začala.

„Musím?“ opakoval Brackett. Zavrtěl hlavou. „Ne, doktorko, to si nemyslím. Má jednotka se zodpovídá mně, a jenom mně – a vy nebudete přijímat zprávy od Drapera ani od nikoho jiného. Seržant Draper je potížista. Všude se najde aspoň jeden takový. Ale od nynějška to bude moje potíž.“

„Beru na vědomí,“ kývl Simpson a uhladil si košili na oblém břiše.

Brackett si správce vteřinku měřil pohledem a pak se s přimhouřenýma očima obrátil na Reese a Hidalgovou. Znaménko na Reeseově čelisti a krku ztemnělo tak, že bylo skoro purpurové.

„A co vy dva? Simpson se možná stará, aby to tu všechno běželo, ale je vidět, že společnost má větší vliv než vláda. Takže to potřebuju slyšet i od vás. Vyjádřil jsem se jasně?“

Doktor Reese na něj hleděl a malá očka se mu pohrdavě leskla.

„Naprosto jasně,“ potvrdila doktorka Hidalgová.

Reese to nezpochybnil. Brackett by od něj coby od vedoucího vědeckého týmu rád slyšel konkrétnější odpověď, ale jeho mlčení bude muset stačit… prozatím.

„Dobře. To nás přivádí k další věci.“

Al Simpson si zastrčil košili ještě víc, jako by mu to dodávalo autoritu.

„Nemůže to počkat?“

Brackett si ho nevšímal, soustředil se na vědce.

„Dozvěděl jsem se, že je standardní procedurou, že koloniální námořní pěchota doprovází vaše průzkumné týmy do terénu. Tato praxe okamžitě skončí.“

Doktorka Hidalgová sebou škubla. „To nemůžete udělat!“

„Pardon, doktorko, ale rozhodně mohu.“ Díval se na ni, překvapený náhlou změnou, která ji ovládla. Předtím vypadala, že ji Reeseův přístup vadí, ale teď jako by zaujala stejně tvrdý postoj.

Brackett usoudil, že ho považují za horkokrevný tupý zelený mozek. Simpson a vědci si mysleli, že ho udrží v nevědomosti, ale člověk nemusel být žádný génius, aby pochopil, proč na výpravách chtějí mít vojáky. Zvlášť když se nad tím chvilku zamyslel.

Většiny velkých vědeckých pokroků v uplynulém století dosáhly organizace, které získaly a studovaly vzorky různých mimozemských životních forem. Někdy to byla vláda, ale většinou společnost.

Weyland-Yutani už dávno zahájila tažení za nalezení, zpeněžení nebo válečné využití všech mimozemských ras, ke kterým se dostala. Záměry společnosti se v tajnosti neudržely. Lidstvo se o nich dozvědělo už od jejích arkturiánských obchodních partnerů.

Brackett nemohl popřít, že setkání s mimozemským životem je vzácná záležitost, ale koloniální námořní pěchota nebyla určena k tomu, aby dělala ochranku bandě civilních výzkumníků… nebo pořádala záchranné akce pro nezávislé dobrodruhy.

To musí přestat.

„Máte pravdu, kapitáne – je to naše standardní procedura,“ potvrdil Simpson. „Chodí to tak už od založení kolonie. Vojáci zajišťují bezpečnost a podporu pro –“

Brackett zvedl ruku, aby ho zarazil.

„Ne, tyhle věci vojáci nedělají. O tomhle diskutovat nebudeme. Když jsem obdržel rozkaz ujmout se postu velitele v Hadleyho naději, o takovém uspořádání nepadlo ani slovo. Koloniální námořní pěchota nejsou zaměstnanci společnosti, pane Simpsone.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Jakmile odsud odejdu, odešlu dotaz svým nadřízeným. Zabere to přibližně týden, než se zpráva dostane na Zem a než dojde odpověď. Pokud dostanu nařízeno vyhovět vašim požadavkům, samozřejmě se podřídím. Ale dokud takové instrukce neobdržím, žádný vojenský doprovod pátracích výprav nebude.“

Doktor Reese si odfrkl, tvář jako z kamene.

„Odpověď, kterou dostanete, se vám asi zamlouvat nebude.“

Brackett pokrčil rameny. „Nepřísluší mi milovat nebo nenávidět své rozkazy, doktore. Jsem voják. Prozatím to znamená, že můžu kašlat na to, co si myslíte vy.“

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 18:44

Hadleyho naděje byla vyprojektována jako společenská kolonie. V jídelně se podávala tři jídla denně a Anne Jordenová by se nezdráhala přiznat, že kuchyňský personál je u sporáku sakra schopnější, než by kdy byla ona.

Russ něco málo dovedl – za pomoci inspirace spojené s intuicí –, ale Anne ani při vší snaze nebyla schopna ničeho než řídit se základními recepty. Ale i tak si Jordenovi nejméně dvakrát týdně uspořádali rodinnou večeři ve svých pokojích, zasedli ve čtyřech ke stolku nebo si posedali do křesel v obýváku.

Většina kolonistů aspoň několikrát týdně jedla v soukromí. Společný život má svá pro, ale čas od času každý potřebuje trochu soukromí.

Problémem poslední doby bylo, že kdykoli měla Anne s Russem volno – ať už sami nebo s dětmi –, skončilo to hádkou.

Anne svého muže milovala. Nevypravila se s ním přes půlku vesmíru jenom pro nic za nic. Ale roky na Acherónu jim dokázaly, že život v tak malé komunitě brání snění. Když se na manžela naštvala na Zemi, mohla fantazírovat o tom, jak se odstěhuje, pořídí si domek někde v horách a potká muže, který se na ni bude dívat stejně jako Russ na začátku vztahu.

Ještě nezapomněla na ten pohled, na tu touhu a rošťáctví v jeho očích.

Tady ale nebyl pro sny prostor. Proto ztrácela trpělivost a někdy manželovi ani nedokázala odpustit.

Dneska to tak nebude, slibovala si, když míchala nudle a koření na pánvičce na malém sporáku. Stoupala z nich vůně a Anne se sbíhaly sliny. Tři druhy pepře, směs bylinek… možná nebyla nejlepší kuchařkou kolonie, ale přinejmenším tohle jídlo uměla.

Škoda že ho děti nesnášely.

Anne se při míchání napila vína a podívala se na Tima. Její syn seděl v nízkém plyšovém křesle a horlivě zíral do tabletu v rukou. Každý by si myslel, že dělá úkoly nebo si čte knihu, ale ona viděla malé černé knoflíky v jeho uších, které naznačovaly, že něco poslouchá. Buď se díval na video, nebo hrál hru.

Jindy by ho za to napomenula, ale dneska si jen dala další doušek vína, usmála se a zamíchala kořeněné nudle.

Demian Brackett, pomyslela si s něžným úsměvem, plným vzpomínek.

Ne. Dneska není večer na hádku s Russem.

Nechystala se utéct a začít si s Demianem – na Acherónu nebylo místo, kde by se mohla schovat před následky nevěry. Ale to neznamenalo, že si tu představu nemůže chvíli hýčkat. Demian byl dobrý člověk, možná jen kapku vážný, a pohledný stejně jako dřív. Naopak, s těmi drobnými vráskami v tmavé kůži u očí ještě zkrásněl.

Anne se napila vína a bloudila v myšlenkách. Russe Demianova přítomnost rozčilila. Předtím by ho za tu dětinskost nejradši praštila. Ale pokud nechá myšlenky bloudit tak nepatřičným směrem, dneska večer manžel na příjezdu jejího bývalého přítele jenom vydělá.

Šťastný Russ, pomyslela si, a taky šťastná Anne. Navzdory napětí poslední doby má silného, inteligentního, hezkého a odvážného manžela, který miluje jejich děti víc než vlastní život. Ať se hádali o cokoli, věděla, že až se prach usadí, zůstanou spolu. Russ Jorden je její drsný dobrodružný muž, i když by ho někdy nejradši praštila.

Závora na dveřích zarachotila a pak zaznělo známé zaskřípání. Zamíchala kořeněné nudle, stáhla hořák a s úsměvem se obrátila k Russovi, který vešel dovnitř.

„Ahoj, zlato,“ začala. „Můžu ti nalít sklenku –“

Jazyk jí ztuhl při pohledu na jeho bledou utrápenou tvář.

„Annie…“

Vypnula sporák a zalila ji děsivá otupělost.

„Co se děje, Russelle?“ zeptala se. „Ten pohled znám. Sakra, nesnáším ho.“

Vykročil k ní. Anne si všimla, že se za ním obrátila Timova hlava – byl malý, ale i jeho vystrašil tátův zachmuřený výraz. Dveře zůstaly dokořán otevřené na chodbu, chtěla říct Timovi, aby je zavřel, ale to už ji Russ chytil do náruče a pevně objal. Uvolnil se jako loď, která skasala plachty po připlutí do bezpečného přístavu, a ona mu prohrábla vlasy vzadu na krku.

„Povídej,“ vyzvala ho.

Russ si těžce vzdychl, přitiskl čelo na její a pak se odtáhl, aby se jí mohl podívat do očí.

„Zrovna jsem potkal Nolana Calea a ten mi to řekl… Curtis a Otto jsou mrtví.“

Zavrávorala nad tou zprávou, zeslábla v kolenou.

„Ne,“ podařilo se jí ze sebe vypravit a zavrtěla hlavou. „To nemůže…“

Obrátila se, opřela se o sporák a zavřela oči, zatímco ji zalévala vlna vzteku.

„Idioti,“ ulevila si. Plácla rukou do sporáku, až pořád ještě syčící pánev zarachotila. „Kreténi jedni debilní!“

„No tak,“ konejšil ji Russ a vzal ji za ruku. „Víš, že to tak není. Schovali se ve výrobníku číslo šest. Byli v pohodě, ale pak Ottovi hráblo. Jak jsem slyšel, tak se prostě… sesypal.“

Anne na něj jen hleděla.

„Předně tam vůbec neměli co dělat. Ti dva v jednom kuse zbytečně riskovali – jenom aby měli náskok.“

„Byli to naši přátelé,“ připomněl jí Russ.

„To neznamená, že nebyli cvoci,“ odmítala se Anne nechat uklidnit. „Nejhorší atmosférické bouřky se dají předvídat pár hodin dopředu. Možná netušili, jak se to zhorší, než ráno vyjeli, ale věděli, že to bude těžký den.“

Russ o krok ustoupil a podíval se na Tima, který pevně upíral oči na tablet.

„Ale jsou mrtví, Anne. Budeš se pak nenávidět za –“

„Za co? Že mám vztek, protože nemuseli umřít?“ Vyrazila ze sebe dlouhý, rozechvělý, uslzený povzdech, sklopila oči, hleděla do země. „Nemuseli umřít.“

Russ ji pohladil, teplou rukou jí sjel po paži.

„Ne, to nemuseli.“

Anne k němu vzhlédla a otírala si oči.

„My jsme ctižádostiví stejně jako oni, ale nikdy jsme takhle neriskovali. Bereme s sebou na průzkumné výpravy děti, Russi. Naše děti. Někteří ze správy si myslí, že jsme blázni, ale každý, kdo tu kdy žil, pátral v tom prachu a větru, ten ví, jak poznat, když se blíží opravdu zlá bouřka.“

„Otto to prostě nezvládl, zlato,“ domlouval jí. „Víš, jak byl vystresovaný.“

Anne ztuhla a pak pomalu přikývla.

„On se hroutil, Russi. Ten chlap se hroutil. Měla jsem o něj strach a taky o tebe, od té doby, co jste spolu v posledních měsících začali trávit tolik času. A ty vaše pesimistický myšlenky. A zbožný přání.“

Russ sebou škubl, pak zavrtěl hlavou a přejel si rukou po neoholené bradě.

„Zrovna teď?“ zeptal se. „Chceš tohle rozebírat zrovna teď?“

Anne připadalo, že nemůže dýchat.

„Já to nechci rozebírat vůbec. To ale neznamená, že se míním tvářit jakoby nic. Že mě netrápí, jak jste se s Ottem celý měsíce navzájem přesvědčovali, že byste měli lepší život, kdybyste nepřišli na Acherón.“

„A neměli bysme?“ vyštěkl Russ a rozhodil rukama. „Nebylo by to tak lepší? Například Otto a Curtis by byli naživu!“

„To nevíš,“ namítla. „Otto nebyl nejvyrovnanější –“

„Nech toho!“

„Přišli jsme sem proto, že jsme snili o životě plném objevů.“

Russ protočil panenky. „A jak to dopadlo?“

„Žijeme na konci lidské civilizace,“ pokrčila rameny Anne. „Máme dobrou existenci. Budujeme si slušné živobytí. Každý večer, když jdu spát, myslím na všechny ty lidi, kteří nikdy nebudou mít kuráž udělat, co jsme udělali my!“

„Nikdo z nich není tak hloupý, aby podstoupil to riziko co my.“

„Musíš hodně riskovat, abys urval velkou odměnu,“ opakovala Anne slova, která jí řekl sám, když ji před lety přesvědčoval, aby se přidali ke kolonii. Russ jen natáhl krk a díval se na ni, jako by jí vyrostly další dvě hlavy.

„Když vyrazíme na výpravu, kontrolují každý náš krok. Vědí, kde jsme a co děláme. I když najdeme nějaké artefakty od původních životních forem, nebo žílu vzácného nerostu, mají páky, aby omezili, co z toho získáme. To není pravá práce prospektorů… jenom riskujeme vlastní krk a nemáme výhody zaměstnanců společnosti.

A objevili jsme za všechny ty roky něco, co by mělo nějakou hodnotu? Nic!“ Propaloval ji pohledem. „Maříme na tomhle podělaným šutru čas!“

Anne cítila, jak se jí obrací žaludek. Chtělo se jí zvracet.

„Mně nepřipadá, že tady ztrácíme čas, Russelle,“ prohlásila. „Mám spokojenou rodinu a okruh přátel a práci, která mi občas dopřeje adrenalin. To je fajn život.“

„Já nemyslel…“ začal, ale pak vztekle zavrtěl hlavou. „O tom nemluvím, a ty to víš.“

Anne se podívala na Tima, sehnutého nad tabletem. Malé černé pecky v jeho uších rozhodně nemohly utlumit tátův hlas – zvlášť když Russ křičel.

„Jestli tak moc chceš opustit kolonii,“ řekla tiše, „tak to udělej. Pokud jsi tak nespokojený –“

„No, to by se ti líbilo, co?“ vyjekl Russ. „Právě včas, když dorazil ten podělanej Demian Brackett!“

Zabodla se do něj pohledem. „Do háje, ty jsi vážně jak desetiletý, víš to?“

„Zamlouvej to, jak chceš, Anne, ale já vím, že jseš do něj pořád celá paf. Poznám to.“

Anne si přikryla pusu rukou. Na Tima si netroufala ani se podívat. Co si to sakra Russ myslí, že se s ní o tom baví před synem? Hádali se před dětmi běžně, ale takhle ne. Jenom se modlila, aby se to Tim snažil vytěsnit, aby byl tak zabraný do toho, co sleduje, čte nebo hraje, jak míval ve zvyku.

„Musíš toho nechat,“ vyhrkla.

Russ zamrkal a ohlédl se na Tima. Konečně mu to došlo, ale když se zase obrátil k Anne, měl tvář pořád rudou vztekem.

„Jsi rozčilený kvůli Ottovi,“ dodala. „A já taky. Promluvíme si o tom později.“

„Rozčilený jsem, to jo. Přišel jsem o kamaráda. Možná byl nevyrovnaný, ale to neznamená, že neměl pravdu. Tahle kolonie je pro mě slepá ulička –“

„Pro tebe?“

„Pro nás pro všechny.“

Anne se nutila dýchat.

„Jestli chceš odejít –“

„Kurva!“ houkl Russ a rozhodil rukama. Obrátil se, aby vyrazil ze dveří, a oba na ně zůstali hledět. Stála tam Newt, pusu lepkavě rudou od svého oblíbeného nanuku. Oči měla jako koláče a bolavé, spodní ret se jí třásl.

„Táta jde pryč?“ zašeptala.

Russ zatínal a povoloval ruce, tvář se mu zkroutila lítostí.

„Jenom na chvilku, srdíčko,“ zahučel. „Jenom na chvilku.“ A vyšel ven.

Anne s Newt a Timem dlouho hleděli na dveře a pak se Newt rozběhla na chodbu. Russ zahnul doleva, nejspíš mířil do společenské místnosti, ale Newt za tátou nešla. Zabočila doprava a v mžiku zmizela.

„Newt!“ křikla Anne.

Tim vyskočil, vytáhl si sluchátka z uší a pustil tablet na křeslo.

„Jdu za ní,“ oznámil. Pak přejel matku tvrdým pohledem. „Co je to s váma?“

Anne se mlčky dívala, jak syn vyběhl na chodbu za sestrou. Zůstala doma sama a srdce jí bušilo v uších.

Vůní připravovaných bylinek jí nasákly vlasy i šaty, ale chuť k jídlu ji přešla.

11

NOVÍ A STAŘÍ KAMARÁDI

DATUM: 10. ČERVNA 2179

ČAS: 19:32

Brackettovy prostory v Hadleyho naději nebyly nic víc a nic míň, než čekal.

Kariéra u koloniální námořní pěchoty znamenala zvyknout si na spartánský životní styl. Kavalec a umyvadlo, prádelník a skříň, když se poštěstilo. Život v uniformě to všechno ulehčoval. Ve dnech volna nepotřeboval nic než obyčejné tričko a předepsané kalhoty nebo tepláky a nemusel se starat, co si vzít na sebe – jen o to, jestli má vypráno.

Když se stěhoval do nového působiště, nikdy s sebou nevláčel moc osobních předmětů. Měl fotokostku, tablet plný hudby a tisíců knih, matčiny identifikační štítky a malého dřeveného lvíčka, kterého vyřezal táta. Žádné další vzpomínky z mládí nepotřeboval, tyhle věci ho ukotvovaly, takže si i tady v rodící se výspě civilizace připadal jako doma.

Brackett otvíral a zavíral skříňky v kuchyňce a prohlížel si sklenice, talíře a misky. Na pultu ležel kávovar s toasterem. Při pohledu na ně se musel usmát. Nehledě na to, co všechno technologie proměnila, jisté věci zůstávají stejné. Pár set let po vynálezu toasteru se bez něj člověk pořád neobejde, když si chce připravit pořádnou snídani. Jistě, přístroj se za tu dobu zdokonalil, ale pořád nepřehrává hudbu, neprovádí výzkum ani neuvaří oběd – umí jen opéct toasty. Bracketta to jaksi podivně uklidňovalo.

„Kurva práce,“ zašeptal a došlo mu, jak moc je vyčerpaný.

Jistěže jsi unavený, pomyslel si. Po cestě na Acherón si představoval, že dorazí, setká se s jednotkou a personálem, zabydlí se, pořádně se nají a bude se seznamovat s lidmi. A zatím den začal děsně a pokračoval vražedně. Brackett prošel předsíní, zamířil do ložnice a v duchu pořád slyšel zoufalé prosby Otta Finche.

Bílé přikrývky, bílé polštáře, našedlé stěny, šedá podlaha. Zaplavil ho známý příjemný pocit, uvolnil se. Hotovo. Nechtěl nic než hodit ten hrozný den za hlavu a ráno začít znova.

Toužebně se podíval na postel. Potřeboval poslat zprávu nadřízeným a požádat o vysvětlení, co se týče ovládání vojáků vědeckým týmem, ale usoudil, že má pár hodin čas. Ano, měl by si vybalit, ale nač spěchat? Jeho vaky ležely na zemi v rohu předsíňky, kam je přivlekl seržant Coughlin.

A tak se zhroutil na postel i v botách, přitáhl si polštář pod hlavu. Spánek se blížil jako kouzelná všeobjímající mlha, chystal se ho unést. Draper a ti dva další grázlové měli domácí vězení a Brackett se rozhodl, že i on se na nějakou dobu zavře ve svých prostorách. Jenom na pár hodin… nebo možná na noc. Kdesi v podvědomí vnímal, že má hlad, ale cítil ho jaksi odtažitě. Vzdáleně. Myšlenky se mu začínaly zamlžovat.

Ozvalo se klepání na dveře.

„To ne,“ zasténal Brackett.

Tiskl se k polštáři, jako by to byl záchranný kruh, a požehnaný moment usínání se rozplýval. Službu svěřil poručici Parisové a vojínu Hauerovi, nedovedl si představit, že by na něj dnes vystrčila rohy ještě nějaká další krize. Ale klepání zaznělo podruhé a on věděl, že to nedokáže ignorovat.

V duchu zaklel, sesunul nohy z postele a vstal. Protáhl se a zkroutil krk, až uslyšel uspokojivé křupnutí, pak se vydal předsíní ke dveřím.

„Kdo je to?“ zavolal.

„Seržant Coughlin, pane,“ ozvalo se tlumeně. „Nerad vás ruším, kapitáne, ale máte návštěvu.“

Brackett se zachmuřil. Návštěva, která vyžaduje doprovod? Na vteřinu ho napadlo, že to musí být někdo z vědeckého týmu, než si uvědomil, že doktor Reese by nepotřeboval ukazovat, kde najde pokoje velícího důstojníka.

Zastavil se s rukou na zástrčce dveří a koutky se mu zvedly úsměvem.

Anne, pomyslel si. Musí to být ona.

Odemkl dveře a otevřel je dokořán, zvědavě natáhl krk. Na chodbě stál Coughlin, usmíval se a Brackett popleteně zamrkal, když viděl, že osoba vedle něj není Anne.

Byla to její dcera Newt.

„Vypadalo to, že se ztratila,“ vysvětloval Coughlin. „A prý že vás hledá, tak mě napadlo, že vám nebude vadit, když vás vyrušíme.“

Brackett si přidřepl, aby viděl dívence přímo do očí. Kolem pusy ještě měla rudou šmouhu po nanuku, který předtím jedla. Rozzářila se, nasadila svůj nejlepší úsměv, ale podle začervenalých očí a lesklých stop na tvářích Brackett poznal, že plakala.

Coughlinovi to zřejmě taky neušlo a z laskavosti si troufl velitele vyrušit.

„To mi vůbec nevadí,“ ujistil oba Brackett. „Copak bys ode mě potřebovala, Newt?“

Holčička pokrčila rameny. „Já od vás nic. Spíš co vy ode mě. No, vrátila jsem se domů a říkala jsem si, že jste asi fakt měl chuť na ten nanuk, a já bych si klidně taky dala ještě jeden, a tak jsem myslela, že vás zavedu za Bronagh hnedka teďka, ne až zítra nebo někdy. Moje máma vždycky říká ‚co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek‘.“

Brackett se zasmál. „No, tak to má pravdu.“ Vzhlédl k Coughlinovi. „Já už to vyřídím, seržante. Díky za pomoc.“

„Rádo se stalo,“ řekl Coughlin a zamrkal na Newt. „Kdyby měla Bronagh nanuk navíc, víš, kde mě najdeš. Nejradši mám borůvkový.“

„Pfff,“ nakrčila nos Newt. „Ale fajn. Máma taky říká ‚neohrnuj nos nad tím, co chutná někomu jinýmu‘.“

„To je taky pravda,“ souhlasil Coughlin, zasalutoval Brackettovi, obrátil se a odkráčel chodbou pryč.

Kapitán počkal, až zmizí, pak si klekl na koleno a podíval se do Newtiných očí plných naděje.

„Nanuky mám vážně rád. Ale myslím, že kvůli nim jsi nepřišla.“

Newt našpulila rty a nesouhlasně se zamračila.

„Jestli nechcete, tak to řekněte.“

„Víš co,“ navrhl Brackett měkce, „co kdybychom to odložili na zítra a teď tě doprovodím, kde bydlíš. Je čas na večeři. Maminka má jistě starosti, kam ses zatoulala.“

Newt odpověděla tak tiše, že mu chvilku trvalo, než to zaznamenal.

„Oni se hádají,“ hlesla. „Nemám ráda, když se hádají.“

„To znám,“ chácholil ji Brackett. „Moji rodiče se hádali v jednom kuse. Někdy jim chvilku trvalo, než se udobřili, ale nakonec to tak vždycky dopadlo.“ Zvedl se a natáhl se po její ruce. „Doprovodím tě domů a vsadím se, že než tam dojdeme, bude po hádání.

A víš co,“ napadlo ho, „protože jsem tu nový, mohla bys mě přitom trošku provést po kolonii.“

Newt měla pořád našpulené rtíky a stažené obočí, ale viděl, jak se jí chvěje pusa, a pak přikývla. Neřekla však nic.

Vzala ho za ruku a vedla ho, poskytla mu holčičí verzi prohlídky civilních sekcí sídliště. Zanedlouho už věděl, kteří kolonisté mají děti, kdo z těch dětí je surovec nebo mimino, ve kterém potrubí se dá nejlíp ukrýt při schovávané a kdo ze sousedů vaří smradlavé jídlo. Málem jí připomněl matčinu radu, aby neohrnovala nos, ale rozhodl se, že ji nebude provokovat.

Na křižovatce chodeb potkali doktorku Hidalgovou, která vyměnila laboratorní plášť za silné modré bavlněné tepláky a tričko. Kolem krku jí visel ručník a obličej měla zrůžovělý námahou. Postarší vědkyně mu připadala hubená, už když ji poznal, ale v tomhle balení vypadala samá ruka samá noha.

„Jak se cvičilo, paní doktorko?“ zajímala se Newt.

Žena se usmála. „Senzačně, zlato.“ Podívala se na Bracketta. „Vidím, že máš nového kamaráda.“

„On je vlastně starý kamarád,“ hlásila Newt upřímně. „Kamarád mojí mámy.“

Doktorka Hidalgová se na ně pousmála a podívala se na Bracketta.

„Ten vesmír je ale malý, co, kapitáne?“

Brackett přikývl. „A každý den se zmenšuje. Ale pořád má nové a nové způsoby, jak nás překvapit.“

„Doufejme, že mu nedojdou.“

Doktorka Hidalgová a Newt se rozloučily a dívenka dál vlekla Bracketta do civilních prostor. Ohlédl se po hubené vědkyni, která zacházela za roh a mizela z dohledu, a obrátil se k Newt.

„Ty máš doktorku Hidalgovou ráda, co?“ zeptal se.

Střelila po něm udiveným pohledem.

„Vy ne?“

Brackett zasupěl: „Asi ano,“ a překvapil tím sám sebe. Doktor Reese a doktor Mori vypadali jako nerudní, arogantní, intrikářští zmetci a doktorka Hidalgová s nimi denně pracovala. Ať tady na Acherónu dělali cokoli, byla do toho naplno zapojena. Ale pokud si ji oblíbilo takové milé dítě jako Rebecca Jordenová, pak nemůže být úplně zlá.

Zastavili se přede dveřmi vedoucími do prostor Jordenových. Blonďatá holčička si povzdechla, vzhlédla k Brackettovi velkýma očima, moudrýma na svůj věk, a připravila se na to, co ji za těmi dveřmi čeká.

„Dík, že jste kamarád,“ vyhrkla.

Brackett se usmál upřímně a tak široce, až ho zabolela pískem ošlehaná tvář.

„Potěšení je na mé straně. Vždycky je fajn se s někým skamarádit.“

Newt zvedla západku a otevřela dveře. Vešla, ale Brackett zůstal na chodbě, nechtělo se mu vetřít dovnitř. Slyšel, jak Anne na dceru volá, v hlase se jí ozývala směsice lásky, starosti i zoufalství, vyhrazená zřejmě jen rodičům.

„Víš, že nemáš utíkat samotná!“ vyčetla jí.

„Mami, já vždycky uteču samotná,“ odpověděla Newt. „I když přinutíš Tima, aby šel se mnou, stejně se mnou nezůstane. Nic se mi nestane. Znám tu každýho.“

Následovala pauza. Brackett na chodbě si dovedl představit, jak se Anne tváří. Věřil, že za dobu, kterou spolu strávili, mu nezůstal utajen žádný výraz jejího obličeje. Popošel o krok přes práh a spatřil chlapce. Seděl na rozložitém křesle a obracel oči ke stropu nad pozdvižením se sestrou.

Timovi ten pohyb neušel a vzhlédl k Brackettovi.

„Ahoj,“ pozdravil a mávl mu rukou.

„Ahoj, Time.“

„Kdo je tam?“ zeptala se Anne, bylo slyšet její kroky, přecházející obývák.

Brackett vešel dovnitř a nechal za sebou otevřené dveře. Zavřít je by bylo moc drzé. I tak se bál, že překračuje hranice, ale nemohl si pomoci.

„Demiane,“ hlesla Anne, několikrát zamrkala a zarazila se na místě kousek od něj.

„Kapitán Brackett mě odvedl zpátky,“ oznámila Newt spokojeně a vzala matku za ruku. Zářila pýchou, jako by přinesla domů na vyléčení zraněné koťátko. „Slíbila jsem, že mu představím Bronagh a ta mu dá nanuk, ale říkal, že to uděláme jindy, že už bude čas k večeři –“

„Už je po čase k večeři,“ opravila ji Anne, aniž spustila oči z Bracketta.

„Ne-e, protože táta se ještě nevrátil,“ namítla Newt.

To znělo rozumně, ale Anne sebou škubla. Newt zřejmě vycítila, že řekla něco špatně, a zesmutněla.

Anne pustila dceřinu ruku.

„Běž se před večeří umýt, prosím.“

Newt zaváhala jenom vteřinku, pak poděkovala Brackettovi, slíbila mu nanuk na zítra a zmizela dlouhou chodbou ve dveřích, patrně do koupelny.

„Ty taky, Time,“ pobídla Anne syna. Znělo to stísněně, nejistě.

Tim si vytáhl z uší černá sluchátka a odložil tablet, zvedl se a vyšel do chodby.

„Tak znovu ahoj, Anne,“ řekl Brackett, jakmile Tim zmizel. Opatrně. Neutrálně.

Očividně jí chyběla slova. Otevřela pusu, aby něco řekla, ale vyšel z ní jenom krátký zvuk, který zněl jako smích kombinovaný s povzdechem. Olízla si rty a uhnula pohledem, zavrtěla hlavou.

„Neměl jsem se tu ukazovat?“ zeptal se Brackett.

„Tady, nebo v Hadleyho naději?“

„Obojí.“ Škubl ramenem. „Ale stejně jsem tu.“

Anne obrátila oči ke stropu a povědomě se zašklebila.

„Ty jsi ale otrava, Demiane – vždycky jsi byl –, ale jsem ráda, že jsi tady. A vážně je to úžasné překvapení. Myslela jsem, že tě už nikdy neuvidím – ani nikoho z domova.“

Chvíli se na ni díval. Tolik nevysloveného by toho chtělo ven… Ale uplynuly roky, byly tu její děti a každou chvíli mohl vejít manžel. A tak se jenom usmál.

„Jsem rád, že tě pořád umím překvapit,“ uzavřel to a obrátil se k odchodu.

„Počkej!“ vyhrkla Anne a natáhla se, aby ho popadla za ruku.

Oba ztuhli… oba shlédli na místo, kde se prsty dotkla jeho předloktí. Anne stáhla ruku jako opařená, v očích se jí odrážel smutek a nejistota. Pak si zase napůl povzdechla a napůl se zasmála.

„Díky, že jsi přivedl Newt domů,“ vzpomněla si.

„Je to úžasné dítě.“

Anne přikývla. „To je. Ale taky pěkné kvítko.“

„Po mamince.“

Přepadl ho strašlivý smutek a věděl, že mu to vidí v očích, poznala, jak ochabl.

„Demiane,“ začala opatrně, „tys věděl…“

Máchl rukou.

„Nech toho. Jsem v pohodě. Lhal bych, kdybych řekl, že necítím, že mezi námi pořád něco je. Ale nepřijel jsem sem kvůli tobě a rozhodně ti nemíním zasahovat do života ani do štěstí. Jenom jsem…“

„Jenom jsi?“ opakovala sotva šeptem, pohled plný minulosti a teskných kdyby.

Brackett jí věnoval křivý úsměv.

„Musím jít. Máš krásné děti.“

Rád by řekl, že se nedokáže podívat na Tima a Newt a nepomyslet si, že kdyby se byli před lety nerozhodli jinak, mohly to být jeho děti. Jeho a Anne, společné. Rád by řekl, že ho to bolí, protože si lehce dokázal představit rodinu, jakou mohli mít.

Ale to by nebylo fér k nikomu. Už ve výcvikovém táboře se naučil, že někdy neexistuje bezpečná stezka, rozhodnutí, ze kterého člověk vyjde nezraněný. Vštípili mu, že v takových případech má zvolit stezku cti, i kdyby vedla k bolesti nebo ke smrti.

„Musím jít poslat zprávu,“ omluvil se. „Tak zatím, Anne. Řekni Newt, že se těším na tu nanukovou schůzku.“

Brackett odešel, aniž se jí znovu podíval do očí. Nechtěl vidět, jestli je v nich pořád něco jako možnosti. A nechtěl, aby ty možnosti viděla v jeho pohledu.

12

ZÁHADY LODĚ NOSTROMO

DATUM: 12. ČERVNA 2179

Možná to dělají jenom proto, aby mě mučili, pomyslela si Ripleyová. Ale jenom mě tím naštvou.

Dostala se z marodky, ale záhy zjistila, že se na stanici Gateway stala jakousi raritou – skoro celebritou – kvůli tomu úděsně dlouhému spánku a příběhu záchrany. Společnost jí samozřejmě nařídila, aby o ničem nemluvila, aby své zkušenosti neprobírala s nikým neoprávněným. Ale šuškandě a zvěstem se stejně nevyhnuli.

Těm se nikdy nedá vyhnout.

A teď jí ukazovali tváře mrtvých.

Viděla je dnes už mnohokrát, ale přesto na ně zírala a pokoušela se je vylovit z paměti. Připadalo jí to tak správné, jenže všichni byli mrtví už víc než půl století. Pro ni byly ty vzpomínky nedávné a čerstvé, a přece se rozplývaly v historii.

Ty vzpomínky a její dcera taky. Celý její život poznamenal smutek.

Do háje.

„Já tomu nerozumím,“ řekla a obrátila se ke skupině, která se shromáždila na oficiální šetření. „Už jsme tady tři a půl hodiny. Kolikrát chcete, abych vám tu historku vykládala?“

Na konci dlouhého stolu seděl Van Leuwen – další člověk od společnosti, ale mnohem chytřejší než Burke. Vedl výslech a po stranách stolu sedělo osm dalších: federálové, lidé z Mezihvězdné obchodní komise, koloniální správy, pojišťováci… a Burke.

Pokoušel se ji poučit, jak k tomu má přistupovat, co říkat.

Křivák jeden.

„Podívejte se na to, prosím vás, z našeho hlediska,“ ozval se Van Leuwen. Naznačil jí, aby se zase posadila, a Ripleyovou, znechucenou celým tím procesem, napadlo, že řešením možná bude hrát to po jejich. Podvolila se, pomalu usedla a poslouchala, co slyšela už několikrát.

„Vy klidně připouštíte, že jste nechala vybuchnout motory a zničila tak přepravní raketu třídy M, což je dost drahý stroj.“

Ozval se pojišťovák.

„Čtyřicet dva milionů podle současného kurzu.“ Ušklíbl se na Ripleyovou. „A to nepočítám samozřejmě náklad.“

Já bych ti ten škleb smazala z obličeje, pomyslela si a sama se trochu lekla představy, že by se po něm vrhla. Nebyl to její nepřítel. Nikdo z těch lidí nebyl její nepřítel. Její nepřítel byl mrtvý a nejotravnější bylo, že tomu nikdo nechtěl věřit.

Vzpomínka na povražděné kamarády ji nutila, aby je přiměla uvěřit. Podezírali ji, že se stalo něco podezřelého, co se pokouší zakrýt svou bizarní historkou. Umínila si, že je musí přesvědčit.

„Záznamy ve vašem záchranném člunu odpovídají některým prvkům ve vaší výpovědi,“ pokračoval Van Leuwen. „A to například: z neznámých důvodů přistála loď Nostromo na LV-426, tehdy ještě neprobádané planetě. A konečným výsledkem toho bylo, že byla nastavena sebedestrukce, kterou jste provedla vy, z neznámého důvodu –“

„Ne z neznámého důvodu!“ opakovala Ripleyová znovu. Ještě jednou, pomyslela si. Čím více vyprávěla svou historku, tím méně jí věřili a tím hroznější připadala jí samotné. „Už jsem to řekla. Přistáli jsme z rozkazu společnosti a sebrali tu věc, která potom zničila celou posádku. A vaši drahou loď.“

Shromážděním jako by projela vlna. Ano, někteří patřili ke společnosti, jistě ne všichni. Z toho, co se stalo s Nostromem, v zásadě obvinila společnost, a tak chápala, že se to řadě z nich nezamlouvá. Van Leuwenovi, té ženské z bio divize a tomu slizkému Burkeovi.

Ale všem?

„Tým analytiků, který prošel váš záchranný člun centimetr po centimetru, nenašel po tom tvorovi žádné fyzické stopy,“ řekl Van Leuwen.

„Bože!“ ulevila si Ripleyová a zase se zvedla. Byla vysoká, impozantní a zamlouvalo se jí, jak sebou pár lidí škublo, když houkla. „Protože jsem ho vyhodila přetlakovou komorou! To už jsem taky řekla.“

Povzdechla si a shlédla na svou podepsanou výpověď. Pořád jí připadalo, že tam něco chybí. Vypovězená, ale nedokončená historka. Obrátila se zpátky k obrazovce a viděla, že z ní hledí Lambertová – ubohá, vyděšená Lambertová, která umřela strašlivou smrtí.

„Jsou na té planetě ještě nějaké jiné, podobné exempláře živoucích organismů?“ zeptal se pojišťovák a obrátil se na ženu z bio divize. Ta právě lačně potahovala z cigarety a pár vteřin jí trvalo, než odpověděla.

„Ne, jen skála,“ odtušila. „Žádné známky života.“

Z obrazovky zíral Ash, jako by se jí vysmíval, že se tu potýká s těmi idioty.

„To šlo IQ tak rychle dolů, zatímco jsem byla pryč?“ zeptala se Ripleyová. „Madam, už jsem řekla, že ten život tam byl přivezen na ztroskotaném raketoplánu, nepozemského původu, a na planetu nepatřil.“ Hleděla na ženu, která se jaksi samolibě šklebila. „Chápete to? Přistáli jsme na jejich žádost –“

„A našli jste něco, co nebylo nikdy zaznamenáno na třech stovkách již prozkoumaných světů,“ doplnila žena. „Tvora, který se vyvíjí uprostřed těla živého člověka. A další vaše slova: místo krve má koncentrovanou kyselinu!“

„To je pravda!“ vyštěkla Ripleyová.

Měla vztek, byla zoufalá, unavená a hladová. Ale taky viděla výrazy na tvářích kolem stolu. Někteří s ní rezervovaně souhlasili. Jiní se tvářili zděšeně – ne kvůli tomu, co jim říkala, ale kvůli ní, ženě, která se podle nich zhroutila. Většina se tvářila rozpačitě prostě z toho, že tu jsou.

„Podívejte, mně je jasné, kam míříte, ale říkám vám, že ty věci existují.“

„Děkuji vám, poručíku, to je všechno,“ oznámil Van Leuwen.

„Prosím, vy mě vůbec neposloucháte. Kane, člen naší posádky…“ Hlavou jí probleskla vzpomínka na Kanea, lakonického a příjemného, milého chlapa, který si chtěl jen vydělat prachy a pomoci své rodině. „… vešel do té lodi a říkal, že tam viděl tisíce těch vajec. Tisíce!“

„Děkuji vám, to je všechno.“

„Zatraceně, to není všechno!“ houkla Ripleyová. Nedokázala k nim proniknout. Copak to nevidí? Copak to nechápou? „Jestli se jedna z těch věcí dostane až sem, tak potom to teprve bude všechno…“ Popadla papíry, výtisky své výpovědi, důkazní materiály. „A všechny tyhle důležité kraviny budou k ničemu… a můžete si dát pusinku na rozloučenou!“

Ticho. Někteří z nich na ni nepokrytě civěli. Věděla, že zašla daleko, ale ať. Její sladká holčička umřela s přesvědčením, že máma navždycky zmizela. Ripleyová neměla co ztratit. A zbývalo jí jediné, postarat se, aby nikdo, nikdo, nemusel projít tím co ona. Už nikdy.

Van Leuwen si povzdechl a zavřel pero. Pak, po dlouhé pauze, prolomil mlčení.

„Tato vyšetřovací komise shledala, že důstojník Ellen Ripleyová, NOC 14472, jednala na základě pochybného úsudku a je nezpůsobilá k držení licence MOK coby důstojník komerčních letů. Zmíněná licence se jí tímto na neurčito pozastavuje. Prozatím proti vám nebude vznesena žádná obžaloba…“

Pokračoval. Oficiální mluva, technické termíny. Ripleyová na něj hleděla, silou vůle ho nutila, aby jí uvěřil, zadržovala vztek a smutek, nechtěla znovu vybuchnout. Ale Van Leuwen se už rozhodl. Nevypadal na člověka, který by k takovému rozhodnutí dospěl lehce, a chtělo by víc než naléhavý pohled, aby to přehodnotil.

Popravdě, trochu s ním i souhlasila. Na létání se necítila. Dvě rána ze tří se budila z nočních můr. Pořád v sobě nesla ten pocit temného, tíživého smutku. Občas hrozil, že ovládne ji i všechny kolem.

Ale tady nešlo o ni.

Obrátila se a zhluboka se nadechla. Ostatní se začali trousit ven, ale ten hnusák Burke se k ní přikradl. Ucítila jeho vodu po holení ještě dřív, než ho uviděla, a z obojího se jí udělalo zle.

„Mohlo to dopadnout lépe,“ povzdechl si. Místo aby odpověděla, nechala ho tam a obrátila se k Van Leuwenovi, vycházejícímu z místnosti.

„Van Leuwene,“ oslovila předsedu komise a snažila se ze všech sil, aby se jí netřásl hlas, aby svůj vztek udržela pod pokličkou. „Proč se na LV-426 nepodíváte?“

„Protože nemusíme,“ odpověděl. „Už jsou tam dvacet let lidé a nikdo z nich nikdy neviděl žádný nepřátelský organismus.“

Ne!

„Jak to myslíte?“ chtěla vědět. „Jací lidé?“

„Úpravci planety. Planetoví inženýři. Přiletí na planetu a sestaví tam výrobníky atmosféry, takže vzduch je dýchatelný. Trvá to několik desetiletí. My tomu říkáme zobyvatelnění planety.“

Plácla rukou do dveří a zablokovala mu cestu ven.

„Kolik jich tam je?“ chtěla vědět. „Kolik kolonistů?“

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Šedesát, možná sedmdesát rodin.“ Shlédl na její paži. „Dovolíte?“

Nechala ho jít. Neměla na vybranou. Narůstal v ní pocit hrůzy, strašné tajemství, které by měla znát, ale nemohla si vzpomenout, nedovedla ho odhalit.

„Rodin,“ zašeptala a zavřela oči. V duchu uviděla svou milou Amandu v ty noci, kdy holčička přišla do její ložnice, prochladlá, bála se tmy a děsila se nestvůr.

DATUM: 19. ČERVNA 2179

ČAS: 16:12

Doktor Bartholomew Reese byl samotář.

Před lety, na naléhání doktorky Hidalgové, začal vědecký tým jednou za týden pořádat večeři, jakousi vynucenou společenskou událost pro lidi, kteří byli od přírody samotáři a myslitelé. Doktor Reese měl za to, že ty pondělní večerní rituály jsou dobrá věc, jistým způsobem nezbytná, alespoň pro něj. Věděl, že když tráví moc času o samotě, bývá netrpělivý a nabroušenější na zbytek světa víc než obvykle – a to už něco znamenalo. Přesto si ty večeře nijak zvlášť neužíval a považoval je za rozptylování.

Dnes byl naštěstí čtvrtek, pondělní shromáždění bylo v nedohlednu, takže nemusel snášet přítomnost svých kolegů a předstírat přátelství, které necítil.

Reese seděl ve sklápěcím křesle ve své hale, na stolku sklenku malbeku a na klíně otevřený dvě stě let starý výtisk Ilustrovaného muže. Většina lidí se tištěným knihám vyhýbala, dokonce se jeho libůstce posmívala, že si na Acherón přivezl několik krabic knih, když ho sem společnost vyslala. Ale Reese odjakživa vyznával názor, že v surovém, nelítostném vesmíru je sklenka vína a otevřená kniha ta nejlepší cesta, jak si připomenout, co to znamená být civilizovaný.

Bytem se rozeznělo tiché zvonění. Zamračil se a rozmrzele pohlédl ke dveřím, napadlo ho, že by to mohl ignorovat. Ale ne… bez dobrého důvodu by ho nikdo nerušil. Neměl žádné opravdové přátele, jen kolegy, a ti by sem nepřišli, kdyby to nebylo nutné.

Napil se vína, odložil sklenku na stolek, založil si prstem knihu a zvedl se z křesla. Zatímco se šoural ke dveřím a kolena bolestně připomínala svou artritidu, zvonek se rozezněl znovu.

„Vydržte!“ zavolal.

Otevřel dveře a našel na prahu doktora Moriho. Za celou dobu, kdy spolu pracovali, Reese dosud neviděl na tváři stříbrovlasého japonského biologa úsměv. Úplně se jím proměnil a Reeseovi probleskl hlavou obrázek, jak asi Mori vypadal jako chlapec.

„Bartholomewe,“ oslovil ho doktor Mori, „můžu dál?“

Reese ustoupil a doktor Mori prakticky vpadl do pokoje. Spojil si špičky prstů před obličejem, aby zamaskoval, jak se šklebí. Doktor Reese zavřel dveře a obrátil se k němu.

„Vypadáte nadšeně jako zamilovaný puberťák,“ poznamenal Reese trochu nerudně. „Ať je to cokoli –“

„Může to být odpověď na záhadu lodě Nostromo,“ vyhrkl doktor Mori, sklonil ruce a odhalil zase úsměv. Potřásl hlavou a uchechtl se.

Reese cítil, jak mu poskočilo srdce, ale ovládl se. Třeba z toho nic nebude. Je to jen toužebné přání.

„Vysvětlete mi to,“ pobídl ho.

Doktor Mori přikývl. „Al Simpson právě dostal zvláštní rozkaz, kopie byly poslány i vám a mně. Úředník Weyland-Yutani jménem Carter Burke v něm posílá souřadnice s instrukcemi, abychom tam ihned poslali průzkumný tým. Co jiného, Bartholomewe, by mohlo být tak naléhavé?“

Doktor Reese sklopil oči a chvilku hleděl do země, načež se zasmál.

Mori přikývl.

„Jsme tady už roky,“ řekl Reese. „Tak urgentní žádost může mít jenom jeden důvod.“ Přimhouřil oči. „Ale uvědomte si, že taky vůbec nemusí jít o Nostromo. Může to znamenat i něco jiného – snímkování z atmosféry třeba odhalilo nějakou geologickou sníženinu, která naznačuje přítomnost ruin.“

„Proč by se ale potom spěchalo?“ namítl doktor Mori. „A proč by bylo třeba kontaktovat přímo Simpsona?“

Doktor Reese zvažoval Moriho argumenty a nemohl v nich odhalit žádnou chybu. Přesto se nutil klidně dýchat. Jenom blázen by si dovolil přílišné nadšení, než doopravdy zjistí účel zvláštního rozkazu Cartera Burkeho.

Před několika desítkami let se mezihvězdná nákladní loď společnosti Weyland-Yutani zvaná Nostromo odchýlila od svého kurzu, aby zareagovala na něco, co posádka považovala za volání o pomoc z hlubokého vesmíru – které mohlo pocházet jedině z mimozemské lodi. Potom zmizela. Dlouho se věřilo, že ten signál pocházel z jednoho měsíce Calpamosu a nejpravděpodobnějším kandidátem byl Acherón.

Základním úkolem vědeckého týmu kolonie Hadleyho naděje bylo studovat Acherón, jeho proměnu v průběhu terraformování, a pokoušet se vylepšit půdu tak, aby se dala obdělávat. Aspoň se to říkalo kolonistům, vojákům a úředníkům. Méně zřejmou, ale naléhavější prací vědců na LV-426 bylo zkoumat všechny stopy mimozemského života – místního či zavlečeného, minulého či současného.

„Ať se stalo cokoli,“ shrnul to doktor Mori, „musely vyjít na světlo nějaké nové informace.“

Reese přikývl a myšlenky mu vířily hlavou. Vrátil se ke svému křeslu a uvažoval o nejlepší cestě, jak zvládnout vztah vědeckého týmu se Simpsonem. Správce bude plnit rozkazy Weyland-Yutani, jako by pocházely od jeho vlády. Ta vláda a společnost založily kolonii společně, ale Simpsonovy výplatní šeky nesly logo Weyland-Yutani. Dobře věděl, pro koho pracuje doopravdy.

Doktor Reese zahlédl koutkem oka svou sklenku, odložil knihu a chopil se jí. Několik vteřin kroužil malbekem ve sklence a pak se zamyšleně napil.

„Načasování příjezdu kapitána Bracketta je dost nešťastné,“ poznamenal a vzhlédl k doktoru Morimu. „Tuším, jakou odpověď dostane od nadřízených, ale dokud neobdrží rozkaz, bude se řídit vlastním přesvědčením.“

Doktor Mori se zamračil. „Proč se tím zatěžujete?“ zeptal se. „Tuhle výpravu by neměli doprovázet vojáci, ale někdo z nás. Měl bych s nimi jít já nebo vy. Ani doktorka Hidalgová…“

Reese povytáhl obočí. „Vy chcete jít a pátrat po neznámém mimozemském organismu bez vojenského doprovodu? Bez někoho, kdo má zbraně, je ochoten je použít a kdo nezaváhá zemřít při vaší obraně?“

„No, když to říkáte takhle…“

„Ne, nechme Simpsona poslat tým jeho dobrodruhů. Mezitím se pustíme do další analýzy údajů, které jsme z té oblasti získali. Pokud se výzkumný tým vrátí v pořádku, snad by příště s nimi mohl jít někdo z nás. Tou dobou už Brackett dostane rozkaz, aby spolupracoval, a riziko se významně sníží.“

Doktor Mori se usmál. „Líbí se mi, jak uvažujete. Mohli bychom si na to připít, pokud mi nabídnete sklenku toho temně červeného vína.“

Reeseovi vyjela obočí vzhůru. „To jsem ale nezdvořák. Omlouvám se, příteli. Dnes ráno dorazila raketoplánem bednička a já si ji nemíním uzurpovat pro sebe.“

„Jistěže ano,“ uchechtl se doktor Mori.

„No, vlastně ano, ale ne že bych vám sklenku nenabídl,“ pousmál se Reese. „Nemyslím, že bychom měli začít už teď oslavovat –“

„Samozřejmě že ne.“

„– ale to neznamená, že si nemůžeme připít na naději.“

Vzal v malé kuchyňce druhou sklenku a nalil Morimu několik doušků. Podal mu sklenici a pak pozvedl tu svou.

„Na Nostromo,“ řekl.

Doktor Mori přikývl a přiťukl si s ním.

„Na Nostromo.“

Doktorka Hidalgová stála před kanceláří doktora Moriho a čekala, až se vrátí.

Ta zpráva ji vytrhla od večeře, a jak tak stála a opírala se o zeď, zakručelo jí v břiše. Mnohokrát v životě se jí stalo, že ji přirovnávali k ptákovi – k čápu, plameňákovi –, ale nejpřesnější srovnání se týkala jejího apetitu. Jedla malé porce, zobala jako vrabec, zato ale po celý den. Dnes večer seděla v jídelně s několika asistenty z laboratoře a jedla zeleninové knedlíčky v chilli omáčce, když ji přišel vyzvednout asistent doktora Moriho.

Během spěšné cesty do kanceláře z něj vyloudila informace a teď čekala jako nezvedená školačka, povolaná k řediteli.

Uviděla, jak se doktor Mori blíží chodbou, a obrnila se před tím střetnutím. Obdivovala Moriho bystrost a zápal, ale jako člověka ho nikdy ráda neměla. Za svou kariéru se Theresa Hidalgová setkala s mnoha vědci, jejichž společnost ji těšila – dokonce i tady v Hadleyho naději bylo několik ohleduplných a laskavých laboratorních asistentů – ale ona při své smůle skončila pod vedením Bartholomewa Reese a jízlivého, bezohledného doktora Moriho.

„Musím s vámi mluvit,“ vyhrkla, zatímco se Mori blížil. „S vámi a s doktorem Reesem.“

„Hned tu bude,“ pokývl doktor Mori. „Nějaký problém?“

„Myslím, že ano.“

Doktor Mori odemkl dveře své kanceláře a pokynul jí, aby vešla. Následoval ji dovnitř a zavřel za nimi dveře. Senzory poznaly jejich přítomnost, světla se automaticky rozsvítila.

„Chcete to rozebrat?“ zeptal se doktor Mori, obrátil se k ní a opřel se o svůj pracovní stůl. Jeho tón i postoj jasně naznačovaly, že ho obtěžuje. „Předpokládám, že mluvíme o té večerní zprávě od společnosti.“

„Od Cartera Burkeho,“ potvrdila doktorka Hidalgová. „Ať je to kdokoli.“

„S doktorem Reesem jsme se právě shodli, jak jsme nadšení tím vývojem, Thereso,“ oznámil jí. „Ale vy nevypadáte tak dychtivá, jak bych čekal. Tohle může být přesně ten průlom, ve který doufáme od našeho příchodu na Acherón. Nevím jak vy, ale já se skoro od prvního dne tajně bál, že všechen ten čas a úsilí promarníme a vybudujeme kolonii na nesprávném místě.“

Doktorka Hidalgová zavrtěla hlavou.

„Jak by to mohlo být nesprávné místo? Kolonie přece není jenom hostitelský orgán, kde se zahnízdíme.“

Doktor Mori povytáhl obočí a pochybovačně si ji měřil.

„Přirovnáváte nás k parazitům?“

„Jistěže ne,“ odsekla. „Miluji svou práci, jenom… mám starosti. To je všechno.“

„Nemáte se čeho bát, doktorko Hidalgová.“

Pomyslela na děti, které viděla předtím pobíhat po chodbě, na Newt a její malou kamarádku, zrzku Luisu.

„Nebojím se o sebe.“

Doktor Mori si zamyšleně mnul bradu. Takové klišé – moudrý starý vědec v mlčenlivém zadumání. Působil tak blahosklonně, až se jí chtělo ječet. Ale držela jazyk za zuby.

„Má drahá přítelkyně,“ začal, „společnost před vámi nemá žádná tajemství. Před žádným členem našeho týmu. Ano, Hadleyho naděje by se vybudovala, ať už by se na tom společnost finančně podílela, nebo ne, ale Weyland-Yutani se do věci zapojila hlavně z jistého důvodu. Nasadila svůj vliv ve výběru lokalit tak, aby to odpovídalo jejím zájmům. Tady nejde o žádnou špionáž, Thereso, je to byznys. A hlavně jde o vědu.“

Vrazila si ruce do kapes laboratorního pláště a objevila v jedné balíček větrových bonbonů a paklík kapesníčků ve druhé. Hmatatelné drobnosti, ale jaksi ještě prohloubily její starost.

„Pokud objevíme mimozemský život –,“ spustila.

„Živé tvory?“ odfrkl si doktor Mori. „Po všech těch letech, po všech výzkumech této planety sama víte, jak nepatrné jsou šance. Neexistují tu vůbec žádné známky aktivity.“

„Mně jde o to, že je to možné. Setkání s mimozemskými rasami byla většinou neškodná, ale odehrálo se i pár prudkých, krvavých srážek. To víte sám. Naši přátelé z koloniální námořní pěchoty by jistě mohli vyprávět o svých padlých druzích. Takže si nemůžu pomoct, ale jsem trochu nervózní z představy, že navážeme kontakt s novou mimozemskou životní formou, přičemž tu máme kolonii plnou lidí – včetně dětí –, kteří netuší, že ta možnost vůbec existuje. Co když mimozemšťané budou nepřátelští?“ chtěla vědět. „Co pak?“

Doktor Mori překvapeně zamrkal, svěsil paže a hleděl na ni, jako by její otázka byla to nejpitomější, co kdy slyšel. Pak se zamračil a obočí se mu netrpělivě spojilo.

„Odpověď na tu otázku znáte, doktorko Hidalgová,“ zahučel stroze. „Náš výzkum je příliš cenný, než aby přišel nazmar. Proto byl vědecký tým vybaven vlastním evakuačním plavidlem, proto jsme všichni prošli základním výcvikem, jak s tou lodí odstartovat, jak spustit autopilotní systém na cestu domů.

Nemyslela jste si snad, že nás to všechno učí jenom pro zábavu, že ne? Ať se stane cokoli, naše poznatky se musí dostat na Zemi.“

„Jistě, evakuační loď,“ odpověděla. „Plavidlo, o kterém neví ani správce kolonie.“

Doktor Mori sebou trhl a hleděl na ni přimhouřenýma očima.

„Nevím, kam tím míříte,“ řekl opatrně, „ale připomenu vám smlouvy, které jste podepsala, zvlášť ty o prioritách, stanovených společností. Nemusela jste s tím souhlasit. Nikdo vám nedržel zbraň u hlavy, Thereso. Vybrala jste si to sama. Je to scénář pro nejhorší možnost – ke které nedojde, to mějte na paměti.“ Hlas mu o něco zjihl. „Tohle je mrtvá planeta. Nic tu nehrozí, jen historie, která se má vyhrabat, a možná nějaké ostatky mimozemšťanů. Ale v případě, že dojde k nejhoršímu, evakuační loď nás odsud odveze – vědecký tým, naše vzorky a naše data. Nic víc.“

„Ale jsou tu děti…“

Doktor Mori na ni dlouho hleděl, pak se nadechl a zase pomalu vypustil vzduch.

„Ano, to jsou,“ připustil konečně. „Děti, jejichž rodiče věděli, že život tady bude plný nebezpečí, od chvíle, kdy se rozhodli připojit se ke kolonii. Stejně jako vy. Být vámi, přestanu si lámat hlavu nejhorším scénářem a soustředím se na úkol, který máme před sebou. Na tu úžasnou příležitost, jaké se nám dostalo.“

Obešel stůl a posadil se za něj, přitáhl židli ke stolu.

„Mohu vám dát radu?“ pokračoval. „Až se setkáme s Reesem, uděláte líp, když o tomhle nebudete mluvit. Pokud by si myslel, že nejste oddaná výzkumu, odřízne vás od toho procesu naprosto. A pak, pokud opravdu něco najdeme, by přišel nazmar všechen ten čas, který jste strávila na téhle bohem zapomenuté skále, s lidmi, které nesnášíte.“

Doktorka Hidalgová na něj zírala jako vyoraná myš. Věděla, že by měla něco namítnout, přinejmenším říct, že jeho snáší, ale nikdy neuměla pořádně lhát.

Mori otevřel tablet a začal něco ťukat na klávesnici, snad si dělal poznámky nebo nahlížel do materiálů. Po několika dlouhých vteřinách se obrátila a odešla, neobtěžovala se za sebou ani zavřít dveře.

V celém svém životě nebyla doktorka Hidalgová rozčilenější.

Ani vylekanější.

13

RODINNÝ VÝLET

DATUM: 19. ČERVNA 2179

ČAS: 18:57

Anne a Newt ležely na koberci a sestavovaly skládačku, do které se zamilovaly předchozí rok. Dílky byly pestrobarevné a hrály melodie, když se spojily, ale Anne si ji oblíbila spíš kvůli jejímu vzdělávacímu účelu.

Newt ani nevnímala, že se něco učí, jen si užívala soupeření. Zpočátku vyhrávala málokdy, ale v posledních týdnech se tak zlepšila, že běžně mámu porážela, což dívence dělalo velkou radost.

Tim odešel do společenské místnosti za kamarádem Aaronem, statným chlapcem s kudrnatými černými vlasy a komplexem méněcennosti. Anne by byla radši, kdyby Tim kamarádil s někým jiným, ale v Hadleyho naději nebylo moc dětí v synově věku, a tak jen doufala, že Tim bude mít na Aarona dobrý vliv, a ne naopak.

Newt umístila trojúhelníkový dílek s fuchsiovým usměvavým obličejíčkem do vzoru, který tvořily, a dílky spustily příjemnou melodii.

„Jo!“ vyhrkla Newt spokojeně a zatleskala. „Mám to!“

Anne se zasmála. „To ano.“

Zarachotila západka na dveřích a obě vzhlédly. Anne ztuhla. Od večera s jejich velkou hádkou uplynul týden, ale každým rozhovorem se pořád prolínalo napětí. Dál v duchu slyšela zlostná slova, která si řekli. A tak se pořádně nadechla, když se dveře rozletěly, ale nezvedla se, aby manžela uvítala.

„Táta je doma!“ zahlaholil Russ a vevalil se dovnitř jako velká voda. Zašklebil se a spráskl ruce, když je uviděl. „No páni, podívejme se na ty moje holky. Newt, doufám, že jsi mámě nakopala zadek jako obyčejně!“

Newt to potvrdila pokývnutím, povytáhla obočí.

„Jasně.“

Anne si uvědomila, že Newt byla napjatá stejně jako ona, a cítila svou i její úlevu.

„Máš dobrou náladu,“ poznamenala Anne s váhavým úsměvem.

Russ za sebou zabouchl dveře, přešel po koberci a klekl si vedle ní. Vzal ji za ruce a zahleděl se jí do očí. Vybavila si, že stejně se na ni díval toho dne, kdy ji požádal o ruku.

„Tobě se taky vylepší,“ ujistil ji.

Anne se tiše zasmála. „Tak ven s tím, kolik skleniček jste si s Parvatiovou dali?“

„Tři,“ přiznal. „Ne, čtyři. Včetně panáků. Ale to není z pití, zlato. Je to z vyhlídky na prachy. Simpson za mnou přišel až do baru. Hned zítra ráno ty a já vyrazíme!“

Newt šťastně vyjekla a zatleskala. Tátovo nadšení bylo nakažlivé, i Anne si ho uvědomovala.

„Kam?“

Russ luskl prsty a ukázal na ni.

„To je, lásko, velká otázka a to nejlepší. Nemáme o tom mluvit, ale dostal instrukce, aby poslal výzkumný tým na konkrétní souřadnice.“

„Konkrétní souřadnice,“ opakovala Anne a rozehřívala se nadšením. „Takže to není nazdařbůh. Tentokrát budeme doopravdy –“

„Něco hledat,“ skočil jí do řeči Russ a horlivě přikývl. Vyskočil a začal přecházet sem tam, myšlenky se mu už hnaly k zítřejšímu ránu. „Neřeknou nám, co máme hledat, samozřejmě, ale společnost jistě čeká, že tam něco objevíme.“

„Ruiny něčeho původního,“ vykřikla Anne. „To musí být ono!“

„Nebo nějaký starý sídliště,“ ozval se další hlas.

Anne se podívala a uviděla Tima, stál ve dveřích do chodby a šťastně se culil. Chlapec se neusmál za celý den, a když ho teď takhle viděla, zvedlo jí to náladu ještě víc.

„Přesně tak.“ Russ znovu luskl prsty a ukázal na Tima. „Sídliště ne-lidí.“

„To je jako dárek,“ rozplývala se Anne, ale pak ji přepadla temná myšlenka. „Pokud něco najdeme. Zatím nepředbíhejme, Russi. Možná se tam potáhneme a nenajdeme ani ň.“

Russ přikývl. „To se taky může stát.“ Ale viděla, jak se mu lesknou oči. Ten lesk dobře znala, znamenal naději a plány do budoucna. Věděla, že už v duchu začal ty peníze utrácet.

„Já chci jít taky!“ hlásila se Newt a s mile umíněným výrazem vstávala.

„Chceme jít s Rebekou oba,“ potvrdil Tim.

„To rozhodně ne,“ namítla Anne a taky se zvedla ze země.

„Vždycky nás berete s sebou,“ naléhala Newt a založila si ruce. Obrátila se k otci. „Tati, řekni jí něco.“

„No,“ ozval se Russ, „nebereme vás vždycky, Newt. Jenom když to nemá být dýl než den.“

Anne mu věnovala varovný pohled.

„Russi…“

Zašklebil se. „No tak, Anne, jsou z toho celí vedle. Víš co, jestli zítra vstaneme a zjistíme, že ty souřadnice od Simpsona jsou moc daleko, nebo jestli bude hnusně –“

„Hnusně je tu vždycky,“ odsekla a všechny stopy štěstí z ní odplynuly, když si vzpomněla na bratry Finche. „Po tom, co se stalo Ottovi a Curtisovi, to nepovažuju za rozumné.“

„Mami, nám se nic nestane,“ přemlouval ji Tim. „No tak.“

„Bouřka přešla,“ namítal Russ. „Ověřil jsem si předpověď na zítra a nevypadá to, že by mělo přijít něco podobného.“

„To se může rychle změnit,“ nedala se.

„Budeme to sledovat.“

„I to nejklidnější počasí na Acherónu je pořád nebezpečné. Ten vítr a prach –“

„Už jsme s váma byli venku mockrát,“ přesvědčovala je Newt.

„Nefňukej,“ napomenula ji matka.

„Já ne-nefňukám.“

Russ povytáhl krk. „Zlato?“

Newt a Tim na ni hleděli s očekáváním. Anne věděla, že by měla říct ne, ale jejich argumenty měly něco do sebe. Bouře, která přinesla nedávnou smrt, byla anomálie a počasí se vrátilo k běžnému nevlídnému stavu, jemuž čelili už mnohokrát. Dokonce i děti. Pokud s Russem tu práci nevezmou, připadne Caleovi nebo některému jinému prospektorovi, a kdyby ti našli něco opravdu hodnotného, litovala by svého rozhodnutí navždycky.

Stejně se jí ale nelíbila představa, že příštích několik dní stráví v traktoru s manželem. Bude se nad nimi vznášet přelud týden staré hádky a jeho žárlivost kvůli přítomnosti Demiana na Acherónu. To ji ani trochu nelákalo. Jakmile opadne nadšení, rozhovor se jistě zase stočí na témata, kterým by se ráda vyhnula…

Ledaže by s nimi jely děti.

„Tak dobře,“ vzdala se konečně. „Jestli předpověď bouří neukáže žádnou velkou poruchu – ne jenom na zítra, ale na příštích pár dní –, tak můžou děti s námi.“

„Jo!“ Tim vítězně zašermoval pěstí.

Newt přiběhla a objala mámu kolem pasu, vítala její předběžný souhlas.

Russ se na ně z druhé strany pokoje usmál. Byl to neuspěchaný, sladký úsměv, výraz v jeho očích napovídal, že si možná právě vzpomněl, jaký skvělý pár bývali a jakou skvělou rodinu si vytvořili.

V tu chvíli strach ustoupil a Anne zalila úžasná spokojenost – jistota, že právě zdolali nějakou neviditelnou překážku. Najednou se nemohla dočkat rána.

To ráno slibovalo nový začátek.

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 08:12

Al Simpson si užíval rána ve velitelském bloku, i přestože „ráno“ bylo na Acherónu neurčitý pojem. Neustálé víření sopečného popela a částeček půdy v atmosféře zakrývalo veškeré sluneční světlo, ale v relativně klidných dnech přinášela rána příjemné pološero.

Kolonie kypěla lidmi v plné práci. Za velkým oknem s vytaženým protibouřkovým krytem viděl šestikolové traktory, nořící se z podzemních garáží a přejíždějící po areálu rostoucího sídliště. Simpsonovi připadaly jako pavouci, kteří společně pracují na jediné síti.

Často mu vyčítali, že je mrzout, a bylo na tom něco pravdy. Ale ti, kdo s ním pracovali dost dlouho, si velmi rychle uvědomili, že když ho zastihnou ráno, za slušného počasí a s hrnkem kávy v ruce, možná jim hlavu neukousne.

Odvrátil se od okna a dal si doušek. Po letech na Acherónu mu ta šlichta, kterou tu vydávali za kávu, konečně zachutnala. Sledoval techniky u jejich konzolí, jak chvátají, naťukávají data do počítačů, a to působilo příjemně, zvlášť když si připomněl, že na rozdíl od lidí z Hadleyho naděje je to pro něj jenom práce. Kolonisté se upisovali víceméně na celý život, ale Simpson na tom byl v jednom ohledu jako vojáci – kdykoli by se mu zachtělo, může požádat o přeložení.

Pohled mu ne náhodou zabloudil k Mině Ostermanové, poslední najaté síle. Dorazila přede dvěma měsíci jako náhrada krajinného architekta Borsteina, který odešel pracovat do nové kolonie, zakládané společností Weyland-Yutani v jiném sektoru vesmíru. Mina měla zrzavé vlasy a tmavé oči a chovala se tak uvolněně, že si s ní lidé připadali příjemně.

Předchozí pondělí si Simpson s Minou a jejím konejšivým úsměvem a těma tmavýma očima připadal příjemně natolik, že jí navrhl jisté noční aktivity, které neměly s architekturou nic společného.

Teď na sobě zřejmě ucítila jeho oči a zvědavě vzhlédla. Čelo se jí zkrabatilo a protočila panenky, načež se vrátila k papírování před sebou.

Simpson se znovu napil kávy, ale najednou mu chutnala hořce. Věděl, že to s Minou přehnal, a připadal si jako idiot. Obrátil se a chtěl se vydat zpátky ke své konzoli, když si všiml, jak se k němu žene jeho operační zástupce Brad Lydecker.

„Vzpomínáš si, jak jsi poslal prospektory na tu plošinu, tam za hřeben Ilium?“

Simpson se zašklebil. Jordenovi.

A to se dnešní ráno vyvíjelo tak dobře.

„Jasně, co je?“ zeptal se stroze.

„No, tak ten chlápek z tohohle rodinnýho výzkumnýho týmu právě volá,“ vysvětloval Lydecker. „Prý že míří na ty souřadnice a chce potvrdit, že bude uznán jeho nárok.“

Simpson zabručel a proklínal se, že tam Jordenovy vůbec posílal. Ten chlap je na Acherónu skoro stejně dlouho jako Simpson, a potřebuje objasňovat pravidla? Na druhou stranu, nevybrali ho pro jeho důvtip.

Lydecker naproti tomu nemusí vědět, že jde o něco jiného než o rutinní prospektorskou výpravu.

„Kristepane,“ dodal tomu Simpson trochu dramatičnosti. „Nějakej hlavoun v přepychový kanceláři si usmyslí, ať se jdeme mrknout na souřadnice uprostřed pustiny. Tak jdeme a mrknem se tam. Neřeknou nám proč a já se neptám. Stejně by to trvalo dva týdny, než bych dostal odpověď.“

„Tak co mám tomu chlapovi říct?“ chtěl vědět Lydecker.

Simpson se podíval na svou kávu, ale už pro něj úplně ztratila kouzlo.

„Řekni mu, že pro mě za mě, jestli něco najde, je to jeho.“

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 11:09

Russ Jorden se cítil živý. Svíral volant traktoru a srdce mu bušilo, když sešlápl plynový pedál.

Vozidlo lomozilo po výběžku popraskané skály, po svahu a pak se prohnalo vysokou závějí navátého sopečného popela. Jak tak prach vířil kolem, připadalo mu, že brázdí vlny mrtvého, šedého moře a přímo před sebou mají zaslíbenou zemi.

Vzadu ve voze do sebe Newt a Tim strkali a hašteřili se, jak to sourozenci dělávají odjakživa. Jeho děti se měly rády a denně si spolu hrály, ale pošťuchovaly se jako vrčící přerostlá štěňata. Někdy s nimi ztrácel trpělivost, ale dneska ne.

„Koukej na to, Anne,“ pobídl ji a pohlédl na ni.

V zelené záři magnetoskopu vypadala nadpozemsky krásná, jako přízračný, divoký anděl. Bodl ho smutek, najednou si vzpomněl na týden starou hádku, ale potlačil to. Teď jsou spolu, doopravdy spolu, partneři, jak mají být.

„Koukám,“ přikývla a hleděla na magnetoskop, který znovu cinkl. Tón těch cinknutí se mírně měnil spolu s tím, jak se blížili k objektu, a s úhlem jejich postupu. Zrovna teď to znělo hlasitě a jasně jako zvon.

„Šest stupňů západně,“ oznámila mu.

„Šest západně,“ odpověděl Russ a otočil podle toho volantem. Magnetoskop dál cinkal a on se na něj zas radostně podíval.

„Koukej na ten tučný, šťavnatý magnetický profil!“ vykřikl šťastně. „A je to moje, moje, moje!“

„A napůl moje, drahý,“ připomněla mu Anne se shovívavým úsměvem. Jeho nadšení ji vždycky pobavilo – tím si ji vlastně získal.

„A napůl moje!“ ozvala se Newt zezadu.

„To mám nějak moc partnerů,“ zavtipkoval Russ, ale ve chvíli, kdy to vypustil z pusy, věděl, že to vlastně žádný vtip není. Weyland-Yutani si sebere lví podíl toho, co zachytil magnetoskop.

Nebuď chamtivý, pomyslel si. Pořád je to nález, na který jsi čekal.

Ať přístroj identifikoval cokoli, rozhodně to nebyla žádná přirozená skála ani minerální formace. To pípání bylo moc silné, moc pravidelné, a on znal okolní terén dobře na to, aby poznal, jak velkou anomálii objevili. Ne, ať je to, co je to, někdo to postavil… nebo něco. Teď to jenom chtěl vidět. Jistě, odměna bude příjemná, ale neubránil se představám, co by to znamenalo, kdyby objevil pozůstatky nějaké dosud neznámé rasy. Jeho jméno – jejich jména, jeho a Anne – by se zapsalo do učebnic, spolu s Burkhartem a Koizumim a dalšími.

Newt strčila hlavu mezi sedadla.

„Tati, kdy se vrátíme?“

Russ se usmál. „Až zbohatneme, Newt.“

„To říkáš vždycky,“ postěžovala si. „Já chci zpátky. Chci si hrát na nestvůry v bludišti.“

Tim do ní šťouchl a zblízka si ji změřil.

„Moc podvádíš.“

„Nepodvádím! Jsem prostě lepší!“

„Ale podvádíš! Lezeš na místa, kam se my nevejdem.“

„No a co? Proto jsem lepší!“

Anne už toho měla dost a obrátila se k nim.

„Nechte toho, vy dva. Jestli někoho z vás přistihnu, jak si hraje ve vzduchovém potrubí, zmaluju vás.“

„Maa-mi,“ zakvílela Newt, „hrajou to všechny děti.“

Russ by je byl bránil, připomněl Anne, že kdyby byli oni dva děti a trčeli v Hadleyho naději, jistě by dny a dny slídili v potrubním systému, který křižoval celé zařízení. Ale v tu chvíli nebyl schopen dát dohromady kloudnou větu – nemluvě o něčem, co by připomínalo souvislou myšlenku.

Dovedl jen sundat nohu z plynu, naklonit se dopředu a zírat předním sklem na mohutnou siluetu, která se před nimi tyčila pod závojem poletujícího popela.

„Kristova noho,“ hlesl s úctou.

Na první pohled vypadal ten gargantuovský objekt vystupující ze země skoro organicky, jako by to byly obří zaoblené pozůstatky nějakého nebetyčného mimozemského zvířete. Jak se traktor zvolna valil blíž, všiml si Russ, že objekt v sobě vážně má cosi organického. A nebylo pochyb o tom, že ho někdo postavil.

Ale lidé to nebyli.

„Bože můj,“ zašeptala Anne.

Russovi bušilo srdce v hrudi, když zastavoval vůz. Nikdy neviděli nic podobného tomu podkovovitému objektu, jeho zvláštní biomechanické konstrukci, ale odhadovali, že to nejspíš bylo plavidlo. Hvězdná loď. Soudě podle toho, jak byl skalní terén rozerván a kolem se vršily hromady trosek, tady havarovalo, vyrylo kamení a popel a rozdrásalo půdu při dopadu.

„Lidi,“ vypravil ze sebe Russ, „tentokrát jsme chňapli velkou rybu.“

Děti se uklidily stranou a Anne si natáhla těžký kabát, přilbu a brýle na ochranu očí před létajícím prachem. Russ zastavil motor a udělal totéž, všichni čtyři přitom vzrušeně brebentili. Nasadili si pásy se sběrači vzorků, baterkami a vysílačkami krátkého dosahu, které jim umožní komunikovat, aniž by museli křičet.

Vzal kamery a testovací vybavení, vylezl s manželkou z auta a seskočili na zem. Opřel se do nich mohutný nápor větru a Russ kryl Anne před nejhorším. Ten vítr mu připomněl Otta a Curtise. V duchu si přísahal, že bude opatrnější než obvykle a že bude pátrat po obloze po nejmenší známce zhoršení počasí.

Od úst jim šly obláčky páry. Teplota klesla.

„Vy děti zůstaňte vevnitř,“ zavolala na ně Anne. „A myslím to vážně! Hned jsme zpátky.“

Russ si zapnul světlo na přilbě a vydal se k opuštěnému objektu. Vlekl se prachem a vylezl na skalní římsu, která vystupovala z popela. Anne ho dohnala, zatímco studoval tvar a podivnou strukturu lodi.

„Neměli bysme to ohlásit?“ zeptala se.

„Počkáme, až zjistíme, co to je,“ navrhl Russ.

Anne tiše zahučela. „Co takhle ‚velká divná věc‘?“

Byl to vtip, ale neznělo to, jako by žertovala. Působila vylekaně a Russ jí to nemohl vyčítat. Popravdě řečeno, sám se dost bál, ale nemínil to přiznat. Podle toho, jak ta ‚velká divná věc‘ vypadala, tady byla už celé věky, možná staletí. Ať to kdysi bývalo cokoli, teď z toho nezbylo o moc víc než tichý, opuštěný a zchátralý strašidelný hrad.

Anne se vydala v čele, plahočila se od vystupujícího kamene závějemi popela a kaskádou skal vedle trupu. Russ pohladil rukou v rukavici povrch, byl hrubý a zvrásněný, když přejel jedním směrem, ale hladký, když pohnul rukou naopak.

Zkusili plavidlo obejít, ale už za pár minut Anne před ním ztuhla.

„Co je to?“ zeptal se Russ a přistoupil k ní. Pak uviděl věc, která ji přiměla se zastavit. Byla to veliká pokroucená díra v kovovém trupu, v níž se rýsovala – a málem dýchala – temnota.

„Co je to?“ opakovala Anne. Podívala se na něj a jemu neušlo, jak se pod maskou divoce šklebí. „Já bych řekla, že je to cesta dovnitř.“

Namířila tam světlo, které měla upevněné u boku, a zapnula ho. Russ ji napodobil.

14

CHÁTRÁNÍ A POVINNOST

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 11:21

Seržant Marvin Draper a jeho kumpáni po celý Brackettův první týden na Acherónu pokoušeli velitelovu trpělivost. Mručeli v kapitánově přítomnosti, chodili pozdě do služby a hádali se mezi sebou a s ostatními vojáky. Litoval, že je nenechal zavřené v domácím vězení, ale nemohl je tam držet pořád, i když by ho to lákalo.

Poslední šaškárnu provedli ani ne před dvaceti hodinami: opili se a vlezli do ohrad s dobytkem, aby desátník Pettigrew mohl předvést svou kratochvíli z dětství – povalování krav na zem pro zábavu.

Takové chování by Brackett čekal od nějakého školního bratrstva, ale ne od koloniální námořní pěchoty.

Měl už toho plné zuby.

„Musíte se rozhodnout,“ oznámil pěti vojákům nastoupeným v jeho kanceláři. „Buď začnete sekat dobrotu, nebo strávíte zbytek času na Acherónu v domácím vězení, dokud vám nezařídím přesun do nějaké ještě větší díry než tohle.“

Draper zvedl bradu se strništěm.

„Pane, copak existuje ještě větší díra?“

Nguyen a Pettigrew udrželi vážnou tvář, ale Stamovič se zašklebil. Pro něj byl Draper v Hadleyho naději alfa samcem a desátník si byl nad slunce jistý, že to tak zůstane. Vojínka Yousseffová na druhé straně zavřela oči a pevně sevřela rty. Buď byla z Drapera a Stamoviče naštvaná, znechucená, nebo obojí.

Brackett by tu drzost ze Stamoviče nejradši vymlátil, ale věděl, že jediná cesta, jak se vypořádat s vlezdoprdelkou, je nakopnout prdel, do které tak rád leze. Soustředil se tedy na Drapera, popošel k němu.

„Kdo jsem, seržante?“ vyštěkl.

„Brackett, pane!“ vyštěkl zase Draper, drzý jako vždy.

„Zkuste to znovu!“

„Kapitán Brackett, pane!“

Pettigrew, Nguyen a Yousseffová nervózně přešlápli. Stamovič pozoroval ten rozhovor koutkem oka, pořád se napůl šklebil, přesvědčený, že jeho idol zvítězí.

„Koukejte se mi do očí, seržante!“ vyštěkl Brackett.

Draper se přitom pohrdavě ušklíbl a dal jasně najevo, co si myslí.

„Jsem váš velící důstojník,“ řekl Brackett tiše. Hleděl mu tak tvrdě do očí, až se mu zdálo, že tím pohledem vypálí Draperovi mozek z hlavy. „Když vám nařídím, abyste vylízal podlahu dočista, tak to uděláte. Když budu chtít, abyste se v koutě postavil na hlavu a stál tam celý měsíc, tak to uděláte. Když vám řeknu, že máte domácí vězení s nulovým kontaktem s lidmi, tak sakra zůstanete sám ve svém pokoji, dokud si z nudy nevydloubnete oči.“

Stamovič zamrkal a přešlápl.

Draper ale pořád vypadal dost sebevědomě. Brackett věděl, že byla hloupost dát tomu chlapovi prostor, a teď mu ho zase vzal.

„Vy si myslíte, že se necháte prostě převelet, když se vám nový velitel nezamlouvá?“ pokračoval a podíval se postupně na všechny, než se vrátil pohledem k Draperovi. Naklonil se, vtlačil se blíž, do Draperova osobního prostoru, až musel voják couvnout.

„Jestli se odsud chcete dostat, musím to podepsat já. To já vás pustím pryč. Takže nejsem jenom váš kapitán nebo velitel, Marvine. Jsem váš žalářník. Jsem kurva vaše osobní božstvo. Můžu být shovívavý bůh, ale taky můžu být ďábel a vy budete litovat, že jste mě kdy potkal.“

Draperovi zrůžověly tváře a Bracketta to potěšilo, ale ještě víc nejistota, která se seržantovi objevila v očích.

„Už to chápete, viďte, že ano, Marvine?“ pokračoval Brackett. „Vy i vaši kamarádi. Ve chvíli, kdy jsem sem dorazil, jste si udělal představu, a nejhloupější byla ta, že mladý kapitán bez viditelných bojových šrámů bude měkkota. Myslel jste si, že můžete prostě pokračovat v tom, co –“

„Kapitáne?“ ozvala se Yousseffová tichým, ale pevným hlasem.

Brackett se k ní obrátil. „Máte k tomu co říct, vojíne? Vy nevidíte, že se tu obouvám do seržanta Drapera?“

„Ano, pane,“ přisvědčila Yousseffová, upírala pohled dopředu, stála v pozoru. „A bylo to třeba, pane. Ale měl byste vědět, že takhle daleko od domova je tím krkem, co hýbe hlavou, společnost. Má mnohem větší vliv než vláda. Je to tak odjakživa. My –“

„Asi mě neposloucháte nikdo,“ zuřil Brackett a zatínal a rozevíral pěsti. „Takže to řeknu tak jasně, jak dokážu. Jsem voják. Nepracuju pro Weyland-Yutani a nikdo z vás taky ne. Pokud přijde seshora rozkaz, že mám obnovit vojenský doprovod výzkumných výprav, stane se. Do té doby se řídíme předpisy a vědecký tým kolonie si musí poradit bez nás!“

„To už udělali, pane,“ vmísil se do toho Pettigrew.

Brackett se zamračil. „Co udělali?“

„Šli do toho bez nás. Jeden prospektor mi řekl, že přišly rozkazy od společnosti – nějaký konkrétní souřadnice, a to není obvyklý,“ odpověděl Pettigrew s bradou zvednutou, ale nebylo to vzdorně, stál v pozoru. „Ta rodina tam včera brzo ráno vyrazila v traktoru.“

Brackettovi sjel po zádech mráz.

„Která rodina?“

Pettigrew pokrčil rameny.

„Víte to někdo?“ zeptal se Brackett a pátral jim ve tvářích.

Stamovič se podíval na Pettigrewa.

„Byl to Russ, ne?“ zeptal se desátník. „Ten chlap s tou olezlou bradkou a hezkou paničkou?“

Yousseffová se zamračila. „Oni s sebou vzali děcka?“

Brackett na ně vteřinu zíral, chtěl něco říct, ale slova ho nenapadala. Popíral to sám před sebou, předstíral, že je moc praktický na to, aby si hýčkal romantické iluze, ale teď se v něm odhalila pravda v celé své nahotě. Nepřišel na Acherón ukrást ženu jiného muže, ale nedoufal náhodou tajně, že si Anne uvědomí svou chybu a nakonec si vybere jeho? Vrátí se na cestu, po které spolu kdysi šli?

Asi se zbláznil, ale je to sakra tak.

Pořád ji miluje.

Jeho rozhodnutí – nedovolit vojákům doprovázet průzkumné týmy – mu pořád připadalo správné. Ale nezamlouvalo se mu to, nelíbila se mu představa Anne a její rodiny, jak se všichni vypravili na cestu sami. V duchu viděl malou Newt s pusou umatlanou třešňovým nanukem. Kdyby se jí něco stalo kvůli tomu, že se on držel pravidel, do smrti si to neodpustí.

A jak to, že o tom nevěděl? Uvědomil si, že neviděl Anne, nenarazil na Newt ani na Tima na chodbách zhruba celý den. Tolik se soustředil na to, aby srovnal svou jednotku do latě…

Jenom další důvod ke vzteku na Drapera.

Měl starosti nejenom proto, že je poslali pryč samotné, ale i kvůli okolnostem. Pokud přišly konkrétní rozkazy, nejde o rutinní záležitost.

„Ten rozkaz od společnosti,“ řekl Brackett a obrátil se zas na Pettigrewa. „Jak přesně zněl?“

„To netuším, kapitáne,“ odpověděl desátník. „Bohužel.“

Všech pět vojáků ho teď pozorovalo, jistě uvažovali, proč ho ta zpráva tak trápí. Brackettovi to bylo jedno. Do jeho osobních strachů jim nic není.

„Drapere.“

„Ano, kapitáne?“

„Tihle vaši kamarádi k vám bůhvíproč vzhlížejí.“ Brackett se mu zase pevně zadíval do očí, dával jasně najevo, že nepřipustí diskusi. „To znamená, že vás poženu k odpovědnosti nejenom za vaše činy, ale i za jejich. Vybudoval jste si tady vlastní klub, ale vy v žádném klubu nemáte co dělat. Jste příslušník námořní pěchoty. Nechám na vás, abyste se rozhodl, jestli se začnete jako takový chovat.“

Brackett je znovu přejel pohledem.

„Odchod.“

Pětice zmizela. Napočítal deset vteřin, než zmizel poslední voják, a pak spěchal na chodbu, zavřel dveře a vydal se najít Ala Simpsona.

Potřeboval odpovědi.

A nemohl ji dostat z hlavy.

Anne.

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 11:22

Kdysi dávno na Zemi, když bylo Anne Jordenové devět, ji bratr přesvědčil, aby si s ním zaplavala v jezírku v usychajícím lesíku na konci jejich ulice. Jezírko pokrývala vrstva tlejícího listí a zaneřáděná hladina měla odpornou, nepřirozeně zelenou barvu. Nad hladinou poletovali komáři, nikdy nadlouho neusedli.

Kromě několika úhořů neviděli ve vodě nic živého a rozhodně žádné „normální“ ryby. Ale Anne se tehdy toužila vyrovnat Rickovi, snažila se, aby ji považoval za sobě rovnou, i když byl o tři roky starší. Uměla dát pořádnou ránu, vylézt na strom a spravit auto, pokud s ním nebylo nic vážného. A když jí Rick hodil rukavici, mohl čekat, že ji jeho malá sestřička zvedne… když ji povede.

Teď už Anne nepotřebovala bratrovo vedení, ale když prolézala dírou v trupu lodi, rozechvěla se a jasně si vzpomněla na ten den u jezírka. Jen v kalhotkách se tehdy ponořila do vody, bahno a špína jí čvachtaly mezi prsty a vtahovaly jí nohy. Brodila se dál a cítila, jak jí olejovitá, lepkavá voda z jezírka klouže po kůži. Dosahovala jí až do pasu a Anne si připadala špinavá jako ještě nikdy v životě.

Vnitřek lodi jí připomínal to jezírko. Vzduch měl být prašný a suchý a zem u trhliny v trupu byla plná popela, ale i skrz těžkou bundu vnímala jakousi chladnou, lepkavou, vlhkou váhu ve vzduchu.

„Cítíš to?“ zeptal se Russ zezadu.

Anne se rozhlédla do obou stran široké a vysoké chodby. Podlaha a stěny byly z nějaké neznámé, cizí slitiny, po stropě a vnitřní zdi se táhly trubky jako žíly.

Vypnula si lampu na přilbě, aby šetřila baterii, vzala baterku, kterou měla upevněnou u opasku, a rozsvítila ji. Russ udělal totéž. Na několika místech na stěnách zaschly cákance jakési tekutiny. Natáhla se, aby se skvrny dotkla, ale zaváhala a ruku zase stáhla.

„Jo. Cítím to.“ Podívala se doprava, hleděla do chodby. Tamtudy by se dostali na konec podkovovité lodi – ten blíže k traktoru –, což napovídalo, že významnější nálezy se dají čekat spíš vlevo, v základně plavidla.

Anne se podívala na Russe.

„Měli bysme vypadnout, nahlásit to a odvézt děti zpátky do města.“

Russ si ji měřil pohledem. Brýle měl zevnitř zamlžené, ale i tak viděla boj v jeho očích.

„Vrátíme se, a nikdy nezjistíme, co tu vlastně našli,“ namítl. „Zlato, i ten náš mrňavý podíl na tomhle nálezu nás může postavit na nohy navždycky. Chápeš to? Jestli se chceme chránit, aby nás společnost neojebala, tak musíme zjistit, co jsme to vlastně objevili.“

Anne se zachvělo srdce, ale ne strachem.

„Jedině proto chceš jít dál?“

Russ se zašklebil. „To sakra ne. Pro tohle jsme sem přijeli… pro něco takovýho! Chceš, aby Mori nebo Reese nebo nějaký blb ze společnosti viděli první, co tu je?“

Nervózní, bázlivá, ale vzrušená jako ještě nikdy si olízla rty.

„To ne, sakra,“ odpověděla. „Ale dáme tomu půl hodiny, víc ne. Nechci, aby na nás děti čekaly věčnost. To jim nechci dělat.“

Jejímu muži zajiskřily oči.

„Domluveno,“ přikývl.

Pro tohle, pomyslela si, jsem si tohohle mužského vzala.

Sebrala své vybavení a zabočila doleva, šla jako první. Pocit špíny z jezírka nepolevoval. Naopak rostl, jak postupovali hlouběji do opuštěného plavidla. Kůže jí zvlhla, a i když vzduch působil chladně, připadalo jí, že rudne jako v horečce. Myslela by si, že onemocněla, ale Russ na tom byl stejně.

Anne se pokoušela orientovat, představit si, jak loď leží na zemi, nakloněná dozadu. Působila dutá a mrtvá, prázdná tak, že jí připomínala prázdný kostel, do kterého jednou vešla jako dívka. Malý hřbitov vzadu byl přemístěn, těla vykopána a převezena. Svatostánek vybrakovali včetně několika propracovanějších oken z barevného skla.

Připadalo jí, že ji to místo pronásleduje. Nestrašili ji duchové, ale absence života… architektonická vzpomínka na hlasy nesoucí se v písni nebo modlitbě, na ozvěny kroků na kamenné podlaze, na klapání dřevěných klekátek a na naději a odevzdání, které vždycky doprovázejí bohoslužby.

Nikdy pak už podobnou prázdnotu necítila, až dnes.

Jenže tohle bylo mnohem horší. Ovíjel ji pocit neznámého, dech věků cizí kultury, zachvěla se strachem, kterému nerozuměla.

„Je to jenom…“

„Výjimečné,“ doplnil Russ.

„Hrozivé,“ opravila ho Anne. „Cítím to v kostech. Jako by nás to vítalo, a přitom chtělo, ať vypadneme, všechno najednou.“

„To je jenom v tvojí hlavě,“ mínil Russ. „Vymýšlíš si to. Nedovedeme si ani představit, co to bylo za tvory, co tohle postavili – museli být obrovští, mnohem větší než lidi. Takže ti tvoje fantazie říká, že jsme vetřelci.“

„My jsme vetřelci, Russi.“

Slyšela, jak se za ní tiše zasmál.

„Nevidím, že by někdo spouštěl poplach.“

Anne se usmála, ale jen na okamžik. Pulz se jí pořád hnal jako splašený, projížděly jí návaly adrenalinu.

„Vpravo od tebe,“ ozval se Russ napjatým hlasem. „Tam ve stínu. Co to je?“

Obrátila se a uviděla temnou puklinu ve zdi. Zadržela dech, přiblížila se a ve světle u pasu rozeznala otvor, mnohem větší, než si myslela. Sahal od stropu k podlaze, zařezával se do zdi jako široký pás stínu. Strčila hlavu do pukliny a ztuhla.

„Opatrně,“ varoval ji Russ.

„Vine se to dolů,“ hlásila.

„Nějaké schody?“

„Možná. Ale rozhodně to vede do dalšího patra.“ Ta spirála jí připomněla vnitřek opuštěné lastury a posílila v ní ten zvláštní bioorganický pocit z lodi, stejně jako tíživou prázdnotu.

„Jdeme dál. Čas běží,“ připomněl jí Russ.

Správně, pomyslela si. Newt a Tim. Musí překonat stísněnost, která ji svírá, a nabrat tempo. Soustředila se na děti a vykročila rychleji, teď šla ona za manželem.

„Vážně bysme neměli sejít tam dolů, prohlídnout to tam?“ zeptala se.

„Možná, ale podle mě je to, co bylo pilotní kabina, uprostřed podkovy. Možná se pletu, ale nemáme čas nad tím moc uvažovat. Ať je tam co chce, bude to víc než jen chodby.“

Zatímco mluvil, tma v lodi jako by se prohlubovala. Anne obrátila hlavu a posvítila na zeď. Odhalila škrábance v tom divném kovu. Zase se zastavila.

„Anne,“ pobídl ji Russ.

„Podívej se na tohle,“ upozornila ho a hleděla na důlky a rýhy ve stěně. Na podlaze byly další, něco ji roztavilo. Anne zavrávorala a podívala se nahoru a kolem, aby se ujistila, že to, co to způsobilo, dál neprosakuje.

„Russi…“ začala.

„Počkej,“ zarazil ji a šel dál.

Anne se vydala zase za ním, ale teď přelétala pohledem po stěnách a podlaze a pozorovala spoustu podobně zjizvených míst. Nebyla jenom roztavená, ve zdech zely i vypálené díry jako po střelbě z nějaké zbraně. Nebýt očividného stáří plavidla, toho, jak prach a kámen nahlodaly jeho trup a začínaly ho stravovat, začínala by si dělat starosti.

„Tohle je ale divný,“ zamumlal Russ.

Zapnul jedno ze silnějších světel, která si s sebou vzali, aby mohli pořídit snímky a prokázat svůj nárok na objev. Chodbu osvítilo nepříjemně žluté světlo a Anne zalapala po dechu. Stěny tady byly odlišné. Pokud stavba lodi připomínala organismus, tohle bylo něco úplně jiného. Tyto zdi pokrývala hladká žebrovaná látka, černá a lesklá jako zvláštní směs hmyzího kokonu a sopečného kamene.

„Co to sakra je?“ zeptala se.

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Russ.

Přejela jednou rukou po povrchu, uchopila ostrý výběžek a zatlačila, odlomila malý kousek. Byl chitinový a tvrdý, s drobnými ostrými hranami.

„Pojďme dál,“ pobídla ho okouzleně. Lepkavý pocit se zhoršil, ale nějak to ze sebe setřásla.

Když se dostali k další otevřené puklině, stáčející se do spodního patra, zastavili se a hleděli na ni skoro minutu. Tato puklina se od té první lišila. I ji pokrýval ten chitinový materiál, jako by ji měl přizpůsobit úplně jiné rase.

„Mně se to nelíbí,“ řekla Anne.

„Ani mně ne,“ připustil Russ. Poznala, jak těžce se mu to přiznává. Povzdechl si. „Podívej, dojdeme jenom do středu lodi, zjistíme, jestli je tam nějaká strojovna nebo pilotní kabina nebo co. Natočíme to a vypadneme. Když se dostaneme tak daleko, nemůžou nás z toho už vyšoupnout.“

Zase vykročil.

Anne zůstala stát a shlížela do točité pukliny.

„Co –,“ začal Russ.

„Jdeme dolů,“ vyhrkla, ani pořádně nevěděla proč. „Jestli je tam dole něco, co bude pro společnost cenné – artefakty, technologie, kdovíco –, a nám to ujde, budeme toho nadosmrti litovat.“ Obrátila se a podívala se na něj, s bolestí před ním odhalila pravdu ve svých očích. „Nechci tu ztvrdnout navždycky, Russi.“

Zavrtěl hlavou, nevěřícně se zasmál a položil si ruku v rukavici na přilbu. „Otto a já –“

„Jste jen tak plácali do větru,“ přerušila ho Anne. „Opustit kolonii a nemít žádný záložní plán, žádnou nouzovou strategii… to je šílenost. Ale tohle… máš pravdu. Tohle by nám mohlo pomoct, to by mohlo být to, po čem jsme pátrali. Děti na nás čekají venku a budou čekat dál. Už jsme je nechali samotné i dýl a umějí se zabavit. Je to pro jejich dobro, když neodejdem, dokud nezjistíme, co jsme to vlastně našli.“

Anne se ještě jednou rozhlédla po chodbě, její světlo se zalesklo na podivných hřebenech a křivkách skelně černých stěn. Hlavou jí problesklo spojení – kokon a síť a pavouk – a otřásla se nad tím. Nelíbila se jí představa, že by se chytili do nějaké pavoučí sítě.

Síť to není, pomyslela si a zamračila se, zatímco si znovu prohlížela stěny. Je to spíš jako úl. Vosí hnízdo.

V každém případě se jí to nelíbilo.

15

PODIVNÝ NÁKLAD

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 11:31

Brackett zastihl Simpsona, když vycházel ze záchoda, ještě si zapínal opasek. Správce zřejmě zaslechl těžké kroky, které se k němu blížily, vzhlédl a okamžitě se napjal. Zvedl ruce, jako by chtěl čelit útoku.

„Mám na vás otázku,“ spustil Brackett pevně.

„Ať je to, co chce, nemusíte se na mě tak lepit,“ odbyl ho Simpson. Nervózně si uhladil knír a trochu se napřímil, snažil se předstírat, že se před chvilkou nelekl.

Brackett se k němu naklonil, natlačil se na něj tak, že musel o krůček couvnout.

„Poslal jste Jordenovy na průzkum –“

„A vám do toho nic není, že?“ odsekl Simpson, pokoušel se mluvit klidně. „Chci říct, dal jste jasně najevo, že se koloniální námořní pěchota nemá plést do práce společnosti v terénu,“ dodal s přimhouřenýma očima.

„Ty jejich děti mají kolik – šest a deset?“

Simpson pokrčil rameny. „Tak nějak.“

Brackett si připomínal, že může na Acherónu ztvrdnout roky a že bude muset s tímhle mužem spolupracovat. Ale už jenom Simpsonův smradlavý dech ho ponoukal dát mu pěstí.

„Koukejte, kapitáne, já jsem na vaší straně,“ pokračoval správce. „Naprosto neschvaluju, že Russ a Anne vzali na výpravu děcka, ale není na to žádný pravidlo. Vydali se tam jako průzkumníci, dneska pracují jako nezávislá smluvní strana.“

„Proč teď?“ zeptal se Brackett. „Proč dnes?“

Kolem proběhlo pár techniků. Stísněně pohlédli na Simpsona a na Bracketta, vycítili jejich vzájemné nepřátelství.

„Do toho vám fakt nic není, kapitáne.“

„Dostal jste konkrétní rozkazy. Tohle není rutinní průzkum,“ řekl Brackett a výraz v Simpsonových očích mu to potvrdil. „Někdo od Weyland-Yutani musel chtít, aby se to místo prozkoumalo okamžitě.“

Simpson přimhouřil oči a na tváři se mu objevil škleb.

„Nejspíš to tak bude, kapitáne Brackette, ale v podobných případech nejsem zasvěcen do všech ‚proč‘. Nikdo mi nic neřekne. Ale i kdyby mi to řekli, vemte jed na to, že bych vám to neprozradil. Připomínám vám, že je to záležitost společnosti.“

„A jestli se Jordenovým něco stane?“ chtěl vědět Brackett. „Nebo jejich dětem?“

Simpson si odfrkl. „No, to pak bude zatracená škoda, že s sebou neměli vojáky, co by je ohlídali.“

Protlačil se kolem něj a loudal se zpátky ke své kanceláři.

Brackett se za ním mohl jenom dívat.

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 11:39

Anne se vydala do pukliny jako první, sestupovali s Russem po spirále do spodního patra opuštěné lodi.

Russ neříkal nic, ale podle držení jeho těla – se zvednutou hlavou a nahrbenými rameny – poznala, že vnímá temnou tíhu lodi kolem. Stejně jako ona. Srdce jí bušilo rychleji, dýchala rychle a mělce, zatímco postupovali točitou cestou dolů a světla na přilbách vysílala přízračné stíny na zdi.

Prvního mrtvého našli dole pod spirálou.

„Do hajzlu,“ zabručel Russ.

Anne zadržela dech, když vcházela do chodby a hleděla na tu věc ve chvějícím se kuželu světla. Ona sama se chvěla. Za života byl ten mimozemšťan vysoký a mohutně stavěný, měl dlouhý trup a protáhlou hlavu. Humanoidní na něm bylo jen to, že měl dvě paže a dvě nohy, jinak byl úplně jiný. Něčím připomínal hmyz, což v ní nepříjemně oživilo myšlenky o tvrdé látce pokrývající zdi.

Ale tohle žádný hmyz nebyl.

Jeho kůže nebyla kůže, ale jakýsi obrněný krunýř, na některých místech sytě modrý, ale většinou vybledlý došeda a jakoby ztenčený a křehčí. Nepochybovala o tom, že ta silnější tmavší skořápka odpovídala jeho vzhledu zaživa. Vzadu se vinul ostrý a kostnatý ocas, se špičkou, která vypadala jako nebezpečná zbraň. Není to přímo bodec, pomyslela si Anne, ale kdyby ho do člověka zarazil, jistě ho zabije.

„Je krásný,“ ozval se Russ.

Anne se obrátila a znechuceně se na něj podívala.

„Co?“

„Podívej se na něj,“ vybídl ji. „Nic takového nikdo zatím neviděl. Až doteď.“

„Je to hrůza,“ vydechla a prohlížela si černomodré čelisti a ocas. „Tahle věc se narodila k zabíjení.“

„Už je hodně dlouho mrtvá,“ uvažoval Russ. „Ale já ti řeknu, proč se narodila… abychom my zbohatli.“

Tiše se uchechtl, odvrátil se a vydal se dolní chodbou. Anne na mrtvého mimozemšťana ještě chvíli hleděla a pak šla za ním. Russ má asi pravdu. Věděla, že jí ten tvor nemůže ublížit – jeho mrtvola není víc než skořápka, podobně jako opuštěné plavidlo, které prozkoumávali. Neubránila se však divnému pocitu z jeho přítomnosti. Když vešla do lodi, byla přesvědčena, že její chodby jsou prázdné jako ten opuštěný kostel. Teď se pro ni každý stín proměnil v hrozbu plnou zubů a plazících se ocasů s ostrými bodci.

Spodní patro bylo celé pokryté chitinovými stěnami, které viděla nahoře, ale se spoustou míst, kudy se něco protavilo, postříkalo stěny a podlahy a propálilo se do nich. Postupovali tmou, osvětlovali si cestu před sebou a v zátočině chodby našli další tři mrtvoly.

Jedna byla roztržená na dva kusy, vysušená zkroucená troska, půlka na jedné straně chodby a půlka na druhé. Další měla v břiše obrovskou díru a podlaha pod ní se rozpustila, zbyla jen zející propast. Zavál z ní vzduch, ale nepoznali, jestli zvenčí nebo odněkud z lodi.

Chodbu lemovaly dveře. Některé se otevíraly snadno, kdežto jiné byly zalepené divnou ztvrdlou látkou připomínající pryskyřici. Za prvními dvěma, které Russ otevřel, nenašli nic než prach a divné malé kosti. Další jim odhalily silné police z kovové slitiny s hromadami čehosi hnijícího. Těžko říct, co to bylo původně.

„Nějaký náklad, co myslíš?“ zeptala se Anne.

„Asi,“ souhlasil Russ. „Jídlo nebo materiál. Ale ty první dvě místnosti byly kotce. Něco jako stáje. Pro mimozemský dobytek nebo co… Ty potvory je každopádně někam vezly.“

To se Anne nezdálo. Tušila, že to tak nebylo.

„Neřekla bych,“ namítla. „Aspoň ne ty mršiny, co jsme tam viděli.“

„Jak to myslíš?“

„Bůhví, co byly zač, ale tuhle loď neřídily.“

Přikývl, ale neřekl nic.

Pokračovali dál, objevovali další velká mimozemská těla ve shlucích tří nebo čtyř exemplářů, celkem asi dvacet. O několik minut později v bludišti stísněného spodku lodi narazili na něco úplně jiného. Na nové ostatky.

Anne ztuhla. Teď chápala, proč jsou chodby tak vysoké a široké. Nebyly tak postaveny proto, aby působily velkolepě, byla to prostě nutnost. Mrtvola tohoto tvora vypadala lidštější než ty předchozí, ale byla ještě větší – na výšku skoro tři metry, odhadovala Anne. Z těla nezbylo nic než kostra v čemsi jako skafandr z podobné napůl umělé, napůl organické látky jako loď.

Ta mrtvola patřila k posádce lodi. Věděla to.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se.

„Ostatní?“ opakoval Russ. „Myslíš, že jsou tu ještě jiné rasy?“

„Ne, ne… ostatní jako tenhle. Kde je zbytek posádky?“

Na to Russ neměl odpověď.

„Jak dlouho jsme pryč z traktoru?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl a podíval se na hodinky. „Pětatřicet minut? Podle mě to víc nebude.“

Zhluboka se nadechla, natáhla se a vzala ho za ruku. Nelíbilo se jí, že je od sebe dělí látka rukavic.

„Fajn. Vyfotíme tohohle a ty další a vypadneme. Ještě pět minut,“ řekla.

Russ souhlasil. Pracovali skoro mlčky, oba stísnění. Anne byla zklamaná sama sebou, vlastně jimi oběma. Podle všech předpokladů teď měli zářit nadšením. Russ měl pravdu, tohle jim změní život. Jejich podíl na tom, co společnost získá z tohoto nálezu – z lodi a její technologie, z mrtvých mimozemšťanů a z toho, co se Weyland-Yutani díky tomu naučí –, zaručí, že už nikdy nebudou muset pracovat. Měli by brečet nadšením, výskat a slavit. Místo toho Anne připadalo, že nemůže dýchat, váha vzduchu v lodi se kolem ní svírala, jako by ji měla uškrtit. Chtěla prostě ven a soudě podle Russova mlčení na tom byl stejně.

Zabralo jim to deset minut. Když skončili dole, odvlekli svou výbavu po spirále zase nahoru, tam se společně zastavili a zahleděli se chodbou směrem ke středu lodi. Oba. Byli spolu tak dlouho, znali se navzájem tak dobře, že se nemuseli dlouze domlouvat, aby se rozhodli.

„Je to blízko,“ řekl Russ. „Pět minut nebo míň, a jsme v centru. Mrknem se, co tam je. Pár snímků a jsme venku, za patnáct, maximálně dvacet minut. Děti nejspíš chrupou.“

„Určitě jsme pryč víc než hodinu,“ odhadovala Anne. Ale Russ věděl, že nic nenamítá. Ohlédli se směrem, kterým přišli, k trhlině v trupu, kudy se dostanou ven, a pak si hodil výbavu na rameno a vzal ji za ruku.

Společně kráčeli do středu lodi.

Za dalším rohem objevili jeden exemplář od každé ze dvou mimozemských ras, zaklesnuté v hrůzném objetí. Tenhle hmyzí tvor se od svých druhů lišil. Byl větší a po jasně modré hlavě se mu táhl velký hřeben, který vypadal jako chochol.

„Co se to tu sakra dělo?“ zabručel Russ.

„Válka,“ odpověděla Anne. „Otázka je, odkud se ti hmyzáci vzali? Byli v lodi, v nákladovém prostoru? Nebo tady na Acherónu a napadli loď, až když havarovala?“

„A co tenhle?“ zeptal se Russ. „A proč je takový jiný?“

Anne si znovu prohlédla to vražedné objetí, studovala modrý hřeben a zamračila se.

„Je to královna.“

„Co, myslíš jako ta včelí?“

„Nepřipomíná ti to celé úl?“ Ukázala na stěny pokryté krustou. „Možná ti ostatní byli trubci a tahle královna.“ Pokrčila rameny. „Nebo mi ta věc na hlavě prostě připomíná korunu.“

Tvor, kterého považovala za královnu, probodl člena posádky ocasem, ale ten nedal svou kůži lacino. Vrazil levou paži královně do tlamy, jako by jí chtěl vyrvat mozek holou rukou.

„Pojď,“ hlesl Russ. „Dokončíme to. Už se mi tu nechce být.“

Šli dál.

O pár minut později nalezli rozlehlou místnost, kde se kdysi jistě scházela posádka. Kupole se klenula vysoko nahoře a byla pokrytá stejnou chitinovou krustou, jakou viděli všude.

„Tohle je pekelně strašidelný,“ zaúpěl Russ. „Připadá mi, že nemůžu dýchat.“

Anne byla schopná jenom přikývnout.

Vpředu v místnosti bylo jakési pódium. Na něm stálo mohutné sedadlo a jakýsi gigantický aparát, jistě přístroj k řízení lodi. Na sedadle trůnil další člen posádky v přilbě, která mu kryla celou hlavu.

„Pilot, co myslíš?“ zeptal se Russ, když to vylezli nahoru prozkoumat.

„Nebo navigátor.“

„Podívej se mu na prsa,“ zašeptal Russ a Anne prakticky cítila jeho dech na uchu. Sama si už všimla pokroucených mumifikovaných kostí trčících ze skafandru a díry pod žebry.

„Smrtelná rána,“ pokračoval. „Museli použít nějakou zbraň, nebo to možná udělali ocasem, jako tam na chodbě.“

„Podle mě ne,“ zašeptala Anne. Neušlo jí, jak jsou kosti zkroucené směrem ven. Ať toho obra zabilo cokoli, vyšlo to z něj.

Klopýtla, jak se chtěla dostat pryč, málem sklouzla z kraje pódia. Udržela se, chňapla po boku navigátorova křesla a obrátila se do zadní části prostorné místnosti. Když vešli, nejprve svými světly ozářili pódium, to je upoutalo jako první.

Teď uviděla něco dalšího.

Mnoho dalších věcí.

„Russelle,“ ozvala se tiše. Přepadlo ji znepokojení, nebylo to tak docela vzrušení a nebyl to tak docela strach. „Koukej na tohle.“

Její světlo se roztančilo na nízké vrstvě mlhy, která se vznášela hned pod pódiem. Dívala se a připadalo jí, jako by ta mlha sama od sebe zářila. Pod ní, všude kolem stupínku na podlaze místnosti, ležely desítky velkých schránek, každá tak třicet až pětačtyřicet centimetrů vysoká. Byly oválné, ve tvaru vajec, ale svrchu trochu připomínaly květiny. Hrůzné květiny, které nikdy nevykvetou.

Jistěže nikdy, vždyť už tu leží celé věky.

„Ta mlha…“ začal Russ.

„Je tu divně vlhko,“ postěžovala si Anne. „Možná ta loď přitahuje vlhkost zvenku a soustřeďuje ji v téhle místnosti.“

„Co je to, Annie?“ zeptal se a hleděl na schránky. „Další náklad?“

Anne přejela světlem po místnosti a studovala ji. Nákladní prostor? Možná, uvažovala. Odložila výbavu na stupínek a popošla dolů k těm divným vejcím.

„Nevezmeme jeden kousek s sebou?“ zeptala se, sešla z pódia a vklouzla do náruče mlhy.

Objekty měly kožnatou strukturu, Anne ale stejně připomínaly poupata, která se chystají rozkvést. Zamračila se, klekla na koleno a prohlížela si to nejbližší.

„Ono to… pulzuje?“ zeptal se Russ zpoza ní.

„Asi ano,“ odpověděla. Pusa se jí roztáhla úsměvem. Samozřejmě nebylo možné, aby ty objekty pulzovaly, protože to by znamenalo, že se v nich zachoval život. Staletí nebo tisíciletí po havárii lodi a po krvavé bitvě, při níž spousta tvorů na palubě zahynula, to vypadalo, že ta divná chladná skleníková mlha udržuje předměty v jakési hibernaci.

Natáhla se po nejbližším a zarazila se s prsty jen kousek od něj.

„Počkej,“ varoval ji Russ. „Nevíme, co to je.“

Anne se k němu obrátila s úsměvem.

„Jestli je to na dotek jedovaté, přes rukavice se to nedostane.“

„Nastavíme jenom kameru, uděláme pár snímků a pak ať si s tím láme hlavu Simpson,“ naléhal Russ.

„Kam se najednou ztratil tvůj smysl pro dobrodružství?“ chtěla vědět.

Viděla, jak manžel vykulil oči, a současně za sebou uslyšela vlhký, lepkavý zvuk, jako by se něco loupalo. Russ ji popadl za ruku a strhl k sobě.

„Zpátky!“ vyhrkl.

Anne ztratila rovnováhu a svezla se na kraj stupínku. Zpozorovala, jak se tobolka za Russem otevírá, ze čtyř chlopní jako okvětních lístků se táhl sliz, jak se rozevíraly. Uvnitř se něco hýbalo a škubalo sebou.

„Russelle…“ vyjekla najednou bojácně.

„To je v pořádku,“ konejšil ji a podíval se na tobolku.

Ta věc uvnitř vyrazila, vrhla se na něj a přichytila se mu na obličej. Pokoušel se ječet, ale vyšlo z toho jen strašlivé chrčení, pozpátku zavrávoral k Anne. Ta vykřikla a přitom ho táhla, vlekla a postrkovala na pódium. Teprve tam uviděla to odporné pavoučí stvoření, které se na něj nalepilo.

To je v pořádku, řekl.

Ale nebylo to v pořádku ani trochu.

Nebude už to v pořádku nikdy…

16

DEJ POZOR NA TO, CO SI PŘEJEŠ

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 12:07

Newt visela hlavou dolů na sedadle řidiče v traktoru a něco si pro sebe broukala. Krk ji trochu bolel, jak nesl váhu těla na ramenou a zátylku, ale vytáhla nohy ke střeše vozu, napnula špičky a pokoušela se tam dosáhnout.

„Rebeko, sedni si normálně,“ napomenul ji Tim.

„Tohle není normální?“

„Jsi hlavou dolů.“

„Nebo jsi hlavou dolů ty.“

Bratr se natáhl a šťouchl ji do nohou. Pokoušela se zachytit, ale zhroutila se jako padlý strom, svezla se mezi přední sedadla. Zamáchala končetinami a cítila, jak pravačkou nakopla Tima do stehna. Když dotčeně vykřikl, zazmítala se ještě víc, kopla ho znovu a pro sebe se přitom usmívala.

„Rebeko!“ vyštěkl zlostně.

Z podlážky mezi sedadly mu věnovala podrážděný pohled.

„Proč mi vždycky říkáš takhle?“

„Protože se tak jmenuješ,“ odpověděl. „A nekopej mě.“

„Strčil jsi do mě. Spadla jsem. A to jméno se mi nelíbí.“

Tim si povzdechl a zavrtal se hlouběji do sedadla. Předtím si kreslil, ale blok odložil už před patnácti nebo dvaceti minutami.

„Třeba se mi to líbí, být hlavou dolů,“ zabručela a našpulila rty.

„Co?“ zeptal se a zabodl se do ní pohledem.

„Jsem ráda hlavou dolů.“

Obrátil oči ke stropu. „Tak jo. Ale dělej si to na jiným sedadle. Já si chci zdřímnout.“

Newt povytáhla obočí a přisunula se k němu blíž.

„Páni. To se musíš fakt nudit.“

Tim se na ni podíval. „A ty ne? Vyvezou nás až sem, a pak nám nedovolí nic dělat. K čemu to je?“

„Já se nenudím,“ prohlásila.

Napřímil se na sedadle a poškrábal se na tváři.

„Chceš říct, že bys radši nebyla v kolonii a nehrála si na nestvůry v bludišti s Lizzie a Aaronem a Kembrellem?“

Newt zafuněla a odfoukla si pramínek vlasů z očí. „Jasně, tam je větší psina než tady. Ale tady jsou máma s tátou, a tak je fajn, že jsme tu s nima. Je to dobrodružství, ne?“

Tim se k ní naklonil, natáhl krk a prohlížel si ji, jako by byla divný brouk.

„Jo, ale je to jejich dobrodružství,“ postěžoval si. „My tu jenom dřepíme.“

„Ty možná,“ odsekla Newt a zalezla si zpátky na přední sedadlo. „Já přemýšlím.“

Obrátila se a zase vystrčila nohy do vzduchu, podepřela se na krku a ramenou a natáhla se špičkami ke stropu.

„Jo? A o čem přemýšlíš?“

Newtin žaludek se trochu zachvěl, otřásla se.

„Že máma s tátou jsou už hrozně dlouho pryč.“

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 12:29

Brackett vynechal oběd v jídelně, zahřál se miskou polévky a pak se dal do cvičení, aby ze sebe vypotil starosti, které se do něj zakusovaly. Dvě stě sedů-lehů, dvě stě kliků a nesčetně dřepů nic nezmohlo, a tak se uchýlil k tyči, kterou si jeho předchůdce instaloval nade dveře koupelny. Bicepsy ho pálily, vytahoval se nahoru a spouštěl dolů, stabilně a v tempu.

Pocit zmaru začínal povolovat, myšlenky se tím úsilím rozplývaly. Poprvé za víc než hodinu necítil potřebu kontrolovat hodiny na stěně a počítat minuty, které uběhly od posledního kontaktu kolonie s Jordenovými.

Na zádech mu vyvstal pot a stékal dolů. Srdce mu bušilo v uších, lámal si hlavu, kolik shybů udělal, a usoudil, že musí cvičit dál. Odpověď byla jednoduchá – kdyby teď přestal, jen by zas začal hlídat čas.

Ať se stane, co chce, není to tvoje vina, říkal si Brackett a znovu se chápal tyče. Do myšlenek mu vklouzl obrázek Newt. Newt s pusou od nanuku, s velkýma očima, na její věk nebývale vážnýma a moudrýma.

Vytáhl se zase nahoru, jeden shyb za druhým, pokoušel se vytlačit ten obrázek z hlavy. Ukázalo se to stejně těžké jako pokusy zapomenout za ty roky na Anne. Jeho život šel dál, byl docela spokojený. Dost spokojený. Myslel si, že už ji v životě neuvidí a že se s tím dokáže vyrovnat.

Nakrátko se zamiloval do pilotky jménem Tyra, ale vztah se rozpadl, částečně kvůli jejich náročným kariérám a částečně proto, že každý z nich zažil předtím větší lásku a věděl, že vztah mezi nimi není to pravé.

Pak přišlo jeho převelení na Acherón. Něco v něm si přálo, aby ho sem nebyli poslali. Řeka žalu, vzpomněl si na mytologický původ toho jména. Podle něj ten název vybrali dobře.

Někdo zaklepal na dveře. Spustil se z hrazdy, popadl ručník a otřel si pot z tváře.

„Otevřeno!“ zavolal. Dveře se rozletěly a vešla Julisa Parisová, napřímená a vážná.

„Kapitáne,“ pokývla mu místo pozdravu.

„Máte pro mě nějaké zprávy, poručíku?“

„Bohužel ne, pane.“

Brackett cítil, jak mu po zádech sjíždí nervózní chvění.

„Takže se Jordenovi neohlásili?“

„Pokud vím, tak ne,“ potvrdila Parisová se zachmuřeným pohledem. „Řekla bych, že se s nimi Simpson ani nepokusil spojit. Hraje to do autu, jako by o nic nešlo. Možná nejde, ale mluvila jsem s dozorčím směny a ten říkal, že lidi začínají být nervózní.“

Brackett v duchu zaklel.

„Co chcete dělat, kapitáne?“ zeptala se.

„Zatím nic. Ale buďte připravení. V téhle záležitosti jsem zásadový a byl bych za idiota, kdybych ty zásady vyhodil oknem. Samozřejmě jestli má ta rodina potíže, nemíním ji tam nechat. Třicet minut, poručíku. Jestli se Jordenovi do té doby nepřihlásí, vyrazíme.“

Parisová zasalutovala. „Ano, pane.“

Obrátila se na podpatku a odešla. Brackett za ní zavřel dveře.

Kde jsi, Anne? pomyslel si, když spěchal do sprchy. Chtěl být oblečený a připravený, kdyby bylo třeba. To zdržení hlášení mohly způsobit problémy spojení, nebo Jordenovi v euforii z nálezu zapomněli. Ale začínala se v něm rodit strašlivá jistota.

Přihlaste se, sakra, pomyslel si. Dokažte mi, že se pletu.

DATUM: 21. ČERVNA 2179

ČAS: 12:56

Newt seděla na sedadle řidiče a objímala se rukama.

Jak se venku sešeřilo, světla traktoru se automaticky rozsvítila. Zvedl se vítr a dotíral na vozidlo tak tvrdě, až se třásla okna. Topení bylo zapnuté, Newt ale stejně cítila, jak zvenčí proniká chlad, a začínala si dělat starosti, jako dlouho ta světla a teplo vydrží. Dojde traktoru elektřina? Máma s tátou by je tu přece nenechali tak dlouho, aby se to stalo, nebo ano?

Schválně ne, pomyslela si.

Poprvé se začala vážně strachovat.

Vítr zavyl ještě víc. Podívala se na bratra, který se stulil na sedadle vedle řidiče a usnul už nejméně před půldruhou hodinou. Chtěla ho probudit, aby si nepřipadala tak sama, ale byl by na ni protivný. Tim se většinou choval jako hodný starší brácha. Vycházeli spolu dobře, hráli si a něco se spolu nasmáli, ale když byl unavený nebo nervózní, býval k ní odměřený, někdy i zlý.

Newt věděla, že by nesnesla, kdyby na ni byl zlý zrovna teď.

Seděla a zírala z okna na velikou zaoblenou loď. Ve vířícím prachu a šeru toho nebylo moc vidět, ale když vítr na chvilku ustal, rýsovala se jasně. Loď teď působila klidně, bylo těžké si představit, že je uvnitř někdo živý – prochází tamtudy a podniká dobrodružství Jordenovy rodiny.

Poposedla na sedadle, odvrátila se od výhledu na temný kolos. Znervózňovalo ji jen na něj pomyslet, tichý a prázdný. Znovu se posunula a vítr se opřel do traktoru tak tvrdě, jako by do něj strkaly obří ruce.

Zachvěla se a olízla si rty. Váhavě se natáhla a šťouchla do bratra. Tim zabručel a odvrátil se, zabořil se do sedadla, hledal pohodlnější pozici.

„Time,“ zašeptala a zatřásla s ním trochu víc. „Timmy, vzbuď se.“

Neřekla mu Timmy od té doby, co byli hodně malí. Neměl to rád, ale ona se teď cítila zase hodně malá. Jako by se vrátila v čase.

„Timmy,“ oslovila ho znova a on se k ní ospale obrátil a otevřel oči.

„Co je?“ zakvílel.

„Už jsou pryč moc dlouho,“ postěžovala si.

Chvilku si myslela, že jí vynadá a odbude ji, ať ho nechá spát. Pak se trochu vzpřímil a podíval se předním sklem na temnící krajinu, zaposlouchal se do větru. Nic předtím ji nevyděsilo tak jako ta nejistota, kterou teď uviděla v bratrových očích.

Tim vypadal, že se bojí.

„Klídek, Newt,“ zahučel. „Táta ví, co dělá.“

Najednou nemohla dýchat. Tim jí nikdy neříkal Newt. Proč by s tím začínal teď, pokud by ji nechtěl utěšit, aby se tolik nebála?

Zničehonic se dveře vedle nich trhnutím otevřely a práskly do trupu vozu. Newt zaječela, dovnitř s hukotem zavál vítr, a zkroutila se, když se na ni vrhla temná postava. Zavřískala, odtáhla se od ní, srdce jí málem puklo zděšením. Pak uviděla tvář a v šoku si uvědomila, že je to její matka. Panikařila a vypadala tak šíleně, že Newt ječela dál.

K jejímu křiku se přidal i Timův. Matka sáhla dovnitř, popadla ruční vysílačku, upevněnou na palubní desce.

„Mayday! Mayday!“ křičela do vysílačky, aby přehlušila vítr. „Tady alfa jedna dva čtyři devět, volám středisko v Hadleyho naději. Opakuju! Tady –“

Newt se podívala za mámu a viděla, že není sama. Byl tam i táta, ale nějaký divný. Ležel rozvalený na zemi za dveřmi a ve světlech traktoru viděla, že má něco na obličeji. Něco hnusného, co vypadalo jako pavouk, mělo to spoustu noh jako kostnaté prsty a odporně to pulzovalo.

Její křik se proměnil v jek, vykulila oči. Křičela zas a zas a její hlas se mísil s kvílícím větrem, takže to působilo, jako by celý Acherón řval spolu s ní.

DATUM: 21. ČERVEN 2179

ČAS: 12:57

Brackett kráčel k velitelskému bloku, zachmuřený a odhodlaný. Hrdost a zásady teď musely stranou. Uplynulo už moc času. Jordenovi jsou jistě v nějakém maléru.

Poručice Parisová šla vedle něj, dokonale s ním srovnala krok. Ukázala, že je natolik chytrá, aby ani necekla o tom, že to bylo jeho rozhodnutí – jeho přání provětrat ustálené pořádky –, co vedlo k tomu, že Jordenovi vyrazili do terénu bez doprovodu.

Simpson tak diskrétní nebude.

„Řekla jste seržantu Coughlinovi –“

„Aby dal dohromady tým, ano, pane,“ dokončila Parisová za něj. „Řídit bude Aldo. Vezmeme Hauera a Chenovského –“

„Ne ‚my‘,“ přerušil ji Brackett. „Vás chci tady. Kdyby se něco podělalo, nechci, aby se tu snažil velet Draper.“

„Ano, pane,“ odpověděla. „Jenom…“

„Jenom co?“ zeptal se, zatímco zahýbali za roh. Zepředu slyšeli hlasy a pípání přístrojů.

„To vy byste tu měl zůstat, kapitáne Brackette,“ řekla pevně. „Promiňte, pane, ale velitelem jste vy. Já jsem vaše podřízená. Jestli je to spojené s nějakým rizikem – a musíme předpokládat, že ano, dokud si to neověříme –, měla bych jít já.“

Brackett se na ni ani nepodíval. „Máte sice pravdu, Juliso,“ odpověděl, „ale já jsem velitel, takže je to můj úkol.“

Ušli půl tuctu kroků, než odpověděla.

„Ano, pane.“

Ještě než se dostali ke dveřím, vynořil se z velitelského bloku Simpson a za ním jeden jeho technik. Byli zabraní do hovoru, oba vypadali vážně ustaraní, pak správce vzhlédl a uviděl blížící se vojáky. Brackett z jeho výrazu okamžitě poznal, že se něco stalo a že to není dobré.

„Kapitáne Brackette,“ ušklíbl se na něj Simpson a starost se proměnila v ironii. „Doufám, že jste teď spokojen.“

Poručice Parisová zaklela. „Tenhle přístup si rozmyslete, a hned, pane.“

Brackett zvedl ruku.

„Nechte toho,“ umlčel ji a zabodl se pohledem do byrokrata, který vypadal vyděšený, i když se arogantně a opovržlivě nafukoval. „Ven s tím, Simpsone, rychle. Co se stalo?“

Simpson se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo není v doslechu.

„Našli opuštěnou vesmírnou loď,“ oznámil jim. „Prastarou, podle Anne Jordenové –“

Anne je v pořádku, blesklo Brackettovi hlavou.

„– ale přesto je něco na palubě. Nějaký pijavice, jestli jsem to pochopil správně. Při tý psotě tam venku toho moc neslyšíte. Russ potřebuje ošetření, a okamžitě.“

„Do háje,“ zabručel Brackett. „A co děti?“

„Zatím dobrý,“ odpověděl Simpson. „Sestavuju záchrannou výpravu. Z techniků a dobrovolníků.“

„Zapomeňte na to,“ zarazil ho Brackett rychle. „My se toho ujmeme. Seržant Coughlin právě dává dohromady tým. Vyrazili bychom stejně, i kdybyste od Jordenových nedostali zprávu.“

Simpson si povytáhl opasek.

„Páni, najednou si nemyslíte, že je to obtěžování?“ posmíval se. „Nechceme přece porušit protokol. Nechceme vás naštvat, kapitáne.“

Brackett zaťal zuby, popošel o krůček dopředu a zabodl prst do mužovy hrudi.

„A potom si my dva popovídáme o tom, jak jste mohl být tak pitomý, že jste přijal rozkaz od společnosti – rozkaz, který očividně naznačoval významný objev –, a přesto jste nechal Anne a Russe Jordenovy vzít děti s sebou.“

Znovu do Simpsona šťouchl.

„Do té doby,“ zavrčel, „si trhněte nohou.“

DATUM: 22. ČERVEN 2179

ČAS: 04:02

Anne seděla na předním sedadle traktoru a každou paží objímala jedno dítě. Stáhla si bundu, jako by byla nějak poskvrněná tou odpornou mlhou obklopující stupínek v lodi. Šestnáct hodin poté, co odtáhla Russe zpátky k traktoru, jí v uších pořád zněl Newtin křik. Trvalo věčnost, než se dívku podařilo uklidnit, ale nakonec s Timem konečně usnuli.

Uklidnit? pomyslela si Anne. Ona není klidná – je v šoku. Ostatně ty taky.

Sama nezamhouřila ani oka. Jak by taky mohla?

Tim se na zadním sedadle pohnul a probral se.

„Mami, proč jsme ještě tu?“ Posadil se zpříma, mnul si oči, vyhlížel oknem do tmy.

„Musíme dostat tátu zpátky do kolonie. Doktorka Komiskeyová mu pomůže. Pomůže mu, že jo?“ ujišťoval se.

Anne mlčela. Jejich rozhovor probudil Newt z neklidného spánku a holčička vzhlédla. Rty se jí zachvěly, zabořila si obličej mámě do prsou a znovu se rozbrečela rozechvělými vzlyky, které přicházely v návalech.

Vítr kolem traktoru vyl a dveře práskaly, protože je Anne pořádně nezavřela. Posunula se dopředu a vyhlédla okénkem po straně. Ve světle reflektorů auta viděla prach ženoucí se přes Russovo pořád nehybné tělo. Brýle a bunda ho před nejhorším ochrání, ale navíc mu zastrčila pod ramena deku a částečně mu přikryla tvář. Lomcoval jí vítr, ale zatím ji to neodfouklo, a to bylo dobře.

Protože díky ní se možná nezadusí, pokud ta zrůdnost, která mu objímala obličej, už nedokonala své dílo. A děti aspoň neuvidí jasně, co se tátovi stalo.

„Mami,“ prosil Tim, „už je to dlouho! Musíme odvézt tátu zpátky sami!“

„To nemůžeme,“ namítla.

„Na co čekáme?“ zeptal se Tim a nervy měl na krajíčku stejně jako ona.

Anne se podívala na Newt. Nechtěla se o tom s Timem bavit, a už vůbec ne se svou šestiletou dcerou, která seděla vedle. Ale zdálo se, že Newt neposlouchá. I v mlze vlastního šoku a hrůzy Anne cítila, že jí srdce usedá nad dceřiným otřesem.

Musíš se uzdravit, Russelle, pomyslela si prudce. Musíš.

„Stálo mě všechny síly dovléct ho sem k traktoru, Time,“ pošeptala synovi do ucha, aby ji Newt neslyšela. „Ale i kdybych ho dostala dovnitř, neudělám to. A on by to ani nechtěl.“

„Co to meleš?“ vykřikl Tim. „On… viděla jsi ho… potřebuje –“

„Time!“ vyštěkla a okamžitě toho zalitovala.

Syn jí hleděl do očí a pátral v nich po odpovědi.

„Nemůžu ho dát sem, k tobě a tvé sestře,“ vyhrkla Anne a nesnášela se za to, jak se jí třese hlas a po tvářích jí začínají téct horké slzy. Vztekle si je smázla. „Ať se tatínkovi stalo, co se stalo, nikdy by mi neodpustil, kdybych to udělala. Já o té věci, co má na obličeji, nic nevím – co mu to provádí, nebo co by to mohlo provést tobě a Newt, kdybych to přitáhla sem dovnitř.“

Newt se otřásla a zamumlala jí něco do prsou, slova ztlumila košile.

„Copak, zlato?“ zeptala se Anne a znovu vyhlédla z okna.

„Tak musíme čekat,“ opakovala Newt. Nasadila statečnou tvář, ale oči měla červené a nateklé. „Táta se uzdraví.“

„Uzdraví?“ opakoval Tim. „Viděla jsi tu věc?“

V Newt se zadrhl dech.

„Viděla jsem ji dřív než ty. Ale taky jsem tátu viděla, když na něj máma dávala tu deku, a břicho se mu hýbalo nahoru dolů. A to znamená, že dýchá, a dokud dýchá, tak se může uzdravit.“

Anne se na ni mdle usmála. Nenáviděla vytí větru a rachocení dveří, ale své děti milovala z celého srdce.

„Jistěže ano,“ přisvědčila s jistotou, kterou necítila. Políbila Newt na tvář, pak se obrátila a vlepila pusu Timovi na čelo. „Jistěže ano.“

Seděli dál mlčky a ona si je tiskla k sobě.

„Slyšíte to?“ zeptal se Tim.

Anne ztuhla a napjala uši, poslouchala, jestli neuslyší Russe nebo toho tvora. Pak zaslechla rachot motoru a srdce jí poskočilo. Newt se vzpřímila na sedadle, obrátila se dozadu a tvář jí zalilo světlo reflektorů. Anne se obrátila, podívala se zadním oknem a viděla, jak ta světla jasnějí.

O pár vteřin později k nim dorachotil mohutný traktor.

Demian Brackett vyskočil ven jako první.

Newt rozrazila dveře, rozběhla se k němu a skočila mu do náruče. Brackett zavrávoral, ale zachytil ji a pevně objal. Přes dívenčino rameno hleděl na Anne pevným konejšivým pohledem.

„Dělejte!“ křikl Brackett, zatímco z vozidla vylézali další vojáci. Podíval se na Russe, kterému deka pořád ležela na obličeji jako strašlivý rubáš. „Honem ho naložte!“

Anne se dívala na Russe, jak k němu vojáci došli, pozorovala hrůzu v jejich tvářích, když uviděli, co mu sedí na obličeji. Přepadl ji záchvat nevolnosti, přinutila se nedívat se tam, nemyslet na to, co mu ta věc mohla provést.

„Seržante Coughline!“ houkl Brackett přes vítr. „Odvezete zpátky vozidlo Jordenových! Hauere, pojedete s nimi!“

„Ne!“ vykřikla Newt pořád v jeho náruči. „Odvezte nás vy! Prosím!“

Brackett zaváhal, natáhl krk a podíval se Newt do očí. Zatímco vojáci pokládali Russe na nosítka a zvedali ho ze země, kývl Brackett na Coughlina a odnesl Newt k matce.

„Dobře,“ řekl a podal Newt do vozu. Pokývl na Anne. „Vezmeme vás domů.“

17

NIC ŽIVÉHO

DATUM: 22. ČERVNA 2179

ČAS: 21:01

Newt vylezla z traktoru, postavila se mezi mámu a Tima a otupěle se dívala, jak vojáci zajíždějí se svým větším vozidlem do podzemní garáže za nimi.

Po takové době ve větru a prachu působila garáž podivně klidná… jenže tam samozřejmě klid nebyl. Technikové křičeli jeden na druhého, přihnala se hrstka kolonistů a zpovídala Newtinu mámu. Jiro, botanik, chtěl vědět, co se stalo Russovi. Paní Hernandezová, která Newt s Timem často hlídala, se ptala mámy, jestli jsou v pořádku. Pak se mezi ně protlačil ošetřovatel Joel Asher.

„Nechte je vydechnout,“ nařídil a zaměřil se na Newtinu mámu. „Anne, jste v pořádku? Jste schopná mluvit?“

Newt vzhlédla a viděla, že máma Joela ani neslyšela. Jen hleděla na vůz vojáků, po jehož zadní rampě právě vlezl dovnitř řidič Aldo s dalším mužem.

„Mami,“ řekla Newt a vzala ji za ruku. Stiskla ji. „Joel ti něco říká.“

Anne zamrkala a soustředila se na Joela.

„Hlavně ošetřete Russe,“ odbyla ho. „My ostatní jsme v pořádku.“

„Musím vás prohlédnout všechny,“ stál na svém ošetřovatel.

„Teď ne. Jen se postarejte o manžela.“

„Anne –“

„Teď ne!“

Od předku vozu se vynořil kapitán Brackett. Se smutným, ale laskavým pohledem mávl na ošetřovatele.

„Prosím, udělejte, co chce. Má teď strach o Russe.“ Podíval se na Newt a pak na Tima. „Zařídím, aby přišli na ošetřovnu co nejdřív, ale vážně jsou v pořádku. Jestli jim chcete pomoct, postarejte se jim o tátu. To potřebují.“

Zdravotník vypadal, že chce něco namítnout, když tu všichni zaslechli nějaký rozruch a uviděli, jak Aldo a Chenovski vynášejí Newtina otce na nosítkách z těžkého vozidla. Garáží projela vlna strachu, někteří lidé při tom pohledu v hrůze a odporu couvli.

Newtina matka vykročila k nosítkům, ale Brackett ji chytil za rameno.

„Jestli jim chceš pomoct, tak je nech dělat jejich práci.“

Smetla ze sebe jeho ruku.

„On mě potřebuje.“

„Anne,“ domlouval jí Brackett a něco v jeho tónu ji přimělo obrátit se k němu. „On potřebuje doktory. Potřebuje vědecký tým. Zrovna jsi řekla, že ty a děti se o sebe postaráte, a to taky budete muset udělat.“

Newt se dívala na mámu, viděla zoufalství a smutek a dokonce i vztek a cítila, že ji začínají v očích pálit další slzy. Naštvalo ji to – myslela si, že už s brekem skončila.

Vojáci se pod rampou zastavili, oba zírali na tu mnohonohou kreaturu, přilepenou na Russově tváři.

„Co je to?“ zeptal se Chenovski.

Aldo cosi zabručel. Newt ho kolikrát slyšela mluvit o tom, co už zažil. Považovala ho za nejstatečnějšího z vojáků, ale teď v něm viděla strach, a to ji trápilo.

„Nejdřív ho odnesem a pak zjistíme, co to je,“ odvětil Aldo. Podíval se přitom na kapitána Bracketta, vyměnili si ustaraný pohled.

Newt vzala kapitána za ruku a vzhlédla k němu.

„Pomozte tatínkovi.“

Brackett si k ní klekl na koleno. Cestou zpátky do kolonie toho moc nenamluvili, jen Anne utěšovala Newt a Tima. Kapitán Brackett se choval laskavě, ale co říkal, to si teď neuvědomovala – jen ten konejšivý tón. Hlavně že tam byl, silný a odhodlaný jim pomoct.

„Udělám všechno, co můžu,“ slíbil.

Ošetřovatel Joel položil ruku Newt na hlavu.

„To my všichni.“

Stáli tam společně a dívali se, jak vojáci nesou nosítka k výtahu. Na druhém konci garáže se otevřely dveře, objevil se doktor Reese s doktorem Morim a dvěma dalšími výzkumníky. Za nimi kráčel pan Lydecker ze správy kolonie. Skupina se protlačila kolem kolonistů, shromážděných v garáži, a pospíchala, aby dohnala vojáky s nosítky.

Doktor Reese zadržel Alda a Chenovského kousek od výtahu. Stál a zíral na Newtina otce. Všichni v garáži už viděli toho tvora, kterého měl na tváři, a všichni se odvrátili, někteří se znechuceně šklebili. Doktor Reese však byl první, kdo se při pohledu na tu odpornou hmyzí věc s dlouhýma pavoučíma nohama – při pohledu na to, jak se přisála na Russe Jordena – usmál.

K Brackettovi přistoupila poručice Parisová a stísněně se podívala na Newt a na její matku a bratra.

„Proč se směje?“ zeptala se Newt a v břiše jí zavířil strašlivý zahořklý vztek. „On je rád, že se to stalo?“

„Jistěže ne,“ odpověděla Parisová a pocuchala jí vlasy. „Doktor Reese je vědec, zlato. Něco takového ještě nikdy neviděl. Asi je rozčilený, že se objevilo něco nového, ale určitě má o tvého tatínka stejný strach jako my všichni.“

Tim si odfrkl. „Kecy.“

Newt čekala, že mu za to máma vynadá, ale ta neřekla ani slovo. Možná souhlasila. Nebo byla ráda, že Tim vůbec něco řekl, protože po cestě zpátky byl zamlklý.

„Někteří lidé se usmívají nebo smějí, když jsou nervózní,“ dodal Brackett.

„To taky někdy dělám!“ uvědomila si Newt, stiskla mámě ruku, obrátila se a podívala se na ni.

„On nevypadá nervózní,“ nedal se Tim.

„Ale měl by,“ zašeptala jejich máma s doširoka otevřenýma očima.

Kapitán poplácal Tima po rameni, obrátil se a zvedl Newt ze země jako pírko. Byla unavená a smutná, nebránila se.

„Pojďte,“ pobídl je. „Doprovodím vás domů, ať se můžete umýt.“

Newtina máma přikývla a společně vykročili přes garáž ke dveřím vzadu, kterými zrovna přišli Reese, Mori a ostatní. Paní Hernandezová a prospektor jménem Gruenwald šli s nimi, ale ostatní se zdrželi a jen je sledovali. Newt bylo nepříjemné, že na ně ti lidé, které znala celý život, zírají, jako by předváděli nějaké představení. Jediné, co tu mohli vidět, byl strach jejich rodiny.

„Nahoře na tebe bude určitě čekat Simpson,“ mínil Brackett. „Bude tě muset vyzpovídat z toho, co se tam stalo, co jste viděli –“

„Já nevím, jestli o tom dokážu mluvit,“ posteskla si Newtina máma, jak tak šli ke dveřím a jejich kroky se rozléhaly po garáži.

Kapitán se natáhl a stiskl jí ruku, vteřinku ji podržel ve své.

„Musíš. A ne jenom kvůli kolonii a nebezpečí, které nám možná hrozí. Všechno, na co si vzpomeneš, jsou informace, které jim třeba pomůžou zachránit Russe.“

„Mami?“ ozval se Tim ustaraně.

„Tak jo,“ přikývla Anne. „Tak jo.“

„Zůstanu přitom s vámi,“ pokračoval Brackett, „ale měla bys poprosit nějakou kamarádku, aby vás pak hlídala. Bude vám dělat stráž, abys nemusela mluvit s nikým, s kým nebudeš chtít.“

„Vy nemůžete?“ zeptala se Newt.

Kapitán Brackett si ji posunul na boku výš a podíval se jí do očí.

„Bohužel ne, Newt. Všichni teď budeme mít spoustu práce. Ta loď tam pro kolonii všechno mění. Moje jednotka se musí připravit na všechno, musíme chránit lidi, které tam doktor Reese a pan Simpson pošlou. Budou zjišťovat, odkud loď pochází a co jsou zač ti mimozemšťané, kteří ji postavili.“

„Ne!“ vyhrkla Newtina matka najednou ustrašeně. „To nemůžou! Je tam těch věcí víc. Spousta!“

Newt na ni jen hleděla. V břiše jí vykvetl strach, o kterém si myslela, že ho už porazila. Před očima se jí objevil obrázek stovek obřích pavouků, jak se v noci kradou kolonií a pokoušejí se jí přisát na tvář, až bude spát.

Pevně Bracketta objala.

„Kolik jich je, mami?“ chtěl vědět Tim.

„Narazili jste ještě na něco jiného?“ zeptal se Brackett. „Na větší tvory? Na něco ještě hrozivějšího?“

„Na nic živého,“ zavrtěla hlavou.

Kapitán Brackett se podíval na Gruenwalda a na paní Hernandezovou, kteří šli s poručicí Parisovou. Všichni tři natahovali uši.

„Povíme si to až u Simpsona,“ uzavřel to. „Mezitím nikdo nebude dělat žádné hlouposti. Přijmeme bezpečnostní opatření.“

Newt se dívala, jak matka uvažuje, pak přikývla.

„Dobře,“ řekla Anne.

„Poručíku Parisová,“ nařídil Brackett, „postavte Coughlina a Yousseffovou před místnost, kam dají pana Jordena. Řekněte doktoru Reeseovi, že s ním chci mluvit, jakmile s Anne skončíme u Simpsona. Pak pošlete Drapera a dva další vojáky na místo nálezu coby stráž. Nikdo do té lodi nevstoupí bez povolení od člověka, který převezme operační řízení tohohle maléru.“

„Ano, pane.“

Newt si připadala trochu bezpečněji. Kapitánův hlas, jeho sebejistota a odhodlání ji trochu uklidnily. Dokázala dokonce uvěřit, že se táta uzdraví, když na to moc nemyslela.

Objala kapitána ještě pevněji.

„Děkuju,“ zašeptala mu do ucha.

A pak už prošli dveřmi a mířili nahoru po kovových schodech, boty jim drnčely na každém stupni a všem zase došla řeč.

18

TEMNÉ ZVRATY

DATUM: 23. ČERVNA 2179

ČAS: 16:37

Skoro čtyřiadvacet hodin poté, co se se svou rodinou vrátila do Hadleyho naděje, ležela Newt v posteli s nohama stočenýma pod sebou.

Přes den na ni a na Tima přišla dohlédnout paní Hernandezová a uvařit jim zeleninovou čínu. Vysvětlila jim, že maminka zakázala, aby opouštěli rodinné prostory.

I ve svých šesti letech Newt chápala, že máma nechce, aby poslouchala, jak si lidé povídají o tom, co se stalo tátovi, nebo co vědci a vojáci možná objevili u té havarované lodi. Jindy by měla vztek, že ji vynechávají. Ale dnes měla plnou hlavu strachu o tátu.

Předchozí večer měla hrozné problémy usnout. V hlavě jí pořád zněla vzpomínka na vlastní křik, a sotva zavřela oči, viděla pulzující vaky na těle cizího tvora přilepeného na tátově tváři. Když konečně usnula, prospala deset hodin v kuse a nezdálo se jí vůbec nic.

Probudila se s úlevou, že ji netrápily žádné zlé sny… a pak si vzpomněla na předchozí den a pomyslela na tátu ve zdravotnické laboratoři. Tehdy si uvědomila, že pravá noční můra na ni čekala po probuzení.

Po celý den se pokoušela číst a pospávat. Zkusila i jíst, ale dokázala si jen párkrát zobnout. Tim si něco čmáral, a když se ho zeptala, co to maluje, řekl jí, ať si to nepřeje vědět. Nepřeje vědět. Hned věděla, co si to maluje – tu věc, kterou viděla, jakmile zavřela oči.

Paní Hernandezová je obskakovala, starala se, aby se nakrmili, ale Newt nechtěla s nikým mluvit, a tak se hned po jídle stáhla do svého pokoje.

„Pssst,“ zašeptala a přitáhla si na prsa panenku Casey. Políbila ji na hlavu. „Táta se uzdraví. Neboj se, zkus to.“

Tohle Newt Casey radila celý den, ale panenka si nedala říct. Nedovedla strach potlačit a nedovedla to ani Newt.

„Jenom buď statečná,“ zašeptala.

Vydechla a objala Casey ještě pevněji. Trochu to fungovalo. Být statečný není totéž jako nebát se. To jí máma říkala častokrát. Být statečný znamená, že svému strachu čelíš, a Newt si v duchu slíbila, že taková bude, ať se děje, co se děje.

„Ty a já, Casey,“ řekla. „Musíme být statečné.“

Zamračila se. Nezaslechla náhodou něco, tam v obýváku? Nějaké bouchnutí. Nebo klepnutí. Pulz se jí rozběhl, zavrtala se hlouběji pod deku. Pak si vzpomněla, co zrovna kladla na srdce Casey. Chvilku zadržovala dech a pak odhrnula přikrývku.

Tiskla k sobě panenku a po špičkách se kradla ke dveřím.

Než se tam dostala, dveře jí zčistajasna vyšly vstříc. Newt vyjekla a uskočila, zaťala pravou ruku v pěst, chystala se bránit. Ze dveří vykoukla Timova hlava. Newt zasyčela skrz zuby a vrhla se k němu. Usoudila, že zaslouží ránu do nosu stejně jako každá nestvůra, která by po ní šla.

„Tiše,“ zašeptal Tim a položil si prst na pusu. Vešel do jejího pokoje a nervózně se ohlédl přes rameno. „Paní Hernandezová usnula v křesle a nechceme ji teďka probudit.“

Povolila pěstičku. „Proč ne?“

Tim k ní vyslal stísněný pohled.

„Musíme jít, Rebeko.“

Newt se zamračila. „Co? Kam máme –“

„Táta se probral.“

Srdce jí poskočilo. „Probral se? Vážně? Je v pořádku?“

Zpoza dveří se ozvaly šouravé kroky, podívala se za bratra a teprve teď si všimla, že nejsou sami. Za Timem se objevil Aaron, tvářil se vážně a úzkostně najednou.

Newt si přitiskla Casey k boku. Aaron ji kvůli té panence popichoval skoro každý den a ona nevěděla, jestli by to dneska snesla. Aaron, o rok starší než Tim a fyzicky větší, se obvykle choval dětinštěji než bratr.

„Vážně,“ přisvědčil Aaron tiše. Žádné posmívání. Na panenku se dokonce ani nepodíval.

„Chci ho vidět,“ špitl Tim a pátral pohledem v sestřině tváři. „Ale chtěl jsem ti říct, kam jdu. A zeptat se, jestli nechceš jít taky.“

Newt byla nejdřív popletená, pokoušela se vymyslet, jak by se odtud mohli nepozorovaně dostat. Pak to pochopila.

„Potrubím?“ zeptala se.

„Jasně. Víme, ve který je laboratoři,“ hlásil Tim. „Už jsme tam jednou nakoukli, když jsme hráli na nestvůry v bludišti.“

„Já nevím –“

Tim zoufale protočil panenky. „Newt, jdeš nebo ne?“

„Ale –“

„Pojď, Time,“ ozval se Aaron, „jdeme bez ní.“

Newt si sedla na kraj postele, Casey položila na polštář. Nerozhodnost ji ochromovala.

„Máma říkala, že nemáme z bytu nikam chodit,“ připomněla mu.

Tim ji probodl vzteklým pohledem. „Na to kašlu. Aaron slyšel, jak jeho rodiče říkají, že se táta probral, a já to chci vidět.“

„Jdeme,“ pobídl ho Aaron a obrátil se k odchodu.

Tim šel za ním. „Tak čau, Rebeko.“

Newt se dívala, jak odchází, a připadala si zvenčí ztuhlá, ale uvnitř rozpolcená. Chtěla tátu taky vidět, ale máma jim nařídila, aby zůstali tady. Nechtěla ji rozzlobit. Navíc se bála toho, co by mohli vidět, kdyby se přikradli potrubím a nakoukli do laboratoře, kam tátu odnesli. Co když se neprobudil? Co když mu ta věc na obličeji ublížila, nějak ho zranila?

Táta by jim takové slídění rozhodně neschválil.

„Time, počkej,“ zašeptala, nechtěla křičet, aby nevzbudila paní Hernandezovou. Zhluboka se nadechla, vstala, obrátila se a namířila prst na Casey, ležící na polštáři. „Ty zůstaň tady a ani se nehni,“ nařídila jí. „Vrátím se.“

Vklouzla do bot a tiše se vykradla z pokoje, zalétla pohledem k paní Hernandezové, pochrupující v křesle, a vyšla ze dveří. Dohnala kluky za rohem, šli širokou chodbou.

„Hej, kluci, počkejte na mě!“ zavolala.

Tim se ohlédl a pousmál se, zpomalil, dokud ho nedohnala.

„Jestli nás máma chytí, tak dostanem,“ mračila se.

„Proboha, přestaň fňukat,“ vyštěkl Aaron.

Tim mu věnoval zlostný pohled a Newt se trochu ulehčilo. Nestávalo se často, aby se jí bratr zastal, ale doufala, že když tu táta není, budou držet při sobě víc než dřív. Aaron uměl být hodný, ale většinou se tvářil, že ho obtěžuje vláčet s sebou malou holku.

No, tam v laboratoři je můj táta, ne tvůj, pomyslela si Newt, takže je mi fuk, co si myslíš.

Nechtěla se s ním hádat a nechtěla, aby se kvůli ní brácha rozkmotřil s kamarádem. Ale za poslední dva dny toho měla za sebou moc, aby snášela, když se chová jako pitomec.

Vydali se boční chodbou nalevo, používanou hlavně údržbáři. Vzadu byl služební výtah a v půli cesty k němu velká větrací šachta. Tim s Newt hlídali a Aaron stáhl mřížku, pak jako myši vklouzli dovnitř, Tim naposled. Když byli všichni v šachtě, vytáhl mřížku na místo.

Potrubím a kryty pronikalo dost světla na to, aby viděli, kam jdou. Lezli rychle hladkým obdélníkovým potrubím několik dlouhých minut, tu a tam zahnuli, postupovali k vědeckým a lékařským laboratořím. Této části komplexu se obyčejně při hrách vyhýbali – rodiče je varovali, aby se drželi v obytných částech kolonie. Ale všechny děti z Hadleyho naděje tu a tam vyrazily na průzkum.

Když se však dostali k potrubí svažujícímu se do tmy, uvědomila si, že tady ještě nikdy nebyla.

„Musíme tam dolů?“ zašeptala.

„Co, máš strach?“ obořil se na ni Aaron a otočil se k Timovi. „Asi bys měl poslat ségru zpátky, než začne bulit.“ Pustil se nohama napřed klesajícím potrubím, postupoval opatrně. Jakmile zmizel z dohledu, obrátil se Tim k sestře.

„Dobrý?“ zeptal se. „Koukej, jestli se chceš vrátit –“

Newt se vrhla potrubím po hlavě, ani nečekala, až dopoví. Klouzala po břiše, táhla nohy za sebou a rukama brzdila, ale stejně dole do Aarona narazila. Vyjekl a hned si připlácl ruku na pusu.

„Promiň,“ omluvila se, ale tak – a s takovým úsměvem –, že bylo jasné, že to nemyslela vážně.

Tim sjel dolů za nimi a podařilo se mu zastavit včas. Tlumené světlo seshora dodávalo potrubí šeré světlo a oni se rychle vydali dál. Kov byl na dotek chladný a ten chlad zalézal Newt až do kostí.

Dalších pár minut a tři další zatáčky a pak se Aaron zastavil u průduchu osvětleného jasně bílým světlem.

„Jsme tu,“ zašeptal. „Říkal jsem, že znám cestu. Držte huby, nebo nás uslyší.“

Pár vteřin se přesouvali, aby všichni viděli skrz průduch, chlapci se natáhli po stranách a Newt – nejmenší – si klekla uprostřed. S jednou rukou na stropě potrubí hned nad průduchem se naklonila a vykoukla mezi lištami.

Nejdřív viděla jenom mámu a doktorku Komiskeyovou – kudrnatou čtyřicátnici, která všem kolonistům prováděla každoroční zdravotní prohlídky. Ale pak se Newt trochu posunula, natáhla hlavu doleva a rozeznala třetí postavu. Seděla vzpřímeně na vyšetřovacím stole, nohy jí visely přes okraj.

Newt se najednou zaculila a ze srdce jí spadl obrovský balvan. Byl to táta a vypadal strašně hloupě, jak na sobě neměl nic než spodky.

„Já vím, jak vám je, Annie, ale nemůžu ho jen tak propustit,“ říkala doktorka Newtině mámě. „Neodejde odsud, dokud si neudělám lepší obrázek o tom, co se mu stalo. A i kdybych ho chtěla pustit, nemůžu. Nejsem jeho doktor – jsem jen řadová lékařka.

Vedoucím vědeckého týmu je doktor Reese,“ pokračovala, „a ten to rozhodně nepovolí.“ Podívala se na Newtina tátu. „Mluvíme o nově objevené mimozemské a možná endoparazitické rase. Prozatím o ní nic nevíme.“

Newt netušila, o čem doktorka Komiskeyová mluví, ale pak uslyšela, jak se táta zasmál, a koutky jí zase vyjely nahoru.

Táta zavrtěl hlavou.

„Upřímně, Theodoro, o nic nejde. Zlato, řekni Theodoře, že je to v pořádku. Ta věc byla odporná. Pokud to dýchalo za mě – a muselo, ne? –, tak bych rád zjistil, jestli se to na mně nějak podepsalo. Vrazilo mi to jazyk do krku, a to smí jenom Anne.“

Newt se zašklebila a slyšela, jak se Aaron tiše uchechtl. Vrazila do něj loktem, vysloužila si zlostný pohled, ale dál se soustředila na rodiče.

Někdo zakašlal a Newt se zase pohnula, natáhla krk na druhou stranu. Překvapeně zjistila, že celou dobu byl v místnosti i doktor Reese a s ním pan Simpson.

„Věřte mi, pane Jordene,“ řekl doktor Reese, „že vás chceme odtud dostat co nejrychleji – zpátky za dětmi a do práce. Ale bylo by nezodpovědné to udělat a nepřesvědčit se, jestli vám to nějak neublížilo.“

„Myslíte, jestli jsem nechytil nějakou nákazu nebo tak,“ dodal Newtin táta.

„To taky,“ přisvědčila doktorka Komiskeyová.

Máma vzala tátu za ruku. Newt bylo ze všech těch řečí o odporných tvorech úzko, ale těšilo ji, když viděla, jak se mají rádi. Hodně se hádali, ale stejně se milovali.

„Popravdě, Russi,“ začal pan Simpson, „teď by si tě rád přivlastnil vědecký tým. Doktorka Komiskeyová pro tebe udělala, co mohla, ale tým tě potřebuje studovat, to je jasné. Mezitím jsme včera večer vyslali na to místo další muže. Možná přinesou něco, s čím by se dalo pracovat.“

„Vy jste tam poslali další?“ zeptal se Russ zvýšeným hlasem. „Je to můj nález, sakra.“ Newt sebou nad tátovým vztekem škubla, uhnula pohledem, když pokračoval. „Je to oprávněný nález a nikoho ať ani nenapadne nic jiného.“

Doktor Reese přešel po místnosti ke stolku na kolečkách, na kterém ležel kovový tác. Newt zamrkala a otřásla se odporem, když viděla, jak z tácu visí pavoučí nohy. Ten tvor byl šedý a mrtvý, ležel na zádech, ztuhlý, dolů visel ocas, který měl táta předtím omotaný kolem krku.

Doktor vzal skalpel a odsunul nohy.

„Váš nárok nikdo nezpochybňuje, pane Jordene,“ konejšil ho doktor Reese. „Ale všichni máme svou práci. Zkuste si vzpomenout, že jste měl tuhle věc omotanou kolem hlavy skoro čtyřiadvacet hodin.“

Doktorka Komiskeyová se obrátila na Newtinu mámu.

„Podívejte se na něj. Je polomrtvý z toho, jak se olizoval s divným humrem, a stejně myslí jenom na ten svůj nárok.“

Otec střelil po doktorce vzteklým pohledem, ale Newt došlo, že doktorka má pravdu. Táta vypadal bledý, vyčerpaný a dost nemocný. Před jejíma očima se najednou chytil za břicho a bolestně sebou škubl. Zasténal a položil se na lehátko, obě ruce na břiše.

„Prosím, Theodoro,“ naléhala Anne, „dovolte mi vzít ho domů. Ani na minutku se od něj nehnu.“

Doktorka se podívala na doktora Reese a ten zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, Anne,“ zamítla to doktorka. „Prostě to nejde. Co kdybyste si šla trochu odpočinout?“

V tu chvíli se v místnosti na tátu nikdo nedíval, ale Newt viděla bolest, která se mu zarývala do tváře. Vycenil zuby a ruce na břiše jako by sebou škubly.

„Co to s ním je?“ zašeptal jí Tim do ucha.

Newt zavrtěla hlavou. Netušila.

Její máma zaváhala, podívala se na doktora Reese a pana Simpsona.

„Běžte,“ pobídla ji doktorka Komiskeyová. „Já zůstanu tady s Russem a počkám, až se vrátí ta výprava. Kdo ví, možná s něčím přijdou.“

V tu chvíli vtrhl do místnosti další člověk, plešatící muž s hustým hnědým knírem. Newt poznala jednoho z mechaniků, kteří opravovali traktory.

„Tady jste,“ vyrazil ze sebe ten muž a těžce funěl, jak běžel. Vypadal ustaraný a vylekaný. „Jsou zpátky…“

Dovnitř se nahrnuli další a nesli někoho na nosítkách.

„… a přinesli kamarády.“

Aaron nalevo od Newt tiše zaklel.

„To ne,“ zašeptal Tim.

Newt cítila, jak se jí do očí valí slzy, přepadl ji zase strach. Nevolnost se jí šířila ze žaludku do celého těla, protože ten člověk na nosítkách měl na sobě přilepenou další pavoučí potvoru, pulzovala a dýchala za něj. Tamta na tácu byla šedá, nehybná a mrtvá, ale tahle vypadala velice živě.

„Pomoc,“ zasténal táta.

Newt se naklonila blíž k mřížce.

„Time, co je to s –“

Russ zaječel a prohnul se v zádech, zařval bolestí. Hruď se mu vyboulila, přímo uprostřed. Rozhodil ruce do strany a zase se vzepjal. Newt s vykulenýma očima zírala, jak se z něj něco tlačí ven.

„Tati?“ zašeptala, slzy se teď valily rychle a horce a pálily ji do tváří.

Máma se bleskurychle obrátila a hleděla na něj. „Russi!“ vykřikla.

Znovu zaječel a vzepjal se. Hruď mu vybuchla, rozstříkla se krev, odporně vlhce křuply kosti a trhající se kůže.

„Tati!“ zaječeli Newt s Timem.

„Do hajzlu! Bože můj!“ kvílel Aaron. „Co je to?“

A pak už táta zůstal ležet bez hnutí na lůžku, ale něco se mu hýbalo v hrudi, zvedalo se to jako had z krvavého hnízda. Bylo to bledé a rudé, zasyčelo to, odhalilo ostré zuby, zakroutilo hlavou, oči pevně zavřené jako mimino.

Newt nebyla schopna vydat ani hlásku, dokonce ani dýchat, a došlo jí, že to bude přesně tohle. Novorozeně.

Lidé v místnosti řvali jeden na druhého, ať něco dělají, zatímco ten tvor vyklouzl z tátova těla, sjel na zem a vyrazil do rohu. Podral se plastovou mřížkou a zmizel ve střevech kolonie. Pořád celý od tátovy krve.

Newt se rozhlédla po tlumeně osvětleném potrubí.

Je teď někde tady, v potrubí s náma, pomyslela si. Nestvůra v bludišti.

Znovu se rozječela.

A tentokrát se nemohla zastavit.

DATUM: 23. ČERVNA 2179

ČAS: 18:30

V malé vyšetřovně, kde absolvovala každoroční prohlídky, seděla Anne na podlaze s dětmi schoulenými u sebe. Tiskly se k ní a ona je pevně svírala, šeptala jim, že se to všechno zase spraví, i když i šestiletá Newt musela vědět, že je to lež. Táta byl mrtvý, chladný a krvavý a už modral v místnosti jenom o šest metrů po chodbě dál, kde doktor Reese vystěhoval doktorku Komiskeyovou z její vlastní lékařské laboratoře.

„Hej,“ ozval se jemně nějaký hlas.

Anne vzhlédla a viděla doktorku stojící v otevřených dveřích. Mluvila už s několika lidmi a hádala se s doktorem Morim, ale tohle bylo poprvé, kdy za ní přišla doktorka.

„Theodoro,“ podařilo se jí ze sebe vypravit a pak nastoupily slzy.

Přinutila se plakat tiše a moc se netřást, doufala, že slzy zatají před dětmi. Newt usnula, přitisknutá k ní, vyčerpaná smutkem, ale Tim se na ni díval, oči zarudlé, ale tvář tvrdou a zasmušilou. Nesnášela ten výraz – ten pohled, který říkal, že se jeho svět rozpadl, ale on čeká, že se to všechno ještě zhorší.

„Asi je dobře, že jste mi nedovolila vzít ho domů,“ zachraptěla a podívala se na doktorku.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se doktorka. „Reese je v mé laboratoři a Mori a Hidalgová prohlížejí ostatní, kteří dorazili s těmi přichycenými tvory.“

„Už někdo další…“ začala.

„Ještě ne,“ zavrtěla hlavou doktorka. „Ale stane se to. A nepodařilo se najít toho, který… který utekl.“

„Nemůžou je z nich odříznout? Nebo ty chudáky lidi nějak operovat a vyndat z nich, co do nich ty potvory nasadily?“ chtěla vědět Anne.

Ani se jí nechtělo věřit, že z ní tyhle otázky vyšly.

„Víte, co se stalo, když jsme se pokusili odříznout toho na Russovi. Krvácejí silnou kyselinu. Pokusíme se je odstranit a pacient zemře – nemluvě o tom, jak se jim ten chobot stáhne kolem…“

Doktorka Komiskeyová nedořekla a uhnula pohledem.

„Víte co, to je fuk,“ mávla rukou. „Tohle byste neměla poslouchat. Měla byste vzít děti a vrátit se domů. Dám vám vědět, když zjistíme něco nového.“

V Anne rostl ledový balvan hrůzy a teď se zdvojnásobil.

Zavrtěla hlavou.

„To ani náhodou, Theodoro. Máte tam vojáky. Já chci být u nich. Jsou tu další potvory, bude jich čím dál víc ve zdech, nebo kam to uteklo. Máme tu něco, s čím se nikdo nikdy nesetkal. Teď, když Russ…“

Zarazila se a pohlédla na Tima, viděla, jak se mu rty stáhly do bílé linky, jak se snaží nebrečet.

„Jsem sama,“ pokračovala. „A chci udržet děti v bezpečí. To znamená, že chci být tam, kde probíhá vyšetřování. Chci vědět to co vy, jakmile se to dozvíte, a chci mít nablízku jednoho dva vojáky, abych se jich dovolala.“

Pomyslela na Demiana Bracketta, ale nezmínila ho. Theodora by to nepochopila a Anne nevěděla, jestli rozumí sama sobě. Vzhledem k jejich bývalému vztahu by měla cítit strašlivou vinu nad tím, jak moc teď touží po jeho společnosti, ale nic takového se nestalo. Milovala Russe. V srdci zůstal jejím manželem a nedovedla si představit den, kdy tomu tak nebude.

Ale Demian byl pořád přítel a navíc příslušník koloniální námořní pěchoty. Věřila, že udělá, co bude moci, aby ohlídal ji a její děti, už jen proto, že ji pořád miluje, jak poznala. Možná by se měla stydět, že té lásky využívá, ale byla matka a bezpečí dětí mělo přednost před vším ostatním.

„Kolik jich zatím dopravili zpátky?“ zeptala se.

Doktorka se pár vteřin vyhýbala jejímu pohledu.

„Kolik?“ zeptal se Tim.

Newt se ze spánku zavrtěla.

„Dvanáct nebo třináct,“ odpověděla doktorka. „A další jsou na cestě.“

„Jsou padlí na hlavu?“ zeptala se Anne. „Musí odtamtud pryč a už tam nepáchnout!“

„Podle toho, co vím, tak se stáhli,“ potvrdila doktorka. „Všechno se to stalo během minuty nebo tak, ve dvou vlnách… První paraziti se vrhli na vojáky, kteří procházeli mezi těmi vejci – nebo co to je –, a druhá vlna napadla lidi, co se snažili zachránit první skupinu.“

Anne si povzdechla, přitiskla k sobě děti a vzhlédla k doktorce.

„Co jsou zač, Theodoro?“ zeptala se, ale odpověď vlastně nečekala. „Na co jsme to tam sakra narazili? Chci říct, poslala nás tam společnost, dala nám konkrétní souřadnice a všechno. Oni věděli, co tam najdeme?“

Z utrápeného výrazu v doktorčiných očích Anne poznala, že i ona o tom uvažuje.

„Kéž bych to věděla,“ povzdechla si doktorka. „Ale i kdyby ano –“

„Tak co, to by nepomohlo?“ vyštěkla Anne, až vyrušila Newt. „Jestli vědí něco, co my ne, tak je podle mě načase, aby nám to vyklopili. Co myslíte?“

Doktorka si povzdechla.

„Řeknu vám všechno, co se dozvím.“

Otočila se a odešla, nechala Anne zase samotnou s dětmi. Byli jediní Jordenové, už jenom tři. Bez Russe musela chránit děti sama a měla v úmyslu se o to postarat.

Nehledě na to, co ji to bude stát.

19

UKOŘISTIT A ZKOUMAT

DATUM: 23. ČERVNA 2179

ČAS: 18:37

Brackett pevně svíral zbraň a pokoušel se tlumit pocit marnosti. Šel v čele a vedl za sebou laboratorní asistentku Khati Fuquaovou a topografa zvaného Sojka. Původ té přezdívky byl záhada, kterou kapitán neměl čas ani chuť řešit.

Khati nesla metrový omračovač a Sojka lehké pletivo na prosívání půdy, které chtěl použít jako síť. Blížili se ke křižovatce v suterénu bloku D pod křídlem, které hostilo lékařskou laboratoř a operační centrum. I když byla chodba tichá a opuštěná, rozptylovaly ho hlasy vycházející z vysílačky ve sluchátku. Al Simpson. Jeden z asistentů doktora Reese. Julisa Parisová. Seržant Coughlin.

„Dala jste se k vojsku, aby se z vás stala slavná deratizátorka?“ zeptal se Sojka a koutky mu vyjely až k hustým šedým kotletám.

„Já nejsem žádná deratizátorka,“ vyštěkla Khati. „Nechceme tu věc zabít. Máme rozkaz přinést ji živou.“

„Můj rozkaz to není,“ namítl Brackett.

„Sice tu velíte, kapitáne Brackette,“ odsekla Khati, „ale tohle zařízení spadá pod operační vedení Weyland-Yutani a rozkazy společnosti zní, že jakékoli nalezené mimozemské druhy spadají pod výnos ukořistit ke zkoumání.“

„Pokud neohrožují lidské životy,“ nedal se Brackett.

„O tom v příručce nic není,“ poznamenal Sojka, natáhl hlavu za dveřní rám a nakoukl za dveře od toalet, které někdo nechal otevřené.

„Myslíte si, že ta potvora může kolonii ohrozit?“ zeptala se Khati s povytaženým obočím. „Podle toho, jak ji popsal doktor Reese, vypadá jako tlustý had s ručičkami. Já myslím, že nám to moc neuškodí.“

„Pokud ho ale najdem,“ povzdechl si Sojka. „Počkejte chvilku.“ Vrazil na toalety, prohlédl kóje a nakoukl do ventilace.

Po smrti Russe Jordena a úniku parazitického mimozemšťana, který z něj vyrazil, přivedl Brackett svou jednotku do místnosti k Alu Simpsonovi a dvěma tuctům kolonistů, lidí z vědeckého týmu i z personálu kolonie. Doktor Reese k nim promluvil o parazitovi, zhruba jim ho popsal a požádal je, aby po něm co nejrychleji a nejpečlivěji začali pátrat. Je životně důležité, kladl jim na srdce, aby ho chytili živého.

Byl to Marvin Draper, kdo položil zásadní otázku.

„Když tu věc chytíme,“ otázal se, „budete to umět zarazit, aby nepomřeli ti chudáci, co jsme je přitáhli zpátky z tý opuštěný lodi?“

Doktor Reese nasadil smutný výraz a pomalu přikývl.

„To doufáme.“

A tak se to, co Brackett původně považoval za likvidační tažení, jaksi proměnilo v pátrací a záchrannou akci. Pátrání po novorozeném netvorovi pro záchranu těch, kdo měli na obličejích přichycené parazity.

„Pojďte, Sojko,“ pobídl ho a vyrazil zase chodbou, aniž by na topografa čekal. „Musíme si pospíšit.“

Khati mu věnovala souhlasný pohled a dohnala ho. Ze záchoda se ozvalo spláchnutí, Sojka vyběhl ven se sítí přes rameno a zapínal si kalhoty. Brackett se mračil, když se dostal k dalším dveřím.

Lehce na ně zaklepal a čekal na odpověď. Simpsonova dvojka, Lydecker, vyhlásila rozhlasem nařízení, aby se všichni kolonisté zavřeli v místnostech, kde právě jsou. Měli tak zůstat až do odvolání a oznámit cokoli neobvyklého.

Nic.

„Otevřete to,“ řekla Khati.

Brackett se zakabonil. S touhle ženskou si pak musí promluvit. Ale to zatím počká.

Měla to být klidná služba, pomyslel si. Nicotná malá kolonie na kraji civilizace. A místo toho se na něj od příjezdu valila jedna krize za druhou. Možná jsem tu smůlu přinesl já. Pomyslel na Anne Jordenovou, na její děti a jejich smutek a usoudil, že k odpovědnosti za tohle se mu hlásit nechce – ani v legraci.

„Jdeme,“ zavelel, otevřel zástrčku a rozrazil dveře.

Khati vešla jako první, taser napřažený před sebou. Brackett a Sojka postupovali za ní, projížděli pohledem místnost, jakési skladiště. Když vešli, světla poblikávala a Brackett se sklonil, aby se podíval na spodní poličky. Khati se Sojkou prohlíželi uličky s laboratorními a zdravotnickými potřebami.

„Tyhle věci se tu vyrábějí?“ zeptal se.

„Něco se přiváží s měsíčními zásobami,“ odpověděla Khati. „A zbytek vyrábíme.“

Brackett zaklel a nahlédl do ventilace.

„Po té potvoře pátrá možná šedesát lidí a ona může být kdekoli v komplexu. Toho mrňouse nenajdeme, pokud sám nebude chtít –“

Po chodbě se rozlehl výkřik. Brackett se rozběhl ke dveřím, ale Khati u nich byla první. Dali se doprava, hnali se ke zdroji toho zvuku – křiku, který se prudce uťal a teď už mu zněl jenom v hlavě.

Sojka běžel vzadu, ale Brackettovi připadalo, že s ním Khati závodí. Chytil ji za rameno a stáhl dozadu.

„Co to sakra –“

Obrátil se k ní. „Mně připadá, že to bude nebezpečné, a to znamená, že se budete držet vzadu a já to prozkoumám.“

„Takové rozkazy nemám,“ vyštěkla.

„Teď už ano.“ Nečekal na odpověď a pospíchal chodbou, zbraň připravenou, s Khati a Sojkou v patách. Na křižovatce se zastavil a pokoušel se zjistit, jestli výkřik přišel zleva nebo zprava. To se vyřešilo skoro okamžitě, když se najednou objevil seržant Coughlin a dvě neznámé tváře z chodby vlevo.

„Slyšel jste to, kapitáne?“ zeptal se Coughlin.

Brackett si ho nevšímal. Nově příchozí dorazili zleva, což znamenalo, že výkřik – ten jediný příšerný osamělý výkřik – dolehl z krátké chodby vpravo. Končila širokými dvojitými lítačkami.

Rozběhl se k nim, ale pak se zarazil na místě. Khati už ho zase dohnala. Zpoza dveří se linul horký vlhký vzduch spolu s hučícími strojními vibracemi.

„Co je tam?“ chtěl vědět Brackett.

„Prádelna.“

Mávl na Coughlina a ten přiběhl a postavil se vedle něj. Brackett levicí odpočítal tři prsty a společně se vrhli do dveří, hlavněmi opsali oblouky doleva a doprava. Zaútočily na ně zvuky praček a z horké vlhké vůně průmyslových čisticích prostředků ho zaštípalo v očích.

„Dávejte pozor,“ pobídl je Brackett, pokynul Coughlinovi vpřed a pak vztáhl ruku, aby naznačil, že ostatní mají zůstat stát.

„Proboha,“ ulevila si Khati, „je to mimozemský had, žádné monstrum.“

Brackett ji zpražil tvrdým pohledem a ona protočila panenky, ale dál nešla.

Dva vojáci postupovali rozlehlou místností se špinavým oblečením a ložním prádlem v koších na kolech stojících pod otevřeným potrubím. Brackett si domyslel, že to musí být shozy na prádlo z vyšších pater. Otevřené dveře vzadu vedly do dalšího prostoru, odkud se linul hluk praček.

Brackett a Coughlin pospíchali za ním.

Najednou se jeden vozík s prádlem pohnul a zpoza něj k nim vrávorala postava. Brackett máchl zbraní s prstem na spoušti a uviděl, jak na něj zírají vykulené zděšené oči vysoké bělovlasé ženy.

„Co to –,“ začal Coughlin. Než stačil zareagovat, žena se protlačila kolem něj, kolem Khati a ostatních a zmizela na chodbě. V očích měla strach.

Mimozemský had, řekla Khati. Ta věc sice byla šeredná, ale aby vzbudila takový strach, musela by provést něco strašlivého.

U doširoka otevřených dveří vedoucích do hučícího otřásajícího se prostoru plného praček se Brackett s Coughlinem na chvilku zastavili. Pak Brackett kývl a prošli dovnitř.

Nejdřív nevěděl přesně, na co se to dívá. Stroje praly. Stroje sušily. Stroje skládaly a vršily. Ale hromady čistého prádla, které musely patřit do vozíků, jako byly ty vedle, se válely po zemi.

„Kapitáne,“ upozornil ho Coughlin a ukázal na jeden z velkých mandlů.

Bílá prostěradla prošla strojem, napínala se a skládala a přehýbala a pak znova. Ale jedno z nich nebylo čistě bílé – mělo uprostřed velkou rudou šmouhu – a další bylo prosáklé červení.

Brackettovi se rozbušilo srdce. Tohle že udělal odporný malý parazit?

„Jdeme,“ nařídil tiše a spolu s Coughlinem spěchali na druhý konec velkého mandlu.

Oba ztuhli, když se stroj rozkvílel a rozklapal. Dva mohutné válce se pokoušely vtáhnout mezi sebe štíhlého muže, levou paži a rameno mu sežvýkal skládací mechanismus. Díru na čele mu ale mandl neudělal.

Na zem se vylila krev a mozková hmota.

Druhá mrtvola ležela o necelých pět metrů dál u jedné z dunících a vířících sušiček.

„Kolik lidí tu normálně pracuje?“ zeptal se Brackett.

„Můžou tu být najednou čtyři,“ řekl Sojka.

„Roztáhneme se!“ křikl Brackett. „Když něco uvidíte, nepřibližujte se k tomu. Jenom zavolejte.“

Šestice postupovala mezi stroji, které duněly a vířily, tím důležitější bylo pořádně se rozhlížet. Brackett namířil zbraň do mechanických útrob mandlu, pak se přesunul k dalšímu, zatímco Coughlin začal pátrat mezi sušičkami a za nimi.

„Kapitáne!“ houkl Sojka.

Brackett se vydal za jeho hlasem, došel do rohu, kde mohutný větrák ve zdi odváděl přehřátý vzduch z místnosti. Po prádelně jich bylo rozmístěno šest, kromě nich i velké průduchy a Sojka hleděl do jednoho z nich.

„Tím se vrací,“ vysvětloval. „Přivádí to ochlazený vzduch zpátky.“

Brackett na to hleděl. Kryt byl zničený, kovové mřížoví urvané zevnitř. Parazit přišel tudy.

„Tamhle.“ Sojka ukázal na podlahu o kousek dál.

Ale Brackett nepotřeboval, aby ho topograf upozorňoval na objekt, který ležel jen pár stop od vyrvané mřížky. Byla to zakrvácená bota. Břicho se mu svíralo nepříjemným strachem – žádný „malý parazit“ by neodtáhl dospělého člověka do ventilace.

Brackett namířil zbraň na zdemolovaný otvor a ustoupil.

„Všichni civilisté, okamžitě ven!“ houkl a ohlédl se po nich přes rameno.

Khati po něm střelila temným pohledem. Postupovala kolem velkých praček, pátrala s taserem ve stínech mezi nimi a za nimi. Teď se podívala na něj a oči se jí rozsvítily nenasytnou zvědavostí.

„Co jste našli?“ zavolala.

Brackett se obrátil ke Coughlinovi. „Dostaňte je odsud,“ rozkázal. „Zavolám Parisovou a přivolám sem posily.“

„Jestli to vlezlo do potrubí, tak to může být všude,“ ozval se Sojka.

„Jenom běžte,“ pobídl ho Brackett.

Topograf zvedl volnou ruku.

„To mi nemusíte říkat dvakrát. Nechci skončit jako ti chudáci.“

Coughlin vyštěkl na dva civilisty, kteří ho doprovázeli, a spolu se Sojkou a Khati s nimi došel k místnosti se shozy. Brackett upíral oči na vstup do šachty a couvl ještě o kousek. Nezahlédl snad něco v té tmě? Budou tu věc muset nějak vypudit, ale netušil, kde začít.

Stiskl tlačítko komlinky na límci.

„Tady Brackett. Potřebuju mluvit se Simpsonem.“

Tentokrát se zaječení ozvalo za ním.

Brackett se otočil na patě a viděl, jak jeden z civilistů uhání zpátky do prádelny. Kapitán se rozběhl k otevřeným dveřím. Nějaká žena freneticky ječela a pak zaštěkala Coughlinova rychlopalná zbraň.

„Khati!“ křikl Brackett a vtrhl do místnosti s namířenou zbraní.

Po policích u zdi lezlo něco tmavého a rychlého. Zamířil a vypálil, střely se zavrtávaly do zdi a odrážely se od kovových polic. Coughlin přiběhl pod mimozemšťana a pálil do něj blízka, na podlahu se vylila krev, syčela, kouřila a propalovala se do podlahy. Coughlin vyjekl, svezl se na zem a strhával si levou botu.

Kreatura skočila do prádelního shozu a byla pryč.

Brackett ještě dvakrát vypálil a pak už jenom stál s Khati po boku. Šeptala něco, co znělo jako modlitba tak vyšperkovaná kletbami, jak ještě neslyšel.

Obrátil se, rozhlédl se po místnosti a viděl, že Sojka leží na vysypaném vozíku špinavých ručníků a prostěradel a z díry uprostřed hrudi mu stříká krev. Oči mu zatěkaly a pak zesklenatěly, vyhasly spolu s jeho životem.

Coughlin se škrábal po zemi pozpátku od shozu a s bolestným výkřikem si strhl silnou ponožku. Seděl a zíral si na nohu. Z nejmenších dvou prstů mu zbyly syrové krvavé pahýly – kyselina se mu propálila botou.

„Ať je to, co je to, had to není,“ hlesla Khati.

Brackett přikývl. V rozmezí několika hodin stvoření dorostlo do velikosti velkého psa nebo šimpanze, ale vypadalo úplně jinak. Teď to mělo černou kůži jako skořápku, máchající ocas opatřený hřebenem a obrovskou hlavu. Brackett mu zahlédl v tlamě zuby a připadalo mu, že viděl něco, co patří do nočních můr.

Je jako démon, pomyslel si. Jenže démoni existují jenom v pohádkách a tahle mimozemská kreatura je až moc živá.

Jak moc to ještě poroste? Ta otázka ho vytrhla ze šoku.

„Simpsone?“ zavolal do vysílačky. „Simpsone, tady kapitán Brackett, jste tam?“

„Jsem tu, kapitáne,“ ozvalo se unaveně a arogantně. „Dělám svou práci. Co pro vás můžu –“

„Kolik jich teď je?“ chtěl vědět Brackett. „Kolik je lidí s těmi tvory na obličejích?“

„Bylo jich třináct,“ odpověděl Simpson. „Teď už jenom devět. Proč?“

„Jak to myslíte, už jenom devět?“

„Čtyři paraziti odpadli a umřeli, stejně jako u Russe Jordena,“ vysvětlil Simpson. „Hlídáme je. A odpovíte teď vy mně?“

„Musíte spočítat lidi v celé kolonii,“ vyhrkl Brackett úzkostně. „Postarat se, aby se všichni přihlásili, do jednoho, a varovat je, aby dávali pozor. Viděli jsme mimozemšťana tady dole v prádelně. Zabil nejmíň tři lidi, ale myslím, že další odvlekl.“

„Odvlekl?“ opakoval Simpson. „Jak to myslíte –“

Brackett vypnul vysílačku a obrátil se ke Coughlinovi.

„Běžte do lékařské laboratoře, hned. Dohlížejte tam na pacienty. Jestli z někoho ještě vyleze mládě, zabijte ty hnusáky, než se dostanou do potrubí jako tenhle.“

Coughlin se postavil do pozoru, zakaboněné oči se mu leskly bolestí.

„Ano, pane.“

Khati se naježila. „Nemůžete –“

„Vy jste tu věc neviděla?“ zavrčel na ni Brackett. „Houby nemůžu.“

DATUM: 23. ČERVNA 2179

ČAS: 19:03

Po cestě do lékařské laboratoře Coughlin minul výzkumnou laboratoř používanou vědeckým týmem, zrovna když ze dveří vycházel jeden z asistentů doktora Reese.

Seržant se podíval dovnitř, zarazil se na místě a zíral mezerou v zavírajících se dveřích. Ve válcové skleněné nádrži uprostřed místnosti – jedné z řady takových nádrží – se v bublající namodralé tekutině vznášel jeden z parazitů, kteří se lidem lepili na obličej. Těsně předtím, než se škvíra zavřela, uviděl Coughlin, jak sebou ta věc škubla, stočený ocas máchl a zasáhl sklo nádrže jako ocas štíra.

Laboratorní asistent mu věnoval káravý pohled.

„To se tak díváte na mě?“ zeptal se Coughlin. „Co se to tam děje?“

„To nepotřebujete vědět, seržante,“ odbyl ho mladý muž. „A vy –“

„Jo, jak chcete,“ přerušil ho Coughlin. „Děláte na tý věci pokusy, možná chcete pomoct, ale možná jenom proto, že Weyland-Yutani žádá ty svoje podělaný data. Ale mě by zajímalo, jak jste to sehnali? Co jsem slyšel, tak se ta věc nedá sundat, aby se přitom nezabil pacient. Podařilo se vám sebrat vejce z lodi, nebo jste někoho v zájmu vědy zabili?“

Asistent se odmítavě zamračil.

„Každý z těch lidí s xenomorfem fáze jedna na obličeji je už stejně mrtvý.“

Coughlin zaťal pěsti. „Co to říkáte?“

Asistent se chladně pousmál. „Říkám, že tyhle věci nepotřebujete vědět, seržante.“

Chlapík odešel.

Coughlin měl sto chutí ho zastřelit.

Když se dostal do lékařské laboratoře, našel doktorku Komiskeyovou, jak sedí na židli u dveří s rukama založenýma jako trucovité děcko. Coughlin viděl proč. Normálně to bylo její království, ale teď ho převzal vědecký tým. Doktor Mori postával nad pacienty, zatímco doktorka Hidalgová přecházela od lůžka k lůžku a kontrolovala životní známky. Jeden z jejich asistentů seděl na lůžku a nanášel si jakési mazání na ohavnou roztřepenou ránu na paži.

Coughlin hleděl na toho raněného muže a v duchu klel. Doktorka Hidalgová vypadala zdrcená, možná i vyděšená, ale Morimu svítily oči zvláštním vzrušením.

„Pardon, doktoři, ale kapitán Brackett mě poslal –“

„Byli jsme informováni,“ přerušil ho doktor Mori chladně. „Pojďte dál a nepřekážejte.“

Ale Coughlin se nepohnul. Napočítal sedm pacientů s parazity a dva bez nich.

„Kde jsou ti zbylí čtyři?“ chtěl vědět.

„V márnici,“ odpověděla doktorka Hidalgová a zbledla přitom.

„Do hajzlu,“ zašeptal Coughlin a položil si ruku na hlavu. „A ty pijavice? Zabili jste je, nebo aspoň zastavili?“

Vědci neříkali nic, ale doktorka Hidalgová se podívala na muže, který si právě obvazoval ránu. Aspoň jeden z nich se jim pokusil zabránit v útěku.

„Jste blázni,“ ulevil si Coughlin a vrtěl hlavou. „Copak to nechápete? Ty věci v nich rostou… vylezou malí, ale rostou – a fofrem. A teď jich máme v kolonii kolik, pět? Budeme muset všechny lidi shromáždit, nebo je aspoň sehnat do skupin na pár míst s ozbrojenými strážemi.“

Doktorka Hidalgová se lékařskými kleštěmi dotkla dlouhých pavoučích nohou parazita, který zakrýval oči, nos a pusu Saidy Warsiové. Ta věc sklouzla a bezvládně spadla na podlahu. Sosák vyklouzl z otevřených úst a Saidy se rozkašlala, probrala se a začala ječet. Coughlin uvažoval, jestli si uvědomuje, co se kolem ní děje, ten strašlivý osud, který ji čeká.

„No?“ povytáhl obočí doktor Mori. „Na co čekáte? Běžte lovit.“

„To ne,“ řekl Coughlin a zvedl hlaveň, připraven zabít cokoli, co vyleze z těch ubohých postižených lidí. „Oznámím to kapitánu Brackettovi. Já se odtud nehnu.“

20

NEJHORŠÍ OTÁZKA

DATUM: 23. ČERVNA 2179

ČAS: 22:09

Demiana Bracketta opustila veškerá nejistota.

Postupoval po chodbách v suterénu bloku F s vojenskou precizností, kterou do něj vtloukali od prvního dne výcviku u koloniální námořní pěchoty, zády ke zdi, hlavní zbraně opisoval krátké oblouky. Vojínka Yousseffová naproti němu svědomitě a pozorně prováděla totéž. Sice patřila ke Draperovým kumpánům, ale ukázalo se, že je víc než schopná myslet sama za sebe. Oči jí svítily inteligencí, odvahou a správnou dávkou obav, které ji udržovaly ve střehu.

Uplynulo pár hodin od Sojkovy smrti a informace přicházely rychle a horečně. Coughlin nahlásil, co se děje v laboratoři, ten malý vědecký projekt, který provádí doktor Reese. Brackett si umínil, že až tohle všechno skončí a mimozemšťani – které vědecký tým nazýval xenomorfy – budou vyhlazeni, vážně si s doktorem promluví na téma, jak získali živého parazita. Jestli došlo k nějaké nepravosti, jestli Reese ohrozil něčí život, pak Brackett osobně vezme toho grázla do vazby. Společnost Weyland-Yutani možná dává svým vědcům volnost při plnění úkolů, ale ani ta nemůže podporovat nedbalost, která končí smrtí nevinných.

Ozvalo se tiché zakašlání a Brackett se ohlédl. Khati zůstala po Sojkově smrti s ním, pořád třímala svůj omračovač. Yousseffová ji sjela vražedným pohledem.

„Pardon,“ pokrčila rameny Khati. „Já ale stejně nevím, proč musíme být tak zticha. Když nás ty potvory uslyší, neutečou. Pokusí se nás zabít.“

Brackett zafuněl a obrátil se k Yousseffové.

„Má pravdu.“

Přesto se pohybovali relativně tiše, rychle postupovali od místnosti k místnosti, kontrolovali temné rohy a místa za nábytkem, pečlivě nahlíželi skrz mřížky a do ventilace. Pokaždé, když Brackett nakoukl do nějakého potrubí, udělalo se mu zle od žaludku, věděl, že si tam Newt s dětmi běžně hrávaly. Některé části větracího systému byly dost široké i pro rostoucího xenomorfa, ale užšími částmi by se vetřelci zřejmě neprotlačili.

„Kontrolo, tady Brackett,“ ohlásil se do vysílačky. „Potřebuju plán ventilačního systému.“

Na lince se ozvalo prskání a potom hlas.

„Kapitáne, tady Lydecker. Máme ho vlastně zrovna otevřený. Evakuovali jsme části kolonie – soustředili lidi v místech, která se dají líp bránit – a další sekce jsme uzavřeli, jak to jenom šlo. Až váš tým skončí s prohlídkou, budete do těch sekcí moct vstoupit postupně.“

Brackett a Yousseffová zahnuli do rozlehlé betonové místnosti plné trubic a chemických pachů. Ze špatně utěsněných spojů odkapávala voda na podlahu a pach půdy a rostlin se mísil s chemikáliemi.

„Dlužím vašemu týmu omluvu, Lydeckere,“ připustil Brackett. „Podcenil jsem vás.“

Znovu praskání a pak jiný hlas.

„Něžnosti si nechte na potom, kapitáne,“ ozvala se poručice Parisová. „Dostala jsem zprávy od tří relokačních týmů. Dočasně jsme obyvatele přemístili na čtyři místa, ale o některých lidech nevíme.“

„Sakra,“ zabručel Brackett. „O kolika?“

Žádná odpověď.

„Lydeckere!“ vyštěkla Julisa Parisová ve vysílačce. „O kolika celkem?“

Následovalo praskání, pak Lydecker odpověděl.

„O patnácti.“

To číslo Bracketta zarazilo. Ztuhl v místnosti s odkapávajícími trubkami a snažil se to rozdýchat.

„Co je?“ zeptala se Khati.

Yousseffová, která byla na stejném komunikačním kanálu jako Brackett a slyšela ten rozhovor, se k ní obrátila.

„Problém.“

Brackett vydechl a rozhlédl se po kapajících trubkách.

„Kde to sakra jsme?“

„Pod skleníkem,“ odpověděla Khati.

Fajn, pomyslel si Brackett. To hodně vysvětluje.

„Lydeckere, tady Brackett,“ promluvil do vysílačky. „Budeme lovit dál, ale to nestačí. Až zajistíte úkryt obyvatel, potřebuju, abyste vy a Simpson dostali doktora Reese a jeho tým do nějaké místnosti a pracovali na té jediné otázce, na které bude brzo záležet.“

„Na jaké?“ Tentokrát žádné praskání.

„Kam odtahují ty lidi?“ odpověděl. „Musí být důvod, proč je někam vlečou, místo aby je rovnou zabili a nechali mrtvoly být. Začínám si myslet, že se soustřeďují na jednom místě, jako v hnízdě nebo v úlu nebo co. Musíme zjistit, kde to je, a jít s nimi bojovat tam.“

Uplynula řada vteřin a Brackettovi znělo v uchu jenom praskání. Podíval se na Khati a pak na Yousseffovou.

„Vy si myslíte, že ty lidi používají na plození,“ ozval se Lydecker nakonec. „Ale my jsme skoro přesvědčení, že žádný mimozemšťan neopustil kolonii – ani jeden východ nebyl otevřený ani porušený – a oni by se museli vrátit k lodi, aby se dostali k těm… vajíčkům, nebo co to je.“

„To nevíme,“ vpadla mu do řeči Yousseffová. „S tímhle živočišným druhem jsme se nikdy nesetkali. Nevíme, čeho jsou schopní.“

„Ti ztracení lidé jsou možná ještě naživu,“ zavrčel Brackett pochmurně. „Takže až budete vědět, že je zbytek v bezpečí, začněte hledat. Jestli se dají zachránit, musíme to zkusit.“

„Jsem s vámi, kapitáne,“ řekl Lydecker. „Zrovna přišel pan Simpson a mám vás ujistit, že on taky.“

„Dobře,“ vzal to na vědomí Brackett. „Dokončíme prohlídku suterénu bloku F a pak se přesuneme nahoru na –“

Prrrsk. Nával statické elektřiny ve vysílačce. Pak křik.

„– mám jednoho! Mám jednoho toho šmejda přímo tady! Patro jedna, severozápadní roh –“

Prrrsk. Jekot v pozadí.

„Drapere!“ houkla Yousseffová do vysílačky. „Posily jsou na cestě!“

Brackett už byl v pohybu, hnal se z místnosti. Severozápadní roh prvního patra byl prakticky přímo nad jejich hlavami.

„Kde jsou schody?“ zavolal Brackett. Vedle něj běžela Khati se svým omračovačem, od pohledu chabou zbraní.

„Zahněte doleva, dveře jsou vpravo, vedle výtahu! To nemůžete minout.“

Dohnala je Yousseffová, pořád křičela na Drapera, ale z vysílačky žádná odpověď nepřicházela. Několikrát zaklela. Brackett zatínal zuby, pokoušel se vzpomenout si, kdo ještě šel v pátrací skupině s Draperem. Proběhl za roh a uviděl dveře označené velkým písmenem B.

„Hlídejte si zadek!“ vyštěkl. „Těch potvor je víc.“

Odjistil dveře a otevřel je. Yousseffová se jimi prohnala s napřaženou zbraní, ale schodiště bylo prázdné. Běželi po dvou schodech v poblikávajícím slábnoucím světle a uslyšeli křik a jekot, ještě než se dostali ke dveřím do prvního patra.

„Jako předtím!“ řekl Brackett, vzal za dveře a rozrazil je.

Yousseffová šla první a Brackett se prohnal dovnitř za ní, Khati jejich průvod uzavírala. Málem zakopli o krvavou a polámanou mrtvolu vojáka, poznatelného jen podle uniformy. Brackett si půl vteřiny myslel, že je to Marvin Draper, ale pak uslyšel burácet mužský hlas a rozběhl se s Yousseffovou k rohu.

Se zvednutými zbraněmi za něj zahnuli.

„Do hajzlu!“ vyjekla Yousseffová.

Marvin Draper se opíral o dveře, aby zabránil mimozemšťanovi projít. Měl na obranu jenom pistoli, puška se válela na zemi o pár metrů dál. Chrlil kletby, zatímco xenomorf – mnohem větší, než byl ještě před pár hodinami – chňapal po dveřích, práskl do nich hlavou a tělem, až Drapera srazil o kus dozadu, ale voják se okamžitě vrhl zase zpátky.

Mimozemšťan syčel, dlouhými pažemi sahal skrz škvíru. Na zemi na chodbě seděl muž v šedé kombinéze, křičel a zíral si na levou ruku, nohu a břicho, kde se mu kyselina prokousávala masem a teď už i kostmi. Z ran stoupal kouř.

Brackett si ho nevšímal – nanejvýš za pár minut bude stejně mrtvý.

Vetřelec mlátil hlavou do mezery, kroutil se a syčel. Otevřel tlamu, zpoza čelistí se objevily další, vysunuly se a vyrazily po Draperově obličeji.

„Ty svině!“ houkl Draper a vrhl se stranou. Práskl zbraní mimozemšťana po tlamě a stiskl spoušť, načež se otočil a kryl se dveřmi jako štítem před sprškou kyseliny, pak ho jimi praštil, aby mu zabránil probourat se dovnitř.

Nezadrží ho dlouho.

„Drapere!“ křikl Brackett. „Nechte ho jít!“

Čekal námitky, ale zahlédl v Draperových očích záblesk pochopení a voják přikývl.

„Jedna!“ vykřikla Yousseffová a zaujala pozici vedle Bracketta. „Dvě!“

„Tři!“ zavolal Draper, couvl ode dveří a rozběhl se po chodbě.

Mimozemšťan se jimi prodral, zastavil se a zíral na nově příchozí.

Brackett a Yousseffová začali pálit, Draper z bezpečné vzdálenosti taky. Rozstříleli vetřelce, svezl se na zem, cukal sebou, ale byl mrtvý a jeho krev se prožírala podlahou.

Draper vítězně zavýskal a ještě jednou ho střelil. Brackett neměl náladu slavit – s tím mrtvým vojákem za sebou a umírajícím civilistou jen o kousek dál. Poleptaný muž ležel na zemi, krvácel, oči kalné a skelné, každou chvíli měl vydechnout naposled. Nemohli pro něj udělat vůbec nic a Brackett ani nevěděl, jak se jmenuje.

Muž vydechl, z hrdla se mu vydral vlhký klokot a pak ochabl.

Jeho bolest skončila.

„Dostal pár zásahů z Valenteovy zbraně, když Valente padl,“ vysvětloval Draper. „Ale bylo to moc zblízka. Ta krev.“

„My víme,“ přikývla Yousseffová a obrátila se k rohu, za kterým ležela Valenteova mrtvola. „Sakra práce, Jimmy.“

„Byl to dobrej voják,“ poznamenal Draper.

Brackett si pomyslel, že je to jediná pohřební řeč, v jakou může kdo z nich doufat.

„Fajn načasování, pane,“ ocenil Draper, vsunul pistoli do pouzdra a zasalutoval mu.

Brackett jeho pozdrav opětoval.

„Prima, že jste se udržel naživu, než jsme přišli.“ Chvilku se na sebe dívali, spojeni vzájemnou averzí, ale Brackett tušil, že oba pochopili, jak se vzájemně podcenili. Podle toho, co viděl, je Draper sakra dobrý voják.

„Co s náma chtějí dělat, kapitáne?“ zeptala se Yousseffová. Popošla k mrtvému mimozemšťanovi a prohlížela si jeho ostatky. „Jestli nás chtějí prostě zabít nebo sežrat, tak proč to neudělají a proč unášejí lidi?“

Khati se přiblížila k mrtvému xenomorfovi a prohlížela si ho tak zblízka, jak jen to bylo bezpečné.

„Když teď máme jeden kousek na zkoumání, možná to pochopíme.“ Všimla si, že Brackett hledí na její taser, a zatřásla jím. „No jo. Asi si opatřím něco, co střílí.“

21

INKUBAČNÍ DOBA

DATUM: 25. ČERVNA 2179

ČAS: 09:54

Coughlin měl doktorku Hidalgovou rád. Dovedla být chladná a nezaujatá jako všichni vědci, jaké kdy potkal, ale zároveň jednala s lidmi zdvořile a uměla se mile usmívat. Zdálo se, že lidi bere na vědomí, což její kolegové nedělali.

A přece, jak tak stál na ošetřovně a sledoval její práci, nevěděl, co si má myslet. Doktorka a její asistent Wes Navarro monitorovali životní známky lidí, kteří měli ještě na obličejích ty obří pavouky. Ale zdravotníci se vůbec nesnažili zachránit jim život. Nebojovali za sedm lidí, kteří dosud dýchali, odsoudili je k blízké smrti a Coughlinovi z toho bylo nanic. Jednu věc ho jako dítě rodiče naučili: nesmíš se nikdy vzdát, nikdy se poddat zoufalství.

Doktorka Komiskeyová seděla na židli mezi dvěma lůžky a pila čaj. Pacienti, kteří předtím na těch lůžkách leželi, byli už mrtví a ošetřovatel Volk je odvezl do márnice.

„To tu budete jenom tak sedět?“ zeptal se Coughlin. „Ti lidi umřou. Tady Zak Li, ten umí vlastníma rukama vyřezat flétnu a na kytaru hraje jak ďábel. A Mo Whitingová je něco jako exobioložka, ne? Příjemná paní. A vy je necháte jenom tak umřít?“

Theodora Komiskeyová ani nevzhlédla od čaje. Její smutek se nad ní vznášel jako mrak.

Ale Coughlin chtěl odpověď, a tak se nevzdával.

„Vy všichni s tou vaší medicínou a vědou, děláte, že jste sežrali všechnu moudrost, a ani se nepokusíte –“

„Seržante!“ vyštěkla doktorka Hidalgová.

Coughlin vzhlédl a viděl, jak se do něj ta postarší žena zabodává pohledem. V jedné ruce držela malý kovový kanystr. I Navarro se zarazil s lékařskými kleštěmi a ocelovým tácem. Stáli po obou stranách Zaka Lia, jako by se chystali dělat něco víc než jen pozorovat.

„Nechte doktorku Komiskeyovou na pokoji, seržante,“ obula se do něj doktorka Hidalgová. „Všichni jsme za poslední dny spali jen pár hodin. Udělala pro ty lidi, co mohla – všechno, co nás napadlo. Znáte termín ‚třídění raněných‘?“

„Jasně. Určí se, kdo je raněný nejvíc a v jakým pořadí mají být ošetření. To samé děláme na bojišti.“

Doktorka Hidalgová pomalu přikývla a ukázala na půltucet pacientů ležících na lůžkách kolem.

„Taky to znamená, že ošetřujete ty, kdo mají šanci přežít, a snažíte se zjistit, kdo ne. Tohle tady teď provádíme, seržante. Tyhle lidi zachránit nedokážeme. Pokud máme zachránit zbytek lidí z kolonie, potřebujeme zjistit, co se dá, o mimozemšťanech a najít způsob, jak je porazit.“

Coughlin ztuhl, ale když pohlédl na Zaka, Mo a další lidi s těmi cizími věcmi na tvářích, začínal je vnímat ne jako pacienty, ale jako oběti. Jenom jeden z nich – kolega voják jménem Joplin Konig – už přišel o parazita. Nakrátko se probral a s divokým pohledem se rozječel, než mu Navarro vrazil jehlu do ruky. Teď byl pod silnými sedativy.

„To je v prdeli,“ zamumlal.

„Souhlasím s vámi,“ odpověděla doktorka Hidalgová, ale už se zase pustila do toho, co dělala předtím. Sklonila se nad Zakem Liem a nastříkala něco z kanystru na dvě pavoučí nohy po straně jeho hlavy. Končetiny zbělely a zmrzly stejně jako kus Zakovy tváře, viditelné mezi nohama mimozemšťana.

Tekutý dusík, pomyslel si seržant Coughlin.

„Do toho,“ řekla Hidalgová.

Navaro kleštěmi odpáčil jednu nohu. Ulomila se a všichni v místnosti ztuhli.

„Žádná krev,“ hlásil Navarro.

Doktorka Komiskeyová vstala, napila se čaje a přešla k nim.

„Možná je to způsob, jak z nich ty věci bezpečně sundat…“ poznamenala opatrně, „ale právě jste zlikvidovali i maso na tváři pana Lia.“

Monitor začal hlasitě pípat a pak zvonit.

„Sakra!“ vykřikl Navarro.

„Mimozemšťan mu přestal dodávat kyslík,“ konstatovala doktorka Hidalgová, zachmuřená a odevzdaná. „Nechme toho. Teď už pro něj nemůžeme udělat nic.“

A tak tam stáli – doktorka, vědkyně, její asistent a seržant Coughlin – a byli úplně bezmocní. Když zmrzlá část pavoučích nohou začala tát, pahýl té ulomené se rozkrvácel. Kyselinová krev se propalovala Zakovou tváří, lůžkem a podlahou pod ním.

Zak Li nemohl ani ječet.

„A konec.“ Coughlin zvedl zbraň. „Něco pro ty lidi přece jenom můžeme udělat. Jestli stejně umřou, tak je z toho trápení vysvobodíme a zároveň zabijeme ty mimozemský šváby.“

Doktorka Hidalgová se vrhla kupředu a postavila se mezi Coughlinovu zbraň a pacienty.

„Nic takového neuděláte!“

Coughlin se zamračil. „Proč ne? Abyste mohla dál studovat ty svý vzácný xenomorfy?“ Zavrtěl hlavou. „Dělejte si to bez těchhle chudáků. Já vím, že Mori a Reese jsou nahoře ve výzkumný laboratoři a kutí tam bůhvíco. Běžte si za nimi, doktorko Hidalgová, a já pomůžu těmhle lidem. Pokud vidím, vy a váš tým jste pro ně moc neudělali.“

Navarro si odkašlal.

„Hm, lidi?“

Doktorka Komiskeyová přispěchala k lůžku Mo Whitingové. Vytáhla z kapsy pero a šťouchla jím do parazita, který seděl Mo na tváři. Pavoučí parazit sklouzl, jako seschlou pupeční šňůru za sebou táhl dlouhý usychající šedý chobot, který předtím strčil své oběti do krku.

Coughlinovi se z toho dělalo zle.

Do hajzlu, pomyslel si. Tam to všechno patří.

„Tadyhle mám další,“ hlásil Navarro. „Zatím neznáme přesnou inkubační dobu, ale tihle dva se brzo proberou. Někdo si s nimi bude muset ‚promluvit‘.“

Na lůžku u dveří do vyšetřovny se vojín Joplin Konig začal dusit a škubat sebou. V bezvědomí se rozsténal a tělo se mu roztřáslo jako při epileptickém záchvatu.

Coughlin zmáčkl tlačítko vysílačky na límci.

„Kapitáne Brackette, slyšíte? Tady Coughlin.“

Nejprve zaznělo praskání a pak Brackettův hlas.

„Slyším, seržante. Mluvte.“

„Už slízají!“

„Nedopusťte, aby se některá z těch potvor dostala z laboratoře živá,“ vyštěkl Brackett do vysílačky.

„Ano, pane!“

Navarro popadl nějaké složitě vypadající zařízení, ke kterému připojil síť, odhodlaný chytit parazita, jakmile vyrazí z Joplinovy hrudi.

„Zpátky, Navarro,“ zarazil ho Coughlin. „Tady se nic chytat nebude.“

„Seržante –,“ začala doktorka Hidalgová.

Theodora Komiskeyová zvedla obě ruce, pokoušela se je rozsoudit, jako by měli čas to probírat. Trochu moc se jich pokoušelo bránit Coughlinovi v práci. Potřeboval posily. Na chodbě nechal Ginzlera, aby střežil místnost zvenčí.

Zatímco sebou Konig házel, lapal po dechu a pak prudce otevřel oči, zacouval Coughlin k automatickým dveřím a plácl po ovládacím panelu. Jakmile uslyšel, že se otevírají, obrátil se a chtěl zavolat na Ginzlera.

Za dveřmi stál vetřelec, skoro tři metry vysoký, s ebenově černou kůží a s hřebenem, jako by ho vytvořil nějaký šílený sochař. Z čelistí mu skanula smradlavá vazká slina, když se po něm natáhl.

Coughlin hrůzou zařval a zvedl zbraň, ale pozdě. Jak ho mimozemšťan popadl a zmáčkl mu ruce, stiskl spoušť. Kulky se zaryly do zdi a zabily Zaka Lia na jeho lůžku. Pak vetřelec máchl ocasem a probodl své oběti srdce přesně jako šermíř.

Umírající Coughlin slyšel ječet doktorku Hidalgovou.

V duchu na ni řval, aby utekla, ale nezbývala mu už slova ani dech.

Pohltila ho temnota.

Doktorka Hidalgová zavřela pusu, v hlavě jí zněla ozvěna vlastního křiku. Projížděl jí strach, hrůza, jakou ještě v životě nepoznala, ale potlačila ji.

Vetřelec vytáhl zkrvavený ocas z hrudi seržanta Coughlina, ozvalo se odporné prasknutí kostí a vlhké čvachtnutí smrtelné rány.

Navarro ze sebe chrlil horečné kletby a pozpátku vrávoral, zakopl o monitor Mo Whitingové a spadl na zem. Mimozemšťan se kradl za ním, při každém kroku trochu nadskočil, připomínalo to ptačí chůzi. Dělalo se jí z toho zle.

„Bože můj,“ vyhrkla doktorka Komiskeyová. „Bože můj.“ Její hlas zazněl zpoza Konigova lůžka, kde se teď krčila v naději, že se vyhne smrti. Dveřmi se vkradla dovnitř druhá kreatura, překročila mrtvolu seržanta Coughlina.

Ta první zamířila k Mo Whitingové. Navarro zaječel a vyskočil, pokusil se utéct. Vetřelec ho popadl za vlasy a táhl ho dozadu, přitom mu chrlil do tváře hustou tekutinu. Navarro kašlal a máchal sebou, ale rychle ochabl a vetřelec ho vlekl ke dveřím.

Druhý skočil na vojína Koniga, zrovna když se mu hruď roztrhla a ven vyklouzl novorozenec. Příšery se navzájem ignorovaly. Parazit sklouzl z lůžka a hnal se přes místnost, zatímco se ten dospělý dostal k doktorce Komiskeyové.

Doktorka Hidalgová pomalu couvala, nespouštěla je z očí a postupně zrychlovala. Když druhý netvor ocasem probodl Komiskeyové rameno – nebyla to smrtící rána – ten první se zastavil a obrátil se k ní. Na chvíli ztuhla. Nerozeznala mu ve tváři oči, ale natáhl krk, jako by ji hodnotil, a pak se zas věnoval Navarrovi, kterého táhl z místnosti.

Srdce jí bušilo v hrudi, málem nemohla dýchat, ale obrátila se, rozběhla se ke dveřím přilehlé sterilní laboratoře a plácla po ovládacím panelu dveří. Když zasyčely a otevřely se, vběhla dovnitř, zavřela, zamkla a rozběhla se k interkomu na zdi. Přidržela rudé tlačítko, uslyšela praskání a přinutila se neječet.

„Tady Theresa Hidalgová z laboratoře,“ pronesla tiše a její tlumená slova se rozezněla z reproduktorů nad její hlavou a ze všech dalších v celé kolonii. Takový byl účel rudého tlačítka.

„Jsou tady,“ zachraptěla a spodní ret se jí třásl, když pohlédla ke dveřím a uvažovala, jak dlouho bude trvat, než si pro ni přijdou.

„Pomozte mi někdo, prosím.“

DATUM: 25. ČERVNA 2179

ČAS: 10:13

Brackett dorazil k lékařské laboratoři s Yousseffovou, Hauerem a dvěma dalšími vojáky v patách. Celé tělo mu prakticky pulzovalo adrenalinem, ale tiše a plynule jim ukázal, aby zaujali pozice kolem otevřených dveří. Krvavé šmouhy na zemi a na zdech mu prozradily, co okamžitě pochopil.

Přinejmenším dva mrtví.

Prohlédl chodbu v obou směrech, ale neviděl žádné stopy po vetřelcích ani po nikom z lidí. Výzkumná laboratoř vědeckého týmu se nacházela na druhém konci chodby. Ukázal vysokému hromotlukovi, jehož jméno si neměl čas ani zapamatovat, že ji má prověřit. Dveře tam byly pevně zavřené, ale vzhledem k tomu, že vetřelci prolézali vzduchotechnikou, bude lepší se přesvědčit.

„Kapitáne,“ ozval se tichý hlas a on se otočil a uviděl Hauera, shrbeného ve výklenku výtahu o necelých pět metrů dál. Brackett zvedl ruku dlaní nahoru, aby naznačil, že tam má zůstat a čekat na něj.

Kývl na Yousseffovou a na dalšího vojáka, zjizveného neholeného muže jménem Sixto, vešel do lékařské laboratoře a opsal hlavní zbraně oblouk po místnosti.

„No páni,“ zašeptal Sixto.

„Prohledáme to tu,“ nařídil Brackett a rozvinuli se.

Nahlíželi za přístroje a kopanci převraceli lůžka, obcházeli kaluže krve a svítili do tmavých ventilačních otvorů. V místnosti byly tři mrtvoly, Coughlinova a dvou kolonistů, kteří měli předtím na tvářích parazity, teď už jen velké díry v prsou. Zbytek lidí, pacienti, doktoři a vojáci se ztratili.

„Kapitáne Brackette,“ hlesla Yousseffová, „co je sakra tohle?“

Klekla si na zem u jednoho lůžka a sáhla na loužičku husté, lepkavé, jakoby pryskyřičné tekutiny, táhla se jí mezi prsty. Znechuceně se zašklebila a otřela si prsty o lůžko.

Brackett uslyšel ránu, rozhlédl se a všiml si, že malým okénkem ve dveřích na druhé straně místnosti na něj hledí doktorka Hidalgová.

„Zatracenej zázrak,“ zašeptal, pospíchal ke dveřím a zkusil západku.

Doktorka na něj zírala tím okénkem, oči jako koláče, zřejmě jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že musí dveře otevřít zevnitř. Potřásla hlavou, jako by se probírala z omámení, a pak odemkla, dveře zasyčely a zajely do pouzdra ve zdi.

„Jak to, že jste to přežila?“ zeptal se jí Brackett.

„Lab-labor…“ Doktorka Hidalgová se pokoušela promluvit, ale nepovedlo se jí to, ruka jí vyjela k ústům, zakryla si je. V očích jí stály slzy, ale zdálo se, že se je snaží potlačit. Sebrala se, pomalu se rozdýchala a trochu se napřímila.

„Laboratoř,“ vysvětlila teď už srozumitelně. „Říkala jsem, že jsem v laboratoři.“ Znělo to trochu jako obvinění a Brackett se zamračil. Všichni ji slyšeli z interkomu, ale Yousseffová říkala, že to znamená ošetřovnu. To se ta ženská zlobí, že nešli přímo za ní a nejdřív to propátrali vpředu, jestli tam něco nehrozí?

Možná jí to jasně nemyslí.

„Já tomu nerozumím,“ přiznal.

„Je to uzavřená oblast. Sterilní,“ vysvětlovala doktorka. Ruce se jí pořád třásly, když si zastrkovala pramen šedých vlasů za ucho. „Odtamtud mě asi necítili.“

„Nebo dostali, pro co přišli, a nechtěli se zdržovat a pokoušet štěstí,“ odfrkla si Yousseffová a nakopla vyschlé tělo mrtvého parazita. „Všechny ostatní odtud odvlekli, i ty, co v sobě měli ty podělaný parazity.“

Brackettovi zapraskala v uchu vysílačka.

„Tady Simpson, volám kapitána Bracketta. Slyšíte mě, kapitáne?“

„Počkejte, pane Simpsone,“ řekl Brackett a nakoukl do sterilní místnosti. Rozhlédl se a obrátil se zas na doktorku Hidalgovou. Ta žena byla tvrdší, než vypadala, ale neušlo mu, že se pořád třese. „Vážně jste v pořádku?“

Doktorka vydechla. Natáhla se a vděčně mu položila ruku na rameno.

„Ani zdaleka, kapitáne, ale dík, že se ptáte. A že jste přišli. Sama bych odtamtud asi nikdy nevylezla.“

Brackett zajel pohledem zpátky na ošetřovnu.

„Možná se ukáže, že jste tam byla v bezpečí.“ Obrátil se k Yousseffové. „Vojíne, zůstaňte prosím s doktorkou Hidalgovou. Hned jsem zpátky.“ Pak zamířil na chodbu, kde stál Hauer na hlídce ve výklenku výtahu.

„Mám pocit, že na vzduchotechniku už moc vyrostli, kapitáne,“ řekl Hauer.

Brackett k němu došel a hleděl na výtahové dveře, násilím otevřené a visící v rámu nakřivo. Za nimi zela tma výtahové šachty, vyzařoval z ní chlad. Zamířil hlavní do té díry, ale neodvažoval se přiblížit.

Zmáčkl tlačítko na límci.

„Simpsone, tady Brackett,“ ohlásil se. „Chtěl jste něco?“

„Jste nějaký arogantní, kapitáne.“

„Spal jsem asi šest hodin za poslední tři dny, takže jsem docela nabroušený. Ztratil jsem přehled, kolik máme mrtvých a kolik unesených, a pokouším se spočítat, kolik vetřelců máme teď proti sobě. Všichni z ošetřovny jsou buď mrtví, nebo nezvěstní, až na doktorku Hidalgovou –“

„Do hajzlu.“

„– takže nebude dlouho trvat a bude jich o moc víc. Musíme je lokalizovat, a myslím tím hned.“

„A co výzkumná laboratoř?“ chtěl vědět Simpson.

Brackett se rozhlédl po chodbě. Voják, kterého poslal zkontrolovat Reese a Moriho, vyšel z laboratoře. Ukázal Brackettovi vztyčený palec.

„V pořádku,“ hlásil Brackett.

„Fajn. Dobře, tak poslouchejte,“ pokračoval Simpson a jeho slova zkreslovalo praskání. „Chci, abyste svolal své lidi. Sháníme všechno osazenstvo dohromady. Chci, aby je tam vaše jednotka chránila.“ Odmlčel se a pak dodal: „Až si pro nás vetřelci přijdou, zabijeme je.“

Brackett se mračil a hleděl do temného chřtánu výtahové šachty.

„Vy jste se pomátl, Simpsone. Oni se zrovna teď rodí a ti, co už tu jsou, rostou… a sílí. Musíme ty šmejdy ulovit a zlikvidovat, než jich bude víc. Je to naše jediná naděje.“

„Nesouhlasím,“ ozval se Simpson skrz praskání.

„Ano? No, tak to se vás na něco zeptám.“ Brackett se obrátil a viděl, jak doktorka Hidalgová vychází z ošetřovny na chodbu. „Myslíte, že je to dobrý nápad, cpát všechny dohromady? Protože jestli moje jednotka ty grázly nenajde, bude to, jako byste jim je naservíroval k obědu.“

DATUM: 25. ČERVNA 2179

ČAS: 11:07

Anne se s trhnutím probudila ve tmě, lapala po dechu po zlém snu, vzpomínka na něj se už drolila a rozplývala se jí do zákoutí mysli.

Chytila dech, ucítila na kůži lepkavý pot a pak vydechla, když si uvědomila, že to byl sen. Rozhlédla se a viděla Newt a Tima roztažené na dece hozené na zemi, bundy a svetry a podsedáky místo polštářů, a vzpomněla si na všechno. Na opuštěnou loď, na její odporný náklad a na to, co se stalo jejímu muži.

„Russi,“ vydechla a oči se jí zalily slzami. Rychle si je otřela. Musí být silná, kvůli dětem.

Kolem spal skoro tucet lidí, znala je roky, ale teď jí připadali vzdálení. Někteří z nich byli přátelé, jiní sousedé nebo kolegové, ale jí šlo jedině o Newt a Tima.

A Demiana, pomyslela si. Bez ohledu na to, co měli dřív mezi sebou, kdysi býval její nejdražší přítel. Ať chce udělat cokoli, musí ho do toho zahrnout.

Podvědomě věděla, že se Demian Brackett nedopracoval hodnosti kapitána koloniální námořní pěchoty jen tak náhodou. Ona a děti budou mít mnohem větší šanci na přežití s ním než bez něj.

„Mami?“ zeptal se Tim tiše. „Není ti nic? Slyšel jsem tě.“

„Jenom zlé sny, miláčku,“ uklidňovala ho a doufala, že mluví klidněji, než se cítí. „Spi dál.“

„Já jsem nespal. Nemůžu. Vždycky, když zavřu oči…“

… vidíš svého tátu umírat, pomyslela si.

Tiše zaskučela, chytila syna a pevně ho objala.

„Já vím, Timmy. Já vím.“

Byli po skupinách zalezlí skoro dva dny, čekali, až Simpson a Demian oznámí, že to skončilo. Podle toho, co Anne slyšela, se to zatím nestalo, protože se nenašla žádná stopa po chybějících kolonistech ani po vetřelcích, kteří měli vyrůst z parazitů. A pak, poslední noc, si někdo všiml, že chybí pár kusů dobytka.

Dveře se prudce otevřely a ona i Tim ucukli před světlem, které se zařízlo do místnosti. Dva mechanici u dveří sebou trhli, vzpřímili se, namířili zbraně na postavu, která vtrhla dovnitř a rýsovala se v záři z chodby. Pak ta postava rozsvítila světla a pokoj se rozzářil. Lidé vrčeli a clonili si oči.

„Všichni vstávat!“ nařídil Lydecker. „Okamžitě přesouváme veškeré osazenstvo kolonie.“ Odtáhl dva ozbrojené mechaniky stranou na slovíčko v soukromí, zatímco se všichni začínali zvedat, sbírali si deky a polštáře a ostatní věci. V místnosti byly další dvě děti a ty měly s sebou hry a knížky. Anne litovala, že nic takového nevzala pro Newt a Tima.

Jídlo a pití jim nosili už dva dny a povalovala se tu spousta zbytků. Anne se těšila, až ten omezený prostor opustí.

„Co se děje?“ zeptala se, vzala spící Newt do náruče, holčička se k ní přitulila a zase usnula. Na chodbě stáli na stráži dva vojáci. Anne zalila nová vlna strachu, protlačila se k Lydeckerovi s Timem v patách.

„Co se stalo, Brade?“ zeptala se.

Lydecker se podíval po ostatních, viděl, že jsou většinou zaměstnáni sbíráním věcí, sklonil se tedy a pošeptal jí do ucha: „Dvě skupiny byly napadeny. Čtyři oběti, ale všichni ostatní jsou v bezpečí. Simpson a Brackett si myslí, že bude lehčí bránit všechny na jednom místě. Každý, kdo unese zbraň, ji dostane, a bude taky snadnější izolovat nás od zbytku kolonie.“

Anne na něj hleděla.

V bezpečí, řekl.

„Bože můj.“

Čtyři oběti. Ráda by věděla, kdo to je. Každá může být někdo, koho znala, možná přítel, ale přinejmenším někdo, s kým za ta léta seděla v jídelně nebo se bavila. Pak si Anne uvědomila, že to nechce vědět. Čtyři oběti, pomyslela si znova. Líp je myslet na ně jenom takhle. Líp… protože jich bude víc.

„Pojď, Time,“ řekla. „Drž se u mě.“

Byla s dětmi mezi prvními, kdo vyšli z místnosti. Neustále se rozhlížela, jak šli za Lydeckerem, ale držela se blízko vojáků, doufala, že to tak bude bezpečnější, kdyby je napadli vetřelci.

S každým krokem plánovala.

Pomoc musí být na cestě, uvažovala. Teď už jistě poslali zprávu, nouzový signál. Ale jak dlouho potrvá, než někdo dorazí?

Kolonie měla pro případ potřeby k dispozici kosmickou rypadlovou loď k těžení na asteroidech. Otázka byla, jestli byl Onager zrovna tady na Acherónu, když se to celé podělalo, nebo někde mimo. Odpověď neznala, ale uvědomila si, že to musí zjistit – a nenápadně, protože jestli to napadne každého, pohrnou se pryč všichni.

Uvažovala, jak daleko by je exkavátor odnesl. Jenom na další měsíc, nebo ven ze soustavy? Předpokládala, že v tom plavidle není výbava k hyperspánku, ale kdyby se dostali na oběžnou dráhu, v bezpečí tam počkají, až dorazí pomoc.

A pokud tu Onager není, pořád ještě jsou v garážích traktory. Na povrchu planety by s dětmi měla jenom jídlo a vodu, které by si nabrali s sebou, a museli by dávat pozor na bouře, ale aspoň by se dostali pryč od mimozemšťanů.

Nemohli by sebrat zásoby a proniknout do hangáru, tak aby je nikdo nepřistihl? Aby je ty potvory nechytily a neodvlekly? Pokud tam exkavátor není a ona prohledá traktory a shromáždí všechny zásoby, jak dlouho by přežili, kdyby dojela k některému vzdálenějšímu výrobníku atmosféry? Tak dlouho, než dorazí pomoc?

„Musím mluvit s kapitánem Brackettem,“ obrátila se na jednoho z vojáků, vojína Stamoviče.

„Teď má práci,“ odsekl.

Anne sevřela levačkou Timovi ruku, druhou si přidržovala spící Newt na boku.

„Až nás všechny dostanete tam, kam jdeme, potřebuju, abyste mi ho sehnal,“ řekla pevně. „Řekněte mu, že s ním chci mluvit.“

Stamovič obrátil oči ke stropu a postupoval dál, mířil zbraní za rohy a do otevřených dveří.

Dohnal ji druhý voják, Boris Chenovski.

„Já vám ho zavolám, paní Jordenová,“ slíbil. „Ale možná to bude chvilku trvat, než se k vám dostane. Jsme v plným proudu lovu na hnusáky, jasný?“

„Já vím,“ přisvědčila tiše a opřela si v chůzi hlavu o Newtinu. „Jenom prosím udělejte, co budete moci.“

Ale v duchu jí začaly odtikávat hodiny.

22

BEZPEČNOSTNÍ OPATŘENÍ

DATUM: 25. ČERVNA 2179

ČAS: 12:12

„Vážně budeme v bezpečí?“ chtěla vědět Newt.

Anne držela dcerku za ruku, scházely ze schodů, obklopeny patnácti nebo dvaceti dalšími lidmi. Srdce se jí v hrudi divoce chvělo, ale přinutila se usmát.

„Newt, já tě mám moc ráda. Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

„Slibuješ, že mě neopustíš?“

Anne skoro nemohla dýchat. Úsměv ji přešel, když stiskla holčičce ruku.

„Slibuju.“

Dostali se do dalšího patra. Dveře byly otevřené a lidé jimi proudili dovnitř, za ostatními, kteří už byli na chodbě a mířili stejným směrem. Zahlédla Ala Simpsona, jak jde s nimi, bledý a rozcuchaný, ale pořád na koni, štěkal rozkazy.

„Pojď, zlato,“ pobídla dceru, vzala ji zase do náruče a rychle se prodírala davem. Ohlédla se přes rameno na Tima. „Jdeme, malý pane.“

Tim se zamračil. „Já nejsem malý.“

„Ne,“ dala mu za pravdu Anne a napadlo ji, že po smrti otce bude Tim muset vážně rychle dospět. „Jistěže ne.“

Na chodbě hlídala dvojice vojáků, pomáhala odvádět lidi a starala se, aby se všichni dostali na místo určení spořádaně, ale Anne neušlo, jak pozorují větrací průduchy a dveře a jak svírají zbraně, připravení na malér.

„Koukej, Newt,“ řekla, „tihle páni nedovolí, aby se nám něco stalo.“

Skupina mechaniků, topografů a inženýrů měla plné ruce práce se svařováním a zabarikádováním dveří, uzavírali celou sekci bloku D nedaleko od ošetřovny. Dvoje dveře nechali nezapečetěné, ale ty hlídali vojáci, a většina přeživších kolonistů se teď stěhovala do obřího skladovacího prostoru v bloku D. Tam se společně schovají, dokud vojáci a dobrovolníci vetřelce nezlikvidují, nebo dokud nedorazí pomoc.

Na třetí možnost se Anne snažila nemyslet.

Tim popoběhl, aby je dohonil, přesunul se před matku a sestru, jako by je chtěl chránit.

„Neboj se, mami,“ řekl zachmuřeně. „Ty a Newt se mnou můžete počítat, postarám se o vás.“ Anne se kousla do rtu a snažila se nerozbrečet. Nebála se o sebe, ale při pomyšlení na to, že by netvoři chytili její děti, se jí chtělo křičet. Netvoři, které jsme našli my, pomyslela si. Netvoři, které jsme přivedli s sebou.

„Hned je mi líp,“ usmála se. „A co tobě, Newt?“

„Hm, jasně,“ zahučela dívka vyhýbavě. Pátrala pohledem ostražitě kolem, stejně jako vojáci, a Anne si znovu pomyslela, jakou má bystrou dcerku. Newt si přitiskla na hruď panenku Casey a přivinula se blíž k mámě.

Za chvíli Anne dohnala Simpsona. Viděl ji, jak se blíží, celý nervózní a zpocený, a pokusil se ji ignorovat.

„Pane Lydeckere,“ promluvil do své přenosné vysílačky, „máte něco na snímcích? Cokoli, co by pomohlo určit jejich pozici?“ Anne ze své vzdálenosti slyšela praskání doprovázející Lydeckerovu odpověď.

„Ještě ne, pane. Jestli je tu něco jako úl… no, pracujeme na tom.“

„Udržujte zapečetěné dveře, Brade,“ nařídil Simpson. „A dejte na sebe pozor.“

Anne si přehodila Newt na druhý bok a dívala se na něj, jak tak kráčeli. Nemínila mu dovolit, aby se jí vyhnul.

„Vážně si myslíte, že ve skladišti budeme v bezpečí?“ zeptala se.

„Kdybysme zůstali zvlášť, ty potvory nás oddělají jednoho po druhým,“ řekl Simpson. „Naše nejlepší šance je nasadit všechny zdroje, zajistit tuhle oblast a pak ji držet, dokud nedorazí pomoc.“

Anne se zachvěla.

„Vážně, Ale, kdo nám může pomoct?“

„Poslal jsem zprávu na stanici Gateway,“ vysvětloval Simpson, nadutý a pyšný, jako by je osobně všechny dovedl ke spáse. „Pošlou sem další vojáky.“

„Ale to potrvá týdny!“ namítla Anne.

Lidé se obraceli a pokukovali po ní. Tim vedle ní si je zlostně měřil, dokud neuhnuli pohledem. Newt ji objala ještě pevněji, nesvá z matčina rozčilení.

Anne zpomalila, pustila Simpsona dopředu. Spolu s dětmi se zařadila vedle vojáka.

„Můžete mi říct, kde je kapitán Brackett?“ zeptala se. „Vážně s ním potřebuju mluvit.“

„Dám mu vědět, paní Jordenová. Ale jistě si umíte představit –“

„Prostě mu to řekněte,“ přerušila ho. „Řekněte mu, že je to důležité.“

„Pomůže nám Demian, mami?“ zašeptala jí Newt do ucha.

„Možná že my pomůžeme jemu,“ odpověděla Anne a znovu uvažovala, jak dlouho si může dovolit čekat na Demiana, než utečou… a jak dlouho by přežili na povrchu planety, v písečných bouřích v traktoru.

„Tady zůstat nemůžeme,“ obrátila se zase k vojákovi. „Musí být nějaký způsob, jak se dostat z planety pryč.“

„Jediný způsob, jak se z toho dostat, je bojovat,“ odtušil.

Anne se podívala na Tima, tak statečného a hezkého… tak podobného otci. Ano, bojovat a umřít, pomyslela si a políbila Newt na spánek.

Ale ten voják má možná pravdu – možná se z toho ještě pořád dostanou. Budou všichni pohromadě a vetřelci dokážou odvléct jenom omezený počet hostitelů. Prospektoři jsou houževnatí a většina z nich má zbraně. Dohromady s vojáky, pomyslela si, se nám třeba podaří je všechny pozabíjet. Znovu se chopit vlády nad kolonií.

Hodinu po hodině. Usoudila, že to je jediný způsob, jak brát svou situaci. Hodinu po hodině a den po dni. Jestli je Simpson a zbytek personálu všechny dostanou do skladiště, dá tomu Anne ještě trochu času.

Je to naděje, Annie? zeptala se sama sebe. V duchu slyšela Russův hlas. Odpověď se dostavila okamžitě. Nebyla to naděje, co vedlo její rozhodnutí. Děti byly vyčerpané – a nejenom děti. Smutek a strach z ní vysály všechnu vitalitu. Takže si prozatím odpočinou a spolehnou se na ostatní.

Zítra ráno situaci znovu zhodnotí.

Přijď, Demiane, pobízela ho v duchu. Musíme si promluvit, ty a já. Musíme utéct.

Jedno ale Anne věděla jistě. Pokud se rozhodne, že je čas jít, a Demian nebude souhlasit, nebo ho do té doby nenajde, odejde s dětmi sama.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 07:17

Newt se zachvěla víčka, otevřela oči. Vymnula si z nich spánek, zamrkala, protáhla se a zívla, až jí panenka Casey vypadla z náruče.

Podlaha pod dekou byla studená a tvrdá, ale nějak se vyspala s máminou bundou místo polštáře, složenou pod hlavou. Znechuceně se ušklíbla, otřela si sliny z pusy a všimla si, že se nějaké dostaly i na bundu. Posadila se a pokusila se je smáznout. Pak jí došlo, kde je a proč tu je.

Na srdci se jí usadila strašlivá tíže, když se rozhlédla po desítkách lidí, shromážděných ve skladišti. Jen hrstka z nich dosud spala tady vzadu s ní. Ostatní posedávali a vystrašeně se bavili nebo postávali v ustaraných hloučcích. Po místnosti bylo roztroušeno několik vojáků a prospektorů se zbraněmi. Jeden z nich – Chenovski – stál jen kousek od Newt a tiše mluvil s Timem a jeho kamarádem Aaronem.

„… myslíte, že už jsou moc velcí a neprolezou větracími kanály?“ ptal se Aaron.

Chenovski přikývl. „Záleží asi na tom, kdy se vylíhli, ale ano. Myslíme si to.“

„Některý to potrubí je uvnitř docela velký,“ mínil Tim a pohlédl stísněně na mřížku vysoko nahoře ve zdi. „My jsme tam byli.“

„Tohle je skladiště,“ namítl Chenovski. „Obyčejně v něm nikdo nebydlí. Ty průduchy nám zajistí vzduch, ale vážně jsou tu jen pro ventilaci. Síť potrubí, co sem vede, je užší než ve většině míst v kolonii. Ale žádný strachy, kluci…“ Poplácal svou pušku. „My jsme pořád na stráži. Jste chránění, jasný?“

Tim a Aaron se na sebe podívali, ale netvářili se přesvědčeně. Newt se jim nedivila. Viděla tu věc, která se prodrala tátovi z hrudi. Nervózně koukla na mřížku na zdi, sebrala panenku Casey a sevřela ji.

Překřížila nohy a jen tak seděla. Připadala si hrozně malá mezi všemi těmi lidmi hemžícími se kolem. Putovala pohledem po spoustě známých tváří a i některých méně známých a slyšela, jak jí začíná srdce bušit rychleji. Pátrala po mámě. Těkala očima ze strany na stranu a rozhoříval se v ní příšerný strach, s každou vteřinou víc a víc.

Newt na chvilku zavřela oči, ale v té tmě v hlavě uviděla tátu, jak se vzpíná, když mu cizí tvor vyrazil z těla, slyšela jeho bolestný křik… bylo to naposled, co slyšela – a co kdy uslyší – jeho hlas.

Kolik známých hlasů už chybí? Kolik je mrtvých, stejně jako táta?

„Ne,“ zašeptala Newt, spodní ret se jí třásl a do očí vhrkly slzy. Zvedla se, Casey si tiskla k sobě. „Mami?“

Obrátila se k Timovi s Aaronem a k vojínu Chenovskému.

„Kde je máma?“ zeptala se, ale vyšlo to z ní moc tiše. Připadala si jako neviditelná.

Dech se v ní zadrhl, v panice vyrazila a začala se prodírat mezi lidmi. Tim na ni zavolal a rozběhl se za ní, ale Newt už o bratra nestála, chtěla mámu. Vrážela do nohou a boků a zad, volala mámu, ale přitom pořád hleděla do tváří a pokoušela se zjistit, kdo není tady ve skladu a je možná mrtvý. Kde je tátův kamarád Bill? Kde je kuchařka Bronagh, která jí vždycky schovávala nanuky nebo koláče?

„Mami?“ volala Newt.

Nějaká ruka jí sevřela paži. Newt se s tváří zrudlou horkem a vlhkou slzami pokusila osvobodit, ale nešlo to. Slyšela svoje jméno, laskavá slova, ale vrtěla hlavou a vztekle, zoufale se obrátila. Nechtěla nic než mámu. Zjistila, že místo na ni hledí do hnědých očí doktorky Hidalgové. Vrásky kolem nich jako by se prohloubily, vypadala, že za posledních pár dní hrozně zestárla.

„Newt,“ opakovala doktorka Hidalgová. „Nic se neděje. Posluchej mě. Tvoje maminka pomáhá nosit jídlo a zásoby. Před chviličkou mě poprosila, abych na tebe dohlédla, až se probudíš, ale já jsem se zapovídala. Moc se omlouvám, že ses vzbudila a byla jsi sama.“

Slova jako by k ní přicházela z velké dálky.

„Ona… žije?“

„Jistěže, má milá. Je v pořádku. Ujišťuju tě, že ano.“ Ale po tváři doktorky Hidalgové přejel nějaký stín a Newt to poznala, zaslechla zaváhání v hlase vědkyně.

„Ale někdo jiný umřel,“ zamračila se Newt.

Doktorka Hidalgová přikývla. „Několik lidí unesli, když jsme se tu včera večer usazovali. Nenápadně.“

Nenápadně, pomyslela si Newt. Uvědomovala si, že je ještě malá, ale být malá rozhodně neznamená být hloupá. Nenápadně – to znamená, že ani ti vetřelci nejsou hloupí. Jsou záludní a mazaní.

Tim a Aaron ji dohnali.

„Rebeko,“ spustil bratr, „co to děláš? Nemůžeš jenom tak zdrhnout –“

„Chtěla jsem mámu,“ odpověděla a otřela si oči. Na srdci se jí usadila těžká váha, najednou se cítila stejně studená a tvrdá jako podlaha, na které spala. „Chci tátu.“

Aaron uhnul pohledem a Tim přikývl.

„Já taky.“

Newt si začínala připadat trochu otupělá.

„Kdo ještě zmizel?“ zeptala se doktorky Hidalgové. „Kdo je ještě mrtvý? Aldo je v pořádku? A co Lizzie Russová? Je tu paní Flahertyová?“

Nad tím posledním jménem doktorka Hidalgová rozpačitě zamrkala a Newt pochopila, že už jí v kuchyni nikdo sladkosti odkládat nebude. Žádné nanuky. Bronagh Flahertyová je pryč. Na chvilku pevně stiskla víčka a znovu slyšela otcův křik.

Obrátila se k bratrovi a vkouzla mu do náruče. Tim ji pevně sevřel.

„Chci mámu,“ postěžovala si.

„Já vím,“ odpověděl tiše. „Hned se vrátí.“

23

ÚNIKOVÉ CESTY

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 11:11

Doktor Reese zaváhal na schodech, zatímco vojín Stamovič otevřel dveře a vyšel na chodbu se zbraní v pohotovosti. Stamovič byl bledý a vyčerpaný, ale celý se třásl touhou zaútočit.

Uplynula většina dopoledne a od prostředka noci nedošlo k žádnému útoku mimozemšťanů. Stamovičovi se chtělo něco zastřelit. Doktor Reese chtěl mít na ochranu muže připraveného zabíjet, ale trochu se bál, aby ho prst na spoušti nesvrběl tak, že si zvolí nesprávný cíl.

Stamovič se ohlédl na schodiště. „Můžete, doktore.“

Reese za ním vyšel na chodbu a Stamovič ho vedl ke skladišti, kde se skrývala většina kolonistů.

„Jste si jistý, že nezaútočí přes den?“ zeptal se vojín.

Doktor Reese se zamračil. „Jistý si samozřejmě nejsem. Nemáme dost údajů. Ale kromě těch ‚novorozeňat‘ se objevovali většinou v noci.“

„Většinou,“ opakoval Stamovič.

„Podle mě si u xenomorfů nemůžeme být jistí ničím, vojíne. Časem toho o nich zjistíme víc.“

„Já nevím, jestli ten čas máme, doktore. A řeknu vám, že toho ani moc vědět nepotřebuju, akorát, jak je zabít.“

Doktor Reese se napjal, ale přikývl.

„Pracujeme na tom.“

„Já vím, člověče,“ přitakal ten drsný mariňák a opsal hlavní oblouk po chodbě před nimi i za nimi. „Stejně si pořád myslím, že bysme se měli přesouvat ve větších skupinách. Takhle jenom dva…“

„Mám práci,“ zdůraznil doktor Reese. „A kapitán Brackett s většinou vaší jednotky pátrá po těch tvorech. Kdybych měl na svou ochranu celou armádu, věřte mi, že by teď byla tady.“

Doktora Reese trápilo, že dosud nenašli úl mimozemšťanů. Touto dobou už jich musí být hodně a další se narodí. Byly uneseny desítky kolonistů – mnohem víc, než si uvědomovala většina lidí – a ti se jen tak do země nepropadli. Mimozemšťané je jistě odnášejí na místo, kde jsou vejce. Jeho výzkum nezvratně prokázal, že jeden z prvních přisátých parazitů byl trochu jiný než ostatní. Doktor Mori předpokládal, že jeho vejce muselo být vybráno mimozemšťany na opuštěné lodi a koupáno ve zvláštních živinách vylučovaných podobně jako ta pryskyřičná látka, kterou mimozemšťané vyvrhovali.

Ale doktor Reese s ním nesouhlasil. Znamenalo by to, že jeden z lidí, kteří vešli do opuštěné lodi, musel narazit zrovna na vejce královny. To bylo velice nepravděpodobné a chtělo by to pořádnou shodu okolností. Reese měl podezření na nějakou formu přizpůsobení prostřednictvím biologického imperativu, kdy parazit sám projde proměnou, aby vyprodukoval královnu a zajistil pokračování rodu.

Ať to bylo jakkoli, nepotřeboval jiný důkaz než počet vetřelců, kteří se už vyskytli v komplexu. Někde v kolonii mají královnu, která dospěla a začala ohromnou rychlostí snášet vejce – další dramatická ukázka biologického imperativu. Z toho mála, co zjistili, bylo jasné, že xenomorfové jsou nejvýjimečnější tvorové, se jakými se kdy setkal. Žijí proto, aby zajistili pokračování vlastní rasy, a jsou v tom brutálně cílevědomí.

Zezadu se ozvala rána. Oba se prudce obrátili, Stamovič připraven střílet. Na chodbě stál doktor Mori se zvednutýma rukama, tvář bílou skoro stejně jako vlasy.

„Ne, ne!“ křikl. „To jsem já.“

Vypadal udýchaný. Doktor Reese se na něj málem obořil, že riskuje smrt, ale pak se dveře na schodiště otevřely znovu a objevila se jejich laboratorní asistentka Khati Fuquaová spolu s jedním ozbrojeným mechanikem, který se nabídl jako strážce. Ten muž to považoval za velkou službu kolonii, vždyť vědci se pokoušejí přijít na to, jak co nejrychleji vetřelce zabít.

Což pochopitelně nedělali.

„Proboha, doktore,“ obul se Stamovič do Moriho. „Takhle si koledujete o kulku do hlavy.“

Doktor Mori hlasitě vydechl, svěsil ruce a pospíchal k nim.

„Doktore Reesi, musíme si promluvit.“

Reese ukázal na Stamoviče.

„Jděte první, pane Stamoviči. Nechte doktoru Morimu a mně trochu soukromí, prosím.“

Mori pokynul Khati. Spolu s mechanikem se vydala za Stamovičem ke skladišti.

„Co máte tak naléhavého, že jste se za mnou hnal?“ zeptal se doktor Reese tiše a rozhlédl se na všechny strany, jestli je nikdo neslyší.

Doktor Mori se zachmuřil. Reese sice byl jeho nadřízený, ale jemu se nelíbilo, když mu to připomínal tím povýšeným tónem. Ne že by se Reese staral o to, co se doktoru Morimu líbí a nelíbí.

„Zrovna jsem zjistil, kolik kolonistů bylo zabito nebo odvlečeno,“ vykládal Mori tiše. „Nastal čas, doktore Reesi. Provedl jsem počítačový model pravděpodobného výsledku, ale to ani nepotřebujeme, že? Musíte se rychle rozhodnout. Je načase, abychom opustili Acherón. Vzorky jsou připraveny ke sbalení pro transport a já jsem uložil všechna data. Máme všechno, co potřebujeme –“

„Ale ne všechno, co chceme,“ přerušil ho doktor Reese s postranním pohledem, oči podrážděně přimhouřené. „Společnost bude chtít živého xenomorfa – nebo aspoň jednoho z ovomorfů.“

„A jak ho navrhujete převézt?“ zasyčel doktor Mori.

Když ho doktor Reese ignoroval a šel dál, popadl ho Mori za paži a násilím ho k sobě obrátil.

„Ten počítačový model mluví jasně –“

„Já tuhle situaci řídím, doktore Mori,“ zavrčel Reese a zatínal zuby vztekem nad kolegovou opovážlivostí.

„To si jenom myslíte,“ zašeptal doktor Mori. Oba si uvědomovali, že Stamovič, Khati a mechanik se zastavili a zírají na ně. „Dochází čas. Jestli chceme zachránit data a sami sebe, musíme pryč.“

„Bude to brzy,“ ujistil ho doktor Reese. „Věřte mi.“

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 11:17

Anne vešla do skladiště a nesla velikou bednu čerstvého ovoce ze skleníku.

Skoro dvě hodiny sklízela plody spolu s inspektorkou skleníku Genevieve Dioneovou a hrstkou dalších dobrovolníků a byly to jedny z nejustrašenějších chvil v jejím životě. Přestože pracovali pod ochranou vojáka a dvou ozbrojených prospektorů.

Hrdě se k tomu úkolu přihlásila, ráda, že může pomoci. Uvědomovala si, že se na tom podepsal pocit viny kvůli plánu, že je opustí. Měla tu řadu přátel, a i ti ostatní patřili do jedné velké rodiny, kterou se stala kolonie.

Teď už ale svou povinnost splnila. Po celou dobu ve skleníku měla husí kůži a dokonce i cestou zpátky pořád čekala, kdy na ně zaútočí mimozemšťané. Myslela si, že ten pocit přejde, až se dostane zpátky mezi své lidi, ale nestalo se. Odložila bednu na zem a rozhlédla se, pulz se jí zrychlil při každém pohledu na zabarikádované dveře nebo na průduch zajištěný mříží.

Myšlenka na Onager jí v hlavě plála jako žhavý uhlík. Rozhlédla se a zamyslela se, koho to ještě mohlo napadnout. Derrick Russell, Nolan Cale a Genevieve Dioneová stáli v hloučku jako spiklenci, ve tvářích odhodlání. Něco měli za lubem, ale netušila co.

Většina kolonistů by o exkavátorové lodi neuvažovala, i kdyby si na ni vzpomněli, věděli, že by je neodnesla daleko. Někomu ale jistě dojde, že nakonec bude záležet jenom na čase. Tam na oběžné dráze by získali vzácné dny nebo týdny potřebné k přežití, než dorazí záchrana.

Pokud je ta loď vůbec tady, pomyslela si. Jestli ne, pořád ještě mají traktory. Může odsud děti dostat v jednom z těch kovových monster, když bude třeba. Ale nechtělo se jí zmizet bez Demiana.

Hodiny odtikávaly.

„Mami!“

Anne se obrátila a viděla, jak se k ní žene Newt, z levé hrstičky jí visí Casey, kterou svírá za blonďaté vlásky. Usmála se, nastavila náruč a Newt jí do ní skočila.

„Ahoj, zlato,“ usmála se Anne a stíny v srdci se na chvilku rozplynuly. „To jsem ráda, že jsi vzhůru.“

Newt se od ní odstrčila tak, až ji Anne musela postavit na zem. Pak šťouchla matku do boku.

„Už mě nenechávej samotnou!“ utrhla se na ni vztekle. „Slíbila jsi mi to!“

„Já jsem jenom…“ začala Anne, ale viděla, že je dcerka rozzuřená a vystrašená, a tak to nedořekla. „Dobře. Promiň.“ Rozhlédla se. „Chceš jablíčko?“

Newt se nechtěla nechat rozptylovat ani uklidňovat, ale nechala si to projít hlavou a dala si říct.

„Třeba jo,“ škubla ramínky.

„Kde je Tim?“ zeptala se Anne.

„Hraje si s Aaronem,“ odpověděla její dcera s očividným nesouhlasem.

Anne zadržela dech. „Snad ne u –“

„Ne, mami,“ zarazila ji Newt. „Ne na schovku. Kluci jsou hloupí, ale tak moc ne. A taky na ně dává pozor voják Chenovski. Já jsem si chvilku hrála s Luisou, ale její máma chtěla, aby něco snědla, a tak jsem jenom čekala.“

Anne přikývla, sklonila se a vzala z bedny jablko. Když ovoce podávala dceři, zvedla oči a viděla, jak dovnitř vcházejí doktor Reese a doktor Mori spolu s několika dalšími, včetně vojína Stamoviče. Přimhouřila oči. Zatímco se Newt zakousla do jablka, bojovala Anne s nutkáním chytit Reese a donutit ho, ať jí řekne, co ví o mimozemšťanech. Co o nich zjistili?

A snad ještě důležitější věc – co o těch tvorech ví společnost Weyland-Yutani? Věděla snad předem, do čeho je s Russem posílá, když jim nařídila prozkoumat souřadnice místa se ztroskotanou lodí?

Při tom pomyšlení se v ní rozlil vztek.

„Newt, vidíš tamhle doktora Reese?“

„Jasně.“

„Musím s ním chvilku mluvit. Takže nikam nejdu. Budu jenom tamhle –“

„Jdu taky.“

„Ne, zlato. Musím s ním mluvit sama.“

Newt se chvilku tvářila podezíravě, pak zhodnotila vzdálenost k doktorům.

„Tak jo. Ale nikam nechoď beze mě.“

„To nikdy,“ slíbila Anne a políbila ji na temeno. „Ať žijí Jordenovi.“

Newt pevně přikývla.

„Ať žijí,“ zamumlala s plnou pusou jablka.

Anne se vydala přes skladiště, obcházela hromady zboží a zásob, navršených na sebe, aby se udělalo místo pro kolonisty. Doktor Reese a doktor Mori mluvili s Alem Simpsonem. Tak se soustředila na Reese, že když střeženými dveřmi hned za vědci vešel Demian Brackett a i on zamířil k Reeseovi, nejprve si ho nevšimla.

Pak ho ale zahlédla a přidala do kroku. Byla by chyba odhalit své plány před vědci, takže musí být opatrná. Nemůže ale připustit, aby Brackett odešel, než ho odchytí.

„Demiane,“ zastavila ho. „Musíme si promluvit.“

Jistě si všiml jejího naléhavého výrazu, protože se mu v očích objevila starost.

„Copak?“ zeptal se. „Děti jsou v pořádku?“

Síla a laskavost, které z něj sálaly, ji rozlítostnily. Věděla, že si vybrala správně, když si vzala Russe – jinak by se Newt a Tim nenarodili –, ale přepadla ji svíravá bolest, jakmile si dovolila zauvažovat, kam by byl vedl život s Demianem.

„Jsou v pořádku. Já jenom…“ Odmlčela se, protože se k nim blížili Simpson, Reese a Mori. Kakofonie hlasů ve skladišti narůstala a veškeré naděje na rozhovor v soukromí se rozplývaly. „Až to vyřídíš, potřebuju s tebou mluvit, než zase utečeš.“

Brackett vážně přikývl.

„Jistě. Dáš mi minutku?“

Anne se chystala odpovědět, ale to už byl u nich Simpson a tvářil se ukřivděně.

„Kapitáne, co to děláte?“ zeptal se. „Našel jste to hnízdo?“ Knír se mu chvěl, když mluvil.

„Ještě ne –,“ začal Brackett.

„Tak co děláte tady?“ zavrčel Simpson vztekle. „Spousta lidí vám vyčítá ty noční ztráty, protože jste odmítl vyčlenit na ochranu tohoto úkrytu celou jednotku. Řekl jste mi, že to bylo nevyhnutelné, že je důležité vystopovat a zabít mimozemšťany. Ale ani to jste zatím neudělal.“

„Simpsone,“ nasadil Brackett tichý, ale nebezpečný hlas. „Nepřišel jsem za vámi. Jsem tu kvůli doktoru Reeseovi.“

Správce si něco zahuhňal pod vousy, chystal se odseknout, ale Brackett ho umlčel pohledem.

„Co pro vás můžu udělat, kapitáne?“ zeptal se doktor Reese.

„Dostal jsem zprávu od svých nadřízených – a chci vám ji tlumočit.“

Doktor Reese se napjatě usmál. „Pokračujte, prosím.“

„Ptal jsem se na nasazení své jednotky jako bezpečnostního doprovodu výzkumných výprav kolonie a objasnil své námitky. Odpověď došla od Námořních vesmírných sil, z velitelství Eridani na planetě Helene 215,“ pokračoval, „a informuje mě, že mám rozkaz zajišťovat bezpečnost kolonie jako takové – a že bezpečí jednotlivců vydávajících se za její hranice není úkolem koloniální námořní pěchoty.“

Doktor Mori vyprskl: „To je absurdní. Odjakživa jsme –“

„Ticho,“ houkl doktor Reese a zvedl ruku. Tvářil se zachmuřeně, ale arogantně, a Anne nechápala proč. „Pokračujte, kapitáne Brackette.“

Anne se podívala na Demiana a viděla mu ve tváři vztek.

„Dvě hodiny poté, co jsem dostal tento rozkaz, byl zrušen tajným komuniké vydaným velitelským štábem na O’Neilově stanici –“

„Nejvyšší armádní autoritou,“ přerušil ho Reese.

„Ano,“ potvrdil Brackett. „Spolu se šéfem operací stanice Gateway,“ dodal a podíval se na Anne, aby se ujistil, že pochopila. Obrátil se zpátky k Reeseovi a Morimu, Simpsona pořád ignoroval. „Teď mám rozkazy být se svou jednotkou k dispozici vám, doktore Reesi. Mám všemi silami podpořit jakýkoli plán, který vymyslíte, na vyřízení záležitosti s mimozemšťany. Ten rozkaz splním, protože jsem voják. Ale,“ dodal, „dál budu hlásat své názory, a především ten, že vláda a společnost jsou moc zdrženlivé. Já vám nevěřím, doktore.“

Anne se dívala, jak Alu Simpsonovi spadl hřebínek. Věčně velikášský správce zrovna ztratil poslední zbytky vlivu, jaký kdy měl na obyvatelstvo Hadleyho naděje. Simpson sice býval omezený a popudlivý, ale vždycky ho uznávala za tvrdou práci a odhodlání. Veškerá jeho vláda nad kolonií ale byla odjakživa jenom iluze. Vědělo se, že všechno diktuje společnost Weyland-Yutani, a to znamenalo, že ve vedení byl vždycky doktor Reese. Brackettovy nové rozkazy jenom formálně potvrdily skutečnost.

„Co to s vámi sakra je?“ zeptala se.

Všichni čtyři muži se obrátili a hleděli na ni, vědci překvapeně, jako by ji do té doby neviděli. Kolem se shromáždilo několik kolonistů, diváků toho divného drobného mocenského boje.

„Lidi umírají.“ Zabodávala se do nich pohledem. „Moji přátelé a já… moje děti… nám je jedno, kdo z vás tu velí. Vlastně si troufnu říct, že zrovna teď všichni kašlem na to, kdo z vás si myslí, že velí. Rozpadá se to tu. Můj manžel je mrtvý a taky spousta mých přátel a desítky se pohřešují. Ty mimozemšťany je těžké zabít a je jich čím dál tím víc. Jestli nevymyslíte způsob, jak je zničit, nezůstane nikdo, komu byste mohli velet.

Takže tu přestaňte postávat a poměřovat si ptáky.“

Obecenstvo se rozjásalo, zvedla se vlna potlesku.

„Mami?“ uslyšela dcerku a začervenala se, došlo jí, že Newt neušlo, co řekla. Anne se ohlédla, všimla si, že Tim zakrývá sestře uši, a usmála se na děti.

„Paní Jordenová má pravdu,“ přikývl Simpson a rozhlédl se po shromážděných kolonistech. „A my děláme, co můžeme, abychom vás všechny ochránili, vystopovali ty mimozemšťany a osvobodili vaše ztracené přátele.“

Osvobodili? Někdo tomu vážně věří? Anne kolem sebe slyšela reptání a věděla, že to kolonisté nenechají jen tak bez námitek. Všichni se báli, truchlili a žádné řeči je nemohly utěšit. Jejich nervy uklidní jenom výsledky.

Podívala se na Bracketta, ale ten strnule stál vedle vědců a doktor Reese k němu něco zabručel.

„Umřeme všichni?“ vypískla Luisa se zrzavými vlasy jako vrabčím hnízdem kolem obličejíčku.

Brackettovi roztála tvář, popošel dopředu.

„Ne, zlato. To nedovolím –“

Najednou všechny vylekal ruch u dveří. Lidé překvapením a strachem couvali, někteří vyplašeně křičeli, ale dovnitř vrazil Lydecker s několika dalšími členy správy kolonie. Viděl, že je vylekal, omluvil se a hned pospíchal k Simpsonovi. Vzal šéfa pod paží a odvedl ho do izolovaného rohu.

Mezi příchozími byl i úhledný mladík jménem Bill Andrews, který často přiděloval práci výzkumným týmům. Anne a Russ se s ním za ta léta dobře znali, a teď za ním zamířila.

„Bille… co se děje?“

Rozhlédl se, očividně váhal, kolik toho může říct. Ale pak zamrkal, jako by si vzpomněl na něco, co neměl nikdy zapomenout.

„Jak se držíte, Annie?“

Podívala se na děti. Newt a doktorka Hidalgová se usadily na plastových bednách, zabrané do živého rozhovoru, ale Tim seděl sám na zemi jako hromádka neštěstí. Když dohlížel na sestru, vypadal v pořádku, ale jakmile neměl co dělat, myšlenky mu přirozeně zabloudily zpátky k hrůze z otcovy smrti.

„Já jsem v pořádku,“ odpověděla a pomalu vydechla. „Ale bojím se o děti. Pořád uvažuju, kdy ten zlý sen skončí.“

Bill zalétl pohledem k Lydeckerovi a Simpsonovi a snížil hlas.

„Možná brzo,“ svěřil se jí a Anna ho zvědavě sledovala. „Předtím jsme byli hloupí, nemyslelo nám to. Všichni přece máme implantáty. Konečně nám došlo, že tak vystopujeme ty ztracené lidi.“

Anne se plácla do čela. Každý kolonista měl podkožní implantát – vysílač osobních údajů. Za ty roky v Hadleyho naději zažila jejich využití jenom dvakrát – když se prospektoři dostali z dosahu vysílaček a postihla je mechanická závada. Ale stejně to mělo někoho napadnout dřív.

Mělo to napadnout ji samotnou.

„Myslíme si, že jsme lokalizovali hnízdo těch potvor, pod výrobníkem číslo jedna,“ oznámil jí Bill. „Pan Lydecker čeká, že tam vojáci hned pošlou ozbrojenou výpravu.“

Usmál se. „Už to nebude trvat dlouho.“

Anne přikývla, ale netroufala si doufat.

„To rozhodně ne.“

DATUM: 26. ČERVEN 2179

ČAS: 12:21

„Asi jste mě nepochopili,“ řekla doktorka Hidalgová, zasunula si vlasy za uši a upřela na své kolegy zachmuřený pohled. „Jdu s nimi.“

Doktor Mori vycenil zuby a nesouhlasně se zašklebil, ale doktor Reese vypadal upřímně šokovaný. To se jí líbilo – že ho dokáže vyvést z míry.

„To je nepřijatelné, Thereso,“ zabručel Reese.

Tiše se zasmála.

„Myslíte si, že se starám o to, co vám přijde přijatelné?“

Když předtím viděla, jak spolu Lydecker a Simpson mluví, a pak sledovala, jak ti dva zašli za jejími kolegy z vědeckého týmu, poznala, že došlo k průlomu. Pak se vrátila Anne převzít si děti a prozradila jí, že bylo objeveno hnízdo vetřelců.

Doktorka Hidalgová okamžitě pochopila, že nemůže zůstat tady s kolonisty. Ne, když věděla, že budou brzo opuštěni. A tak odtáhla kolegy vědce od Simpsona, Bracketta a ostatních, aby si s nimi promluvila. Šlo to zhruba tak, jak čekala.

„Je jenom jediná cesta, jak to provést,“ vykládal doktor Reese. „Vojáci musí pobít všechny vetřelce. Jeden z těch idiotů navrhoval, že se pokusí přetížit jádro výrobníku, aby vybuchlo, jako při tom incidentu s bratry Finchovými… ten výbuch, který zničil výrobník číslo šest.“

Doktoru Morimu poklesla čelist. „Ale to by zničilo celou kolonii.“

„Přesně tak,“ odfrkl si Reese.

Doktorka Hidalgová přikývla. „Proto se Al Simpson nabídl, že půjde taky. Potřebují technika – někoho, kdo je bude navádět a říkat jim, co je bezpečné a co ne. Riskuje vlastní život, doufá, že pomůže zachránit zbytek těchto lidí.“ Měřila si je pronikavým pohledem. „A já chci udělat totéž.“

Stříbrovlasý vědec Mori ji hrubě popadl za paži, zaryl do ní prsty, přiblížil se k ní a naléhavě jí zašeptal: „Jste pitomá, ženská? My sbalíme svá data a vzorky a opouštíme Acherón.“

Ale ona zavrtěla hlavou.

„Můžu jim pomoct,“ prohlásila pevně. „Vím toho z medicíny dost, abych mohla ošetřovat rány, a jsem schopná radit ohledně mimozemšťanů.“

„Thereso,“ vyštěkl doktor Reese stroze, „jestli to bude vypadat, že to vojáci nezvládnou, odletíme, ať už s vámi, nebo bez vás.“

Doktorka Hidalgová nesnášela každé mrknutí, každý okamžik, když musela zavřít oči. Pokaždé se jí přitom v duchu zjevil vetřelec masakrující lidi v lékařské laboratoři a odvlékající ostatní coby živé inkubátory.

„Udělejte, co musíte udělat, doktore Reesi,“ pokrčila rameny a obrátila se k Morimu. „Poradila bych vám, ať se staráte o sebe, ale popravdě, v tom vy dva odjakživa vynikáte.“

24

OD DESÍTI K PĚTI

DATUM: 26. ČERVEN 2179

ČAS: 13:32

Dýchej, Juliso, nabádala se. Jsi ozbrojená a nebezpečná. I když se poručice Parisová pokoušela kráčet tiše, připadalo jí, že její kroky znějí na opuštěné chodbě jako hřmění.

Normálně by se při tom pomyšlení usmála, ale úsměvy byly dnes odpoledne nedostatkové zboží. A to platilo i pro vojáky. Měla na sobě neprůstřelnou vestu MX4 a ochrannou přilbu. U opasku na boku jí visela pistole VP78 a v rukou si nesla pulzní pušku M41A, další pušku měla přehozenou přes rameno jako zálohu, vše s náboji s dalekým dostřelem. Měla dost palebné síly na to, aby sama vyřídila celou armádu. Všechno jí to ale bude málo platné, pokud se k ní vetřelci dostanou dřív, než je stihne zabít.

A ta kyselinová krev… nechtěla na to ani myslet.

Kapitán Brackett vzal Drapera, Pettigrewa a deset dalších vojáků na lov vetřelců v jejich doupěti, nebo co to bylo za peklo, a jí svěřil velení nad bezpečností kolonistů v uzavřeném křídle bloku D. Rozmístila zbytek jednotky po vnitřním obvodu, ne jen u každého potenciálního vchodu do skladiště, ale na všechny křižovatky vedoucí tím směrem.

Sama už hodinu hlídala obranný perimetr, kontrolovala zavařené dveře a barikády a stráže, které kryly dva nezapečetěné vstupy. Před několika odbočkami minula dveře do skladiště – nechala je střežit třemi vojáky vyzbrojenými ještě důkladněji, než byla sama. Suma sumárum však neměli dost lidí na účinnou obranu kolonistů, kdyby vetřelci zaútočili hromadně.

Naskočila jí husí kůže pokaždé, když míjela nějaké dveře nebo se blížila k zatáčce chodby. Postupovala k dalšímu rohu, zahvízdala stanovený signál. Zpoza rohu se ozvala odpověď, stejné dva tóny, a ona si oddechla a přidala do kroku. Zabočila a uviděla Alda Crowleyho, jak se opírá o zeď s puškou v náruči.

„Sakra, Aldo,“ vydechla, „jseš nějak moc v klídku.“

Crowley se napřímil do pozoru, ale jen na chvilku, pak se zasmál a opřel se zas o zeď.

„Poručíku, jsem samotnej vojáček s kvérem. Když na nás ty potvory vtrhnou hromadně a já budu v cestě, udělám nejlíp, když začnu ječet jako malá holka. Aspoň bych vás ostatní varoval.“

Mohla se s ním hádat, ale měl pravdu.

„Jak je libo,“ přikývla. „Já tě nebudu nutit, abys tu mašíroval jako na přehlídce. Ale řeknu ti tohle… ty věci můžou umřít. Když tu budeš stát a škrábat se na prdeli, skončíš s tím mládětem v břiše. To bych byla radši mrtvá.“

Poručice Parisová se vydala dál, ale všimla si, že se Aldo už o zeď neopírá. Zbraň držel v obou rukou, sledoval rohy a stíny na chodbě před sebou, která odbočovala k velitelskému bloku.

O dvacet metrů dál narazila na vojínku Yousseffovou a muže zvaného Virgil, který s ochrannou maskou na obličeji a ruční svářečkou roztavoval západky na dveřích schodiště. Tak zbudou volné jenom jedny dveře – jediná cesta, kterou může Brackett a ostatní dovnitř a ven.

Virgil začal odspodu, tekuté kovové jiskry létaly všemi směry, kov se pod plamenem žhavil doběla.

„Něco nového?“ zavolala poručice Parisová do rámusu svářečky.

Yousseffová zavrtěla hlavou, Virgil ani nevzhlédl.

Parisová se vytáhla na špičky a vykoukla malými čtvercovými okénky ve dveřích schodiště. Po schodech na druhé straně tančily stíny a světlo, ale žádný pohyb tam neviděla.

„Myslíš, že to zvládnou?“ zeptala se Yousseffová.

„Doufám,“ odtušila Parisová a pak se ušklíbla. „Ten nový velitel je pastva pro oko. Nerada bych viděla, že mu ukousli ksicht.“

Yousseffová se zasmála a přikývla.

„To ti podepíšu.“

Poručice Parisová se vydala dál na obchůzku po obvodu, překvapená, že po skoro dvou letech, co sloužila s Yousseffovou, konečně našly společnou řeč. Pomyslela na Bracketta, který šel s tím debilem Draperem, a doufala, že se oba vrátí živí. Ztratili už moc vojáků, například Coughlina, a nechtěla přijít o další.

Blížila se zase k rohu, zahvízdala signál.

Udělala ještě tři kroky a zůstala stát, zakabonila se. Nadechla se a vydechla, poslouchala bušení vlastního srdce. Zvedla pulzní pušku a popošla o dva kroky k zatáčce. Pak znovu zahvízdala.

V odpověď se ozvalo vlhké chrčení, následované plácnutím těla na zem.

Do hajzlu.

Tiše a rychle pospíchala k rohu. Postavila se zády ke zdi, vystrčila za roh hlaveň pušky a vykoukla za ní.

Vetřelec se skláněl nad Chenovským, který ležel na zemi, živý, ale ochromený. Tvář a zbroj mu pokrývala silná vrstva jakési hlenovité tekutiny, ale oči měl vykulené, vnímal. Vetřelec ho vlekl k větvící se chodbě.

Paralýza, pomyslela si. Ale bude při sobě, když ho dají před vajíčko a nechají toho podělanýho parazita, aby do něj nakladl vetřelce.

Jednou dala Chenovskému pusu. Byla tehdy líznutá a rozbolavělá, protože byla sama a měla narozeniny. Jejich přátelství se zakládalo hlavně na tom, že ho šidila při kartách a on jí to trpěl.

Parisová vyšla zpoza rohu.

„Hej, ty zmetku!“ vyštěkla.

Vetřelec prudce zvedl hlavu. Pokud měl oči, upřely se teď na ni.

„Poručíku?“ ozvala se Yousseffová zleva, z míst, odkud přišla.

Parisová střelila mimozemšťana dvakrát do hrudi. Zavrávoral, kyselinová krev se vylila na zem, syčela, jak se prožírala podlahou. Sprška zasáhla Chenovskému nohy, zasténal, ale mohl dopadnout mnohem hůř.

„Pozor!“ houkla, popošla o krok dopředu, pokoušela se tu věc odlákat od Chenovského, dokud je naživu.

Vetřelec nevypadal, že by se bál.

Místo toho se k ní blížil, jako by ji provokoval, aby na něj znovu vypálila – ponoukal ji, aby vylila další kyselinu na přítele. Parisové se obracel žaludek.

Jak moc chytré jsou ty potvory?

Několikrát vypálila do zdi těsně vedle netvora. Zleva slyšela křičet Yousseffovou… běžela k ní… a pak se objevil i Aldo Crowley, přihnal se sem až ze svého postu u dalšího rohu, o šedesát metrů dál.

Vetřelec sebou ani neškubl. Otevřel tlamu a z ní vyjely čelisti, ze rtů se táhly silné provazce slin. Parisové se chtělo ječet. Chtělo se jí zvracet. Ale hlavně se jí chtělo toho ďábla zabít.

Stiskla spoušť, vypálila mu jedinou ránu přímo doprostřed hlavy. Trhl sebou doleva, kulka se prodrala krunýřem a zasáhla lebku. Tvor se vztyčil jako ve spravedlivém vzteku, stočil ocas za sebou a poručice Parisová se připravila na jeho útok. Odhadovala, že jestli spustí palbu z pulzní pušky, zabije ho dřív, než se k ní dostane, a možná – snad – jeho krev nedopadne nikam na ni a Chenovski přežije.

Vetřelec zabořil špičku ocasu Chenovskému do lebky, až to vlhce křuplo.

Parisová zaječela a začala pálit, zatímco na ni vetřelec zaútočil. Schytal tucet ran, jak postupoval vpřed, a ona couvala, narazila do zdi, ale pálila dál, až mu rozstřílela celé tělo. Vyvalila se krev, rozprskla se a propálila do zdi a Parisová uhnula stranou.

Sklouzla na břicho, puška ji práskla do přilby a pistole se zaryla do boku. Zjistila, že leží na zemi, když k ní dorazila Yousseffová.

„Vstávej, poručíku,“ vyštěkla Yousseffová. „Může jich tu být víc.“

Jako by to Parisová sama nevěděla. Vyškrábala se na nohy a připravila si pulzní pušku.

„Já nevím, jak se to dostalo zapečetěnýma dveřma, ale muselo to přijít z tý strany chodby,“ hlásila Yousseffová a ukázala zbraní. „Jinak by to nemohlo Chenovského napadnout, kdyby to přišlo odjinud.“

O deset metrů dál zelo ústí boční chodby. Ženy si vyměnily pohled. Ani jedné se tam nechtělo, ale neměly na vybranou. Zdálo se, že mimozemšťané vědí přesně, kde se kolonisté ukryli, a pokoušejí se zničit obranu.

Nebo jim je to fuk, pomyslela si Parisová a přejel jí mráz po zádech. Možná už považují naše skladiště za svoje skladiště… A ať se tamten dostal dovnitř, jak chtěl, myslí si, že můžou přijít a po troškách nás likvidovat, jak se jim zlíbí.

„Pojď se mnou,“ nařídila Yousseffové a popošla o krok.

Chodbou se rozezněla rána.

Aldo Crowley ze sebe vyrazil cosi, co znělo jako sprosté rouhání jakémusi bohu.

Parisová s Yousseffovou se bleskurychle obrátily a uviděly Virgila na zadku se svářečkou v ruce a obličejovou maskou pořád na sobě, až nemístně nezúčastněného. Další rána a dveře na schodiště se začaly nahoře ohýbat. Svar dole, i když ještě teplý, držel, ale horní část se začala prohýbat dovnitř.

Do rozšiřující se škvíry praštil hlavou mimozemšťan.

„Střel ho, Aldo!“ křikla Parisová a s Yousseffovou se hnaly zpátky chodbou. „Střílej, kruci!“

Aldo stiskl spoušť a zasypal dveře plazmovými střelami, které rozpraskaly okna a vyryly důlky v kovu. Mimozemšťan narazil do dveří znovu, panty zaskřípaly a začaly povolovat.

Virgil se v sedu vzpřímil, vyhrabal se dopředu, vrazil svářečku do škvíry ve dveřích a vypustil proud koncentrovaného modrého plamene.

Parisová slyšela mimozemšťana ječet. Ten zvuk se jí zamlouval.

Pak se netvor vlámal do dveří. Jedno křídlo se úplně vyrvalo, spadlo na Virgila a vyrazilo mu svářečku z ruky. Její plamen mu přejel po těle, a i když ho ženy pode dveřmi neviděly, slyšely, jak kvílí bolestí.

Mimozemšťan vytrhl zbraň Aldovi z ruky, odhodil ji a povytaženou vnitřní čelistí se mu zakousl do čela.

Zatímco mrtvý Aldo klouzal po zdi dolů, spustily Parisová a Yousseffová palbu a rozstřílely netvora desítkami střel.

Když skončily a v uších jim ještě zněla ozvěna palby, zadržela Parisová dech. Zíraly do zejícího chřtánu zničených dveří na schodiště. Po několika vteřinách se k nim rozběhly, na Alda se ani nepodívaly, zastavily se jen na okamžik a zkontrolovaly Virgila, který zahynul vlastní svářečkou.

Namířily zbraně do ztemnělého schodiště, kde poblikávala světla, a pak pospíchaly na roh, který byl ještě před chvílí stanovištěm Alda Crowleyho.

Postavily se tam na stráž, sledovaly chodbu poznamenanou krveprolitím, pátraly po známkách dalšího útoku.

Chvilku se nedělo nic.

„Jsme v prdeli,“ vydechla Yousseffová.

Poručice Julisa Parisová neříkala nic, jen se modlila, aby Brackett a Draper zvládli svou práci. Věděla, co riskuje, když vstoupila do armády, ale tady na Acherónu se jí rozhodně umřít nechtělo.

DATUM: 26. ČERNA 2179

ČAS: 13:39

Obrovská stavba byla označena Výrobník atmosféry číslo 1. Velikostí odpovídal zhruba starodávnému sportovnímu stadionu, byl nejmíň patnáct pater vysoký a několik úrovní hluboký. Jeho vnitřní zařízení zahrnovala nejen nejdůležitější jednotky na výrobu atmosféry, ale i energetický reaktor, zajišťující elektřinu pro celou kolonii.

Z hlavního patra komplexu kolonie se táhl široký služební tunel směřující pod zem a spojující se s podzemním patrem masivní procesorové stanice. Po cestě tím tunelem pozoroval Brackett se svým týmem jasný důkaz toho, že ho mimozemšťané využívali pro cesty do komplexu a zpátky. Všude se táhl lepkavý tuhnoucí sekret, který démoni vylučovali, objevovaly se i šmouhy a kaluže lidské krve.

Lydeckerův personál vystopoval signály z implantátů na místo pod hlavními teplárnami, v útrobách procesoru číslo jedna – ve třetím podzemním patře. Mimozemšťané si budovali úl v horkém hučícím břiše stanice. Kapitán vedl tým do té mohutné stavby a pokoušel se nemyslet na to, kolik netvorů tam na ně bude čekat.

Třetí podzemní patro bylo přístupné dvěma výtahy a dlouhými úzkými schody. Brackett a Draper hlídali a vojín Pettigrew odvedl Stamoviče, Hauera a sedm dalších vojáků do velikého nákladního výtahu. Kapitán skupinu nerad dělil, ale díky rychlosti výtahu to bylo nejlepší řešení. Postup po schodech až dolů by zahrnoval moc temných zákoutí, z nichž by mohly vyrazit nestvůry.

A taky moc dveří, kdežto výtah měl jenom jedny.

„Pettigrewe, až se dostanete dolů, zůstaňte na místě, pokud na vás nezaútočí,“ nařizoval Brackett. „Rozumíte? Nikdo nepůjde na průzkum. Jenom zajistěte prostor kolem výtahu a počkejte na nás. Hned jsme tam.“

„Ano, pane,“ hlesl Pettigrew. V přilbě, která mu zakrývala světlé vlasy, vypadal dospěleji. Nebo to byl možná strach, co ho dělalo starší.

„Jestli uvidíš nějaký potvory, utíkej jak zajíc,“ nabádal ho Draper s rošťáckým leskem v očích. „Rychlejc než ti v tý opuštěný lodi.“

Stamovič se uchechtl, ale pak mu tvář ztemněla.

„Sakra. Já tam byl taky.“

„Jo,“ přisvědčil Draper. „Já vím.“

Brackett se zakabonil. „Dobrá, jeďte. Sejdeme se dole.“

Odstoupil od výtahu a dveře zajely. Zatímco výtah klesal, pohlédl na Ala Simpsona, který stál s doktorkou Hidalgovou u druhého výtahu. Simpson držel snímací zařízení nastavené na schéma řídicího bloku. Ukazovalo plán podzemních podlaží, určovalo místa, kde senzory zachytily shluk signálů z implantátů.

„Do toho, pane Simpsone,“ řekl Brackett.

Simpson stiskl tlačítko, kterým se přivolával druhý výtah. Uslyšeli rachocení a hukot, jak stoupal. Doktorka Hidalgová nakoukla do klece, která tvořila šachtu, a viděla, jak k nim stoupá prázdná kabina.

Když dorazila, odsunuly se dveře a všichni nastoupili dovnitř. Výtah zarachotil a zařinčel, dveře se zavřely a začal sestup. Bracketta napadlo, jak jsou asi mimozemšťané chytří. Dovedou odlišit rámus výtahu od ostatních průmyslových zvuků, které plní tohle podzemní srdce kolonie?

Usoudil, že nejspíš ano.

Když se dostali dolů – Brackettovy myšlenky zalétly ke Ztracenému ráji a devátému okruhu Pekla – Pettigrew a ostatní už měli okolí zajištěné. Brackett vystoupil z výtahu jako první, Al Simpson hned za ním. Navzdory hrozbám, které všichni očekávali, správce skoro ani nevzhlédl od přístroje. Brackett se přistihl, že toho chlapa proti své vůli obdivuje.

„Tudy,“ oznámil Simpson a ukázal přes volný prostor k široké chodbě vedoucí mezi dvěma mohutnými generátory. Svítidla byla upevněna vysoko na stropě a daleko nedosahovala, takže stínů bylo mnohem víc než ostrůvků světla.

„Nemůžeme jim tu celej ten cirkus prostě nechat a zmizet z týhle planety?“ zeptal se Hauer a zdálo se, že to myslí vážně. „Evakuaci už bych si dal líbit.“

„Cos to říkal? Ejakulaci?“ zašklebil se Stamovič.

Několik mariňáků se zasmálo.

Brackett máchl zbraní a namířil ji na místo, které ukázal Simpson.

„Co kdybyste vy pitomci drželi huby?“ navrhl jim. „Víte, jenom tak pro případ, že by si ještě nevšimli, že jdem?“ To je umlčelo. Několik jich nasměrovalo hlavně do tmavého prostoru mezi generátory stejně jako kapitán.

„Koukejte, je to jednoduchý jak facka,“ ozval se Draper a zabodl se pohledem do Bracketta. „Zabijem ty mrchy, nebo ony zabijou nás a všechny tam nahoře.“

Brackett přikývl. „Aspoň na něčem se shodneme.“ Obrátil se k Pettigrewovi. „Desátníku, držte výtah v tomto patře s otevřenými dveřmi. Doktorka Hidalgová tu zůstane s vámi –“

„To teda ne,“ skočila mu do řeči se vzdorně zvednutou bradou.

„Chcete pomoct zraněným,“ domlouval jí Brackett. „A to půjde nejlíp, když zůstanete tady, protože až budeme hotoví, vrátíme se sem. Jestli někdo dojde k úhoně, přineseme vám ho po cestě ven.“

Doktorka Hidalgová se obrátila a položila konejšivě ruku Pettigrewovi na paži.

„Nechci urazit tady desátníka, ale bude sám. Možná mě nechcete brát do toho úlu, ale upřímně, spíš budu v bezpečí se skupinou vojáků, než jenom s jedním.“ Zpříma se zahleděla na Bracketta. „Jdu s vámi, kapitáne. Ať se vám to líbí, nebo ne.“

Draper zafuněl. „A co uděláte, když vás nějaká ta potvora rafne a zkusí odtáhnout a nasadit do vás mladý? Tady nemáte schovávačku v laboratoři.“

Bolest v jejích očích nešlo přehlédnout. Nasadila úsměv, ale nikoho neošidila.

„Víte, já jsem smířená s tím, že umřu, seržante Drapere,“ odpověděla. „Ale pokud můžete zařídit, aby se to nestalo…“

Draper zaklel a uhnul pohledem.

„Dobrý, doktorko,“ ocenil ji Stamovič.

Brackett si ji prohlížel. Znal spoustu úžasných bojovnic, ale tahle postarší dáma strávila většinu života rozjímáním o vesmíru, ne válčením.

„Víte, jak se ovládá zbraň?“ zeptal se jí.

„V zásadě ano,“ přisvědčila doktorka. „Naučil mě to táta, když jsem byla malá, ale už je to dávno.“

Brackett vytáhl pistoli a podal jí ji hlavní napřed.

„Nezastřelte nic lidského.“

Převzala zbraň, nejprve se jí prohnula ruka pod její vahou, ale pak ji sevřela pořádně a přikývla.

„Budu se snažit.“

25

TAJNOSTI A ŽIVOTY

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 13:46

Simpson šel první se svým sledovacím zařízením, zelené světlo mu přízračně osvětlovalo tvář. Brackett a Draper se k němu přidali po stranách a vydali se hlouběji pod hlavní chladicí věže, směrem k ústředním teplárnám.

Světla blikala a generátory řinčely. Strop tu byl tak vysoko, že se slabá zář chabého osvětlení utápěla nahoře. Kotle sténaly, jak v nich plameny vystřelovaly výš a tlačily teplo do potrubí. Brackett si otřel pot z čela pod okrajem přilby a zauvažoval, jestli mimozemšťany přitáhlo to horko – jestli je pro ně vhodnou líhní při péči o vejce.

„Tfuj, to je hnusný,“ zamumlal jeden voják za ním.

„Kapitáne, koukněte se na tohle,“ ozval se Stamovič. „To je ale odporná sračka.“

Brackett naznačil Draperovi, aby zůstal se Simpsonem, a zdržel se, aby posvítil na hustou lepkavou tekutinu na zemi. Voják, který do ní šlápl, zvedl botu a od země se mu k podpatku táhly pásy jako vlákna pavoučí sítě. Brackett vzhlédl k doktorce Hidalgové.

„Vědecká lekce bude až pak,“ řekla a otřela si čelo rukávem. „Snažte se, aby to na vás nevyzvraceli.“

Vojáci protáhli obličeje, ale nikdo neřekl ani slovo. Ten potřísněný si jakžtakž otřel botu na suchém místě podlahy a šli dál. O chvilku později Draper ukázal na zdi, Brackett posvítil kolem a zjistil, že se ta pryskyřice rozšířila všude. Tu a tam to vypadalo, že ztvrdla.

„Jako v tý lodi,“ zašeptal Draper, „akorát že mnohem víc.“

Oni si vážně stavějí nějaký úl, pomyslel si Brackett.

Najednou ze sebe Hauer vyrazil poplašený výkřik, tak hlasitý, že přehlušil i hukot kotlů a generátorů.

„Hauere, co to… kurva! Jsou tady!“ vykřikl Sixto.

Brackett se prudce obrátil a viděl, že Hauer kope nohama do vzduchu a něco ho vleče nahoru. Jeden z mimozemšťanů mu omotal ocas kolem břicha. V poblikávajícím světle Brackett rozeznal siluetu netvora ve tmě, na vršku rachotícího generátoru. Netvor vytáhl Hauera k sobě, obalil ho paží a začínal unikat.

„Ne!“ vyjekl Stamovič a spustil palbu, bombardoval generátor a tmu nad ním střelami.

Několik dalších se přestalo ovládat, vyrazilo bojový pokřik a pálilo spršky kulek do tmy nahoře a kolem.

„Nechte toho!“ zaburácel Brackett. „Sakra, přestaňte pálit!“

Draper popadl hlaveň Stamovičovy zbraně, odklonil ji nahoru a houkl mu přímo do tváře.

Když palba ustala, strčil do něj.

„Ty debile, mohl jsi Hauera zabít!“

Stamovič na něj zíral. „Zabít? Ta věc ho přece zrovna –“

„Odnesla,“ doplnil Draper. „Nevíš, jestli ho nedostaneme zpátky živýho.“

„Stejně jsi Hauera nesnášel!“ vyštěkl Stamovič.

„Nevím jak vy,“ vmísil se do toho další z vojáků, „ale já bych byl radši mrtvej, než mít tamtu věc na ksichtě. Stejně už to má člověk spočítaný.“

Brackett se prudce obrátil, opsal hlavní pulzní pušky oblouk, posvítil do tmy. Simpson a doktorka Hidalgová se k němu přisunuli blíž, tvář zkřivenou strachem a pochybami. Kapitán postrčil doktorku zpátky k ostatním vojákům. Simpson shlédl na své zařízení. Za ním, v místě velkých dveří vedoucích do reaktoru, se tma začínala rozptylovat.

„Pohyb!“ houkl Brackett. „Na dvanácti hodinách!“

To už se rozkřičeli všichni a stíny se daly do pohybu. Stamovič zaječel, když se ze stropu snesl mimozemšťan a přistál přímo na něm. Brackett se obrátil a pálil krátkými dávkami. Jeden voják před jeho očima zemřel, probodnutý zezadu, rozhodil rukama, jako by byl ukřižován.

Draper se rozběhl k Brackettovi s namířenou plazmovou puškou.

„Dolů!“

Brackett se vrhl k zemi, na podlaze se hned překulil, obrátil zbraň nahoru, zatímco se k němu blížila temná silueta. To už ji Draper rozstřílel, kyselinová krev postříkala zem, krunýř při každém zásahu ostře křupl.

„Kurva, byl tu celou dobu!“ křikl Brackett. Stál od něj ani ne na pět metrů, útočník se držel tak chytře po straně kotle, že ho považoval za součást mašinérie.

Objevila se u něj doktorka Hidalgová, snažila se pomoci mu na nohy. Pistole v její ruce vypadala žalostně malá, úplně k ničemu. Vzhlédl jí do očí a uviděl v nich podivný klid.

„Něco byste měl vědět,“ řekla nahlas.

„Nemůže to počkat?“ Napadlo ho, že se pomátla. Nacházeli se v plném proudu bitvy, lidé kolem umírali. Umírali vojáci – jeho jednotka.

Brackett se snažil vydrápat na nohy, zatímco mu v uších duněla palba a blokovala všechny ostatní zvuky. Kolik mimozemšťanů tu na ně čekalo? Pokoušel se to pochopit a přitom zaznamenal, jak se Simpson obrátil a dal se na útěk. Zpoza generátoru se vynořil mimozemšťan a zablokoval mu cestu. Správce vykřikl a pokusil se vycouvat, ale pozdě. Netvor ho popadl a vlekl ho do tmy bludiště mašinérie.

Brackett ho zastřelil, než s ním démon stačil zmizet. Ten upustil mrtvolu a se syčením se vrhl na kapitána. Spolu s Draperem na něj pálili, ale mimozemšťan se vytratil do tmy. Brackett zaslechl řinčení a škrábání a zahlédl zvedající se ocas. Ta zatracená věc lezla po straně generátoru. Odtamtud se na ně mohla kdykoli spustit.

„Zpátky!“ křikl a máchl jednotce k ústupu. „Stahujeme se!“

Rychlý pohled mu odhalil, že se na nohou ještě drží šest vojáků. Sixto si svíral bok, krev mu protékala mezi prsty, ale žil. Zabili nejmíň tři netvory, ale bylo jich tu víc… tma jimi přímo překypovala.

Brackett se obrátil, aby popadl za ruku doktorku Hidalgovou, a uviděl, že za ní stojí mimozemšťan. Musela zaznamenat šok v jeho očích, protože se prudce obrátila, zamířila a třikrát vypálila netvorovi do hlavy. Pocákala ji jeho krev, kyselina syčela a zakusovala se jí do masa na hrudi, pravé ruce a rameni.

Brackett zahřímal, částečně proto, aby přehlušil zoufalý jekot doktorky Hidalgové. Chytil ji levačkou kolem pasu a táhl dozadu, přitom tu stvůru rozstřílel.

„Běžte!“ houkl na Drapera a ostatní.

Byli mariňáci. Ustupovat neměli ve zvyku, ale poslechli, couvali rychle a opatrně, přitom pálili do každého temného místa, kde se mohl ukrývat nepřítel. Vedle Bracketta vrávorala doktorka Hidalgová, pomohl jí strhnout bundu a neprůstřelnou vestu, kterou dostala. Vesta průnik kyseliny zpomalila, ale nezastavila, a před jeho očima se jí syčivě propalovala do těla. Ten pach si bude pamatovat, co bude živ.

„Poslyšte…“ začala.

„Sklapněte!“ vyštěkl. Přehodil si pušku přes rameno a vzal ji do náruče. Nevážila skoro nic. Z jejího hubeného, skoro ptačího těla, z rychle se zvedající a klesající hrudi mu bylo do breku.

Rozběhl se a nesl ji na rukou. Draper a ostatní vojáci na něj křičeli, pobízeli ho, ať si pospíší. V běhu na ni shlédl a na pravé tváři uviděl místo, kde ji zasáhla mimozemšťanova krev. Udělala se tam dírka a ještě teď syčela a kouřilo se z ní. Kyselina se jí prožírala tváří jako nejpomalejší kulka ve vesmíru.

Ona zemře.

„Poslouchejte mě,“ zachraptěla.

Zepředu se ozvaly výkřiky. Rámus mašinérie se vytrácel, jak Brackett klopýtal směrem ke dvěma služebním výtahům. Řinčení a sténání pokračovalo, ale on viděl jen Drapera a ostatní, mávali na něj, ať si pospíší. Srdce mu bušilo v hrudi, hnal se k nim s umírající vědkyní v rukou a počítal hlavy přeživších vojáků.

Šest. Včetně Drapera. Po Pettigrewovi ani stopa. Nechali ho tu, aby hlídal výtahy, a démoni ho odnesli.

To se dalo čekat, pomyslel si Brackett. Jako bych jim ho naservíroval na talíři.

Doktorka Hidalgová se začala dusit, kyselina na hrudi se jí propálila do plic. Chraptěla a kašlala.

„Musíte… poslouchat!“ dostala ze sebe.

Draper doběhl zpátky k nim a kryl je, zatímco postupovali k otevřenému výtahu. Ostatní vojáci už byli uvnitř a jeden držel dveře, aby se nezavřely.

„Je tu… loď,“ hlesla doktorka Hidalgová a oči se jí převracely v sloup. „Vědcům… dala společnost… loď. Vstup pro oprávněný personál… mezi ošetřovnou a…“

Brackett na ni shlédl.

„Tady na Acherónu? Tady je loď?“

Vzhlédl k Draperovi, který na ni zíral.

„Evakuační loď? Kristova noho!“ vyjekl Draper. „Ten čurák Reese! Kolik je tam místa, doktorko? Kolik lidí uveze?“

Brackett cítil, jak mu v náručí ochabuje, hlava se jí svezla dozadu, naposledy chraptivě vydechla. Poprvé ho napadlo, že se ta kyselina třeba nezastaví, že se přes ni prokouše až do něj. Klesl na kolena a jemně ji složil na zem.

Evakuační loď, pomyslel si. Společnost Weyland-Yutani to nějak tušila. Sakra, pomyslel si, možná proto vybrali zrovna tohle místo.

Ne, jistě to nevěděli, uvědomil si, jinak by sem přivezli tisíc lidí, aby prozkoumali každý centimetr planety. Ale měli tušení, že někde v této soustavě najdou něco strašlivého. Zajistili svému vědeckému týmu únikovou cestu z tohohle bohem zapomenutého měsíce. Všichni ostatní včetně dětí jsou nahraditelní.

Newt, pomyslel si Brackett. Anne.

Nemají palebnou sílu, aby nestvůry zničili, když už jich vyrostly nejméně dvě desítky. Pravděpodobnost, že se vůbec někdo dostane z Acherónu živý, klesala… Někdo, kdo nemá k dispozici evakuační loď.

Byl voják. Měl úkol a povinnosti k těmto lidem a k armádě. Ale kdyby dokázal zachránit život aspoň hrstce – včetně ženy, kterou miluje, a jejích dětí –, jistě to bude ušlechtilejší, než když je tu nechá všechny zemřít.

Pohladil doktorku Hidalgovou po levé tváři, zalitoval, že se na palubu evakuační lodě nedostane, a v duchu jí poděkoval. Teď rozuměl té provinilosti, kterou jí předtím vyčetl z očí.

Brackett se vyštrachal na nohy a obrátil se právě včas, aby zaznamenal rozjíždějící se výtah.

Draper si ho z klece měřil očima studenýma jako kámen.

Kolik lidí ta loď unese? zajímal se před chvílí.

Nemohl mu to vyčítat. Marvin Draper prokázal v boji kuráž, ale kdyby měl Brackett sestavit seznam hrstky lidí, které odveze z planety, Draper by na něm nebyl.

Výtah rachotil nahoru a mizel do vyšších pater.

Brackett stiskl přivolávací tlačítko druhého výtahu a zahleděl se nahoru do šachty.

Tma za ním najednou ožila.

26

JEDEN PO DRUHÉM

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 13:46

Když Anne uslyšela bušení na dveře skladiště, věděla, že něco nevyšlo. Polovina kolonistů sebou škubla a rychle se od nich stahovala, ale ona poznala, že to bije nějaká pěst a chce dál. Mimozemšťané na dveře netlučou.

Newt sevřela panenku Casey a chytila se mámy za košili.

„Zůstaň s Timem, zlato,“ nařídila jí Anne.

„Ne, mami!“ vykřikla Newt a sápala se po ní. „Říkalas –“

„Jenom na chviličku!“

Anne se hnala ke dveřím. Několik lidí na ni křiklo, aby se zastavila, Lydecker vyrazil a zabránil jí otevřít.

„Co to kruci děláte?“ chtěl vědět.

Nevšímala si ho. Položila dlaň na dveře a zavolala: „Kdo je tam?“

„Poručík Parisová!“ ozvalo se.

V břiše se jí stáhl uzel strachu a srdce se rozběhlo tryskem. V duchu zaklela, odsunula hromadu beden, které přede dveřmi navršila, a uvolnila dvojitý zámek. Lydecker nic nenamítal. Slyšel hlas Parisové a věděl, že ta žena je živá a zoufalá, jinak by se vstupu nedožadovala.

Anne otevřela a Parisová zacouvala dovnitř, za ní vojínka Yousseffová, obě mířily zbraněmi do chodby za sebou. Byly v plné bojové zbroji a v přilbách, po tváři jim tekly čúrky potu, oči vytřeštěné.

„Máte zprávy od Simpsona nebo kapitána Bracketta?“ vyptávala se Parisová a obrátila se na Lydeckera.

Zavrtěl hlavou.

Poručice Parisová se rozhlédla a tiše zaklela, bylo jí fuk, kdo ji uslyší.

„Kde je sakra doktor Reese?“ chtěla vědět. „Tohle je teď jeho show, tak kde sakra je?“

„Pryč,“ odpověděla Anne.

Yousseffová si odfrkla. „Jak to myslíte pryč?“

„On a doktor Mori řekli, že mají důležité údaje, které musí zabezpečit,“ vysvětloval Lydecker. „Nechcete mi říct, co se to kruci děje?“

Anne přejel po zádech ledový mráz, když viděla v očích Parisové zoufalý zmatek. Pak si vojačka přehodila plazmovou pušku přes rameno.

„Yousseffová, dveře,“ nařídila a druhá žena je pečlivě zavřela a přitáhla před ně zase bedny jako barikádu.

„Poslouchejte,“ zvolala Parisová a zjednala si pozornost desítek kolonistů, shromážděných ve skladišti. „Nikdo z vojáků rozestavených po uzavřeném obvodu se ve vysílačkách nehlásí. Já sama vím nejmíň o třech mrtvých. Musíme počítat s tím, že se už mimozemšťani dostali dovnitř, sbírají nás jednoho po druhém. Dávají si na čas, odstranili lidi, co vás chránili, a pak půjdou dovnitř.“

„Jak?“ ozval se jeden z prospektorů. „Všechny dveře až na jedny jsou zatavený a zabarikádovaný.“ Zvedl těžkou brokovnici a zamračil se. „A já ustřelím palici každýmu hnusákovi, kterej se přiblíží ke mně nebo k mý rodině.“

„Možná budete mít štěstí, Meznicku,“ ušklíbla se Parisová, „ale já nevím, co zmůže ta vaše brokovnice. Říkám vám, že podle mě to tu není dost zabezpečený.“

Anne připadalo, že se nemůže nadechnout. Tady že to není dost zabezpečené? Kam jinam by mohli jít, kde by mohlo tolik lidí čekat na záchranu – kde by mohli jíst a spát?

Pohlédla na děti. Tim stál a držel malou sestřičku kolem ramen. Blesklo jí hlavou, jak by na něj byl Russ pyšný.

Lidé na Parisovou pokřikovali otázky. Někteří se odmítali hnout, dokud jim to nedoporučí doktor Reese nebo Al Simpson. Ale když se Yousseffová nervózně podívala na dveře, které právě zabarikádovala, a prakticky se chvěla strachem, že jimi mohou mimozemšťané kdykoli přijít, poznala Anne, že není čas váhat.

„Já jdu,“ prohlásila a rozběhla se k dětem. „Pojďte, děcka.“

„Já se bojím,“ plakala Newt.

„Já taky, Rebeko,“ domlouval jí Tim. „Ale zvládnem to. Já tě ochráním,“ sliboval.

„Anne, nedělejte to,“ varoval ji Bill Andrews a vzal ji zezadu za paži.

Setřásla ho.

„Nehloupněte, Bille,“ odpověděla. „Nevidíte, jak těm vojákům kouká z očí strach? Myslíte si, že se Parisová plete? Tady by se sice pohodlně čekalo na záchranu, ale pokud budeme mrtví, až dorazí –“

„Kam teda půjdeme?“ chtěl vědět Andrews a obrátil se k Parisové.

„Máme pár tipů,“ odpověděla.

Anne si zvedla Newt do náruče, vzala Tima za ruku a spěchala k čerstvě zabarikádovaným dveřím.

„O patro výš a třicet metrů po chodbě na jihozápad,“ vyhrkla. „Je tam topografické operační centrum. Přímo nad lékařskou laboratoří je to taková velká kóje. Jedna cesta dovnitř a ven. Dostaneme se tam a zavaříme dveře a –“

„A za pár dní umřeme hladem,“ dodal Meznick.

„Tak s sebou vezměte, co se dá,“ vyštěkla Anne, „ale budeme mít aspoň pár dní na to něco vymyslet. Lepší než umřít dneska tady.“

„Já nikam nejdu,“ odsekl Meznick. „Máme tu základnu, počkáme na Simpsona a na ostatní… co my víme, možná Brackettův tým celý ten podělaný úl zničil.“

„Jak je libo,“ odsekla Anne.

„A co Demian?“ zašeptala jí Newt do ucha.

Anne těžce polkla, ale neřekla nic. Všechny její velké plány vyletěly komínem. Teď už se nedostane do hangáru ani do garáže – ne s dětmi, ne když jsou vojáci hlídající obvod mrtví. Sakra, bude mít štěstí, když se dostane do operačního střediska.

Je to naše jediná šance, pomyslela si.

Rozhlédla se po Caleovi, Dioneové nebo Russellovi, které předtím viděla, jak tiše kují pikle. Nikdo z nich nebyl v dohledu. Uvědomila si, že se jim nějak podařilo zmizet, aniž si toho všimla – a kdovíkdo s nimi.

Nejspíš k Onageru, pomyslela si. Grázlové jedni. Ale nemohla je proto doopravdy nenávidět. Kdyby sama nečekala na Demiana… nedoufala…

„Sakra,“ vyštěkla a obrátila se k Andrewsovi. „Jdete taky?“

Přikývl. „Jdu. Vezmu jídlo a vodu a doženu vás.“

Když se lidé začali rojit a někteří otvírali bedny se zásobami, zvedl Lydecker ruce.

„Uklidněte se, lidi,“ domlouval jim. „Já zůstanu tady, ale nebudu bránit nikomu, kdo chce pryč.“

Jako bys mohl, pomyslela si Anne.

„Ale ty dveře otevřeme jenom jednou. A potom –“

„Uhněte, Lydeckere,“ vyštěkla Anne. „Time, pomoz Yousseffové.“

Yousseffová a Tim za pomoci několika dalších kolonistů začali zase odtahovat bedny ode dveří. Když byly otevřené, vojačky se vykradly ven, hlavně namířené do opuštěných chodeb. Za nimi čekala zhruba dvacítka lidí s náručemi zásob, připravená k útěku.

Jakmile se dostali ven a dveře se za nimi zabouchly, rozezněly se chodbou výstřely.

Zpoza rohu se vynořil další voják, těžce kulhal, pálil z plazmové pušky, než mu došel náboj. Anne poznala vojína Dunphyho a zděsila se při pohledu na krev na jeho levé ruce, která mu prosákla celý rukáv. Byl jedním z hlídačů na obvodu, všichni tedy mrtví nebyli. Dunphy ale vypadal, že do hrobu nemá daleko.

„Izzo to schytal!“ křikl Dunphy. „Jdou po mně tři!“

Julisa Parisová se obrátila, popadla Anne za paži a podívala se jí do očí.

„Poslouchejte mě. Já s Yousseffovou jsme přišly odtamtud. Jednoho jsme tam už zabily. Jestli přicházejí z toho směru, možná máte cestu do operačního centra volnou. Běžte nezatavenými dveřmi a my je za vámi uzavřeme, až vás doženeme. Běžte rychle a my se o to postaráme,“ dodala.

Anne přikývla. „Dáme vám pět minut, pak zapečetíme dveře do operačního centra.“

Parisová pohladila Newt po světlých vlasech a postrčila je.

„Běžte! Time, postarej se o mámu!“

Tim sevřel Anne ruku pevněji a to už se hnali chodbou a modlili se, aby schody do dalšího patra byly volné. Dvě minuty by jim stačily, aby se tam dostali, víc nepotřebují.

Anne se jedinkrát ohlédla ke skladišti, zauvažovala, jak dlouho tam lidé vydrží. I kdyby ty dveře zatavili, těch potvor je moc. Nepochybovala, že se k lidem dostanou, ale už bylo pozdě na to, aby utekli další. Ona a děti, Bill Andrews, Parvatiová, Gruenwald a ostatní, kteří se k ní přidali… buď společně přežijí, nebo zahynou.

Přivinula k sobě Newt blíž. Pevně sevřela Timovu ruku.

Přežijeme, pomyslela si, skoro jako by se modlila. Přežijeme.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 13:59

Ta věc pohybující se tmou měla lidskou siluetu.

Brackett na ni zíral hledím své pušky.

„Kdo to je?“

„Kapitáne?“ ozvala se postava, která se vynořila ze tmy.

„Pettigrewe? Sakra, já myslel, že jste mrtvý.“

Desátník si nesl pušku u boku, pospíchal k výtahům, když teď věděl, že ho Brackett nezastřelí.

„Jeden po mně vystartoval dvě minuty potom, co jste odešli,“ hlásil a úzkostlivě pátral ve stínech, ostražitě a napjatě je pozoroval, zatímco se s hukotem a rachotem blížil druhý výtah. „Zablokoval jsem kabinu a řekl jsem si, že tu nemusím stát a čekat, až umřu. Emzáci přece neví, kterej knoflík zmáčknout. Utekl jsem s jedním za patama, povedlo se mi vlézt do údržbářské komory, než mě dohnal.“

„Jak jste pak unikl?“ zeptal se Brackett a vzhlédl šachtou na klesající výtah.

„Nemusel jsem,“ odpověděl Pettigrew.

Něco se pohnulo a zaškrábalo ve tmě nad nejbližší mašinérií. Pettigrew a Brackett se obrátili na patě a zamířili. Světla zablikala a Brackett zaznamenal, jak se tam zalesklo něco hladkého a tmavého, plynule jako temné vody.

„Začalo se střílet, zaútočili na vás a ta potvora zmizela. Vypravila se do boje,“ líčil Pettigrew, „asi si říkala, že se pro mě pak vrátí.“

Výtah řinčel, jak klesal, vklouzl do klece přímo před nimi a s rachotem se zastavil.

„A taky že se vrátila,“ zabručel Brackett.

Dveře výtahu se otevřely a z vršku sténajícího generátoru seskočil na zem před nimi černý netvor.

„Běžte, běžte!“ křikl Brackett, pálil a přitom couval do výtahu.

Pettigrew začal taky střílet, ale zbraň se mu zasekla. Zaklel a obrátil se, aby zmáčkl tlačítko do prvního patra. Mimozemšťan za nimi vyrazil s rozpřaženýma rukama, ocas za ním máchal, připravený udeřit. Brackett znovu zmáčkl spoušť a rozpáral mu hruď.

Tvor zavrávoral a padl, krev se vpíjela do země jen kousek od kyselinou prožraného těla doktorky Hidalgové. Jak výtah začal stoupat, netvor syčel, mlátil kolem sebe bezokou obrněnou hlavou a pak vyskočil na nohy.

Narazil do klece pod nimi, zrovna když se mu výtah dostal z dosahu. Než je to odneslo i z dohledu, zahlédl Brackett, jak se ze tmy za ním vynořili další.

„Jak tohle přežijeme, kapitáne?“ zeptal se Pettigrew a žuchl sebou na stěnu výtahu.

Brackett se k němu s bušícím srdcem obrátil.

„Vypadneme z tohohle podělaného šutru.“

Pettigrew nevěřícně přimhouřil oči.

„Jak?“

„Existuje způsob,“ odpověděl Brackett a v duchu vzdal díky Therese Hidalgové. „Jenom se tam musíme dostat dřív než váš kámoš Draper.“

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 13:59

Doktor Reese nesl stříbrnou schránu a doktor Mori zbraň.

Postupovali co nejrychleji a nejtišeji, doufali, že je nikdo neuslyší, mimozemšťané ani lidé. Mezi lékařskou a výzkumnou laboratoří byly úzké dveře, do nichž měli přístup jen tři hlavní členové vědeckého týmu. Na jejich kovovém povrchu stála vybledlá slova VSTUP JEN PRO OPRÁVNĚNÝ PERSONÁL.

Doktor Mori je odemkl klíčem, který mu visel na řetízku kolem krku, a oba se přitom ustrašeně rozhlíželi po chodbě kolem.

„Nebyl jsem tady dole od toho dne, co jsme sem dorazili,“ zašeptal Mori. „Nenapadlo mě, že na tyhle dveře někdy dojde.“

Reese na něj zachmuřeně hleděl, v pravici ho příjemně tížila schránka a její obsah.

„Ta možnost tu byla vždycky.“

Mori zatlačil na dveře, zastavil se a namířil do chodby pistoli – připadala mu tak bezvýznamná – zatímco doktor Reese vstoupil. Klíč aktivoval světla uvnitř, zablikala a ožila.

Zamračil se a ohlédl se k výzkumné laboratoři. Nezaslechl odtamtud něco? Šouravé kroky? Několik vteřin poslouchal a pak přesvědčil sám sebe, že se mu to jenom zdálo. Vešel do úzké chodby, přitáhl dveře a škubl sebou, když hlasitě klaply.

„Idiote!“ zaúpěl Reese, až to zašumělo po fádních šedých zdech klaustrofobně úzkého prostoru. Ale už se nedalo nic dělat.

„Jenom běžte,“ zabručel Mori. Technicky vzato byl doktor Reese jeho nadřízený, ale to už bylo doktoru Morimu jedno. V boji o přežití, o vyváznutí z Acherónu s holými životy a výsledky výzkumu si byli rovni. V té stříbrné schránce byly všechny jejich údaje a jediný mrtvý parazit, vzorky vejce z havarované lodi a pryskyřičná látka, kterou ze sebe chrlili xenomorfové. Mít tak víc času, byli by se pokusili vzít s sebou živého parazita, ale jakkoli toužili dopravit výsledky svého výzkumu společnosti a získat odměnu, zdržovat se už nemohli, zahynuli by.

„Rychleji,“ zasyčel tiše Reese.

Mori zaťal zuby. „Nejsem už tak mladý, jak jsem býval.“

Štrachali se úzkou chodbou, rameny se otírali o zdi, až se dostali k ohybu, kde se chodba rozšiřovala a měli trochu prostoru. Po tuctu schodů prošli nízkým průchodem, museli se nahrbit, aby se vešli. Pak se chodba začala stáčet doprava a vedla k dalším prudkým schodům. První architekti kolonie nenavrhli tuhle chodbu pro procházky, měla být zamčená a zapomenutá.

„Prosím, příteli,“ zafuněl doktor Mori, když se dostal pod schody. „Dejte mi chvilku.“ Doktor Reese se obrátil a zabodl se do něj zlostným pohledem, ale pak se slitoval.

„Jenom chviličku.“

Mori přikývl. Nesl pistoli, ale už jí zřejmě nebylo třeba, a tak ji zajistil a zasunul si ji vzadu za opasek. Pohlédl na stříbrnou skříňku v Reeseově ruce a usmál se, i když lapal po dechu.

Čekal a nervózně si pohrával s klíčem na řetízku kolem krku. S klíčem, který budou potřebovat, aby se dostali do posledních dveří.

„Děkuju vám,“ hlesl a zhluboka se nadechl. „Už jsem v pořádku.“

Doktor Reese ho popadl za paži.

„Dobře. Nechci letět sám. Bude to dlouhé putování.“

Když se znovu vydali na cestu a nechali schody za sebou, ozvalo se zezadu, odkud přišli, šoupání. Vědci ztuhli a ve vyděšeném tichu se na sebe podívali.

Ne, pomyslel si doktor Mori. To přece nejde, když už jsme se dostali tak blízko.

Vytáhl svou žalostně malou zbraň, upřeli pohledy ke schodům a čekali.

27

PŘIPRAVENI K BOJI

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:00

Kolonisté, kteří se vydali spolu s Anne do operačního centra, se namačkali dovnitř a dali se rychle do práce. Vzadu byla dílna na opravy zařízení a Bill Andrews tam pár minut po příchodu objevil ruční svářečku.

Anne seděla na lavici s dětmi a dívala se, jak ji Bill spustil. Modrobílý plamen zasyčel a sežehl vzduch. Navlhčila si rty jazykem a uvědomila si, jak moc se jí rozbušilo srdce. Dostali se sem, aniž by zahynul někdo další, a při pohledu na svářečku a uzavřenou místnost se okamžitě cítila bezpečněji.

Ale ostatní se cítili bezpečně už předtím, a jak to dopadlo.

Na druhé straně místnosti Stefan Gruenwald a Neela Parvatiová probírali bednu se zbraněmi, kterou vzali ze skladiště, vytahovali je ven.

„Time,“ oslovila Anne syna, „chvilku tady s Newt počkej.“

Newt ji popadla za ruku, ustrašeně se podívala ke vstupu, kde Bill zkoušel svářečku na pantech na levé straně dvojitých dveří. Pak se zahleděla na matku.

„To bude v pořádku,“ ujišťovala ji Anne. „Hlídej Casey.“

Newt se znovu podívala na svářečku v akci, pak přikývla, sevřela panenku pevněji a dala jí pusu na temeno.

Anne se prohnala místností, propletla se mezi vystrašenými lidmi, kteří se pokoušeli usadit a udělat si jakés takés pohodlí, když tady budou trčet uzavření bůhvíjak dlouho. Přinesené zásoby se vršily na stolech, židle dostali přiděleny ti nejstarší. Ostatní tábořili na zemi.

Anne se podívala na větrací otvory nad monitory ve zdech, a i když věděla, že je potrubí pro vzrostlé mimozemšťany moc úzké, uvažovala, kolik nových se asi objevilo. Jednu věc si kolonisté rozhodně nemohli dovolit, a to odříznout si přívod vzduchu.

Když došla ke skupince u bedny, Parvatiová se na ni podívala.

„Chci zbraň,“ řekla Anne tiše.

Parvatiová povytáhla obočí.

Gruenwald natáhl krk a ustaraně se na ni podíval.

„Nebude pro všechny lepší, když je necháme těm, kdo s nimi umějí zacházet?“ zeptal se.

„Ty zrůdy dostaly mého muže,“ odsekla Anne a ukázala přes místnost na děti – na Tima se slzičkami na krajíčku a na Newt, svírající panenku Casey. „Kdyby to kikslo, musím se postarat, aby oni neskončili stejně.“

Parvatiová se v šoku nadechla, snad si pomyslela, že by Anne vlastní děti spíš zabila, než by je nechala mimozemšťanům. Anne napadlo, jestli to tak náhodou vážně nemyslela.

Ta otázka ji tížila.

Gruenwald jí podal zbraň. Bez jediného slova se obrátila a vrátila se k lavici.

Údery na dveře se ozvaly, ještě než dosedla.

„Mami?“ vyjekla Newt.

Tim vstal a bojovně se postavil vedle ní, Newt ho okamžitě napodobila. Pohled na šestiletou dívenku, která se chystá bránit sebe a svou rodinu, v Anne Jordenové probudil to, co jí zbylo ze srdce. Sevřela pistoli pevněji a dívala se, jak Bill se svářečkou ustoupil.

Gruenwald vyrazil ke dveřím, Parvatiová za ním s půltuctem dalších ozbrojenců.

„Poručíku Parisová?“ zavolal Bill. „To jste vy?“

„Tady Draper!“ zaduněl hlas. „Pusťte nás dovnitř, sakra. Máme je za patama.“

Na chodbě propukla palba.

„Otevřete ty pojebaný dveře!“ houkl Draper a bušení se rozeznělo znova. „Kde je Mori a Reese? Jsou tam s váma?“

„Musíme je pustit dovnitř!“ řekl Bill Andrews a rozhlédl se, kdo ho podpoří.

„Ne!“ vyštěkl Gruenwald. „Nemůžeme ohrozit sami sebe. Musí si poradit sami.“

Následovala další vlna palby a pak Parvatiová Anne překvapila, když se protlačila kolem Gruenwalda a šla ke dveřím.

„Ty tady nerozkazuješ,“ vyštěkla na něj. „Nikoho těm potvorám napospas nenecháme!“

Dva další se jí hrnuli na pomoc.

„Vy pitomci!“ vyštěkl Gruenwald a snažil se je zastavit. „Myslete na děcka, co tu máme!“

Ale Bill Andrews se mu postavil do cesty a odstrčil ho.

„Myslíme na ty mužské a ženské, co jsou venku.“

Parvatiová a ostatní se chopili pravého křídla dveří, které dosud nemělo přivařené panty. Teprve tehdy si Anne uvědomila, že střelba na chodbě ustala.

„Musíme to otevřít!“ křičela Parvatiová.

„To ne,“ zašeptala Anne, do očí jí vhrkly slzy, levou rukou si k sobě přitáhla děti a pravačkou namířila zbraň. Když uviděla seržanta Drapera procházet dveřmi – nahrbeného, bledého a zkrvaveného, ale živého – vydechla a ulehčeně ochabla.

Draper jim získal čas.

Ale pak seržant zavrávoral a padl a všichni uviděli díru v jeho zádech…

… a za ním vtrhli do místnosti mimozemšťané, přehnali se přes mrtvolu a zabili Neelu Parvatiovou, ještě než se pořádně dostali dovnitř.

Newt a Tim zaječeli a Anne se k nim přidala.

Neměli už kam utéct.

Nezbývalo jim než ječet a umřít.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:00

Poručice Parisová a vojínka Yousseffová zabily dva netvory, než uslyšely hrůzné výkřiky, nesoucí se ze skladiště.

Yousseffová se rozběhla zpátky k hlavním dveřím. Anne Jordenová, Bill Andrews a pár desítek dalších odešli chvilku před tím, než mimozemšťané zaútočili. Parisová si nemohla pomoct, litovala, že nešla s nimi – že nešly obě. Teď běžela za Yousseffovou, dohnala ji v zákrutu chodby a narazila ji na zeď.

„Neblázni!“ houkla jí do tváře a sama se za to nenáviděla.

„Ale musíme –“ Vojínka začala nabírat do pláče.

„Co, chcípnout? Protože to se stane, když půjdeme tamtudy!“

Pak se Yousseffová skrz slzy rozesmála.

„Poručíku, no tak! Stejně už je po nás!“

Něco se za nimi pohnulo, obě se prudce obrátily s prsty na spoušti. Málem zastřelily Bracketta a Pettigrewa.

„Kurva!“ vyjekla Parisová a srdce jí málem vyletělo z hrudi.

„Kde je Anne Jordenová s dětmi?“ křikl Brackett, jak se k nim hnal. „Jsou vevnitř s nestvůrami?“

Parisová zavrtěla hlavou.

„Ne. Skupina kolonistů se oddělila, šli do topografického operačního centra.“

Brackett svěsil hlavu a zhluboka si oddechl.

„Díkybohu.“

„Narazily jsme na Drapera a pár dalších – mířili za nimi, bránit tu pozici,“ hlásila Yousseffová.

„To jistě,“ zavrčel Bracket. „Grázl jeden.“

„Co se děje, kapitáne?“ chtěla vědět Parisová.

Brackett si ji prohlížel.

„Yousseffová říkala, že je po nás. Možná ne.“

„Možná ne co?“ zeptala se Yousseffová, poodešla od rohu, dál od toho jeku a blíž k Brackettovi a Pettigrewovi.

„Možná existuje způsob, jak se odtud dostat,“ vysvětloval Pettigrew.

„Nedělejte si z nás legraci,“ odbyla ho Parisová.

„Nedělám,“ namítl Brackett a zachmuřil se. Zvedl plazmovou pušku, odstoupil od ostatních a začal pálit, když se zpoza rohu vynořil mimozemšťan, skoro přesně z místa, kde ještě před okamžikem stála Yousseffová.

„Odveďte nás tam, honem!“ vykřikl Brackett. „Vezměte nás do toho operačního centra!“

A to už všichni čtyři vojáci běželi a pálili, poručice Parisová v čele.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:05

Doktor Reese o dva kroky couvl, nechal Moriho mezi sebou a tím, co se štrachalo chodbou nad schody.

Chodba za ním se zase zužovala. Pokud si dobře pamatoval, po dalších čtyřiceti nebo padesáti metrech by měl následovat průlez, za ním krátké schody a pak další průlez. A konečně skrytý hangár, v němž čekala malá evakuační loď pro šest osob.

Popošel o další krok. Zbraň měl doktor Mori – on sám mu s obranou nemohl nijak pomoci.

Utíkej, řekl si a sevřel stříbrnou schránu pevněji. Zasvětil život vědeckým objevům – na úkor rodiny, zdraví a veškerých nadějí na nějaký vztah. Zřekl se slušnosti a osobní důstojnosti v zájmu úsilí o znalosti a pokrok… o tvoření bez ohledu na následky.

Reese věděl, že Weyland-Yutani vkládá největší snahy do využití vědy, jak vynálezů, tak objevů. Do nacházení účinnějších cest k zabíjení a dobývání. Nikdy nezažil žádnou krizi svědomí.

Ale opustit doktora Moriho…

Doktor Reese se uklidňoval tím, že Mori není jeho přítel.

Ne, pomyslel si, ale je ten nejbližší člověk, jakého jsem kdy měl.

Přinutil se potlačit veškeré pocity viny, začal se obracet a v tu chvíli se zpoza rohu na vršku těch dvanácti schodů objevila štíhlá postava.

Doktor Reese na ni zíral.

„Khati?“ vypravil ze sebe doktor Mori a vyrazil ke schodům.

Reese ho popadl za rameno.

„Stůjte, vy blázne.“

Ta žena patřila k jejich výzkumníkům, ale předcházejícího večera se ztratila. Vědecký tým předpokládal, že ji odtáhli mimozemšťané, ale teď byla tady. Levou stranu obličeje jí hyzdila veliká fialová modřina a spousta šrámů. Vlasy měla rozcuchané a oblečení potrhané a neuspořádané.

Khati Fuquaová na ně shlédla očima plnýma smutku.

„Prosím…“

Šinula se ke schodům, sténala bolestí, sklonila se a natáhla po zábradlí. Ruka je minula a noha netrefila na schod, výzkumnice spadla, řítila se dolů, chňapala kolem sebe a snažila se zmírnit pád, ale marně.

„Sakra!“ vyštěkl doktor Mori a hnal se k ní.

Doktor Reese se ostražitě přibližoval a díval se doktoru Morimu přes rameno.

„Je v pořádku?“

Khati zasténala a převrátila se, jednou rukou se držela za břicho. Doktora Reese napadlo, jestli se neudeřila hrudníkem do hrany schodů.

Vzepjala se bolestí.

„To ne,“ zašeptala.

„To ne,“ opakoval po ní doktor Reese.

Doktor Mori stál a hleděl na ni.

„Khati, je mi to hrozně líto.“

Reese si přehodil skříňku do levé ruky, pravačkou vyškubl kolegovi zbraň z ruky. Překročil výzkumnici a vrátil se na půl cesty ke schodům, odkud přišli. Potřeboval v těch úzkých prostorách vhodnou pozici.

„Jak se za námi mohla dostat?“ chtěl vědět. „Copak jste nezavřel dveře?“

„Nezamkl jsem je,“ přiznal doktor Mori. „Nenapadlo by mě –“

„Houby!“ Doktor Reese těžce polkl, na čele se mu perlil pot. „Jistě jste je ani pořádně nezavřel a přilákal jste ji za námi. Já tohle nechci, Mori, rozumíte mi?“ Znělo to pisklavě. Sám v tom slyšel stopy paniky, ale nemohl si pomoci.

„Myslíte si, že ona to chtěla?“ zeptal se doktor Mori a shlížel na Khati, která se začala zmítat a vykřikovat, prudce oddechovat, jak se snažila snášet bolest.

Doktor Reese na ni ze svého místa na půl cesty ke schodům namířil zbraň a dlouze vydechl. Zoufale chtěl stisknout spoušť, skoncovat s její bolestí a s veškerým nebezpečím, které by mohla představovat.

„Udělej to,“ zašeptal pro sebe.

Ale nedokázal to, nemohl chladnokrevně zabít mladou ženu, i když by si to odůvodnil jako milosrdný čin.

Khati se znovu vzepjala a on viděl, jak se jí kůže na hrudi napíná a parazit si razí cestu ven.

Na tohle nemáme čas, pomyslel si.

Na druhou stranu, nebude to trvat dlouho.

28

NESTVŮRY V BLUDIŠTI

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:07

Uprostřed toho jekotu a palby se Anne zmocnil zvláštní klid. Jako by se operační středisko přesunulo do nějaké paralelní dimenze a ona zůstala mimo.

Bill Andrews a Stefan Gruenwald byli v přední linii, bombardovali mimozemšťany plazmou a dva z nich dostali. Kyselinová krev se rozstříkla Gruenwaldovi do očí, zaječel a padl na kolena. Zvedl ruce, přikryl si tvář dlaněmi – a pak se rozječel ještě hlasitěji, mučivě a poraženecky, jak se mu kyselina z očí propálila i rukama.

Jeden z xenomorfů popadl Billa Andrewse a mrštil jím o zeď, polámal ho, ale nezabil. Ušetřil si ho na potom.

Ti, kdo nestříleli, se krčili nebo pátrali po něčem, čím se bránit.

Anne namířila pistoli, vydechla, třikrát vypálila a couvala. Ohlédla se přes rameno na děti. Newt svírala panenku Casey tak pevně, až jí málem utrhla hlavu. Tim se chopil monitoru, jediné dostupné zbraně.

Ne, pomyslela si, to slovo se jí vrylo do mozku.

Ne.

Ve zdi za dětmi si všimla tmavého čtverce.

„Time! Newt!“ křikla a hlas se jí lámal. „Bludiště!“

Viděla, jak se obrátili, viděla, jak jim došlo, co po nich chce. To už se obrátila zpátky ke křiku a masakru, pach krve a strachu se do ní opřel jako krupobití. Jeden mimozemšťan se sehnul nad Newtinou kamarádkou Luisou. Holčička zaječela tak hlasitě, jako by jí ten šílený ryk rval hrdlo. Netvor jí vyzvracel do tváře lepkavou pryskyřici. Ta dívku zahltila, až zmlkla. Celé tělo se jí zaškubalo a znehybnělo, šokem a hrůzou upadlo do bezvědomí.

V Anne se něco zlomilo.

„Nech ji být!“ vykřikla a dvakrát na útočníka vypálila. Srdce měla plné nenávisti, tolik by jí u sebe nikdy nečekala.

Jedna kulka mu prolomila lebku na spánku a druhá vyrazila díru ve spodní čelisti. Vystříkl malý cákanec krve, minul Luisu, ale Anne se málem zastavilo srdce, když jí došlo, co málem způsobila.

Netvor se obrátil a popošel k ní.

„Newt! Time!“ houkla.

Ostatní kolonisté kolem umírali nebo byli odvlékáni a její děti na ni křičely. Obrátila se a viděla, že vypáčily mřížku ventilace, ale pak se zastavily a nutily ji, aby šla s nimi. Muka v jejích tvářích se jí hluboce zařízla do srdce.

„Dovnitř!“ křikla a rozběhla se k nim. „Vlezte dovnitř!“

Tim nacpal Newt do úzkého potrubí – moc malého pro ty tvory – a začal se soukat za ní.

Anne zaslechla tiché zasyčení. Prakticky cítila, jak se po ní netvor natahuje.

Russi, pomyslela si. Je mi to líto.

Obrátila se, zamířila a stačila jednou vypálit, než se jí čelisti zabořily do čela.

Newt slyšela, jak bratr volá matku. Štrachal se ven, vrážel zevnitř do potrubí, jak se dral zpátky.

„Time, ne!“

Popadla ho za tričko, ale vyškubl se jí a obrátil se k ní, po tváři se mu valily vzteklé slzy.

„Běž, Rebeko!“ zaduněl. „Nečekej!“

Ale dívala se, jak se vrátil, jak se rozběhl a sehnul se, aby sebral zbraň, kterou matka upustila.

„Já tě zachráním, mami!“ vykřikl Tim.

Ale nemohl. Na to už bylo pozdě. Pro matku. A pozdě i pro Tima.

Newt se celá ochromená odvrátila, ale stejně slyšela ten jek – poslední zvuk, který kdy vydal její bratr, její nejlepší kamarád.

Tušila, že si pro ni netvor jde, a vrhla se hlouběji do potrubí, lezla, jak nejrychleji uměla. Nestvůry v bludišti, pomyslela si. Ale tohle potrubí teď bylo jediné místo, kde nebyly. Znala ty cesty líp než kdo jiný, ale nikdy jimi neprolézala sama.

Sama. To slovo jí znělo v hlavě, stejně jako se její štrachání rozléhalo potrubím.

Úplně sama.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:07

Khati nasála vzduch mezi zuby, dýchala tak, jak se to učí ženy před porodem. Pak se znovu vzepjala, vyvalila modré oči a rozječela se. Ten jek strhl zdi, které v sobě doktor Reese vystavěl, aby zakryl své city. Znával tuhle ženu, večeříval s ní, vychutnával si její smích.

„Proč jsme ještě tady?“ houkl doktor Mori zezadu. „Musíme prostě dál!“

Reese stál v půlce schodů, shlížel do malého prostoru a na vchod do dalšího úseku evakuační chodby. Doktor Mori váhavě a zmateně popošel o další krok a Reese věděl, že má pravdu.

Neodkládat to, pomyslel si.

Na co sakra čeká? Khati je v agonii a zemře chvilku potom, co se jí ta věc vydere z prsou. Instinkt mu radil počkat, až se parazit objeví, a zabít ho, než stačí vyrůst.

Měli by běžet pryč.

Khatina muka ho držela ztuhlého na místě.

Vybavil si, jak se usmívala při prvním ranním doušku kávy, jak si spokojeně broukala, když si ho vychutnávala.

Stiskl spoušť a šestkrát jí vypálil do prsou. Doktor Mori vykřikl a odvrátil se. Khati na zemi znehybněla. Ta věc v ní zapulzovala, jako by se naposled pokusila osvobodit, a pak se i ona přestala hýbat.

Doktor Reese vydechl, zaplavila ho lítost vůči té ženě, zatímco se její krev a krev parazita rozlévala pod tělem, kyselina syčela a zakusovala se do země.

„Vy pitomče!“ vyjekl doktor Mori, obrátil se a vzhlédl k němu.

Byl raněný.

Doktor Reese se zamračil, chvilku to nechápal. Teprve pak mu došlo, že když se Mori odvrátil, nebylo to hrůzou ani znechucením. Do levého ramene ho zasáhla odražená kulka. Svíral si ránu a zasyčel na Reese.

„Kreténe!“ vyštěkl. „Jdeme!“

Doktor Reese ještě shlédl na Khati a namlouval si, že v těch kalných, mrtvých očích vidí úlevu. Sklonil zbraň, pokýval hlavou a vydal se po schodech dolů.

Mori zašeptal jeho jméno.

Reese se zamračil, vzhlédl a uviděl v kolegových očích hrůzu. Pak za sebou zaslechl syčení, schody zaskřípaly pod něčí vahou, ozvaly se kapky dopadající na kov.

Svěsil hlavu, netroufal si otočit se, věděl, že utíkat je marné.

Paže mimozemšťana se mu ovinuly kolem pravého ramene a krku, přitáhly si ho k sobě jako neodbytný milenec. Začal křičet až tehdy, když ucítil, jak mu jeho sliny horce kanou na krk, myslel na utrpení, které právě viděl u Khati.

Obrátil zbraň k sobě a stiskl spoušť.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:08

Brackett prošel dveřmi jako první. Slyšeli z chodby křik a střelbu, ale když se konečně dostali k operačnímu centru, v místnosti se už rozhostilo ticho – až na syčení mimozemšťanů.

Proklouzl podél stěny chodby a viděl, že je otevřené jenom jedno křídlo dveří. Zvedl ruku, aby zastavil ostatní, vztyčil tři prsty, odpočítal a vrhl se dovnitř. Vykulil oči hrůzou, spatřil v místnosti tři netvory, všechny v plné práci. Obalovali živé kolonisty lepkavou pryskyřicí, která jim kanula z tlam.

Brackett začal pálit, Yousseffová praštila do druhé půlky dveří, ale zjistila, že byly v pantech zavařeny.

„Z cesty, kapitáne!“ křikla poručice Parisová. „Pusťte nás dovnitř!“

Brackettovy plazmové střely jednoho mimozemšťana roztrhaly a druhého zranily, než se k němu stačili obrátit. Jít dál by byla pitomost – zůstal by v té malé místnosti s démony uvězněn. Místo toho vycouval ven, vyštěkl na ostatní vojáky a všichni čtyři se stáhli chodbou tam, odkud přišli.

„Musí ven po jednom,“ vyhrkl, srdce mu bušilo, tělem projížděl adrenalin. „Dostaneme je!“

Pettigrew vítězně zavýskl, když si uvědomil, že má Brackett pravdu. Čtveřice se rozestavila na chodbě, a jak netvoři vycházeli ze dveří, rozstříleli je. Kyselinová krev cákala kolem, propalovala se do stěn a podlahy.

Bylo po všem a Brackettovi rachotila v uších ozvěna střelby. Chvilku tupě hleděl na spoušť ebenových ulit, končetin a ocasů a pak vykročil kupředu.

„Pozor na ně, kapitáne!“ zavolal Pettigrew, ale Brackett věděl, že jsou všichni mrtví, jinak by dál neúnavně útočili, věrni své vrozené potřebě zničit všechno, na co narazí.

Opatrně obešel kyselinou vyžraná místa v podlaze a pozůstatky mimozemšťanů a vklouzl zas do operačního centra. Zhluboka se nadechl, přejel pohledem po tělech a honem se vydal mezi ně, kontroloval pulz, všímal si, kdo je očividně mrtvý a kdo snad ještě dýchá, koho ty stvůry chtěly využít k plození.

Ti, kdo ještě žili, byli v bezvědomí a ve stádiu zakuklení.

„Co s nimi provedeme, kapitáne?“ zeptala se Julisa Parisová, když vešla a po jeho vzoru se pustila do hledání přeživších. Z pachu krve a smrti Bracketta rozbolela hlava, zakabonil se. Neodpověděl, protože věděl, že ty lidi neposuzují stejně. Parisová viděla přátele a známé, kdežto pro něj byli převážně cizí. Hledal jenom tři tváře.

Anne. Newt. Tima.

„Je jich víc,“ pokračovala Parisová. „Přijdou další. Jak máme ty lidi osvobodit, než –“

„Neosvobodíme je,“ odpověděla Yousseffová, která vešla dovnitř za nimi. V přilbě vypadala skoro jako holčička, která si hraje na vojáky. Zasmušilý lesk v jejích očích prozrazoval pravdu. „Byla by to ušlechtilá věc, poručíku, ale pokud víme, v evakuační lodi je místo pro pět nebo šest pasažérů.“

„Místo se najde,“ odbyla ji poručice Parisová.

„A koho tu kvůli nim necháš?“ chtěla vědět Yousseffová. „Mě? Pettigrewa?“

Brackett je přestal poslouchat.

Zastavil se nad povědomým mrtvým tělem. To oblečení, ty vlasy. Z obličeje toho nezbylo moc, co by se dalo identifikovat, ale on ji poznal. Žilami mu projel mráz a kdesi hluboko v něm se otevřela prázdnota.

„Je mi to líto,“ zašeptal a sklopil hlavu.

Klekl si vedle Anne, odložil zbraň a přikryl si hlavu rukama, jako by chtěl smutek uzavřít v sobě. V duchu pořád viděl dívku, jakou bývala v době jejich seznámení. Tělo si pamatovalo její doteky. Srdce si vzpomínalo na bolest, když vstupoval do armády a považoval za nutné přerušit vztah, a pak na lítost, jakmile zjistil, že si chce vzít Russe.

Bylo by lepší, kdybych sem nepřijel, pomyslel si. Nikdy tě už neviděl.

Pettigrew zůstal na chodbě, hlídal východ. Teď strčil hlavu do místnosti.

„Urychlete to,“ popohnal je. „Něco jsem zaslechl. Odtamtud, odkud jsme přišli.“

Yousseffová přišla ke kapitánovi, zastavila se vedle něj a shlédla na mrtvolu Anne Jordenové.

„To je mi líto, kapitáne,“ povzdechla si, „ale nemůžeme tu zůstat. Jestli se nedostaneme do evakuační lodi, je po nás.“

Brackett pomalu přikývl. Zamrkal, jako by se probíral ze spánku, rozhlédl se po mrtvolách kolem a po lidech v kokonech, mnohých k nepoznání stejně jako Anne. Na okamžik ztuhl, setřásl to ze sebe a zvedl se. Necelé dva metry od matčina těla ležela mrtvolka Tima Jordena s pistolí v malé ruce.

„Newt?“ Brackett se rozhlížel kolem. „Neviděl jste někdo Newt?“

„Sakra, tady je!“ vyhrkla poručice Parisová a rozběhla se k malému obalenému tělíčku.

V Brackettovi rozkvetla naděje, před očima mu naskočil obrázek dívenky. Přihnal se k ní a pustil se do práce spolu s Parisovou, oba strhávali ztuhlou pryskyřici z těla, zatímco Yousseffová postávala u dveří a Pettigrew hlídal na chodbě.

Když odlomili kus krusty, která zakrývala oči, naděje v Brackettovi uvadla.

„Škoda,“ špitla Parisová. „Není to ona.“

Brackett přikývl. „Kdo to je, tahle holčička? Vy ji znáte?“

„Jmenuje se Luisa. Newtina kamarádka.“

Yousseffová ukázala na druhý konec pokoje, kde ležela další zkrvavená a polámaná těla. „Musí být někde tam.“

„Hledejte,“ pobídl je Brackett. „Prosím vás obě, zkuste něco najít, cokoli.“ Zjistit, jestli je Newt mrtvá, to chtěl říct, ale nemusel to ani vysvětlovat, a byl rád. Ta slova mu nešla přes pusu.

Serval další ztvrdlou pryskyřici, sáhl do kokonu a vytáhl Luisu. Zrzavé vlasy měla zaneřádněné od toho svinstva a byla nelidsky bledá, ale jak ji vzal do náruče a vstal, tiše zasténala a víčka se jí zachvěla.

Brzy přijde k sobě. Bude žít. Umínil si, že se o to postará. Pro Anne ani pro Tima už nemohl udělat nic, ale pro Newt ano. Mohl zachránit její kamarádku.

Yousseffová a Parisová dál prohledávaly zbytek místnosti.

„Lidi, musíme jít!“ ozval se Pettigrew z chodby. Zazněla odtamtud palba, a tím bylo rozhodnuto.

Čas na dobročinnost vypršel. Kdyby se dál pokoušeli bránit ty, kdo zůstali naživu, umřou všichni. Mimozemšťanů je prostě moc, dají se těžko zabít a nestvůry se rodí dál a dál. Brackett se podíval na holčičku ve své náruči.

Aspoň že jsi tu ty, pomyslel si. Jestli tě udržím při životě…

Jestli udrží při životě Luisu, dokáže žít s vědomím, že utekl. Aby přežil.

„Slyšely jste vojína! Pohněte se!“ zavelel Brackett.

Yousseffová byla první, kdo se přidal k Pettigrewovi na chodbě. Za nimi vyšel Brackett s Luisou v náruči a jako poslední Parisová. Sotva prošla dveřmi, houkl Pettigrew varování a spustil palbu. Brackett se obrátil a viděl dva netvory, ženoucí se k nim chodbou. Parisová a Yousseffová začaly taky pálit, rozstřílely je tak, až stříkala krev a mršiny se svezly na zem deset metrů od nich.

Dívenka se Brackettovi v náruči zavrtěla, zafňukala, ale neprobrala se. Chytil ji pevněji a utišil ji, zatímco doznívala ozvěna palby.

„Kudy nejrychleji k lékařské laboratoři?“ chtěl vědět.

Parisová po něm střelila pohledem.

„Proč bysme sakra měli –“

„Tajný průchod do evakuační lodi je hned vedle,“ vysvětlil jí Pettigrew. „Znáš ty dveře –“

„Znám,“ přerušila ho Parrisová a to už se dali do pohybu. Tentokrát je vedla ona, Brackett nesl Luisu za ní a Pettigrew s Yousseffovou průvod uzavírali. Mimozemšťané jim šli po stopě a bylo jasné, že přijdou další.

Brackettovi připadalo, že má nohy z olova, ale běžel, srdce mu bušilo v hrudi, dívenka mu nadskakovala v rukou. Parisová opsala široký oblouk zbraní, když probíhali kolem výklenku se zavřeným a tichým výtahem. Zahnuli za roh, dostali se ke dveřím schodiště, vedoucího nahoru, jen co by kamenem dohodil od lékařské laboratoře. Brackett se obrátil a viděl, že Pettigrew a Yousseffová spěchají za ním.

„Něco se děje?“ chtěl vědět.

Yousseffová se zastavila na rohu a namířila zbraň tam, odkud přišli.

„Ani ň,“ odpověděl Pettigew. „Ale to neznamená, že nejdou.“

„Přesně tak,“ souhlasila Yousseffová. „Nebudeme v bezpečí, dokud nevypadneme.“

Parisová vklouzla na schodiště a ukázala jim, že mohou za ní. Hnali se po schodech, Brackett sebou škubl při dopadu jejich bot na každý stupeň, myslel na to, jak daleko nahoru a dolů se ten zvuk asi nese. Luisa nemohla vážit víc jak třicet kilo, ale paže už mu umdlévaly. Měl sto chutí ji probudit, přimět ji, ať běží sama, ale s trochou štěstí holčička všechno zaspí, dokud nebudou v bezpečné vzdálenosti od Acherónu.

V tichu vesmíru pak můžou všichni v klidu smutnit.

Na příštím odpočivadle zmizela Parisová ze schodiště, vklouzla do chodby a prohlížela ji v obou směrech.

„Čistý vzduch!“ zavolala a ostatní ji následovali.

„Poručíku, kryjte to zprava. Yousseffová, vy zleva,“ nařídil Brackett. „Pettigrewe, prověřte dveře.“ Nebylo pochyb o tom, které má na mysli. Mezi lékařskou a výzkumnou laboratoří všichni viděli úzké černé pootevřené dveře s nápisem VSTUP JEN PRO OPRÁVNĚNÝ PERSONÁL.

Yousseffová se kradla po chodbě první, Pettigrew za ní. Brackett si všiml zničených dveří výtahu naproti lékařské laboratoři a pokynul bradou Yousseffové. Přikývla a tiše popošla chodbou, zapnula naváděcí světlo na pulzní pušce a namířila paprsek do ztemnělé výtahové šachty.

Pettigrew šťouchl hlavní zbraně do dveří do evakuační chodby.

Ze tmy uvnitř vyrazil mimozemšťan, srazil ho na zem a chňapl mu po tváři. Vysunutá čelist se mu snesla na hruď, drtila kosti a rvala svaly. Zatímco umíral, vypálil Pettigrew půltucet střel z plazmové pušky, tři z nich netvora zasáhly. Zkropila ho jeho krev, kyselina se mu propalovala do masa, ale Pettigrew už byl mrtvý.

„Parisová!“ houkl Brackett a couval s Luisou v náruči.

Yousseffová vykřikla Pettigrewovo jméno a proud nadávek, který náhle ustal po slově „hajzl“. Brackett se obrátil a ohlédl se právě včas, aby zahlédl její kopající nohy, jak ji tvor táhl zkroucenými dveřmi do výtahové šachty.

Poručice Parisová to viděla taky.

„To není možné,“ konstatovala chladně. „Cestu domů máme otevřenou.“

„Tak honem!“ vyštěkl Brackett.

Mimozemšťan, kterého Pettigrew střelil, ležel na zemi a snažil se vstát. Sekal ocasem, vražedný hrot se chvěl, připravený udeřit. Julisa Parisová mu zasadila tři rány, až se mu rozletěla lebka, a pak už zase běželi.

Prohnali se úzkými evakuačními dveřmi, Parisová kontrolovala chodbu vpředu a Brackett za nimi kopnutím zavřel. Hodil si Luisu přes rameno jako hasič záchranář a zaslechl, jak hekla a něco si zamumlala na hranici spánku a vědomí. Brackett zajistil dveře oběma západkami. Dlouho by netvory nezadržely, ale chvíli to snad vydrží.

Hnali se dál, Parisová jako první se zbraní a s modlitbou, aby je vpředu nečekala žádná další překvapení.

29

UMÍRÁNÍ BYLO DOST

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:10

Doktor Mori běžel, jednou rukou si svíral střelnou ránu na rameni. Škrábání za ním se blížilo, ale ohlížet se si netroufl.

Z pachu vlastní krve se mu chtělo zvracet nebo omdlít nebo obojí. Po tvářích se mu valily slzy, hlava přetékala obrazy nepěkného konce Khati a netvora, který zabil Reese. Tyto výjevy se mu vypálily do duše, věděl, že je uvidí pokaždé, když zavře oči, dokud bude živ.

Nejméně šest nebo sedm vteřin si maloval představu, že to dokud bude živ znamená víc než následující minutu. Ale pak se podíval dopředu a viděl, že má před sebou ještě třicet metrů chodby, než se dostane ke dveřím evakuačního hangáru.

Ke dveřím, které vyžadují klíč.

A čas ho použít.

Doktor Mori se neubránil vzlyknutí. Přepadla ho lítost – chtěl udělat ještě takovou spoustu věcí a ještě víc by jich rád odčinil. Ale s přáními byl konec.

Padl na kolena, oslabený ztrátou krve a šokem. Jednu ruku dál tiskl k rameni, kde se rána rozbolela, obrátil se a pozoroval blížícího se netvora. Sledoval hladký krunýř obrovské hlavy a svižný, lehký krok predátora. Rozesmutnilo ho, že nedostane příležitost ho studovat.

Krása, pomyslel si. Ten tvor je vážně krásný.

„Hej, hnusáku!“ ozval se ženský hlas.

Mimozemšťan se obrátil za hlasem, ocasem se otřel o zeď. Zasyčel.

„K zemi, doktore Mori!“ houkl nějaký muž.

Kulky se zaryly do netvora v okamžiku, kdy se doktor Mori vrhl dolů. Drápal se pryč, držel se při zemi, zatímco se mimozemšťan zachvěl, zhroutil se, zacukal sebou a umřel. Doktor Mori si hleděl na boty. Z jedné se mu kouřilo, propalovalo se jí pár kapek kyseliny. Zděšeně vykřikl, natáhl se a serval si botu.

Hleděl na zuboženou nohu v šedé ponožce, prořídlé na špičce, opřel se o zeď a třásl se.

Kapitán Brackett opatrně obešel mrtvého xenomorfa, v náruči nesl malou holčičku. Za ním šla poručice Parisová, zbraň pořád připravenou k boji.

„Vstaňte, doktore,“ pobídl ho Brackett. „Vy jste naše jízdenka odsud.“

Mori k němu vzhlédl s prázdným a nechápavým pohledem.

„Vezmete mě s sebou?“

Brackett shlédl na dívenku, ale jeho pohled působil jaksi vzdáleně, jako by na jejím místě viděl někoho jiného.

„Já myslím, že umírání už bylo dost, co říkáte?“

Poručice Parisová mu pomohla vstát, kulhal ke dveřím v jediné zbývající botě, vděčný za klíč na řetízku na krku.

Odemkl dveře hangáru a ovanul ho chladný vzduch.

Připadal si jako znovuzrozený.

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 14:29

Evakuační loď s divokými otřesy prolétala zaneřáděnou atmosférou Acherónu. Brackett uložil Luisu do hyperspánkové kapsle, ale víko zůstalo zvednuté. Dívka si zaslouží vědět, co se stalo, zaslouží si být součástí toho, co je čeká. Byla ještě dítě, ale Brackett před ní nemínil ty hrůzy tajit. Nechá ji truchlit, bude ji utěšovat, jak to půjde, a doufat, že je dost silná, aby ji všechny ty ztráty nezničily.

Doufal, že je dost silný i sám.

„Opouštíme atmosféru,“ zavolala poručice Parisová z kokpitu. „Chce se někdo naposled podívat, než ten šutr necháme za sebou?“

„Já nemám zájem,“ ozval se Brackett.

Podíval se na doktora Moriho. Vypadal bledý a slabý, ale přežije to. Za pár minut, až prolétnou turbulencemi a naberou kurz, mu vytáhne kulku z ramene a ránu zašije. Bude to bolet a ve zdravotnických zásobách evakuační lodi by se jistě našlo něco, co by bolest otupilo, ale Brackett mu to nenabídne. Mori si zaslouží veškerou bolest, která ho čeká.

„A co vy, doktore?“ zeptal se.

Mori zavrtěl hlavou. „Mě už tam nic netáhne.“

Brackett přikývl a v břiše jako by se mu sevřela pěst. Pravidelně dýchal, snažil se ten smutek potlačit. Bude truchlit kvůli Newt a Timovi, kvůli Anne a ztraceným možnostem, ale nemůže se tím nechat zlomit. Na místě, kde míval srdce, cítil studenou a temnou prázdnotu, a možná to tak zůstane navždycky. Ale má před sebou práci a nedopustí, aby se jí smutek postavil do cesty.

Využij ho, pomyslel si. Udělej si z něj palivo.

„Poručíku Parisová,“ zavolal a obrátil se k předku lodi, „předpokládám, že navigační počítač má přednastavený kurz.“

„To ano. Na stanici Gateway. Většinu času strávíme v hyperspánku.“

Brackett se díval na doktora Moriho a myslel na to, jak zákeřně se choval vědecký tým. Celou dobu věděl, že na Acherónu hrozí riziko mimozemšťanů. Věděl dost na to, že si sestavil vlastní únikový plán. Když dostal od Weyland-Yutani rozkaz, aby poslal průzkumníky na konkrétní souřadnice, věděl, že se Jordenovi pouštějí do obrovského nebezpečí.

A když pak došlo k nejhoršímu, zajímalo vědce víc studium mimozemšťanů, splnění úkolu pro společnost, než by vymýšleli, jak netvory zabít – jak udržet lidi naživu.

Kolonisté byli nahraditelní.

Dokonce i děti.

Ale tento protokol nezačal s doktorem Reesem ani s doktorem Morim. Přišel z vyšších míst, od jejich zaměstnavatelů.

„Vypněte to,“ řekl tiše. „Vypněte ten navigační systém.“

Doktor Mori vzhlédl, překvapeně a znepokojeně svraštil obočí.

„Co se děje, kapitáne?“ zavolala na něj poručice Parisová.

Ne, poručice už ne, pomyslel si. Už ne.

„Zrušte ten přednastavený kurz, Juliso,“ nařídil jí. „A zjistěte, jak to udělat, aby nás nevysledovali, jestli můžete. Na stanici Gateway nepoletíme.“

„Co to děláte, kapitáne?“ chtěl vědět doktor Mori.

„Pořád jsem ty vaše xenomorfy bral jako ďábly, doktore,“ odpověděl Brackett tak hlasitě, aby to slyšela i Julisa. „Ale oni nejsou ďáblové. Jsou to nelítostní zabijáci a nedokážu si představit cizejšího vnímavého tvora… ale řídí se jenom tím, co jim káže příroda. Nejsou zlí.“

Brackett se ponuře usmál.

„Kdežto Weyland-Yutani… jestli ve vesmíru existuje nějaké zlo, pohroma, kterou je třeba vytáhnout na světlo a zničit, tak je to společnost. Odteď je to můj boj. Je to moje válka. A pokud nechcete zůstat trčet na první planetě, na kterou dorazíme, doktore Mori, tak bude i vaše.“

Luisa si v otevřené spánkové kapsli začala cosi mumlat, zamrkala, začala se hýbat a probouzet. Brackett ji vzal za ruku a malé prstíčky se sevřely na jeho velkých, zjizvených.

„Teď začne opravdový boj.“

DATUM: 26. ČERVNA 2179

ČAS: 16:18

Newt, Tim a ostatní děti, které si hrály na nestvůry v bludišti, tomu odjakživa říkaly „domeček“, ale ona věděla, že ten hranatý prostor, do kterého se uchýlila, není žádný dům, ba ani pokoj.

Ten obdélník mohl být tři metry dlouhý a necelé dva široký, Newt se tam sice postavila, ale dospělý člověk by se musel nahrbit nebo si kleknout. Bylo tam pár věcí – deka, nějaké svetry a bundy a knížky a staré krabice s něčím k zakousnutí a taky několik hraček. Vedlo odtamtud půl tuctu vzduchových potrubí a větrák přiváděl vzduch seshora. Občas tam bylo moc horko a občas zase chladno, ale bylo to její místo a bylo tam bezpečno.

Mimozemšťani ji tady nikdy nenajdou, a to by bylo perfektní…

Dokud nebude potřebovat jíst a pít.

Newt se zabalila do deky a opřela se o kovovou stěnu. Panenku Casey si přitiskla na prsa, opatrně, protože se jí hlavička začínala párat od těla.

„To se spraví,“ pošeptala Casey s bušícím srdcem. Vykulenýma očima se rozhlížela po potrubí, věděla, že ji nemůžou napadnout, ale stejně se bála. Hlavou jí proběhly obrazy, zasáhly ji jako blesk, ale zavrtěla hlavou a potlačila je.

Máma.

Bráška.

Lepší bude na ně nemyslet, ani na tu krev a jekot. Lepší nemyslet vůbec. Jenom přežívat. Tak by jí to řekla maminka. Jordenovi, ti vždycky nějak přežijí.

„Jsem rychlá,“ zašeptala Casey. Byla to pravda. Tim říkal, že podvádí, ale při hře na nestvůry v bludišti byla vždycky nejlepší. Když si dá pozor a napne pořádně uši, vyhne se jim, až vyrazí na výpravu za jídlem nebo pitím.

„Já tě ochráním,“ ujistila panenku a políbila ji na temeno hlavy.

Pak Newt zmlkla a zaposlouchala se. Větráky pravidelně na pár minut umlkaly a ona pak slyšela, jak se potrubím šíří ozvěna ze vzdálených místností a dalších pater kolonie. Ty zvuky byly divné a tiché a smutné, aspoň jí tak připadaly, ale pomyslela si, že kdyby se vydala po jejich stopě, možná by se z nich vyklubal lidský jekot.

Zůstala, kde byla, a snažila se neplakat.

Chvilkami se jí to dařilo.

30

BUDOVÁNÍ LEPŠÍCH SVĚTŮ

DATUM: 5. ČERVENCE 2179

Na stanici Gateway všechny dny splývaly.

Každý z těch dnů nebyla nikdo, nedělala nic, nic ji v životě nečekalo. Každý z těch dnů truchlila po dávno mrtvé dceři – po malé dívence, kterou opustila, i po ženě, v niž vyrostla, která dospěla, milovala, žila a zemřela, aniž by ji Ripleyová měla příležitost poznat.

Slíbila jsem, že se vrátím na její narozeniny, uvažovala pořád, byla to její poslední myšlenka každou noc a první zrána. Ta vina byla sytá a syrová dnes stejně jako kdykoli jindy.

Všechny dny navzájem splývaly, do týdnů, do měsíců…

Spánek. Probuzení. Práce. Návrat ho kajuty. Jídlo, mytí, pití, kouření, sledování, jak se cigareta mění na popel a rozpadá se jako roky jejího života, v němž ji nikdo neznal a nikomu nechyběla. Život beze smyslu není život.

Dnešek se ničím nelišil od všech ostatních dní. Jenom jeden z mnoha, všechny stejné.

Dokud se neozval bzučák u dveří.

Vytrhl Ripleyovou ze smutného rozjímání a pár vteřin si ho nedokázala zařadit. Skoro ho neslýchala. Nikdo ji nechodil navštěvovat, neměla žádné přátele. Byla žena z jiné doby, a pokud s ní někdo v nákladních docích nebo v jídelně promluvil, měla vždycky pocit, že ji nepovažují za opravdovou osobu, ale za kuriozitu. Exponát z minulosti.

Zvedla se a došla ke dveřím, lámala si hlavu, kdo je asi za nimi. Když je otevřela a uviděla Burkeho, srdce v ní pokleslo.

Nebyl sám.

„Zdravím, Ripleyová,“ zahlaholil. „Tohle je poručík Gorman z koloniální námořní pěchoty –“

Zabouchla jim před nosem. Přes všechny snahy vlichotit se jí do přízně na ni Burke působil jako křivák, který hraje vlastní hru. Předstíral starostlivost a někdy si myslela, že o ni má vážně péči. Cosi z něj dělalo nevyzpytatelného člověka, a přece v sobě měl i jistou zranitelnost. Ta by ho mohla trochu zlidštit, ale jí spíš připadal jako slaboch.

A co se týče chlapa, který byl s ním, ten působil prostě jako voják.

Odvrátila se ode dveří, ale zpoza nich se zase ozval Burkeho hlas.

„Ripleyová, musíme si promluvit. Ztratili jsme kontakt s kolonií na planetě LV-426.“

Ztuhla. Srdce se jí zachvělo a ta temná tíha jako by zapulzovala. Pomalu se obrátila zpátky ke dveřím. Zase je otevřela.

Čemu? ptala se sama sebe. Co si to pouštím zpátky do života? Dlouho jen hleděla na Burkeho a na toho mariňáka. Burke znejistěl. Voják čelil jejímu pohledu. Pustila je oba dovnitř.

Jonesy zaprskal a seskočil ze stolu. Ripleyová se pomalu svezla na židli. Nevyzvala Burkeho a Gormana, aby si taky sedli.

„No?“ zeptala se.

„Už je to nějaká doba,“ líčil Burke. „Poslední kontakt byl naprosto standardní. Vzkazy od kolonistů a žádost o zásoby v příští dodávkové lodi. Od té doby neodpovídají na žádnou výzvu společnosti ani na osobní zprávy, nereagují na vědecké dotazy. Nic.“

„Technická závada,“ odsekla, ale kůže ji mrazila a uvnitř ještě víc.

„To je samozřejmě možné,“ připustil Gorman.

Sakra, pomyslela si Ripleyová, dokonce i mluví jako voják.

Burke povytáhl obočí.

„Co je?“ zeptala se Ripleyová. Měla z toho špatný pocit. Po tom všem, co jí provedli, po všem, co jim řekla a kvůli čemu byla vyloučena ze společnosti, proč by se Burke obtěžoval až sem, do těch nejubožejších ubytovacích prostor na stanici?

S vojákem v patách.

„Sestavujeme záchrannou misi,“ vysvětloval Burke. „Chceme, abyste jela taky.“

V Ripleyové se zhoupl žaludek. Zaplavil ji nával vzpomínek – Kaneova poslední večeře, Nostromo, netvor, všechna ta smrt, kterou viděla i neviděla. Dallas, její občasný milenec.

Rychle se zvedla ze židle a odstrčila ji tak rychle, až se odrazila od lůžka a spadla na zem. Jonesy zasyčel a odpelášil, schoval se někde z dohledu. Moc litovala, že to nemůže udělat taky.

Šla ke kuchyňské lince a nalila těm dvěma kávu. Ne proto, že by je tu chtěla zdržet, ale musela si něčím zaměstnat ruce a hlavu, jinak by to nezvládla.

Vážně to po mně chtějí?

„To snad není pravda,“ obořila se na ně. „Vy mě předhodíte vlkům, a potom chcete, abych se tam vrátila? Zapomeňte na to. To se mě netýká. Zapomeňte na to.“ Podala Burkemu kávu. Měla co dělat, aby mu ji nevychrstla do té nabubřelé tváře.

„Můžu to dopovědět?“ zeptal se.

„Ne. Nikdy to neudělám.“

Podala pití Gormanovi. Voják jako by se probral.

„Ripleyová, vůbec nepůjdete s jednotkami do akce. Zaručuji vám bezpečnost.“ Aspoň že dokáže říct víc slov najednou.

„Poslouchejte, koloniální mariňáci jsou pěkně tvrdí chlapi,“ vemlouval se jí Burke. Obrátila se k němu zády a nalila si kávu. Srdce jí bušilo, vzpomínky nabíraly jasnější obrysy. „A mají to nejmodernější vybavení, neexistuje nic, s čím by se nevypořádali,“ pokračoval. „Poručíku, mám pravdu?“

„Jistě. Byli vycvičeni, jak jednat v takových situacích.“

„Potom mě nepotřebujete,“ odtušila Ripleyová. „Nejsem voják.“ Nenáviděla se za to, že se jí zachvěl hlas, ale ten strach byl sytý a skutečný, nedovedla ho zatajit. Možná by se o to neměla ani pokoušet.

„To ano, ale my přesně nevíme, co se tam vlastně děje,“ naléhal Burke. „Možná se jedná jen o poruchu na vysílači, ale pokud to tak není, tak bychom vás chtěli mít jako poradce. To je všechno.“

Ripleyová se zvedla a přiblížila se k Burkemu. Byl to člověk společnosti, patřil Weyland-Yutani, jak jí častokrát řekl.

„Jaký na tom máte zájem? Proč tam jdete?“

„Společnost tu kolonii financovala spolu s koloniální správou. Zapojujeme se teď do řady terraformování, budujeme lepší světy –“

„Jasně, ty reklamy jsem viděla,“ odbyla ho Ripleyová. „Podívejte, já na tohle nemám čas. Už musím jít. Musím jít pracovat.“

„Jistě, slyšel jsem, že pracujete v nákladových docích.“

„To je pravda.“

„Ovládáte nakladače a drapáky –“

„Ano. No a co?“

„Nic. Je to skvělé, že máte co dělat. Na druhou stranu víme, že je to jediná práce, kterou jste sehnala. A to není v pořádku.“

Ty hajzle, pomyslela si Ripleyová. Připustila, aby se jí dostal pod kůži, a to ji vztekalo ještě víc.

„Co kdybych vám řekl, že byste mohla dostat zpátky svoji funkci leteckého důstojníka?“ zeptal se. „Společnost už souhlasila s tím, že obnoví váš kontrakt.“

Podívala se úkosem na neodhadnutelného, mlčenlivého Gormana a pak zas na Burkeho.

„Pokud poletím,“ zdůraznila.

Přikývl. „Pokud poletíte. No tak, je to pro vás jediná šance! Já osobně si myslím, že by to byla nejlepší věc na světě, kdybyste tam mohla jít a získat zpátky sebedůvěru –“

„Ušetřete mě, Burke, u psychologa jsem už tenhle měsíc byla.“

„Jo, já vím,“ přisvědčil, zvedl se a popošel nepříjemně blízko k ní. „Četl jsem zprávu. Každou noc se budíte promočená potem –“

Připomněl jí noční můry, tmy, kde ji honila nestvůra, a ještě temnější místo. Tížilo ji pořád, i když byla vzhůru.

„Sakra, Burke!“ houkla mu do tváře. „Řekla jsem ne, a myslím to vážně! A teď už prosím jděte. Já se nevrátím a…“ Polkla a chytila dech. „A i kdyby, tak vám nebudu nic platná.“

„Dobře,“ prohodil najednou Burke měkce, jako by mluvil s děckem. Ripleyová si celá rozechvělá zapálila další cigaretu a uslyšela, jak Burke upustil něco na stůl. Komunikační kartu, uhodla.

Do háje s ním. Do háje, že se kvůli němu cítím takhle.

„Uděláte mi laskavost?“ zeptal se ještě. „Přemýšlejte o tom.“

„Díky za kávu,“ řekl Gorman. Přejel si rukou krátký vojenský sestřih, nasadil si čepici a vyšel z kajuty. Burke za nimi tiše zavřel dveře.

Ripleyová se třásla a ne proto, že vypila moc kávy. Klekla si, hladila kocoura a uvažovala, jestli i on má zlé sny.

DATUM: 6. ČERVENCE 2179

Pronásledovali ji. Ne jen jeden, teď už jich bylo hodně, a ne jen po chodbách temné kosmické lodi. Běžela po hrubém kameni, kluzkém vazkou vrstvou čehosi, před čímž ucukávala. Zakopávala přes cosi stočeného, co vypadalo, jako by patřilo do něčího těla. Pokoušela se křičet.

Musím je varovat. Oni se blíží, oni vědí, že tu jsme, a já musím varovat ostatní!

Nevěděla, jaké „ostatní“. Nebyl to Dallas a Lambertová, nebyl to Kane – ti všichni už byli po smrti – ale ti další, patřili někam jinam, někam hluboko v té temné, těžké vzpomínce, která tak často hrozila, že se osvobodí a naplno se odhalí.

A tak běžela. Bestie ji lovily a ona bez jediného stínu pochybností věděla, že ji uštvou a roztrhají na cucky, než si zase stačí najít přátele.

Ripleyová se prudce probrala, křičela, lapala po dechu, potila se, pár vteřin jí trvalo, než jí došlo, že ji nikdo nehoní a že je v bezpečí stejně jako vždy.

Skoro.

Skoro stejně v bezpečí, protože noční můry pokračovaly. Pronásledovaly ji, a i když nesouhlasila s výsledky psychologického vyšetření – chtěla dokázat, že se mýlí – věděla, že je poznamenaná. Její mysl už nepatřila jí. Tíha toho temného potenciálu uvnitř ji pomalu, ale jistě drtila.

Opláchla si obličej a krk, smyla pot nočních můr, ale jejich pachuti se nezbavila. Podívala se do zrcadla a už věděla, co musí udělat.

Burkeho komunikační karta ležela tam, kde ji nechal. Zastrčila ji do jednotky a zavolala ho. Objevil se, celý rozespalý a popletený. Chvilku mu trvalo, než promluvil.

„Haló? Ripleyová?“ Ohlédl se na hodiny za sebou a všiml si, jak je brzo. „Jste v pořádku?“

„Řekněte mi jednu věc, Burke,“ vyhrkla. „Jedete tam, abyste je zničili, ano? Ne je studovat. A vozit sem. Ale vyhubit je.“

„Takový je plán. Máte na to moje slovo.“

Na chvilku se odmlčela a její život jako by se zastavil na úzké římse. Zůstat tam, nakonec se zřítí. Když se strachu a zlým snům postaví, snad se jednoho dne dokáže posunout dál.

„Dobře,“ řekla. „Letím.“ Burke chtěl něco říct, ale přerušila spojení a opřela se na židli.

Cítila se lehčí. Jiná. Ta tíha uvnitř, ta temná skvrna… zmizela. Ať to bylo cokoli, ulehčilo se jí od toho, a i když to nechápala, nelitovala. Vzpomínky, které přežívaly v těch hlubokých, temných nočních můrách, se ztratily a ona byla ráda.

Podívala se na Jonesyho, který pořád seděl v nohách postele.

„A ty, ty malej hlupáčku, zůstaneš tady a nehneš se odsud.“

Jonesy se tvářil, že mu to naprosto vyhovuje.

31

NEJKRUTĚJŠÍ TRIK

DATUM: 27. ČERVENCE 2179

ČAS: 09:00

„Posádka rychlovýtahu do pekla. A jedem dolů!“

Loď klesala k Acherónu. Někdo zavýskal, ale Ripleyová držela oči pevně zavřené a soustředila se na to, aby v sobě udržela večeři. Celý raketoplán rachotil a otřásal se, kov skřípal, vojáci hekali a ona svírala područky tak pevně, až ji chytala křeč.

Tohle byl nejbouřlivější vstup do atmosféry – spíš boj než přistání – a Ripleyová na nic takového nebyla cvičená.

Ale už zažila horší věci. Otevřela oči, zírala do stropu a uvažovala, co je čeká.

DATUM: 27. ČERVENCE 2179

ČAS: 09:58

Provedli průlet nad kolonií. Elektřina fungovala, zvnějšku vypadala stavba nepoškozená a obří výrobníky atmosféry byly v provozu. Kdyby kolonie nepůsobila tak tiše, nezdálo by se, že utrpěla nějakou újmu.

Jenže pořád žádný kontakt. Kdyby kolonisté slyšeli kroužit raketoplán, snad by se už dávno objevili a vítali ho?

Ripleyová byla nervózní jako čert. To ticho a klid ji tížily.

„Člověče, to vypadá jako podělaný město duchů,“ zašeptal jeden z mariňáků.

Cítila, jak jí projíždí mráz.

Jestli jsou všichni mrtví, tak to rozhodně není město duchů, pomyslela si. Je to město netvorů.

Poručík vydal rozkaz k přistání. Ripleyová, Burke a mariňáci byli v pozemním bojovém vozidle v nákladním prostoru v břiše plavidla s androidem Bishopem u řízení.

„Říkejte radši umělý organismus,“ nechal se slyšet předtím. Ať si trhne nohou. Bishop, Ash – pro ni to byla jenom různá jména pro stejného grázla.

Pár vteřin potom, co se rampa raketoplánu dotkla přistávací plochy, dupl Bishop na plyn. Nálada se teď změnila, hlučné chvástání se proměnilo v jistotu a rozvahu, obtížené pohotovostí, která Ripleyovou málem uklidnila. Málem. Viděla zbraně, jaké si ti lidé vezou, a profesionalitu, s níž se připravovali. Jenže taky věděla, co by se v tom komplexu mohlo skrývat.

Nikdy jsem sem neměla jezdit, pomyslela si potisící. Ale když se probrala z hyperspánku na lodi Sulaco, rozhodla se přidat k výpravě průzkumného týmu na povrch planety. Sulaco obíhala na orbitě bez posádky a ona netoužila zůstat úplně sama. Byla už sama moc dlouho.

„Deset vteřin, dávejte bacha!“ zaburácel velitel. „Tak, tentokrát chci perfektní průzkum.“

Pozemní bojové vozidlo se zastavilo a dveře se odsunuly.

Ripleyová zadržela dech. Vojáci se vyhrnuli ven a dveře se za nimi zabouchly. Gorman zůstal uvnitř spolu s ní, s Burkem a s Bishopem. Viděla jenom to, co se objevilo na monitorech na Gormanově řídicím stanovišti. Hned si připadala odříznutá od ostatních, jako by byli na druhém konci galaxie.

Hustě lilo, zem pokrývala silná vrstva blátivého popela. U komplexu parkovalo několik opuštěných vozidel. Mdlou šeď narušoval jen jasně rudý nápis BAR.

Tým se rozestoupil kolem široké brány označené Severní vstup.

„První jednotka, seřadit,“ ozval se Gorman. „Pozice zaujmout, pozor vzadu.“

Ripleyová se dívala na monitory přenášející obraz z hlavových kamer, jak se jednotka blížila ke dveřím. Vojáci postupovali plynulými a úspornými pohyby, rychle a klidně. Hudson vypojil dveřní zámek a těžká kovová bariéra se odsunula.

„Druhá jednotka, jdeme,“ nařídil Gorman. „Všichni na místa.“

Dveře se otevřely.

Uvnitř vládla tma jako v pytli.

Vojáci vstoupili do komplexu v sevřené formaci, prozkoumávali kouty, cestu si osvětlovali baterkami upevněnými na ramenou. Vnitřní uzamykatelné dveře zůstaly pootevřené a dva vojáci je roztáhli.

Vasquezová se vydala kupředu a Ripleyová uviděla, co se za nimi odhalilo.

Chodba byla zdemolovaná, stropy stržené, obložení stěn rozmlácené, s odhalenými rozbitými rourami a visícími dráty. Z přerušeného potrubí odkapávala voda.

Do hajzlu, pomyslela si Ripleyová.

„Druhá jednotka dovnitř,“ zavelel Gorman. „Hicksi, prohlédněte to nahoře.“

Zatímco druhý tým se hned za dveřmi vydal po schodišti, první jednotka postupovala hlouběji do komplexu. Poničení chodby bylo teď ještě patrnější, objevilo se i několik hromad nábytku, snad jakési barikády.

Pokud to byly barikády, tak se neosvědčily.

„Pane, sledujete to nahoře?“ zeptal se Apone. „Vypadá to jako poškození malou střelnou zbraní. Od výbušnin. Pravděpodobně nálože pro seismický průzkum. Vidíte to? Dávejte pozor.“

Ripleyová se podívala na obraz z Hicksovy hlavové kamery a viděla, že se zrovna dostal na vršek schodiště. Chodba dál byla stejně tmavá a i ona nesla známky poškození.

„Dobře, Hicksi, Hudsone, zapněte svoje detektory pohybu,“ nařídil Gorman. Ripleyová viděla, jak se dva muži sklánějí k přístrojům ve svých rukou, a zamrazilo ji. Ash vytvořil podobné zařízení, aby jim pomohlo vyslídit netvora na palubě Nostroma. Tyto přístroje vypadaly moderněji a spolehlivěji, ale soudila, že technologie bude podobná.

Týmy postupovaly. Ripleyová cítila, jak jí po zádech stéká pot. Burke se díval spolu s ní, Bishop stál o kousek dál a sledoval celou operaci. Trčela tady s androidem a dvěma muži, které neměla ráda, a začínala litovat, že nešla s Hicksem.

„Pokračujte ve dvojicích,“ nařídil Gorman.

Byl to Hudson, kdo na svém přístroji zaznamenal pohyb. Ohlásil to a pak spolu s Vasquezovou pomalu postupovali po tmavé chodbě se zbraněmi v pohotovosti. Hudsonův tlukot srdce se zrychloval, u Vasquezové zůstával stabilní.

Stáhněte je odtamtud, pomyslela si Ripleyová. Málem to řekla nahlas, ale uvědomila si, jak vyplašeně by to znělo. Dostali se takhle daleko, zdolali takovou dálku, aby zjistili, co se to tu stalo, a pomohli těm, kdo mohli přežít. Takže musí pokračovat.

Ale přesto se děsila.

Hudson kopl do dveří a zpoza nich vyrazili… vyplašení tarbíci.

„Nic, vůbec nic tu není,“ procedil Hudson skrz zuby. „Jdeme dál, pane.“ Ripleyová nevěděla, jestli to říká sarkasticky, nebo ne.

Něco ji zaujalo na dalším monitoru. Obraz Hicksovy kamery přejel po chodbě a Ripleyová uviděla něco divného, řady tmavých nepravidelných skvrn na zemi.

„Počkejte! Počkejte, poslouchejte…“ Chňapla sluchátka s mikrofonem. „Hicksi? Vraťte se. A teď doprava, tady.“ Udělal, co po něm chtěla, a ukázaly se spáleniny od kyseliny na zemi. Kovová mřížka na zemi se roztavila, jako by byla z ledu. „Tady.“

I její krev jako by se proměnila v led. Připadala si nemocná.

„Vidíte tohle?“ zeptal se Hicks a podíval se na ně do Drakeovy kamery… „Jako roztavený. Někdo tu asi dostal ty Ripleyový potvory.“

Ripleyová se ohlédla na Burkeho. Nevěděla proč, netušila ani, co od něho čeká.

„Místo krve kyselina,“ vydechl, očividně užaslý nad potvrzením všeho, co mu Ripleyová řekla.

„Jestli se vám to líbilo, tak tímhle budete nadšený,“ poznamenal Hudson. On a Vasquezová našli mnohem větší spáleninu, díru, která se propálila několika patry, tak širokou, že by jí propadl člověk. Možná tam něco jednoho z nich roztrhalo, pomyslela si Ripleyová. Vypadá to tak.

„Pane, tady je to docela mrtvý,“ hlásil Apon. „Ať už se tu stalo cokoliv, tak jsme to propásli.“

Gorman sledoval monitory a biometrické údaje svých vojáků.

„Dobře, oblast je bezpečná, pojďme dovnitř. Mrkneme se, co je v jejich počítači.“

„Počkejte okamžik,“ ozvala se Ripleyová. Znovu v ní rostla známá panika. „Není to bezpečné –“

„Oblast je bezpečná, Ripleyová,“ zamítl to, ani se na ni nepodíval. „První tým, pusťte se do operace. Hudsone, půjde spojit se s jejich centrálou?“

„Provedu.“

„Hicksi, uvidíme se u jižního vchodu,“ řekl Gorman. „Jdeme dovnitř.“

Vsadím se, že se už všichni cítí bezpečněji, pomyslela si Ripleyová. Uvažovala, že se s Gormanem pohádá, vysvětlí mu, že se oblast v žádném případě nedá považovat za zajištěnou, dokud jeho týmy neprojdou všechno. Netvor byl sice obrovský, brutální a divoký, ale dobře si pamatovala, jak se dokázal schovat na palubě Narscissu a zůstat v klidu a tichu, že si ho nějakou dobu nevšimla.

V chodbách, které viděla v záběrech hlavových kamer, v bludišti chodeb a schodišť mohou být stovky xenomorfů. Ale bojové vozidlo se už dalo do pohybu, brzy projeli kolem okraje kolonie a zastavili u jižního vchodu.

Vtahuje si mě to dovnitř, pomyslela si Ripleyová. Měla jsem počkat na Sulaku, ale nechtěla jsem být sama. A teď by měla zůstat tady, kde je… ale nemohla. Půjde s Gormanem a Burkem.

Nemůžu nejít.

Potřebovala zjistit, co se stalo s kolonisty. Ať se jí to líbilo, nebo ne, věděla toho o xenomorfech víc než kdokoli jiný z téhle mise.

Pořád ještě hustě lilo, když vystoupili z vozidla a blížili se k jižnímu vchodu. Čekal tam na ně Hicks a další voják a Gorman s Burkem vešli dovnitř před ní.

Ripleyová zpomalila a kousek od otevřených dveří se zastavila.

Pořád se ještě můžu vrátit, pomyslela si. Ale popravdě řečeno, už zašla moc daleko.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Hicks. Ohlédl se, všiml si, že otálí, a vrátil se pro ni. Tím si ji získal.

„Ano,“ přisvědčila tiše.

Vešla dovnitř a dveře se za ní zasunuly.

DATUM: 27. ČERVENCE 2179

ČAS: 10:03

V bludišti potrubí, kam se vypravila pro jídlo, zaslechla Newt hlasy.

Vyděsily ji, ale zároveň jí daly naději, a tím ji naštvaly. Nejhorším možným způsobem se naučila, že naděje je nejkrutější trik, kterým může sama sebe ošidit.

Naděje ji může zabít.

Přesto se pustila potrubím za těmi hlasy…

… a doufala.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

1 NÁŠ HOST

2 OTŘESY

3 REBECCA

4 PŘÍJEZDY

5 DRSNÝ TERÉN

6 ŽEBŘÍK

7 MALÉRY CHODÍ PO TŘECH

8 BOUŘE ZJEVNÉ I NEVIDITELNÉ

9 OTTOVO PŘÁNÍ

10 NÁKLADY

11 NOVÍ A STAŘÍ KAMARÁDI

12 ZÁHADY LODĚ NOSTROMO

13 RODINNÝ VÝLET

14 CHÁTRÁNÍ A POVINNOST

15 PODIVNÝ NÁKLAD

16 DEJ POZOR NA TO, CO SI PŘEJEŠ

17 NIC ŽIVÉHO

18 TEMNÉ ZVRATY

19 UKOŘISTIT A ZKOUMAT

20 NEJHORŠÍ OTÁZKA

21 INKUBAČNÍ DOBA

22 BEZPEČNOSTNÍ OPATŘENÍ

23 ÚNIKOVÉ CESTY

24 OD DESÍTI K PĚTI

25 TAJNOSTI A ŽIVOTY

26 JEDEN PO DRUHÉM

27 PŘIPRAVENI K BOJI

28 NESTVŮRY V BLUDIŠTI

29 UMÍRÁNÍ BYLO DOST

30 BUDOVÁNÍ LEPŠÍCH SVĚTŮ

31 NEJKRUTĚJŠÍ TRIK