Simona Monyová

Hříšný kanec

Redakce: Jitka Urbánková Obálka: Dalibor Vlach

Grafická úprava: Milena Havlíčková, F.R.Z. agency

Fotografie: Gustav Urbánek ml.

Tisk a knihařské zpracování: CPI Moravia Books, spol. s r. o., Pohořelice

ISBN 978-80-87166-03-1

Ačkoliv od dětství patřím do nepříliš přitažlivé škatulky hodná holka, nejsem právě romantická duše. Červená knihovna mě nedojímá a snadněji než u dokonale vygradovaného šťastného konce amerického filmu se rozbrečím u zprávy na internetu, kde se dočtu, jak pohřešovaný pětiletý Australan byl po usilovném pátrání nalezen v břiše krokodýla, že nevlastní otec utýral tříletého chlapce k smrti anebo že jen na železničních přejezdech zahynulo v loňském roce čtyřicet tři řidičů, z nichž čtyři nedosáhli ještě ani dvaceti let věku.

Často si po zhlédnutí nějakého sladkobolného filmu v televizi říkám, copak asi bylo dál… Jak pokračoval život těch dvou, co si právě strkají jazyk kamsi do hlavy za zvuku svatebního pochodu Felixe Mendelsshona, přičemž na okraji obrazu již běží závěrečné titulky.

Happyend, který zbožňují muži, zní jednoduše a prostě: Naši vyhráli.

A stejně jednoduše a prostě se vyvíjí i dál. Moře alkoholu, silácké řeči, plácání se po ramenou, jako by každý z oslavujících národní hokejový tým byl minimálně jeho sponzorem, když ne přímo trenérem.

Ženský happyend je mnohem komplikovanější, i když se také dá vyjádřit pouhými dvěma slovy, a to: Vzali se.

A poté následuje co? Těhotná Popelka, která se nedostane ani do velikosti 48, protože v těhotenství přibrala dvacet pět kilo? Bezmocně plačící Meg Ryan ze Samotáře v Seattlu, jejíž autorita je pokaždé rozbořena krutou připomínkou: Ty nejsi moje matka! Anebo krásná prostitutka Vivian v Pretty Woman, co se vedle bohatého byznysmena cítí natolik méněcenná, že se chová jak hlídací pes?

Je mi dvaačtyřicet a prožívám svůj šťastný konec, který je zároveň nejistým začátkem. Tak ráda bych zastavila život v momentě, kdy mi Dalibor vyhrne závoj a polibkem zpečetí svoji volbu, a to navzdory skutečnosti, že svatební závoj zdobící nevěstu středního věku už sám o sobě vypadá jako psychiatrická diagnóza. Však nebýt Dalibora, sotva bych kdy stanula před oddávajícím úředníkem s kusem záclony přes obličej…

Nebýt Dalibora, trávím dnešní sobotu pravděpodobně ve službě anebo s pytlíkem buráků před televizní obrazovkou. Nebýt Dalibora, jsem někdo jiný. Jsem půl metráku modelářské hlíny, co čeká na svého sochaře, aby jí vdechl život, jsem skupinka akordů, která se libě rozezvučí až pod správnou taktovkou, jsem seschlá bříza, co se zazelená, když chytrý zahradník osvobodí její utlačované kořeny.

Nebýt Dalibora, nezměknul by mi mozek…

„Chci všechny ty sentimentální zvyklosti a tradice, co svatbu provázejí ovšem kromě únosu nevěsty,“ nabádal mě před čtyřmi měsíci a docílil svého.

Nepochybuji o tom, že Dalibor patří k mužům, kteří docílí svého vždy a za všech okolností. Někde v hloubi duše, kam se ještě bojím nahlédnout, mě tato skutečnost děsí.

Přesto jsem odevzdaně vyměnila fialovou róbu v půjčovně společenských šatů za panensky bílou, mlčky přihlížela, jak se nám deset plánovaných hostů rozmnožilo na osmdesát, místo Nové radnice v Brně jsem odkývala zámek v Lednici a přistoupila i na projížďku v opentleném kočáře taženém dvěma znuděnými kobylkami, s nimiž se mi podařilo půl hodiny před obřadem seznámit do té míry, že mi sežraly polovinu svatební kytice.

Jsem šťastná?, ptám se sama sebe.

„Jsi šťastná?“, ptaly se mě kolegyně z našeho oddělení na bezalkoholovém předsvatebním dýchánku, který jsem uspořádala přímo v sesterně, abychom se mohly zúčastnit všechny, včetně právě sloužících. To jsem si ještě svůj happyend představovala jako velké růžové vejce, ze kterého se vylíhne ten skvělý nový život.

Na onom růžovém vejci jsem seděla dvacet let, mezitím stihla porodit syna, pohřbít prvního manžela, a pak léta cizím lidem tvrdit, že jsem rozvedená, protože to tak bylo jednodušší. Označení vdova je pro mnoho lidí naprosto neslučitelné s raným mládím, obzvláště, držíte-li za ruku čtyřleté dítě.

Moje růžové vejce utrpělo před třemi dny malou puklinku. Myslíte si, že puká proto, aby se z něho konečně vylouply ty zářivé zítřky, a ono si praskne jen tak. Bezdůvodně. Tedy skoro bezdůvodně.

„Neblázni! Jak si tohle o mně můžeš myslet?“ nevěřícně rozhazoval Dalibor ruce do stran jak snaživý cvičenec Spartakiády.

Já ale sledovala jen tu prasklinu a bylo mi, jako by se utvořila někde uvnitř mého organismu. Rezavá bolest produkovala potoky slzí, navzdory tomu, že jsem si zakázala brečet.

„Tohle bych ti nikdy neudělal, rozumíš? Nikdy!“ hučel do mě. „Prostě jsme tam jen zajeli a nechali si od těch holek zatančit…Na pokoj nešel nikdo, byli jsme úplně napadrť…“

Kývala jsem hlavou, jako bych z ní chtěla vytřepat všechny nežádoucí myšlenky.

A věděla jediné. Nikdy nebudu nosit samet, poslouchat kapelu Velvet Revolver a neloknu si Staropramenu Velvet, ani kdybych měla umřít žízní.

Jedině nějaké šovinistické čuně mohlo dát nevěstinci název Velvet, pomyslela jsem si a přejmenovala ho na Krimplen. Odpudivé, laciné a upocené. Fuj.

„Tak jsi šťastná?“ dorážely kamarádky pět minut poté, co jsem dostala esemesku od rozhořčené manželky Daliborova kamaráda Martina. Psala mi, že pánská jízda právě dojela až do bordelu.

Cítila jsem známý tlak v očích. Děje se mi to často. Hormonální nerovnováha.

„Tak se mi zdá, že přechod od mládí k neplodnosti má ještě větší dopad na psychiku než přechod od dětství k dospělosti,“ pokusila jsem se být vtipná, vysmrkala se a přiznala, že mám strach. Strach ze zklamání. Strach, že Dalibor je pro jednu obyčejnou stárnoucí zdravotní sestru přece jen moc velké sousto.

„Dej si raději chlebíček, ty kanibalko,“ pokusila se situaci odlehčit Helga, a holky se začaly předhánět s líčením historek, co všechno je v poslední době dokázalo rozbrečet.

Ilona jednoznačně vyhrála: „Minulý týden jsem šlápla do psího lejna a začala bulit ne proto, že smrdím a nemám ani ubrousek. Já řvala proto, že mi ta jasně okrová barva připomněla hovínka naší Justýnky, když jsem ji ještě kojila…“

Rvaly jsme všechny. Rvaly jsme smíchy a slzy smíchu se míchaly se slzami dojetí.

Ženská po čtyřicítce cedí slzy imrvére. Příprava na klimakterium. Místo krve pár dní měsíčně slaná voda denně. Bez prolévání bychom snad přestaly být ženami nebo co…

Tak tady stojím v bílé róbě a připadám si jako sněhulák, co taje před osmdesáti páry očí. Nemám ani kapesník a napadá mě, že bych se mohla vysmrkat do závoje, čímž bych alespoň smysluplně opodstatnila jeho existenci.

Dalibor mě kradmo pozoruje, mám obavu, abych mu nepřipadala hysterická, protože hysterky on bytostně nesnáší, a tak se snažím myslet na něco obyčejného. Třeba párování fuseklí: Modrá k modré, černá k černé, a tady tuhle s dírkou dát na hromadu, co už pět let čeká na zašití.

„Ano!“ zaburácí Dalibor pyšně a sebejistě.

Odkašlu si, abych svůj souhlas dala taktéž dostatečně najevo, a stejně ze mě vyjde jen jakési přiškrcené kuňknutí.

Celý život se ostýchám mluvit na veřejnosti, jsem zvyklá spíš makat než kecat.

Když jsem se vdávala poprvé, soustředila jsem se hlavně na to, abych před oltářem předčasně neporodila.

Teď mi dvacetiletý Mikuláš, který si od kamarádů nechává říkat Miky, dává pusu a povídá: „Hodně štěstí, mami,“ a já se uvolněně vysmrkám do závoje.

Konečně znám odpověď: Jsem šťastná.

Táta se zase opil. Bohužel ještě před slavnostním přípitkem. Máma je v obličeji rudá jako zadek paviána a tahá rozparáděného otce za rukáv saka, aby se posadil. Mamě. Otec už je v ráži. Stojí v čele svatební tabule, dělá rozmáchlá gesta se sklenicí v ruce a bryndá suché Martini na spolustolovníky.

Číšníci naštěstí začínají roznášet polévku, jak bude na stole, otec nejspíš zmlkne. Polévku má rád horkou a láhev plnou. Jeho životní krédo.

Zjišťuji, že se za rodiče před Daliborem stydím. Máma má na sobě šaty, které si pamatuju, ještě když jsem chodila na základku. Tenkrát jí moc slušely. Dnes ji dělají starší.

„Už jsme si s maminkou mysleli, že se svatby naší Pavlínky ani nedožijeme,“ zahanbuje táta nejen sebe, ale i mě.

Svatebčané ze strany ženicha, kteří jsou v jednoznačné přesile, mě zkoumavě pozorují. Okamžitě mě zachvacuje ta moje typická podezíravost, a já si představuji, jak se v duchu dohadují, jestli pod dlouhou sukní skrývám dřevěnou nohu anebo mám v podprsence jeden prs navíc.

Nejraději bych všechny obešla a vysvětlila, že už jsem byla vdaná, že nejsem stará panna, jen máma-vdova, co nosila smutek déle, než je zdrávo.

Táta zaníceně a rozvlekle blekotá o třech kudrnáčích, co si máme do roka pořídit. Už se vidím, jak na vodítku vleču tři pudly.

Konečně je před všemi polévka. S Daliborem dostáváme kolem krku bílý ubrus a máme se vzájemně krmit. Vzpomenu si na zhruba ročního Mikuláše, jak jsem ho usadila do dřevěné vysoké židličky, přehodila přes něj bílé prostěradlo a dala se do prvního stříhání vlásků. Mikulášovi se to nelíbilo, což dával jasně najevo rykem a kopáním. Ani mně se pod bílou plachtou nelíbí, ale snaživě se usmívám a půlím játrové knedlíčky volnou rukou. Řičet a kopat mohou jen děti, dospělí to dělají v duchu a pořizují si tím žaludeční vředy, cévní choroby a deprese.

Ženy si tak mnohdy pořizují bohužel i manžely. Potlačením jakékoliv svobodné vůle se snaží vzbudit v mužském protějšku dojem, že jsou na světě ty nejhodnější ze všech. A než jim dojde, že jsou jen nejhloupější, manžel už dávno přidržuje dveře od auta nějaké zlobivější a chytřejší.

Coby majitelka všech existujících mindráků patřím jednoznačně k první kategorii. Jako jedna z mála mám pro to naštěstí i logický důvod. Jeden manžel už mě totiž opustil, není divu, že se bojím reprízy.

Opustil mě. Sice kvůli zákeřné potvoře, kterou si sám nevybral, ale opustil… Byla jsem tak špatná manželka, že prchnul z chomoutu prostřednictvím leukémie, bezúspěšné chemoterapie a následného exitu?

Do hladka omletá otázka jako oblázek. Žádné ostré hrany už nerozrývají moji duši, ale přesto nedokážu oblázek zahodit. Nosím si ho v mozku jako talisman, občas ho musím jen tak ze zvyku potěžkat.

Byla jsem tak špatná manželka, že Mirek raději umřel, než by se mnou žil?

Nevím. Ženit se nechtěl. Pres nastávajících prarodičů z obou stran ho nakonec dotlačil až do obřadní síně. A na svatební cestu už jsem jela do porodnice.

Dalibor se ženit chtěl navzdory mým racionálně podloženým námitkám, že moje záruční lhůta je již dávno prošlá a navíc by bylo zbytečné přijít o vdovský důchod.

„A se mnou žít chceš?“ zeptal se naléhavě.

Moje argumenty ho nezajímaly.

„To ano, ale…“

„Tak se vezmeme a hotovo,“ vstoupil mi do řeči stejně sebevědomě jako rok a půl před tím do života.

Vzali jsme se.

Zatím tomu nemůžu uvěřit.

Dva číšníci přináší dort, který by bez problémů nasytil celou jednu domorodou vesnici v Nové Guinei. Na dortu stojí figurky ženicha a nevěsty; takové odpudivé zmenšeniny Barbie a Keňa a pod nimi naše iniciály D+ P.

„D+P! Úchvatná symbolika! Dalibor a Pavlína, D+P jako Dokonalý Pár!“ afektovaně piští Daliborova nóbl matinka, načež můj zcela opilý otec pohotově reaguje: „Dokonalý Pár nebo taky Do Prdele, záleží na úhlu pohledu…“

Chci se dívat dopředu jen z toho správného úhlu, ale před očima mi visí otcovo Do Prdele jako ukazatel směru.

Dalibor se ke mně nakloní a šeptne, že on by rád někam jinam, a než stihne říct Do Postele, já se zděšeně přikrčím pod razancí hanlivého názvu ženského pohlavního orgánu, který mi okamžitě prolétne hlavou.

Na tom úhlu pohledu budu muset ještě hodně zapracovat…

V noční košilce, co jsem si objednala z internetového sexshopu, jelikož vkročit do kamenného by mi stud nedovolil, si připadám jak prostitutka právě odcházející do důchodu.

Jsou dvě polohy trapnosti stárnutí ženy. Když na svůj vzhled zcela rezignuje anebo když se snaží zamaskovat přibývající léta copánky s beruškami a oblečkem ala roztomilý diblík.

Ačkoliv jsem v koupelně sama, zahanbeně stahuji průsvitnou košilku tak, aby mi aspoň zakryla zadek. Nemít ho o tři patra níž než zamlada, možná by se to povedlo. Bradavky unaveně vykukují z několika provázků, které snaživě drží alespoň poprsí v tom správném patře.

„Už budeš, kočičko?“ ťuká Dalibor.

Připadám si spíš jako koza než kočička.

Rychle ze sebe strhnu ten kousíček elastického úpletu, za který jsem zaplatila skoro třetinu měsíční mzdy, kopnu ho pod koupelnovou skříňku, a halím nahé tělo do bílého hotelového županu.

Dalibor si mě zklamaně prohlíží. V pantoflích na jedno použití a neforemném froté županu velikosti XL vypadám jako pacientka soukromého sanatoria nikoliv nevěstinka nažhavená na svatební noc.

„Co jsi tam dělala tak dlouho?“ ptá se podezřívavě a já hbitě polechtám jeho ješitnost sdělením, že jsem musela očichat všechny ty lahvičky v koupelně, protože poprvé v životě mám spát v pětihvězdičkovém hotelu.

„Spát?“ ušklíbne se Dalibor. „Tak to ani náhodou…“

Druhého dne na letišti si připadám podobně nepatřičně jako v sexy košilce. Půl života jsem prožila ve zdravotnickém mundúru, půl v obnošeném šatstvu na doma. A ještě nikdy jsem neletěla, pokud nepočítám, jak mě vyrazili z porodnického oddělení poté, co jsem se v šoku prokecla na příjmu před nastávající rodičkou, jejíž plod v děloze byl evidentně mrtvý.

Dokud budu živa, na tenhle výjev nezapomenu.

„To není možné, před chvílí ještě kopal, cítila jsem to!“ křičela, já stála jako solný sloup a nevěděla, co říct. Jekot přivolal lékaře. Zpražil mě pohledem a mladé ženě sám píchl sedativum.

„Zmizte mi z očí,“ řekl.

Zmizela jsem na oddělení dětské neurologie. Oddělení pro otrlé, informovala mě vrchní sestra Helga Zdrasová, když jsem nastoupila. Ani po sedmi letech nejsem otrlá, s mojí náturou bych měla dělat někde v kartotéce.

„Pojď se odbavit,“ povídá Dalibor. Divný termín. Něco jako odblanit nebo odvšivit.

Předávám pas úředníkovi. Dalibor má, kdo ví proč, potřebu mu vysvětlit, že ačkoliv se jmenujeme každý jinak, jsme manželé. Jako bychom nemohli být manželé i s jiným příjmením.

„Nemohli,“ protestoval Dalibor pár týdnů před svatbou, když jsem mu to navrhla.

„Pochop, že pro mě je to těžké… Připadám si jako bych se tím vzdávala Mikuláše. Chtěla bych se jmenovat stejně jako můj syn.“

„Takže se raději vzdáš mě?“

„To je nůž na krk?“

„Ne, jen otázka,“ pravil důležitě a odjel na noc do svého bytu, což v té době už nedělával.

Beru si pas zpět a očima pohladím svoje příjmení Hurlichová. Jsem s ním sžitá, jsem to já. Já a Mikuláš. Pozdravy z dovolených a vánoční pohlednice už nikdy nebudeme podepisovat roztomilou přezdívkou Hurlíšci.

Těžko si budu zvykat na nové příjmení Růžičková. Vyvolává ve mně jedinou asociaci, a tou je růžičková kapusta. I přes její údajné protizánětlivé účinky, spoustu vitamínů a vlákniny, ji nesnáším. Páchne jak zasmrádlé boty puberťáka, co si ponožky z umělého vlákna mění sotva dvakrát do týdne.

Zase ten můj špatný úhel pohledu! Vsadím se, že tchyně si připadá se svým jménem jako Šípková Růženka a ne kapusta.

„Pojď na kafé, máme ještě spoustu času,“ zavelí Dalibor.

Jdu, aniž bych zvažovala, jestli mám na kávu chuť.

Kdy se mi to stalo? Kdy jsem přestala uvažovat o svých přáních a začala bezmyšlenkovitě plnit každé přání jeho?

„Snad to Mikuláš sám doma zvládne,“ přemítám nahlas a Dalibor se zasměje: „Ve dvaceti? A sám? Ten tam bude mít každej den jinou.

Věta zabolí nadvakrát.

Mikuláše si nedovedu představit v roli, kterou mu Dalibor přisoudil. A podezření, proč mu ji přisoudil, hlodá a hlodá, až si najde cestu ven: „To mluvíš o sobě? Střídal jsi holky jak na běžícím pásu?“

„Jo, zamlada jsem býval slušnej kanec!“

Napadá mě, že jedině chlap dokáže pyšně sdělovat své partnerce, že je vlastně prase. Divoké, ale přece jen prase.

„Snad nežárlíš?“ diví se.

Žárlím. Žárlím, že jsem ho nepoznala dřív, žárlím na všechny ty noci, které proležel v náruči jiných žen nebo spíš dívek.

„Samozřejmě, že nežárlím,“ zalžu. „Jen mi nedělá dobře pomyšlení, že by se z Mikuláše měl stát nějakej holkař.“

„Ale z takových jsou nejlepší manželé. Jsou vybouření, žení se s rozvahou.“

„Ááá, takže ty ses oženil s rozvahou a ne se mnou?“ pokouším se odlehčit napětí. S tou zátěží by mě nepustili ani do letadla.

„Oženil jsem se s tebou, protože jsi ta pravá. Ostatní ženské přestaly existovat hned ten první den, co jsem tě uviděl,“ šeptá pohotově, plynule a samozřejmě, jako by odříkával naučený text, jako by hrál roli.

Tato role se mi ale líbí, cítím, jak se mi prokrvují tváře. Chci ještě!

„A co na mně bylo tak zvláštního?“ dožaduji se přídavku.

„Máš proměnlivé oči. Dokázala bys pohledem paralyzovat, ale i pohladit, ukonejšit, předávat energii a lásku…“

„To všechny zdravotní sestry. Deformace z povolání,“ neumím pochvalu přijímat, i když po ní lačním.

„Kdepak,“ obejme mě Dalibor. „Tohle dokážeš jen ty. Stačil jeden pohled a už sis mě ochočila.“

„Dáme si ještě skleničku vína a půjdeme,“ rozhodne Dalibor a já v tom oparu štěstí ani nevidím, že si ochočil on mě a ne já jeho.

Letadlo se rozjíždí po ranveji, zrychluje a celé se třepe. Do poslední chvíle nevěřím, že se tohle monstrum dokáže odlepit od země. Když se tak stane, zhoupne se mi žaludek a já zašátrám po Daliborově ruce.

Pevně mě stiskne. Start. Start do nového života.

Tak nějak vycítím, že myslí na totéž. Přivinu se k němu a snažím se sladit svůj zrychlený dech s jeho poklidným, pravidelným. Jako čerství milenci, co na prvním rande synchronizují svůj krok.

Hotelový komplex v Sharm EL Sheiku je překrásný. Dvoupodlažní bungalovy jsou rozházeny uprostřed hotové botanické zahrady. Z verandičky vidíme na moře, ze kterého vystupuje šedomodrá skála. Působí majestátně a čistě, jako by ji moře několikrát denně uctivě omývalo.

Moje růžové vejce s rachotem puká, aby se ven vyklubala pohádka. S úžasem a vděkem ji vytahuji jak Popelka plesové šaty z ořechové skořápky.

„To je nádhera,“ tajím dech.

Jsem v podivném transu. Počítám, že takhle se mohou cítit lidé, co požili extázi.

„Pojď na pláž,“ žadoním, i když bychom se asi prvně měli zabydlet. Skála na horizontu mě přitahuje jako magnet.

Dalibor kupodivu souhlasí. „Vezmi si boty do vody, něco ti ukážu…“

Šupnu do perforovaných sandálů z lehounké umělé hmoty ve tvaru dřeváků, které bych si sama neodvážila koupit. Možná tak před dvaceti lety.

„Ty bílé ti sluší nejvíc,“ strčil mi je Dalibor v obchodě do košíku společně s opalovacími krémy, vibračním kroužkem na penis, o jehož existenci jsem do té doby neměla tušení, a dvěma obřími osuškami s obrázkem loga Playboy. Spolkla jsem protesty a doufala, že ví, co dělá.

Procházíme pečlivě udržovanou zahradou. Do černá osmahnutí zaměstnanci sekají trávníky, zastřihují stříbřitě se lesknoucí okrasné keříky a sbírají opadané květy. Cestou potkáváme desítky lidí ve věku od pěti let do sedmdesáti, z nichž většina má na nohou tytéž imitace dřeváků. Přestávám si připadat v obuvi, hodící se spíš pro mládež, trapně.

Kam mi paměť sahá, kupuji si ošacení podle toho, co nosí většina. Na módní výstřelky nejsem dost sebevědomá, kdybych si mohla vybrat, nosím stejnokroj zdravotní sestry i v soukromí. Nikdy totiž nedokážu odhadnout tu křehkou hranici vkusu a kýče. Než abych se znemožnila, volím průměr. Volím průměr, protože průměrná jsem.

Dvě sotva dospělé Italky se otáčejí po štíhlém, opáleném Daliborovi. Dvakrát týdně posilovna a solárium mimo jiné. Já cvičím pouze v lednu. Déle mi ještě nikdy novoroční předsevzetí nevydrželo.

Snaživě zatahuji břicho.

Ani se nehnulo. Od porodu vypadám jako bych si do břišního laloku schovávala zásoby na horší časy. Plavací kruh, co si nosím stále s sebou.

„Myslíš, že sádlo nadnáší, když je lehčí než voda?“ ptám se a představuji si sama sebe, že pluji na hladině jako mastné oko na polévce.

„Ten tvůj špíček by nedokázal nadnášet ani křečka,“ štípne mě Dalibor do obliny nad bikinami. Ty moje ovšem vypadají, jako by je pokřtily podle ostrova ve smyšlené Makronésii nikoliv skutečné Mikronésii.

Když jsem ten tukový hematom před pěti lety zničehožnic objevila, vyděsila jsem se, že mi nad pasem roste druhý zadek.

„Počkej,“ zastaví Dalibor mě i proud mých úvah.

Často mě napadá, jestli všem lidem tečou myšlenky mozkem jako mně. Rozvodněný kalný potok, do kterého je místy naneštěstí svedena i kanalizace. Ze studánky mého nitra by se můj drahý asi nenapil, a proto donáší průhledné kalíšky z tvrzené umělé hmoty. Podobné používáme ve špitále pro děti na čaj. Hrníčky by rozbily.

„Ochutnej, je to skvělý!“ podává mi koktejl s brčkem.

Ať je to cokoliv, chutná to výborně. Mnohem lépe než nemocniční čaj, na kterém jsem si po dvaceti letech ve zdravotnictví vypěstovala takřka závislost. Angličan by tu lehce nasládlou vodu barvy dětské moči asi čajem nenazval, ale pro mě je rozhodující, že stačí otočit kličkou várnice, aniž by se vhazovaly nějaké drobné, a nápoj teče.

„Donesu ti ještě jeden,“ bere mi z rukou prázdný kalíšek můj novomanžel a je v mžiku zpět.

„Pozor, ať ti to nevleze do hlavy. V tomhle vedru je to raz dva.“

Přikývnu a znovu se dychtivě napiju. Žádný alkohol v koktejlu necítím, ale Daliborovi věřím. Věřím mu každé slovo.

Taky jedna z chyb, které se ženy dopouštějí hromadně: Slepá důvěřivost.

Copak už naše babičky neříkávaly: „Chlapcům holka nevěř?“

Míříme na pláž. S mírným uspokojením konstatuji, že je zde takřka pravidlem, aby muž vypadal lépe než jeho partnerka. Zapadám do svého oblíbeného průměru jako do prosezeného ušáku.

Přestože většina hostů je italské národnosti, žádnou Monicu Belluci ale ani Alenu Šeredovou tady nemáte šanci zahlédnout.

Držíme se za ruce a vstupujeme do moře. Je teplé a kolem nohou se nám otírají malé rybky přítulně jak kočky domácí. Ušli jsme asi sto-sto padesát metrů a voda nám sahá sotva do půli lýtek. Dalibor si náhle sedá a stahuje mě vedle sebe: „Tady bych tě chtěl pomilovat…“

Div nezaječím hrůzou, když mi rukou zajede do kalhotek.

„Na pláži je spousta lidí!“ bráním se, ale on bere na oplátku moji dlaň a strká si ji do plavek: „Budeme dělat, že se opalujeme, takhle si nikdo ničeho nevšimne…“

Nemravnost našeho počínání mě nečekaně vzruší. Zakloním hlavu a vystavím obličej slunci, abych neviděla malé děti v kloboučkách, co v dálce na pláži nabírají písek a vodu do kyblíčků.

Intenzita a rychlost rytmických doteků našich rukou se plynule zvyšuje, předstíráme nadále, že se opalujeme, jen my dva víme, jak naše těla tuhnou a mírně se otřásají nadcházejícím vrcholem. Převalíme se na břicho, já se rozpačitě hihňám.

„Podívej, támhle je vrak lodi z druhé světové války. Žádná atrapa. Dá se tam potápět.

„Ty už jsi tady byl?“ zarazím se.

„Asi pětkrát. Je to moje oblíbené místo…“

„Jen místo?“ neodpustím si drobnou narážku na předchozí erotický zážitek.

„Prostě se sem rád vracím… Pojď,“ už mě zase táhne z moře ven, jako by chtěl utéct před mými dalšími otázkami.

Jenže otázky moře neodplaví, nesu si je v hlavě s sebou. S kým tady byl, proč si ji nakonec nevzal nebo to byla každý rok jiná?

Neptám se, ale to přemáhání mě natolik unaví, že nemám chuť do dalších hovorů. Němá a slepá žena, sen každého muže, vzpomenu si na Helgu a její oblíbené úsloví a jen doufám, že invalidita ženy není podmínkou zdárného manželství.

Od pondělí jsem zase v práci. Je to jako návrat z vesmíru.

Obtěžkána novými, vzrušujícími zážitky si připadám nemotorná a vykolejená.

V přijímací místnosti už čeká velice pohledná cikánka s úžasně roztomilým skoro tříletým chlapečkem.

Vepisuji údaje do karty a trkne mě datum narození. Mladá maminka je stejně stará jako Mikuláš.

„Dětské nemoci? Úrazy?“ kladu obligátní otázky a dívka jen vrtí hlavou. „Denis nikdy neměl žádné problémy…“

Její naivita mě zaráží. Skutečně je možné, aby si nevšimla, že její dítě chodí pouze po špičkách?

„Vaše praktická dětská lékařka?“

„Nikam nechodíme… Vždyť vám říkám, že je Denis zdravý…Ještě neměl ani rýmu!“ sděluje mi pyšně.

Rýmu neměl, ale dětskou mozkovou obrnu zřejmě ano.

„Předpokládám, že tedy neabsolvoval ani všechna očkování,“ konstatuji.

Už mě to ani nepřekvapuje. Neinformovanost, ale i moderní trend vychovávat děti přirozeně, s sebou nese často i zanedbávání povinné péče. Mnohdy jsou rodiči pošahaní intelektuálové, kteří se krmí jen vlastně vypěstovanou zeleninou, zrním a kozím mlékem, sem tam jde o lidi z nižších sociálních vrstev, kteří preventivní péči považují za přehnanou a zbytečnou.

„Jak dlouho tady budeme?“ ptá se mě dívka a já nehnu ani brvou. Nesmím, pokud chci na oddělení zůstat. Sestry mají ruce, lékaři ústa a mozek. Nepsané pravidlo.

„Zeptejte se při vizitě,“ odvětím neutrálně.

„Musela jsem si půjčit, abych tady s Denisem mohla být, tak mám strach, aby to stačilo…“ strachuje se dívka.

„Příplatek za nadstandardní pokoj je pět set korun denně,“ hlesnu a mám chuť ji obejmout. Na oddělení běžně míváme děti bílých a podstatně dospělejších rodičů, které za několik týdnů nikdo ani nenavštíví.

Chlapeček doskáče ke své mamince a důvěřivě jí hrábne do výstřihu. Dívka automaticky vytáhne prs.

„Pokusím se zjistit, jestli by vám pobyt tady neuhradila pojišťovna, když ještě kojíte,“ povídám a její radost mě natolik dojme, že mám nutkání zaplatit částku za nadstandardní pokoj ze svého, pokud zdravotní pojišťovna proplacení zamítne.

„Naprosto neprofesionální chování,“ odfrkne naoko pohoršlivě Helga a navrhne, že pro mladou cikánku a jejího chlapce uspořádáme v sesterně finanční sbírku.

Můj život se od základu mění. Nejsem přivyklá velkým výkyvům a zvratům, mám obavu, aby mě příval novinek nevyvrátil z kořenů. Abych nelítala povětřím jak urvaná a nevěděla čeho se zachytit. Mnoho let byl mým jediným pevným bodem Mikuláš.

„Nemohli bychom aspoň zůstat v Bystrci?“ nedokážu si představit, že svoji minulost odstřihnu jak pupeční šňůru novorozence. Nechci se jí vzdát, je mojí součástí. Moje příjmení, stejně jako vzpomínky na letní prázdniny strávené u Brněnské přehrady.

Chodívali jsme tam s Mikulášem ze sídliště pěšky, popruhy batohu s pitím, jídlem, hračkami na pískoviště, ručníky a dekou se mi zařezávaly do ramen, ale já to necítila. Tehdy mě zcela ovládala bolest z Mirkovy smrti. Byla jsem unavená po roce stálého kolísání jeho zdravotního stavu, byla jsem vyčerpaná jeho rozladěností v době chemoterapie, jeho depresemi, sebelítostí, poraženectvím.

Já ani Mikuláš jsme nedokázali Mirkovu pozornost upoutat ani na chvíli. Zajímala ho jen leukémie. Zhypnotizovala, zmocnila se ho a vzala nám ho. Vzala nám ho ještě dřív, než zemřel.

„Bystrc je daleko od centra,“ vysvětluje Dalibor a do internetového vyhledávače zadává Lesnou, která je blízko dětské nemocnici i jeho kanceláři a je kolem také nějaká ta zeleň.

„Lesná je zase moc daleko od mých vzpomínek,“ zašeptám a lituji, že nejsem o polovinu mladší. A tím i nejméně o polovinu ohebnější, přizpůsobivější a odvážnější. Po čtyřicítce se člověk už bojí pustit toho, co měl rád. Minulost je jako bezpečná mámina ruka pro nejistý krok batolete.

„Měla by ses naučit žít přítomností,“ radí mi Dalibor.

Žít přítomností je pro někoho snadné jako naučit se držet rovnováhu na kole. Nikdy mi to nešlo, šlapu a klátím se přitom ze strany na stranu. Hrabu se v minulosti, vyhlížím budoucnost. Přítomnost mi protéká mezi prsty.

„Podívej… tohle vypadá moc dobře,“ ukazuje mi Dalibor nevzhledný betonový kvádr. Takový malý paneláček.

Přestávám rozumět tomu, proč se nad panelovými domy tak ošklíbá.

„Tohle maximální využití prostoru, oživení obdélníků ve dvou směrech… jak předsunutím, tak zvětšením světlé výšky… čisté linie, prostě paráda, co říkáš?“

Neříkám nic. Připadám si jako debil. Nerozumím, když mluví jako architekt a občas se mi zdá, že to dělá schválně. Předvádí svůj mozek obdobně, jako na pláži předváděl bicepsy.

„Kdybys s ním mluvila jako zdravotní sestra, taky by ti nerozuměl…“ chlácholí mě Helga, když si zase jednou postesknu, že se necítím být pro Dalibora dost dobrá.

„Když jsem si brala Jiřího, vzhlížela jsem k němu úplně stejně…“ dodává a máchne rukou, jako by chtěla naznačit, že téma Jiří nestojí ani za hovor. „Zatímco teď ho čím dál častěji podezřívám ze symptomatické demence způsobené nadměrným požíváním alkoholu…On už si nepamatuje, ani kdy se narodily holky. A to má to štěstí, že to jsou dvojčata!“

Dřív jsme o Jiřím mluvívaly často, v poslední době Helga rezignovala a začala žít po svém. Už nečekala, že jí pocity štěstí bude dodávat její muž tak jako staré bábinky rozmazlují vnoučátka cukrovinkami.

Helga se naučila odměňovat sama. Drobnými nákupy, drobnými lžemi. Pocit, že má před Jiřím svá tajemství jí dodával sílu a sebevědomí.

„Kdy ti došlo, že už ho nemiluješ?“ zeptala jsem se, naprosto si jistá sama sebou, že Dalibora budu milovat na věky věků.

„Zjistila jsem to poté, co mi každý cizí chlap, každý manžel kamarádky anebo tatínek chodící sem na návštěvy, připadal mnohem lepší a přitažlivější než můj muž,“ odvětila otupěle a já nakoukla na chodbu, kde se trousily návštěvy.

Všichni muži mi ve srovnání s Daliborem přišli jak černobílý film s barevným.

Feministicky laděná Ilona přichází do ranní služby se zprávou, že prasečí chřipka dorazila do Evropy. „Po nemoci šílených krav konečně nějaká satisfakce,“ ušklíbá se a nahlas doufá, že všichni muži s odporem k hygieně této nemoci podlehnou. „V dopravní špičce se v tramvaji cítím jak v dobytčáku…“

Marta a Helga vyprsknou smíchy, moje lícní svaly sebou škubnou v náznaku úsměvu, jenž se mi nakonec nepodaří nastartovat. Jako škytnutí starého moskviče, kterého se otec dobrých deset let snaží uchránit před vrakovištěm, kam bezpochyby patří.

Cestou domů přemítám, kam se poděl můj smysl pro humor, proč jsem stále tak napjatá a ve střehu.

A když kráčím k našemu novému domku, zjišťuji, že asi vím proč: Bojím se.

Bojím se, že přijdu o toho hezkého chlápka v propoceném bavlněném tričku, který právě seká trávník a vypadá přitom neuvěřitelně sexy.

Tak nějak se musí cítit držitel Zlatého slavíka. Úlevu z vítězství nutně záhy střídá obava, jak si titul udržet. Když není kam postupovat vzhůru, přichází strach z pádu. A já při každém pohledu na Dalibora cítím závrať jako při balancování na zábradlí vysokého mostu nad řekou.

Proklouznu brankou, když je ke mně Dalibor zády a pokouším se v rychlosti něco udělat se zplihlými vlasy. S obličejem zplihlým po noční službě a následném mega nákupu v supermarketu nenadělám nic. Vypadám unaveně a staře. Mnohem starší než o čtyři roky, o které jsem se narodila dříve než Dalibor.

„Baf!“ ozve se mi za zády.

Zaječím.

„Málem jsem se počůrala,“ povídám a začervenám se při Daliborové zmínce o údajně vzrušujícím piessingu.

„Myslíš někdy vůbec na něco jiného než na sex?“ ptám se.

„Málokdy,“ směje se Dalibor a odsmýká mě do ložnice.

„Původně jsem si chtěla ke snídani dát jen jogurt,“ trapně vtipkuju, když mi stahuje punčocháče. Moje oteklá lýtka se stále zřetelnějšími náznaky křečových žil vypadají jak dvě poctivé domácí jitrnice a mě místo erotických představ napadá jedině, jestli mi náhodou po dvanáctihodinové směně nepáchnou chodidla.

„Sedni si na mě,“ zašeptá a v tu chvíli zní jeho přání lákavě, jako by mě vyzýval, ať si sednu holým zadkem na kaktus.

Oknem proudí do ložnice ostré světlo, které podtrhuje všechny moje nedostatky. Připadám si jako v ordinaci plastického chirurga, který si speciální výkonnou lampou osvětluje partie těla odsouzené k nutnému operačnímu zákroku. Obličej, prsa, břicho…

Poprvé s Daliborem předstírám orgasmus a málem mu to později u snídaně přiznám. Lhářka jsem byla vždycky mizerná.

„Cos mi to chtěla říct?“ ptá se, když típne mobil po krátkém rozhovoru se svojí matkou, které automaticky za nás oba přislíbí, že přijdeme na oběd.

„Už nic,“ mávnu rukou a málem se rozbrečím únavou. Vidina spánku je ta tam. Pokud si ovšem neschrupnu na návštěvě u tchánů, kde bývá zábava jako při sledování šachového turnaje.

„A teď, když nemusíš vařit oběd, máme celé dopoledne pro sebe,“ povídá Dalibor potutelně a zasune mi ruku pod župan.

Daliborova rodina tvoří jakési divné společenství, jehož podstata mi stále zůstává utajena a kam evidentně nepatřím a asi v budoucnu ani patřit nebudu.

Sedím na návštěvě v křečovité poloze, jako bych spolkla fošnu a opakuju si slova, která si zase budu muset vyhledat ve slovníku. Pocit nepatřičnosti se rapidně zvyšuje poté, co se jejich obtloustlý pekinéz opakovaně snaží oplodnit moji levou nohu.

„To je zvláštní,“ povzdechne si tchyně. „Tohle nikomu jinému nedělá. Že by ten nezvyklý odér?“ nadhodí další téma ke konverzaci a já div nepodlehnu touze, očichat si rozkrok a podpaždí. Připadám si jako zaměstnankyně městských kanalizací. A to jsem ve vaně s regeneračními oleji ležela snad hodinu.

Dalibor se směje: „Mami, prosím tě, Othelo je starej chlipník, ten by ošoustal i vycpanou koroptev.“

„Tak proč ne starou slepici, že?“ ušklíbnu se a na tchánově kamenném obličeji zahlédnu výraz naprostého zděšení a odporu.

Veškerou konverzaci nadále obstarává tchyně, její snad stoletá matka, Dalibor a jeho nafoukaný homosexuální bratranec Karel, který se urputně snaží svoji sexuální orientaci zamaskovat vyprávěním o vlastní intelektuální nadřazenosti, jež mu údajně zabraňuje, aby svůj život trávil něčím tak přízemním jako je manželství.

„Oženil jsem se s vědou,“ opakuje poněkolikáté, čímž mě jen utvrzuje v podezření, že jeho vztah k jakémukoliv vědění je pouze platonický.

„V poslední době jsem zcela zaujatý metastabilitou v organo-křemíkových hybridních strukturách s proměnnou dimenzionalitou… je to fascinující téma…“

Tchyně jeho slova hltá a mně se klíží oči. Téma mi přijde zajímavé, asi jako prdnutí do zkumavky.

Všichni mluví monotónně a tiše, takže kdykoliv něco pronesu, mám dojem, že křičím a přesto mě nikdo neslyší.

Dalibor mě pohladí mezi řečí po stehně a já jeho ruku vyděšeně chytnu, aby přestal.

Tchyně konstatuje, že naše chování je trapné a že si držení za ručičky máme nechat na doma. Dalibor se usmívá pyšně jako by obdržel státní vyznamenání, zatímco já se omlouvám, aniž bych vlastně pořádně tušila za co.

Čím víc si připadám vně jejich rodinného kruhu, tím urputněji se do něho snažím dostat. Poctivě si do hlavy zapisuji, že tchyně miluje rododendrony, má zvýšený cholesterol a její matka vášnivě obdivuje klasický balet, abych příští návštěvu konečně mohla získat aspoň nějaký ten bodík k dobru.

„Honba za láskou je podobně úspěšná jako snažit se chytit fata morganu…“ usmívá se kolegyně Marta, která údajně skončila se sexem. Vzhledem k tomu, že je jí pětačtyřicet, přijde mi takové tvrzení poněkud přehnané. Možná je to tím, že já jsem o pouhé tři roky mladší a se sexem teprve pořádně začínám.

„Nejsi na takové rozhodnutí moc mladá?“ ptám se a ona mě ujistí, že to měla udělat dávno. „Jsem vdaná čtvrt století, mám nárok na sexuální důchod,“ směje se a já na ni tak divně civím.

Popravdě vůbec netuším, co si představit pod pojmem dlouholeté manželství, ale nějak intuitivně tuším, že žádná bomba to nebude. Možná bych se měla radovat, že mě tohle může potkat až někdy po šedesátce.

Za dvacet pět let mi bude přesně tolik, co je teď mé mámě.

Napadá mě, zdali s tátou ještě spí a udělá se mi nevolno. Začínám se děsit vlastních myšlenek. Nekontrolovatelně se kutálejí všemi směry jak přetržené korále.

Jestlipak takhle o mně uvažuje i chudáček Mikuláš, který od prázdnin v koupelně tráví tolik času, že mi přišla náramně vhod druhá koupelna, co máme v tom nevzhledném architektonickém skvostu na Lesné, na který jsem nakonec Daliborovi nejen kývla, ale přispěla i částkou utrženou za svůj milovaný byt v paneláku.

„Mikuláš má novou holku,“ mrkl na mě Dalibor u večeře minulý týden.

Měla jsem co dělat, abych dokázala z poloviny rozžvýkané sousto vůbec polknout. Žal a štěstí v jednom ranečku: Můj syn se svěřuje člověku, kterého zná pouhé dva roky, místo aby se obrátil na mě. Můj syn přilnul k muži, kterého miluji.

„Někdy si říkám, že by mi samotné bylo líp,“ povídá Marta a já ji ujišťuji, že nebylo.

Ale jak to můžu vědět? Každá známe jen jednu stranu mince. Zatímco já jsem žila bez partnera téměř celý svůj dospělý život,

Marta žila s ním. Obě si vedeme svou. Člověku většinou připadají jablíčka ze sousedovy zahrádky červenější a chutnější.

„Na nic ho nepotřebuju… rok nám protéká záchod, a ho zajímá, jen jestli je v lednici nějakej buřt a pivo. V kině jsme nebyli tři roky a televizi mi pořád přepíná na sportovní pořady… Obskakuju ho a nic z toho…

Už se mnou ani nemluví.

Matně si vybavuji jejího manžela. Rezavé prořídlé vlasy, světlé obočí i řasy, vodnatý pohled a pihy slévající se do hnědých skvrn, které připomínají stařecké. Náhle mi Martino rozhodnutí o sexuálním důchodě nepřipadá vůbec nesmyslné. A pak mě omráčí příval vděku a nepopsatelně silného citu. Vyjde ze mě udivený sten.

Vzpomínám na kurz sebeobrany, kam jsem docházela poté, co mi jakýsi šílenec na chodbě našeho paneláku podrazil nohy a ukradl kabelku. Trenér nás seznamoval s různými paralyzéry a zdůrazňoval, že k omráčení je potřeba trefit se přímo do hlavy. Vědoucně se usmívám. Láskou se dá omráčit také, i když jistojistě vím, že právě na hlavu nemíří nikdy. Láska a rozum jdou dohromady asi jako sněhulák a termofor.

Mám volnou neděli, venku je krásně a Dalibor si plánuje trasu jakéhosi cyklistického maratónu.

Jsem zklamaná, čas bez něho mi připadá jak kobliha bez náplně. Jíte ji jen proto, že čekáte, kdy konečně narazíte na marmeládu, puding nebo nugát, nakonec pozřete žvanec nesmírně kalorického těsta, aniž by byly uspokojeny vaše chuťové buňky, a vy litujete, že jste si mohli břicho zaplnit něčím mnohem chutnějším.

„Koupíme ti taky kolo a můžeš jezdit se mnou,“ navrhuje a já rozpačitě kývu.

Doufám, že po mně Dalibor nebude chtít, abych se navlékla do jednoho z těch ohavných upnutých oblečků, ve kterých jezdí všichni opravdoví cyklisté, a ve kterém dokonce i on vypadá poněkud komicky.

Po hodině osamělého bloumání po domě s prachovkou v ruce mi cyklistika připadá jako sport, který jsem si celý život přála provozovat.

Mírně přičapnu před zrcadlem, vystrčím zadnici, přimhouřím smyslně oči pod náporem imaginárního proudu vzduchu, napnu ruce před sebe jako bych svírala řídítka a dívám se, jestli na kole nebudu vypadat směšně.

„Mami?!“ překvapí mě Mikuláš.

Domnívala jsem se, že ještě spí. Cítím, jak rudnu.

„Co to bylo? Zaražený větry?“ ptá se, já blekotám cosi o cyklistickém postoji, načež mě můj syn velice důrazně instruuje, že bych měla spíš trénovat posed, protože na kole budu se vší pravděpodobností sedět, a ne stát.

Poděkuji mu, aniž bych podotkla, že ještě mnohem pravděpodobnější je, že budu vedle kola ležet. Ve škarpě.

„Ty nebudeš obědvat?“ kormidluji rozhovor na bezpečnější půdu.

„Později,“ povídá čím dál méně sdílný Mikuláš.

„Co je to později?“ vyzvídám.

„Třeba zítra…“

„Nebudeš na noc doma?“ vyděsím se a můj o dvě hlavy větší potomek mi připomene, že mu nedávno bylo dvacet jedna let.

„Mně bylo čtyřicet, a taky jsem ti o Daliborovi řekla,“ vyhrknu hystericky.

„Viktorie,“ řekne Mikuláš mezi dveřmi a usmívá se. „Jmenuje se Viktorie…“

Okamžitě mi na mysl vytane šílená Viktorka od splavu, pak si vzpomenu na svoje figury před zrcadlem a usoudím, že pokud ta dívka doopravdy bude pošuk, budeme si aspoň skvěle rozumět.

Zazvoním u spodních dveří a z okna kupodivu nevykoukne máma, jak bývá zvykem, ale otec.

„Ahoj!“ volám, sbírám klíč z chodníku, a nepříjemná předtucha mě žene do schodů tak rychle, že ve třetím patře už sotva popadám dech.

„Pojď, holka!“ třepne mě táta po vlasech.

Stejným způsobem mě zdraví dobrých pětatřicet let.

Vždycky měl ke mně jakýsi něžný ostych. Možná nečekal, že se mu narodí holka a nevěděl, jak s tím naložit. K Mikulášovi byl od dětství přímý a mnohem srdečnější. Ale třeba jen proto, že je mnohem snazší být dědečkem než otcem.

„Je něco s mámou?“ hekám, a lámu se v pase, jako bych obdržela ránu pěstí do břicha.

„Ále,“ mávne rukou táta a táhne mě do kuchyně.

Oddechnu si. Vidím pohublá matčina ramena nachýlená nad žehlicím prknem. Je živá, a to mi prozatím stačí.

„Blaženka umírá,“ vzlykne, a já jsem šťastná, že si Černého Petra vytáhla matčina nejlepší přítelkyně, a ne ona.

Chvíli si povídáme o léčebných postupech a prognózách, o tom, co spolu prožily a jak je těžké navštěvovat v nemocnici někoho, s kým smíte mluvit jen o minulosti. Přítomnost je příliš zraňující a budoucnost už neexistuje.

„Měla bys chodit mezi lidi… třeba si najdeš jiné přátele,“ snažím se mámu utěšit tou největší stupiditou, co mě mohla napadnout. A moje máma mě pohladí po ruce a úplně klidně povídá, že v jejím věku už nestojí za to seznamovat se s novými lidmi.

Je mi z toho úzko.

Jak to že jsem si nevšimla, že už začíná být stará?

Musím si s někým přehodit směnu, příští pátek jdeme s Daliborem na večírek. Neměl by to být žádný problém. Jako jedna z mála jsem si služby neměnila ani nepamatuji. Když ženská žije sama s odrostlým synem, je mnohem více paní svého času, než když je vdaná.

„Tak večírek, jo?“ chopí se tématu Ilona. „A už v pátek? Tak to máš co dělat, abys to všechno stihla, ne?“

Předpokládám, že mě špatně pochopila a vysvětluji, že večírek se nekoná u nás doma, takže s jeho pořádáním žádné starosti nemám.

„A co šaty, kosmetika, manikúra, solárko a kadeřnice?“

„O tom jsem ani neuvažovala,“ přiznávám. „Doposud jsem netušila, že být ženskou je taková dřina.“

„Být manželkou je dřina,“ ubezpečí mě rozvedená Ilona, jejíž manžel odešel s dívkou, která od ní vypadá takřka k nerozeznání, pokud byste Iloně ovšem ubraly asi dvacet roků věku a zhruba stejné množství kilogramů.

„Být manželkou Dalibora není dřina… je to výhra,“ povídám a umiňuji si, že nikdy v budoucnu nezačnu takhle trapně vyšilovat.

Žádná kosmetika, stahovací spodní prádlo, ani krémy proti vráskám z bobřích kulek nebo z čeho to ty kosmetické firmy dělají, nikomu mládí ani manžela udržet nepomohou. Věrnost se v krabičkách neprodává, tu člověk musí mít v sobě.

Já ji mám a pevně věřím, že ji má i Dalibor. Na rozdíl od Mirka si mě brát přece nemusel, on prostě chtěl.

„Tak co na to říkáš?“ oblékám si šaty, které jsem si koupila ve svém oblíbeném second handu. Jsou světlounce zelené, dvouvrstvé z lehounkého šifonu, a já si v nich připadám jako víla.

Dalibor se ovšem tváří jako bych právě vykročila z Erbenovy Kytice.

„Jsi nádherná, vypadáš jako vážka…“ nakonec vykoktá.

Tvářím se polichoceně, ačkoliv docela tápu, jestli mám být pyšná anebo vyděšená, že svému milému připomínám hmyz.

„Ale na ten večírek budeme muset koupit něco střízlivějšího…“ rozhoduje.

„Střízlivé šaty, aby se v nich lidi mohli opíjet?“ usmívám se pitomě a ničemu nerozumím. Jsou to nejkrásnější šaty, které jsem kdy měla na sobě. Rozjasňují mě. Připadám si v nich svěží jak čerstvě posečená louka. Tak proč v nich nemůžu jít?

„Na takové večírky se chodí v jednodušších šatech,“ vysvětluje Dalibor, a já najednou vím, že já jsem příliš jednoduchá pro jeho složitý svět vyšší společenské třídy.

Snažím se zadržet slzy a jdu si do ložnice sundat svůj nadýchaný poklad. A pak se podívám do zrcadla a vidím se Daliborovýma očima. Anebo aspoň myslím, že jsou to jeho oči, čí jinak by byly…

Vidím podomácky odbarvenou blondýnu navléknutou v čemsi, co připomíná gigantická křidélka jepice sahající do půli lýtek. Nazelenalá barva vrhá do unavené tváře mrtvolný vzhled. Dívám se na sebe a přede mnou není obraz víly, ale spíš muchomůrky zelené. Muchomůrky, co chtěla svému manželovi otrávit večírek s důležitými klienty.

„Máš pravdu, ty šaty jsou hrozný,“ vracím se pokorně a nechávám se zavézt do malého obchůdku nedaleko Dominikánského náměstí. Na věšácích tam visí pár zplihlých kousků čehosi, co vypadá jak řada smutečních praporů. Dalibor žádá prodavačku o pomoc a prohrabuje se šaty, až vybírá jeden prapor, který je prý ze všech smutečních praporů nejúchvatnější.

Věřím mu a v kabince těsné jak rakev postavená na výšku se nasoukám do šatů, upnutějších než chirurgická rukavice. Kopírují každý fald mé kůže, mám dojem, že v místě, kde mám poněkud větší znamínko, je drobná vypouklina. Hrášek pod náplastí.

Snažím se šaty aspoň přetáhnout přes kostnatá kolena, ale v tom okamžiku mi nahoře vylezou povadlá prsa. Nemám daleko k tomu, abych se znovu rozbrečela, ale prodavačka, co nakukuje dovnitř, povídá, že šaty jsou úchvatné.

„Sáty možná,“ připouštím, abych ji neurazila. „Ale já nechci jít na večírek nasoukaná do pouzdra na zobcovou flétnu, i když jsem díky tomu aspoň pochopila, proč se jim pouzdrové říká.

„Vaše paní je vtipná,“ zašklebí se prodavačka a konstatuje, že Dalibor má výborný vkus. Nejsem si jistá, zda ještě mluvíme o mně, anebo už zase o tom futrálu.

„Bereme je,“ povídá Dalibor, zaplatí za futrál šest tisíc korun a obřadně mi podává papírovou tašku. „Malý dárek k výročí, pozítří jsme spolu dva roky.“

Pouzdro na flétnu se mění v model od Blanky Matragi a moje pochybnosti mizí rychle jak mísa řízků v břichách teenagerů.

„To nebyl večírek, ale tryzna,“ povídám v neděli Martě a cítím se být ještě v šoku. Daliborovi kolegové a klienti mi připadali jako mimozemšťané na pohřbu svého patriarchy. Všichni vypadali jako by vypadli z mandlu, i obličeje měli vyžehlené a rozehřáté.

Každá žena byla oděna do nějakého toho smutečního praporu, takže se tu a tam nějaký muž otočil s připomínkou či postřehem k úplně cizí manželce, aniž by to vůbec zaregistroval.

I pohřeb a následná smuteční hostina mého bývalého muže byly uvolněnější. Brečeli jsme, objímali se, vyprávěli historky z jeho života a k ránu se dokázali přes závoj slzí i zasmát. Prostě žádné muzeum figurín.

Po deseti minutách na večírku jsem před figurínami prchla na toaletu, tam zkontrolovala, co vykukuje z mých nových šatů, a přála si být neviditelná. Posléze jsem se neviditelnou skutečně stala a vůbec se mi to nelíbilo.

„Tryzna jsou ty večery u televize,“ odvětí Marta. „Buď ráda, že Dalibor není pecivál.“

Jsem ráda, že Dalibor není pecivál, i když na večírku se mi zdálo, že je bujný až příliš.

„Ty moje žárlivko,“ posmíval se mi v taxíku po cestě domů. Bylo mi trapně. Slyšela jsem, jak taxikář loajálně zamručel. Evidentně chlápek, co tvrdí, že jsou ženy všechny stejné. Stejně hrozné.

„Já nežárlím, jen mi bylo nepříjemné, že jsi celý večer mluvil s tou zrzavou palicí,“ zasyčela jsem.

„Ta zrzavá palice má pro mě zakázku, která by nám mohla zaplatit hypotéku na celý rok. Musel jsem si jí hledět…“

„Zatímco manželka ti nezaplatí nic, takže té si hledět nemusíš?“ přestala jsem se kontrolovat. Vlastně se divím, že Dalibor zareagoval tak skvěle. Chlapi milují scény asi jako depilaci třísel.

„Manželky si budu hledět doma… a už se nemůžu dočkat,“ řekl, a aby nedošlo k omylu, lehce mi stiskl levé ňadro.

Taxikář souhlasně zabručel.

Tlačím košík v obchodě, proplétám se mezi podobně ustaranými ženami, usilovně lovím v paměti, co nám doma schází, protože jsem si zase nenapsala lísteček a najednou mám palčivý pocit, jako bych byla svoje vlastní matka.

Svoje matka před dvaceti pětadvaceti lety. Ne, že bych měla ten klasický dojem většiny dcer středního věku, že se jí začínám podobat, já se cítím být přímo jí.

A díky zázračnému převtělení začínám chápat některé její výbuchy zlosti, její servilní brebentivost, roztržitost a snahu se tátovi zavděčit.

Už rozumím, proč o tátovi mluvila výhradně jako o našem tatínkovi, a přitom brečívala v setmělém obýváku, když trávil noci v hospodě s kamarády anebo kdovíkde. A ten její zoufalý křik, že mu dělá služku, a přitom ochota kdykoliv čehokoliv nechat a jít ho obsloužit!

Vzala jsem na sebe její život, jako by mi předala štafetový kolík.

Ona už přestala být na tátovi závislá, přestala se bát, že od ní odejde, přestala se trápit věcmi, které nedokázala za celý jejich společný život změnit, a táta se jakýmsi zázrakem uklidnil, do hospůdky chodí jen občas a doma jí dokonce začal pomáhat.

A já? Nakupuji teď třikrát větší množství potravin, než které jsme spotřebovali sami s Mikulášem, abych se před Daliborem předvedla jako dokonalá hospodyňka. A přísahám, že bych mu nikdy nenabídla naši specialitu z dob naprosté finanční tísně - chleba potřený máslem, do kterého si každý namaluje ostrou hranou nože svůj obrázek, pokape ho polévkovým kořením a natáčí krajíc tak, aby magi steklo do drážek, obrázek se zvýraznil a chleba ochutil.

Také kupuji provoněný toaletní papír, protože ten obyčejný se mi pro dozajista neobyčejný Daliborův řitní otvor nezdá dost dobrý.

A zásadně už nenechávám plný dřez nádobí, i když se mi chce sebevíc spát, ale raději ho naskládám do myčky nebo v rychlosti opláchnu.

Zuby si čistíme dražší zubní pastou, na vaně stále stojí dóza koupelové soli s údajnými relaxačními účinky a v lednici jsou k dispozici minimálně tři druhy sýrů a taky láhev vína. Obojí má Dalibor rád. A ještě vlašské ořechy. Občas, když je v posilovně, mu jich misku vylouskám a připravím jako překvapení.

Co bude dál? Budu mu lízat ruku, když mě pohladí?

Jen proto, že se mi zdá o tolik lepší než já, se budu do smrti honit, abych aspoň v něčem dosáhla jeho kvalit? Neodpustím si jedinou chybičku a svým nevrlým chováním na sebe budu přivolávat to, čeho se nejvíc bojím? Že si Dalibor najde nějakou mladší, chytřejší a veselejší? Nějakou, která by se k němu hodila víc?

Tak to tedy ne!

Otáčím košík do protisměru a vracím do regálů spoustu zboží, které v podstatě vůbec nepotřebujeme.

Pak beru z mrazáku dvě krabičky předsmažených rybích prstů, láhev vína a magazín Žena a život, který jsem si nekoupila od svatby, protože mi nepřišel dostatečně intelektuální oproti Daliborovým časopisům s honosnými názvy Atelier, Architekt a Éra 21.

Přikvačím domů, nabitá nečekanou energií, která se v lidech často vytváří poté, co se jim rozbřeskne. Napouštím si vanu a nakapu si tam trochu Alpy, tak jak jsem to dělávala od mládí. Vzpruží to víc, než ta slavná relaxační sůl, která po koupeli nechává na vaně ohyzdný nazelenalý rantl.

Dalibor se vrací z projížďky na kole prosáklý endorfiny, chytá mě do náruče a chválí, že mi to sluší. Vlasy mám čerstvě umyté a vyčesané do culíku, takže mi odhalují krk přesně, jak se to Daliborovi líbí.

„Jenom se osprchuju a hned jsem u tebe,“ povídá a já mezitím nakládám na talíře brambory, rybí prsty a pár plátků rajčat a zelené okurky.

Dalibor přitančí s ručníkem omotaným kolem pasu a civí na mě jako na nové koště, které přestalo dobře mést.

A já provinile hupsnu zpět do máminy kůže. „Neměla jsem čas pořádně uvařit,“ omlouvám se chlapovi, který se celé odpoledne projížděl na kole.

„Nevadí,“ mávne Dalibor velkoryse rukou, aniž by aspoň na vteřinu uvažoval o variantě, že bychom povečeřeli rybí prsty.

„Zajdeme si někam na večeři,“ zní jeho verdikt a já se s divným pocitem bezduché loutky utíkám obléct.

Na příplatkovém pokoji je možno zahlédnout koncentrovanou lásku. Maminka krmí sondou svoji pětiletou dcerku, která se dva roky pomaličku sune na druhý břeh.

„A tady je Alenka o předloňských Vánocích,“ ukazuje mi ta zoufalá žena s vyplakanýma zarudlýma očima fotografii dcery - zdravé, usměvavé holčičky na nové tříkolce. „Byla úplně v pořádku. A pak jako by se vývoj otočil zase zpět. Přestala chodit a začala lézt po kolínkách, pak po břiše, přestala mluvit a nakonec zapomněla i polykat…“

Stojím před postýlkou chrčící holčičky a nevím co říct. Nenapadá mě ani jediná věta, ani jediné slovo, které by mohlo na vteřinu zmírnit bolest trpící maminky.

Může jí být sotva třicet a vypadá na padesát. Každý týden života malé Alenky jakoby vykoupila rokem života svého.

„Měli jste tady už takový případ?“ ptá se a já v hlase vytuším naději. Naději, že uslyší, jak se dítě s podobnou diagnózou náhle začalo po nějakém úžasném zahraničním léku zlepšovat. Nemám pro ni ani špetku naděje, jen moře soucitu.

Do očí se mi hrnou slzy a najednou si uvědomuji, že si s tou cizí nešťastnou ženou pláčeme v náruči. Ta těsná blízkost největší možné lidské tragédie nasazuje mým malicherným problémkům a obavám šaškovskou masku.

Opustí mě, neopustí? Zvednu někdy v budoucnu telefon a tam mi ženský hlas s neskrývaným zadostiučiněním sdělí, že Mikulášovi se právě narodila sestřička? Anebo Dalibor bude chtít dítě po mně, po ženské za zenitem, která už v gynekologické čekárně pomalu pročítá letáčky o prostředcích na zmírnění příznaků blížící se menopauzy?

Tyhle starosti jsou v kontextu se smrtelnou nemocí jakéhokoliv dítěte světa směšně nicotné. A přesto člověku nedávají spát, přesto ho píchají při každém nadechnutí, zabraňují mu chovat se spontánně anebo se uvolněně bavit.

I kdyby si Dalibor pořídil soukromého detektiva, neohlídal by mě lépe, než se hlídám já sama.

Vzala jsem si muže snů a stala se sama sobě tím nejpřísnějším dozorčím. I pokud jsem v místnosti úplně sama, nesedám si s nohama od sebe, a to dokonce ani v případě, že už mě po službě bolí lýtka tak, že zvažuji jejich amputaci. Taky už se nesměji s plnou pusou, a když o tom tak uvažuji, tak vlastně ani s prázdnou ne.

Nebavím se s cizími lidmi na potkání, nevhazuji mince bezdomovcům do ušmudlaného klobouku, nehladím zablešené cizí psy.

Veškerý cit, který jsem po léta rozmělňovala mezi všechny živé tvory, jsem shrábla na jednu kopku, zasadila do ní semínko a opatřila špejlí s cedulkou, na níž se skví jméno Dalibor. Zalévám slzami, péčí, láskou a strachem, zalévám žárlivostí i štěstím a už mě nezajímá nic jiného, jen to, co ze semínka pomalu vyrůstá.

„Styděl ses za mě někdy?“ ptám se Mikuláše.

Čím je starší, tím méně ochotně odpovídá na otázky, kterým říká abstraktní.

Je celý po Mirkovi, pohyby, které neměl kdy okoukat, rozpačité popotahování špičky nosu i to koulení očima, když chce, abych mu konečně dala pokoj.

„Tak styděl nebo ne?“ ptám se a Mikuláš přikývne. „Styděl jsem se za věci, za který jsem ti teď vděčnej…“

„Když jsem ti ve třinácti zabavila cigára?“

„To jsem byl vzteklej,“ povídá. „Jo a mimochodem, dodnes jsi mi je nevrátila!“

„Ty kouříš?“ děsím se. „Nezapomínej na tátu…“

„Na tátu nemůžu zapomenout, mami, protože si ho ani pořádně nepamatuju. Jen pár útržků… A v té době spíš zvracel, než kouřil.“

„Tak kouříš?“

Mikuláš přejíždí palcem a ukazovákem po špičce nosu ke kořeni a zpět. Nikdy mi nebude dopřáno, abych na jeho otce zapomněla, tolik jsou si podobní.

„Dobře… dobře… tak to aspoň nepřeháněj,“ vzdávám to.

„Víš, kdy jsem se za tebe styděl?“ usměje se Mikuláš. „Když jsem na besídce v pohádce Dědek řepu zasadil, hrál řepu, na první pokus mě zlehka vytáhla hubená holka, co hrála babku, a ty jsi tleskala a volala bravo.“

„Když mně, cokoliv jsi udělal, přišlo vždycky naprosto úžasný,“ povídám, náhle nesmírně vděčná za Daliborův sportovní fanatismus. Dlouho jsem si s Mikulášem o samotě nepopovídala.

„Co říkáš na Dalibora?“ vyzvídám.

„Borec,“ povídá Mikuláš. „Až moc velkej borec. Takovej demotivační. Nějak se mi nechce chodit do školy a do plavání od té doby, co vidím, že Dalibora nedostihnu, ani kdybych se podělal.“

„Blázínku… Každej jste přece dobrej v něčem jiným…“

„Jo, ale on ve všem tak nějak víc.“

Poprvé v novém domě mě navštěvuje tchyně číslo jedna, což pochopitelně není fúrie Růžičková, nýbrž stará paní Hurlichová. Čtyřikrát jsme se telefonicky domluvily a třikrát schůzku zrušila evidentně kvůli nějaké výmluvě.

„Tak jsem se ti, Pavlínko, nějak nemohla odhodlat,“ přiznává a já ji chápu. Přichází do domu, kam noha jejího syna nikdy nevstoupila, ačkoliv tam bydlím s manželem.

Dokázala bych tohle své snaše odpustit? Že přežila a Mikuláš ne? Dokázala bych jí odpustit, že žije dál? Že slaví Vánoce, trápí se dietami, aby netloustla, že kouká na televizi a čte drby v bulvárních časopisech? A že se dokonce znovu vdala?

„Chybíš mi,“ říkám popravdě a mám pocit, že jsem ji zradila. I příjmení mám jiné. Jako bychom se rozdělili na dva tábory. Mrtvý Mirek a Mikuláš patří k nim a já jsem kdesi na druhé straně u cizáků.

„Máte to tady moc pěkné,“ praví Mirkova maminka zdvořile a přitom sedí na samém kousku sedačky. Tuším, že je tu poprvé a naposledy.

Můj život je teď kožený jako ta smetanově bílá sedací souprava. Nepohodlný, na pohled krásný, a přitom nad ním visí neustálá hrozba, že se může ušpinit nebo poničit.

Před dvěma měsíci jsem při cestě z noční slyšela mňoukat v předzahrádce kotě. Konec srpna, noci už byly chladné. Udělala jsem to, co vždycky. Kotě vzala domů, ohřála mu v mikrovlnce misku mléka a vhodila do ní tři dětské piškoty - jedna z mála dětských propriet, ze kterých Mikuláš doposud nevyrostl.

Dalibor se vzbudil a s nápadným nepochopením v očích si mě prohlížel.

A právě tehdy jsem se dozvěděla, jakou cenu má naše sedací souprava. Mnohem větší než život jednoho zatoulaného vyhládlého kotěte.

Od té doby sedávám na ručně tkané podložce před konferenčním stolkem a tvrdím, že mi je tam lip. Což ostatně ani není lež. Ze sedačky mám panickou hrůzu. Co kdyby náhodou její hodnota byla vyšší i než ta moje?

„Ty chceš dnes jít do posilovny?“ křivím nelibostí obličej. „Přece mě v tom nenecháš…“

„Neboj, miláčku, za dvě hodinky jsem doma,“ ujišťuje mě Dalibor a duchem již nepřítomen hází do tašky sprchový gel, osušku a čisté tričko.

„Myslela jsem, že mi pomůžeš s úklidem a přípravami…“

„Zbytečně bych se ti tady motal. Jak tě znám, zvládneš to levou zadní sama,“ povídá úlisné.

Roztávám. A ačkoliv levou zadní nevlastním, chovám se oddaně jako pes.

Dalibor je už kdovíkde a já stále ještě polichoceně slintám nad pochvalou, která je skvělou manipulací při rozdělování práce a zábavy v našem svazku. Pěkně půl na půl. Já práci, Dalibor zábavu.

Vysát celý dům, utřít prach, vycídit obě koupelny, udělat jednohubky, sýrovou mísu a ovocný salát s kapkou kubánského rumu mi zabere téměř tři hodiny. Dalibor nikde a já si už ani nestihnu umýt hlavu.

Chtěla jsem vypadat hezky, svěže, upraveně. Chtěla jsem, aby byl Mikuláš pyšný, že má tak mladou a moderní mámu, chtěla jsem se s Viktorií spřátelit. Chtěla jsem toho jako vždy nejspíš příliš.

Z předsíně zaslechnu nějaké hlasy, mrknu do zrcadla, a místo ženy, které by nikdo nehádal, že má dospělého syna, na mě zírá pacientka důchodového věku, jež právě uprchla z jednotky intenzivní péče.

„Pavlo, už jsme tady!“ volá Dalibor. Žárlivost mi dá první žihadlo.

Jak to, že přijeli všichni tři spolu? Jakým právem Dalibor poznal Mikulášovu dívku dřív než já, jeho stvořitelka?

Ploužím se bez nálady do předsíně.

Vysportovaný Dalibor září jako by polkl horské slunce, v každé ruce drží láhev značkového sektu a horlivě vysvětluje, jak se s Viktorií a Mikulášem srazili v prodejně, takže je aspoň mohl svézt.

Netečně zírám a dostávám jedno žihadlo za druhým. Dalibor si s Viktorií už tyká a Mikuláš není pyšný na mě, jak jsem původně zamýšlela, ale na svého náhradního otce, jeho luxusní teréňák a zařízení domu, které vypadá přesně jako na fotografiích v časopisech zabývajícími se interiéry lidských obydlí.

Vedu je do obýváku, automaticky si sedám na svoji předložku jak na psí dečku.

Viktorie polekaně vyskakuje a nabízí mi svoje místo na sedačce vedle Mikuláše.

„Já nejraději sedím na zemi,“ usmívám se a připadám si debilně, jako bych vysvětlovala, že polévku jídám rukama a čaj si míchám hajzl-štětkou.

„A co ještě jsi navrhoval?“ ptá se Viktorie koketně a Dalibor obšírně rozpráví o realizovaných i pouze zamýšlených architektonických projektech.

Viktorie mu visí na rtech. Je krásná. Má bílou pleť a ofinku nakřivo ustřiženou téměř u kořene černých vlasů. Na sobě dva svetříky, velikostně asi na šestileté dítě, prsa jak překrojený tenisový míček a v dokonalém pupíku piercing. Ten má i v obočí, umně vytrhaném do zvláštního tvaru vzbuzujícím ve mně dojem odtažité, chladné smyslnosti.

Napadá mě, že bych si taky konečně měla začít trhat obočí. Třeba bych nevypadala pořád tak unaveně a utrápeně.

„Já jsem dětská zdravotní sestra,“ odpovídám mechanicky na zdvořilostní otázku a slyším obvyklou reakci: „Jéžiši, to bych teda nemohla dělat. Bylo by mně těch nemocných chudáčků hrozně líto.“

„Mně jich je líto,“ povídám nepřesvědčivě.

Přece kdyby mi jich bylo opravdu líto, nemohla bych tam v nemocnici pracovat, ne?

Slepá logika nevědomých. Nemocných dětí je mi tak líto, že před jejich utrpením nezavírám oči, ale snažím se ho zmírnit, co nejvíce dokážu, a přesto jsem za necitelnou. Zatímco ti všichni, kteří si na nemocné děti nevzpomenou jak je rok dlouhý, jsou citliví, neboť jejich křehké duše zraňuje pohled na trpící robátka.

„A vy studujete?“ ptám se Viktorie na oplátku.

Nabídku na tykání ze sebe najednou nejsem schopná vysoukat, ačkoliv ve špitále si kolikrát tykám i se studentkami na praxi.

„Politologii,“ praví pyšně Viktorie jako by se už už viděla být předsedkyní vlády.

Nemám ráda politiky ani politiku, nemám ráda tyhle falešné afektované holky ověšené chirurgickou ocelí a nemám ráda černě nalakované nehty.

Jsem zklamaná. Mnohem víc ze sebe než z Viktorie.

Proč jen jsem si myslela, že právě já padnu kolem krku jakékoliv dívce, kterou si můj hýčkaný jedináček domů přivede?

„Co na ni říkáš?“ ptám se později v posteli Dalibora.

„Docela hezká, zřejmě i chytrá, ale něco mi na ní vadí…“

Vděčně ho objímám. Viktorie se mu taky nelíbí!

Náhle jsme spojenci my dva, my dva jsme rodiče. Mikulášova budoucnost už není jen moje starost. Už se můžu narovnat, protože batoh zodpovědnosti mi pomáhá nést Dalibor.

„Neboj, s touhle se nijak vázat nebude… Tyhle typy jdou z jedné postele do druhé a po třicítce si vezmou nějakýho připlešatělýho účetního, aby rychle stihly mít ještě jednoho dva potomky…“

„Ty se ale vyznáš,“ usmívám se a předchozí souzvuk už zase skřípe tou mojí zatracenou žárlivostí.

„To víš, že se vyznám. Taky jsem si počíhal na tu pravou.“

„A není ti líto, že nebudeš mít děti?“ odvažuji se zeptat na nejchoulostivější téma, které mi lítá nad hlavou jak kosa smrtky.

„Já si počkám s tebou na vnoučátka,“ převalí se Dalibor na mě a můj úžasný hollywoodský život vyskočí z růžového vejce, blaženě se protahuje, čechrá pírka a v extázi metá kozelce po koberci.

Připadám si jak malá holka, co žádá rodiče, aby mohla jít do kina na šestou večer.

„To je zvláštní, že když tě chci někam vytáhnout já, skoro pokaždé se vymluvíš,“ šklebí se Dalibor nespokojeně.

Sňatkem se moje postavení změnilo. Jsem zakletá princezna pod zámkem, ke kterému mám klíč jen já sama. Dodávám si odvahy, abych klíč zase nešoupla pod květináč a nezůstala večer doma u televize.

„Musíš mě tahat jiným směrem než je posilovna…“ povídám odhodlaně, ale klíč už mě v rukou pálí.

Stalo se mi přesně to, co mi loni předpovídaly kolegyně z práce.

„Hlavně se nesmíš nechat ovládat. Jaké hranice vymezíš na začátku, tak to bude navždy… Zbourat hranice trvá roky, to snad víš. Taky jsi odkojená socialismem…“ vysvětlovala Ilona, která hranice vymezila tak nešikovně, že dostala parohy a kraví rohy v jednom. Když došlo k rozvodu, byla ochotná dělat raději krávu s parohy, než se mužíčka vzdát. Dodnes zobe lexaurin běžně jak papoušek slunečnicová semínka.

Věděla jsem, že přesně ví, o čem mluví. Věděla jsem, že to myslí se mnou dobře, a přesto jsem její rady vůbec nebrala v úvahu.

Daliborových kvalitách jsem byla přesvědčena od prvního dne, kdy jsem ho potkala. A díky tomu jsem měla zcela jasno i v tom, kdo celému našemu rodinnému ansáblu bude šéfovat.

Ta představa, že mě někdo životem dál povede, že každý můj krok či myšlenka nebude mojí zodpovědností, byla dokonce po letech nucené samostatnosti lákavá.

I vepřo knedlo zelo se člověku zají, když ho má na talíři léta den co den. Kdejaká údajná svoboda se časem změní v osamělost, proto se mnoho volných ptáků nechává tak snadno ochočit.

„Přece mu nebudu dělat naschvály…“ nadhodila jsem svůj přístup a Marta se málem zakuckala smíchy. „Jaký naschvály, prosím tě? Každej průměrnej chlap si vezme nezávislou průbojnou holku do nepohody, děsně na ní obdivuje, co všechno dokázala, obratem ruky z ní udělá slípku domácí a už kouká po další nezávislé a průbojné… To je ta jejich potřeba lovu a moci…“

„Jo, moc nade mnou má obrovskou,“ přiznala jsem, ale nepopisovala jim detailně, jak si potmě, když spí, svítím displejem mobilu, abych si prohlédla Daliborovu dokonalou tvář, jak si schovávám tričko, které u mě zapomněl, abych noci, kdy se mnou nebude, mohla čichat k jeho vůni. Nepřiznala jsem nikomu, že jeho pot mi chutná, ani to, že si dělám kafé do jeho hrníčku, aniž bych ho předem umyla, protože ta skutečnost, že z něj pil, dělá z obyčejné jihlavanky nápoj lásky.

První půlrok našeho chození jsem si připadala, jako bych polkla magnet, který mě k Daliborovi táhne, ať chci nebo ne. Rozum velel, že tenhle snědý chlapecky vyhlížející svalovec si má najít nějakou dvacetiletou krásku, srdce plesalo štěstím, že jsem všem dvacetiletým kráskám vypálila rybník právě já.

„Do posilovny nechceš, plavat ani projet se na kole taky ne,“ připomíná mi Dalibor moji příšerně línou a zcela nesportovní náturu., Ještě že aspoň ta postelová gymnastika tě těší,“ usměje se, a je to jako povolení stisku, co mě svíral pod krkem.

„Do jedné jsem určitě doma,“ slibuju a přehrabuji se svým skromným šatníkem.

Dalibor si vedle mě obléká čistou košili a džíny. Tyhle mám na něm nejraději. Vypadá v nich skoro exoticky. Jasná světle modrá barva kontrastuje s jeho opálenou pokožkou.

Stisk znovu sílí. „Ty někam taky jdeš?“ ptám se opatrně.

„Přece nebudu sedět doma, když máš ten babinec… Zajdu s Martinem na jedno. Už se domlouváme dva týdny…“

S Martinem ne!, chce se mi zakřičet.

Martin je patnáct let ženatý chlipník, který měl údajně na svědomí, že Daliborovo zapíjení svobody skončilo v bordelu. S jeho manželkou Renatou jsem protelefonovala minimálně novou kabelku z pravé kůže, abych ji ubezpečila, že na pokoj nikdo z přítomných nešel. A přitom jsem si dodnes jistá, že právě Martin by jako jediný z celé sešlosti bez skrupulí šel do postele s jakoukoliv ženou, hlavně když to nebude jeho vlastní.

Když jsme u nich byli s Daliborem na návštěvě, opilecký mi v předsíni složil poklonu, která málem složila mě. „Máš naprosto rozkošný kozičky,“ zažvatlal a já si vsugerovala, že chválil moje nové kozačky, které jsem výjimečně nekoupila na stánku. „Taky stály majlant,“ odvětila jsem, on mi hrábl na prsa a konstatoval, že jsou vážně extra, protože vypadají fakt jako pravý. Deset minut jsem si oplachovala obličej studenou vodou, než jsem se dokázala vrátit do pokoje a předstírat, že se nic nestalo.

Proč zrovna s tímhle odporným individuem chce jít Dalibor na pivo? Má to být provokace anebo jen ukázka toho, že vrána k vráně sedá?

Hmátnu po halence olivové barvy, kterou jsem měla za tři roky na sobě jen asi dvakrát. Je to jeden z těch unáhlených kupů v sezónních výprodejích, kdy člověka zláká sedmdesátiprocentní sleva a už se tolik nedívá na to, jestli mu hadřík sluší nebo ne. Ta halenka mi sluší asi jako latexová tanga zápasníkovi sumo.

„Tohle si neber, vypadáš v tom moc usedle,“ v podstatě potvrzuje moje mínění Dalibor a mě to popudí.

Jak to že on nežárlí? Proč není rád, že na sebe navěsím něco tak nemožného, že by po mně nevyjel ani obyvatel domova důchodců na zdravotní vycházce?

Tolik mi věří?

Anebo spíš sám sobě?

Mám chuť zamknout se s Daliborem doma na tři západy, mám chuť přihlásit se do kurzu na získání sebedůvěry. Vedle Dalibora bych jí potřebovala vagón. Posílat tak pěkného chlapa do víru nočního života, je jako hodit běličku mezi piraně, a divit se, že jsme o ni přišli.

Nechci o Dalibora přijít, nadechnu se, a předvedu svůj vrcholný herecký výkon: „Máš pravdu, v tomhle bych se hrozně potila, kdyby se to rozjelo a šly jsme s holkama někam tančit…“

„No, jestli půjdete tančit, tak to si vezmi to tyrkysový tričko, co sis dovezla z Egypta, vypadáš v něm vážně sexy,“ poradí mi Dalibor nevzrušeně.

„Proč mám vypadat sexy, když se mnou nebudeš?“ okamžitě vypadnu z role.

„Jsem rád, když se mám na co těšit,“ odvětí Dalibor a já se konečně trochu uklidním.

Co bych proboha pořád chtěla?! Chorobného žárlivce, co mě smýká po podlaze a vede hodinové výslechy, jestli jsem pozdravila pošťáka, anebo ne? Chlápka, co trpí stihomamem a nutí mě do práce nosit kompresní punčochy tělové barvy k zdravotnickému stejnokroji, aby na mně náhodou mužské oko se zájmem nespočinulo? Cvoka, co vysiluje, i když navštívím mámu s tátou bez písemné povolenky?

„Ty seš vážně fajn chlap,“ věším se Daliborovi na krk.

„Ještě víc, než si myslíš,“ samolibě se pošklebuje a slibuje, že mě na náš dámský večírek hodí autem.

Poprvé za sedmnáct let od Mirkovy smrti se mnou odmítá Mikuláš navštívit hrob.

„Vždycky o dušičkách přece nosíme tátovi kytku,“ třepe se mi brada lítostí.

„Mami, tu kytku nenosíme tátovi, ale těm zlodějíčkům, co je ještě dnes v noci posbírají a zítra je budou prodávat na tržišti „

Už je to dávno, co jsem si poprvé všimla, že cynismus přichází u chlapců s dospělostí a prvním holením. Kam odkládají svoje citlivé dětské dušičky? Mají pro ně snad své speciální pohřebiště?

Donesla bych letos kytku i tam.

„Babička s dědou budou smutní, když nepůjdeš…“ vydírám.

„Člověk se nemůže chovat tak, aby nebyli smutní ostatní, ale tak, aby nebyl smutný on sám,“ praví Mikuláš dogmaticky a já okamžitě začnu podezřívat tu jeho Sfingu, že implantuje do nezkaženého mozku svoje sobecká moudra.

Naježím se: „Mikuláši, copak je pro tebe vážně problém investovat dvě hodiny času do uctění památky vlastního otce?“

„Mami, památku můžeš uctívat, jen když si pamatuješ… Já si na tátu nevzpomínám.“

„Ale na babičku a dědu si snad vzpomínáš, ne?“

„Jo, na ty si vzpomínám. Taky jsme u nich byli minulý týden s Viktorií…“

Záklopka zlosti a bezmoci se samovolně otevře: „Pokud se nepletu, tak za tímhle tvým novým racionálním postojem stojí právě Viktorie…“

Mikuláš vyvalí oči a sekne mě drápem plným jedu: „Pleteš se. V poslední době seš pořád nějak mimo. Vypadá to, že se ti náramně hodilo být vdova, protože jsi aspoň mohla skuhrat z nějakého konkrétního důvodu. Co ses vdala, prudíš jen pro to, že jsi přišla o důvod prudit…“

„Dva roky psychologie a už je z tebe odborník na veškeré lidské konání, jo? Anebo ti i tohle poradila Viktorie?“

Mikuláš svěsí ramena a podívá se na mě očima plnýma opovržení: „Kdy se z tebe stala taková semetrika?“

„Co si to dovoluješ?“ hystericky zaječím a Mikuláš s rukou na klice ustrne v pohybu, otočí se a povídá: „Ty racionální moudra, jak jsi nazvala moje názory, nemám od Viktorie, ale od Dalibora… Nechápu, proč si vzal zrovna tebe, je to fakt skvělej maník…“

Skvělej maník přichází z práce a nachází mě v kaluži slzí.

„To tě to pořád tak bere?“ kývne směrem ke smuteční kytce, kterou jsem nechala speciálně uvázat v soukromém květinářství maminky devítiletého chlapce s těžkou epilepsií, který pobývá často na našem oddělení.

„Mikuláš mě nenávidí,“ vzlykám a matlu si voděvzdornou řasenku po obličeji.

Pravda je, že večer, když se odličuju, vzdoruje vodě velice dobře. Jakmile spustím ten svůj ceďák, stéká mi po obličeji snadno jako rozpuštěné saze. Už aby nějaký empatický vědátor v kosmetickém průmyslu vynalezl řasenku slzám vzdornou. Typuju, že to bude celosvětový hit.

„Nekoukej na mě, vypadám děsně,“ zakňourám a válím se ve své křivdě rozkošnicky, jako stará bachyně v bahně. Čím více bahna na mně ulpívá, tím lépe se mi dýchá.

„Co jste si s Mikulášem udělali?“ ptá se Dalibor a mnohem více než architekta připomíná předsedu vrchního soudu.

Snaha o objektivitu a naprostá neosobnost z něho přímo čiší.

Jenže já kašlu na objektivitu, chci podporu.

„Chtěl jsi asi říct, co Mikuláš udělal mně, a ne, co jsme si udělali, že?“ opravuju Dalibora, ale ten soudí nestranně a spravedlivě. Manželka nemanželka.

„Ne, ptal jsem se na to, co jste si udělali. Mikuláš je dospělej a tobě nezbývá než se s tím smířit…“

„Být dospělej u chlapů znamená, že vezmou ten kýbl citů, co od narození cejprali na svoji mámu a vychrstnou ho na úplně cizí holku?“

„Tak nějak,“ souhlasí Dalibor a jen tak mimochodem dodává: „Jo, zapomněl jsem ti říct, že ta cizí holka se k nám stěhuje. Mikuláš mě o to minulý týden požádal, končí jí nějakej podnájem nebo co.

Ponořím se zpět do svého léčivého sebelítostného bahýnka a převaluji se v něm, dokud neusnu.

Zlodějíčkové hřbitovních kytek přišli o krásnou kytici bílých růží, ze které jsem sundala černou, zlatými nitkami protkanou stuhu, a dala ji do velké drahocenné vázy, co stojí v rohu obýváku.

Od letošního roku totiž přestávám oplakávat hrob svého prvního muže. Ted už budu ronit slzy jen nad pomníčkem, kde leží Mikulášovo dětství.

„Chtěla bych s tebou dítě,“ vypadne ze mě touha, která vykoukla zpoza roušky rozumu jak slunce dlouho schované za mrakem.

„Tak jdeme na to,“ zašeptá rozespale Dalibor a okamžitě mě k sobě přitáhne.

Marta s Ilonou si brečí do ranního kafé. Přisunou ke mně obří bonboniéru. Vím, že bych neměla jíst sladké, ale přesto si do pusy cpu dva bonbony naráz. Tyhle situace už znám. Na světě je o jedno nemocné dítě méně a o jedno zlomené mateřské srdce víc.

Svinskej, nespravedlivej život, napadá mě a beru si další bonbon.

„Kdo?“ ptám se.

„Alenka Čížková.“

Přímo plasticky si vybavuji fotky culíkaté holčičky u vánočního stromečku, vybavuji si chvějivé teplo těla její mámy, když jsme si na okamžik ležely v náruči, vybavuji si, jak něžně bezvládnou Alenku zvedala, kdykoliv holčičku dusily hleny, které už nedokázala vykašlávat.

„Musím to jít rozchodit,“ povídám a jdu obhlédnout oddělení. V útrobách mi tiká smutek, který můžu ztišit jedině rozkmitáním celého těla.

Pobíhám po chodbě, pokoj od pokoje. „Všechno v pořádku? Nepotřebujete čisté povlečení? Děti, neběhejte bosé! Paní Chládková, tu varnou konev schovejte, brzy bude vizita. Petříku, ještě jednou polezeš na parapet a dáme tě do postýlky se síťkou, ve které spávají mimina,“ sypu ze sebe automaticky ty nejobyčejnější denně používané věty a s každým slovem odsypu i něco málo smutku.

Všechny tyhle děti jsou živé. Potřebují mě tady na oddělení smutku a ne někde v kartotéce, kde by mě zabolelo jedině říznutí se do jazyku při slinění obálky.

Na pokoji, kde ještě před pár měsíci paní Čížková s Alenkou pobývaly, přibyla nová pacientka.

Třítýdenní Gréta s mladou maminkou, která si ještě krutost života není ochotna připustit. Informace o periventrikulámích cystách na mozku své dcerky přijímá jako informace o bradavičkách moluskách. Odoperovat, odstranit, vypálit. Nevidět, nevnímat tyhle strašné lékařské řeči a všechno bude v pořádku.

Doktoři přece vždycky přehánějí, že ano?

Připomenu si desítky párů ženských očí, kde jsem vyčetla obdobnou otázku. Odpověď je často nejistá, dětský mozek houževnatý, moc vědy zázračná a spravedlnost neexistuje. Štěstí je vrtkavé jako láska.

„Podívejte, vždyť vypadá úplně stejně jako ostatní děti,“ povídá maminka a já stisknu rty k sobě. „A dnes ráno se na mě dokonce usmála. To by přece neudělala, kdyby byla postižená, ne?“

„Je krásná,“ skláním se nad malou Grétou a už si nejsem jistá, zda bych si ještě na mateřství troufla. Obava, že by dítě nemuselo být v pořádku, přichází s razancí rány pádlem do zátylku.

Omráčená odcházím na sesternu. Jsem stará. Už jsem prostě stará.

Dívám se na sebe do zrcadla, dlaněmi vypnu kůži na tváři směrem k uším a pak ji pustím zpět. Je to jak povytáhnout si o dvě čísla větší punčocháče. Varhánky, samé varhánky.

„Chovám se jak kráva, už si toho všiml i Mikuláš,“ povídám navečer mámě, která měla vždy pochopení i proto nejnepochopitelnější moje chování.

Například, když jsem si v sedmé třídě rozehřála několik svíček a vyrobila si za pomoci jejich vosku na hlavě číro, až to vypadalo, že budu muset podstoupit skalpování. Anebo když jsem se ve druháku na střední škole zamilovala do kluka, který čekal na transplantaci ledvin, a umanutě mu chtěla darovat vlastní.

„Všechny se chováme občas jako krávy, ale to jen proto, aby ti naši volové nezůstali na ocet,“ povídá máma s vševědoucím úsměvem a mně je hned lip. Nedovedu si představit, že tu jednou máma nebude. Je to moje nejlepší přítelkyně, je to moje sestra, moje zastánkyně, moje útočiště v nouzi.

„Škoda, že si s Mikulášem nerozumím jako s tebou,“ povzdechnu si.

„Taky to tak vždycky nebylo… měla jsi období, kdy jsem ti pořádně lezla na nervy. Ale to asi všichni rodiče svým dětem.“

„Vážně?“ divím se. Na nějaké rozbroje s mámou si nevzpomínám. Pár plačtivých výbuchů, pokud jsem měla být doma dřív než spolužačky, a občasné třísknutí dveřmi, když chtěla, abych si uklidila pokojíček. Jinak snad nic.

Vždyť i když jsem neplánovaně otěhotněla, máma mě podržela a chránila před otcem, který soptil, že z jeho dcery bude svobodná matka jedině přes jeho mrtvolu.

Nakonec v tomhle příběhu i na mrtvoly došlo a ze mě byla vdova. Vnímala jsem to jako stigma. Jako bych na Mirkově smrti nesla významný podíl viny.

Rozmazlila jsem snad Mikuláše pod tíhou neopodstatněných výčitek?

„Připadá ti Mikuláš rozmazlený?“ ptám se mámy, ze které čiší to laskavé slabozraké babičkovství.

Na milovaného vnoučka jí nikdo sahat nebude. Ani vlastní dcera ne.

„Mikuláš? A rozmazlený?!“ opakuje nevěřícně a pohladí mě po ruce. „To se všechno srovná, neboj. Smířit se s tím, že čas tak letí, bývá pro obě strany těžké, pro rodiče i děti… Chvíli to trvá, než si zvykneš, že dospěl…“

„Jak dlouho to trvalo tobě?“

„No, vlastně to trvá dodnes,“ zasměje se máma upřímně a mně konečně dochází, že tu těžší část života mám teprve před sebou.

Službu má doktorka Varychová, která co ji znám, nepromluvila k žádné ze zdravotních sester normálně. Sarkastická, ironická, arogantní či vzteklá, to je rozmezí, ve kterém je zvyklá se pohybovat. Vlídnost ze sebe nedokáže vydolovat většinou ani pro děti.

„Sestro Růžičková!“ huláká po chodbě, a mně až po chvíli dochází, že to kapustové příjmení je skutečně moje. „Teploměry už měly být snad dávno rozneseny!“

„Adélka na sedmičce se v noci pokakala, tak jsem se tam chvíli zasekla,“ povídám a Varychová významně povytáhne obočí: „Zasekla? Dovedete si představit, kdyby se zasekl lékař? Třeba při operaci?“

Nedovedu si hlavně představit, jak Varychová umývá pokálené dítě, tak raději mlčím.

„Pospěšte si!“ křikne a mě napadá, že by sestry měly fasovat kolečkové brusle a fenmetrazin, aby vyhověly nesplnitelným nárokům některých lékařů.

Lítám po chodbě, jak nejrychleji dovedu, a připravuji oddělení na ranní vizitu.

Maminka Gréty Leinerové na pokoji není, malá zajíkavě pláče. Beru ji do náruče, nakouknu na záchod i do sprchy. Nechápu, kde by mohla být.

Běžím na sesternu a prosím Helgu, aby novorozeně pochovala a pokusila se vizitu malinko pozdržet.

Mladou maminku nacházím v hale na příjmu. Sedí na dřevěné lavici, jen v noční košili, na boso v domácích pantoflích, které vypadají jako nové. Nejspíš si je koupila do porodnice.

Tenhle typ žen mívá od pátého měsíce těhotenství dokonale připravený dětský pokojíček, zásoby papírových plen na půl roku dopředu, a výbavičku barevně sladěnou do posledního dudlíku.

Prosklenými dveřmi s otvíráním na fotobuňku proudí do haly, společně s malými pacienty a jejich rodiči, chladný vzduch.

Paní Leinerová se nehýbe, ani nepláče, jak by se dalo očekávat. Vypadá nedotknutelně a žalostně bezcitně jak ledová královna.

„Pojďte,“ beru ji za loket a ona se mi zlostně vyškubne.

„Nechte mě, nikam nejdu!“

„Na pokoji pláče vaše dcera… Měla byste ji nakojit.“

„A proč? Aby byla zdravá?“ ušklíbne se. „Klidně jí strčte sunar, v jejím případě nic nepokazíte!“

„ Paní Leinerová, prosím pojďte zpět na oddělení, za chvíli bude vizita…“

„Čekám, až otevřou kantýnu. Dostala jsem chuť na větrník,“ odsekne, a přesto se zvedá, ochotna mě následovat. Znám tuhle snahu se obrnit, zalít bolest do betonu, aby se vůbec dala vydržet.

Viděla jsem to už mnohokrát a stejně nejsem schopna přivyknout.

„Gréta!“ konečně se rozpláče maminka ve výtahu. „My jí dali neobvyklé jméno, protože jsme úplně samozřejmě očekávali, že naše dcera bude výjimečná…“

„Gréta přece je výjimečná. Každé dítě je zvláštní jinak… Nemůžete vědět, jak se bude vyvíjet, ale můžete udělat maximum pro to, aby její postižení bylo co nejmenší. Možná úplně mizivé…“

„Mám strach… mám hrozný strach…“

„Nebojte se, budete ji milovat, i když nebude dokonalá,“ povídám a ta mladá žena se na mě obrátí prázdným pohledem: „Z toho mám právě největší strach. Že ji budu mít ráda, že ji budu mít ráda za každých okolností a zničím si tím celý život…“

S Mikulášem komunikujeme jak přes skleněnou přepážku, co bývá na úřadech. Předpoklad, že vás protistrana správně neuslyší, vyvolává úpornou snahu říkat co nejzřetelněji jen to nejnutnější.

„Příští pondělí,“ odpoví Mikuláš na otázku, kdy se k nám Viktorie stěhuje.

Dotaz vlastně neměl znít, kdy se stěhuje, ale zda vůbec ano.

Ještě stále totiž nejsem schopna pochopit, že se na schválení něčeho tak významného nikdo neptal mě.

Měl Mikuláš strach, že jeho žádost odmítnu, anebo mě prostě už jen odstavil na slepou kolej?

A Dalibor? Chtěl se Mikulášovi pouze zalíbit, proto se se mnou neporadil? Nebo mě bere jako inventář domu, jehož pořizovací cenu uhradil z větší části sám, a tudíž netřeba se mnou konzultovat ani věci zásadní, natož takovou prkotinu jako, že si můj syn přivede domů holku?

Jsem ze všeho zmatená. Můj úhledný život s pracně vydlážděnými pěšinkami se stal nepřehledným bludištěm, kde není nikdo, koho bych mohla požádat o radu, kudy se dostat zase do bezpečí.

Před Daliborem se snažím urputně skrývat svoji stále se zvětšující závislost na něm, před Mikulášem zase celý život umně skrývám, jak jsem vnitřně slabá a nejistá.

„Mám se na to stěhování nějak připravit?“ tážu se a Mikuláš zcela vážně odvětí: „Jo, vezmi si nějakej prášek na uklidnění…“

V kině už jsem nebyla snad léta. Sedím po Daliborově levici a ruku mám přehozenou přes opěrku v jeho klíně. Poněkud nepohodlné, ale natolik milé, že se mi nechce pozici měnit. V šeru sálu prožívám mnohem intenzivněji aktuální situaci, než příběh, co promítají na plátno.

Marně vzpomínám, jestli jsem se se svým prvním mužem vůbec někdy držela za ruku v kině. Vybavují se mi situace, na které bych raději už konečně zapomněla. To moje soukromé mauzoleum vzpomínek je vážně nejvyšší čas zavřít, jen zjistit, jak se to dělá.

Stisknu Daliborovu dlaň a on mě automaticky políbí na tvář.

„Dej mi snad napřed pořádnou pusu,“ řekla jsem Mirkovi, když se pokoušel na zadním sedadle škodovky jeho otce rozepnout mi džíny.

„Líbali jsme se snad celý dva měsíce,“ odvětil pragmaticky a urputně se mi dobýval do kalhot.

Kdybychom se tenkrát nadále jen líbali, Mikuláš by se nenarodil.

„Zajdeme na večeři?“ ptá se Dalibor, já vedle něho klopýtám a obtížně přizpůsobuji zrak náhle rozsvícenému kinosálu. Pohroužena ve vlastních myšlenkách jsem přišla o závěr filmu.

„Není na večeři moc pozdě?“ opatrně dávám najevo nesouhlas.

Nikdy jsem neuměla jasně a jednoznačně vyjádřit svá přání nebo city. Pokaždé jsem se snažila svoje chování přizpůsobit představě, kterou o mně okolí mělo, anebo jsem si aspoň namlouvala, že ji má.

Hlavně nikoho nezklamat. To by mi jednou mohli nechat vytesat do náhrobku.

Dalibor na mě zamrká: „Není. Ale na návrat domů je ještě brzy.“

Žaludek se mi zhoupne jako při kocovině.

Zdá se mi, že Dalibora vzrušuje obraz Mikuláše, jak si to rozdává doma s tou svojí Viktorií, anebo je to skutečně pravda?

Úděsná představa.

Představa, že do sebe v jedenáct večer budu soukat jakékoliv jídlo, je rovněž úděsná.

„Je mi nějak špatně,“ přiznávám a Dalibor se zatváří šibalsky: „Že by?“

Jaksi jsem mu zapomněla říct, že jsem se neodvážila vysadit antikoncepci.

„Byl bys rád?“ už zase ho testuju.

„Byl bych rád, kdybys byla šťastná. S dětmi nebo bez nich… Já takhle do budoucna neuvažuju…“

„Víš, že většina lidí věnuje plánování koupě psa nebo i televize větší pozornost než ty plánování vlastního dítěte?“

„Jo, lidi si pořád něco plánujou a pak brečí u psychiatra, když jim plány nevyjdou,“ bere mě Dalibor kolem ramen.

Skoro mu tu jeho pohodu a laxní přístup k problémům všeho druhu závidím. Já se málem sesypala, už když se mi tři dny před svatbou udělal na bradě pupínek.

„Copak ty nemáš žádné plány?“ divím se.

„Asi jo. Jenže jim říkám cíle. Protože plány, to jsou sny, zatímco cíl je směr…“ říká, a mně tak trochu zatrne. Touhle větou o sobě řekl víc než za téměř tři roky, co se známe.

Jako většina žen toužím po muži, co pod drsnou slupkou skrývá citlivé jádro, a zdá se, že jsem hmátla po negativu. Dalibor pod zdánlivě citlivou slupkou skrývá jádro, že by ho nerozbila ani Marie Curie-Sklodowská.

Ve vlastní domácnosti si začínám připadat poněkud nepatřičně.

Snažím se novému chodu dát nějaký řád, ale moje úsilí utvořit pravidla soužití připadá všem, včetně Dalibora, směšné.

„Vaše koupelna bude horní a my si necháme tu dole,“ navrhuji a Mikuláš uštěpačně dodává: „Prát má Viktorie dle populární jmenovkyně u splavu, anebo každé úterý v šestnáct čtyřicet sedm můžeme použít tvoji pračku?“

Na pračku jsem nepomyslela. Popravdě vůbec jsem nepomyslela na to, že by ta zmalovaná fiflena hodlala prát.

Potřeba vlastního soukromí zcela zastiňuje zdravý rozum a já vyhrknu: „Prádlo házejte do koše v předsíni, o jednoho víc, to ani nepoznám…“

„Díky,“ usmívá se Viktorie, která je evidentně zvyklá vyhrávat. Její jméno nemá ve znaku šílenost, nýbrž vítězství.

Vítězství za každou cenu, obávám se.

Cena, kterou bych dala všanc v boji o svoje teritorium, je příliš vysoká. Přesně sto osmdesát tři centimetry.

Opatrně se stahuji, abych o Mikuláše nepřišla úplně.

„A jak si představujete chod v kuchyni?“

„Jednu poličku v lednici a mikrovlnka přístupná kdykoliv?“ navrhuje Viktorie.

Vysmívá se mi, ale vidím to jen já. Oba mužští si div nemnou ruce radostí, jak pěkně spolu vycházíme. Nejraději bych s Viktorií nevycházela, ale rovnou vyběhla. Kvůli ní začíná být můj nový život samá kaňka.

„Můžu vařit i pro vás dva,“ nabízím své služby.

Následně nabídnu i službu úklidovou a zásobovací a Viktorie na mě s úsměškem hledí ze stupně vítězů.

Kdyby Dalibor nebyl věčně při chuti, co se sexu týče, pravděpodobně bych ho podezřívala, že s jeho orientací není vše v pořádku.

„Na manikúře?“ nechce se mi věřit svým uším.

„Já jsem ženská a v životě jsem na ní nebyla…“ povídám, jako by nejdřív na manikúru měly jít všechny ženy světa a teprve po nich první muž - průkopník.

„Však jsem tě tam taky objednal,“ uculuje se Dalibor a předává mi dvě igelitky s logy módních značek.

Než stačím poděkovat, požádá mě, jestli bych mu věci zabalila a dala pod stromeček.

„Ty nakupuješ sám sobě vánoční dárky?“ zdá se mi, že právě dnes u mě propukly vážné sluchové halucinace.

„Je to praktické. Aspoň nestrávíme leden výměnou zboží, které se nám nebude hodit nebo líbit, ne?“

„Ale mně se ten svetr od tebe, co jsi mi dal vloni, líbí. I ty náušnice z předloňska! A nakupování dárků, to je pro mě nejmilejší součást vánočních svátků,“ zoufale válčím za svoji vidinu klasických Vánoc a uvědomím si, že hedvábná kravata, ani sada ručníků s žertovnými nápisy, co jsem koupila pro Dalibora do posilovny, se s Daliborem nepřistěhovaly.

„Dobře,“ zabalím ti to, souhlasím a znovu mě rozdílnost našich povah šokuje.

Pro mě je při výběru šatstva podstatný Daliborův názor.

Chci být hezká pro něj, nosím oblečení, které mi schválí nebo přímo doporučí, a na dno skříně strkám kousky garderóby, na které se netváří nadšeně, ačkoliv jsem se v nich cítila dřív dobře.

Dalibor je nezávislý. Oblečení si chodí nakupovat sám, a pokud se líbí jemu, je to pro něj dostačující. Můj názor ho nezajímá. Vyžaduje pouze obdiv a chválu.

A tak prvně obdivuji částku, kterou mi strká do ruky na moje vánoční dárky, a poté ho ještě chválím, že s penězi nezapomněl na Mikuláše a Viktorii. S mými šestnácti tisíci měsíčně bych si sotva mohla dovolit takhle se rozšoupnout.

Dalibor mi blahem taje před očima, využívám situace a loudím dárek, který se koupit nedá: „Mohli bychom letošního Silvestra strávit u Ilony, když loni jsme byli u Martina a Renaty?“

„To nemyslíš vážně?! Ty chceš Silvestra zabít s tou zdrogovanou feministickou krávou, která koketuje s každým mužským v okolí sto metrů a pak na něm nenechá niť suchou, protože se nechytá?“

„Jak to mluvíš o mé kamarádce?“ vydechnu úžasem, který zmírní touhu sdělit mu, že jeho přítel je zase sexistický prasák.

Střílet po sobě v hádkách otrávenými šípy nemá smysl. A střílet pod pás, to je naprostá zhovadilost. Pravděpodobnost, že se rány uzdraví, je pak minimální.

„Mluvím o Iloně, jak si zaslouží. A vzpomeň si, ty sama jsi říkala, že funguje jen díky práškům na uklidnění, a že poté, co ji opustil manžel, začala chlapy nesnášet obecně…“

„Neřekla jsem, že nesnáší chlapy, ale že je teď vidí jinak.“

„Dovedu si představit jak,“ pitvoří se Dalibor. „Všichni jsme čuňata, kterým jde jen o jedno. Svoje manželky degradujeme na služky a svoje milenky na kus masa, kterej můžeme ošoustat a odkopnout…“

Zarazím se.

Tolik se mýlím v lidech?

Ilona je přece moje kamarádka! Jak to, že jsem si nevšimla, že mě vůči mužům skutečně popuzuje? Že je všechny hází do jednoho pytle, bezpochyby odpadkového? Jen proto, že jí zahýbal manžel, soudí, že zahýbají všichni.

„Co si myslíš o nevěře?“ ptám se Dalibora a on se samolibě usměje: „Slabost vůle.“

I když se mi nelíbí, že by ho od případné nevěry chránila vůle, nikoliv bezbřehá láska ke mně, přesto mě odpověď upokojí. Z nedostatku vůle bych Dalibora nepodezřívala ani ve snu. Kdyby podobným nedostatkem trpěl, měl by jistě na prahu čtyřicítky fotrovské bříško na tenkých nohách, jak má většina čtyřicátníků, a místo v posilovně pod činkami by lehával na sedačce u televize.

„Asi máš pravdu. Ilona po tom zklamání vážně zahořkla…“ připouštím, odkývnu Daliborovi Silvestra u jeho přátel, a než se osprchuje, servíruju na stůl večeři.

Pocit, že si ze mě přece jen dělá tu služku, strčím hluboko do podvědomí, v rychlosti uklidím kuchyň, hodím do pračky kupu prádla a jdu se k němu přitulit do postele.

„Už sis na Viktorii zvykla, že?“ prohodí mimochodem a dál mě hladí po zádech.

Na Viktorii jsem si nezvykla. Je to protivná namyšlená holka, která se u nás zabydlela podezřele snadno. Do prádla mi hází kalhotky, co místo zadního dílu mají jen teninkou šňůrku, a podprsenky s tak miniaturními košíčky, že by se do nich nevešlo ani po kopečku zmrzliny. Kdyby spodní prádlo nenosila vůbec, vyšlo by to asi nastejno.

Jakmile večer zavřu dveře ložnice, snažím se na Viktorii nemyslet. Díky Daliborovi však proniká čím dál častěji už i sem.

Znechuceně se odtáhnu: „Nedá se říct, že by mi ta holka právě přirostla k srdci…“

Dalibor se zařehtá nahlas jako kůň a rozverně mě plácne přes zadek: „Na roli tchyně ještě nejsi připravená… Ale sestřička ti jde skvěle. Nechceš se pro mě obléct?“

„Myslela jsem, že v posteli mě máš raději svlečenou…“ zablekotám a Dalibor mě opakovaně ujistí, že si mě ze zdravotnického mundúru velice rád zase svlékne.

Je tohle normální?, ptám se sama sebe v koupelně, když se oblékám do stejnokroje, který si peru raději sama, protože v nemocniční prádelně mi ho vždycky hrozně brzy zničí.

Dřív bych se bez váhání zeptala kolegyň, jestli něco podobného doma také podstupují, teď vím, že už to neudělám. Změnila jsem se. Moje upřímnost se rozmělnila ve stovkách drobných ústupků, které jsem si navykla bez protestů dělat. Moje odvaha se scvrkla jak křížala. Jsem celá strachy vysušená.

Nejbizarnější přání, které jsem od muže zažila v posteli, bylo, že u sexu rád poslouchal italské operní árie a vyvrcholil zásadně u nějakého ječivého sopránu. Jmenoval se Jaroslav a byl to takový ten typický románek lékaře a zdravotní sestry. Aby klišé příběhů z lékařského prostředí bylo dokonalé, byl samozřejmě nešťastně ženatý, což jsem mu baštila i s navijákem do té doby, než jeho žena otěhotněla, přišla do poradny pro rizikově těhotné a bývalé kolegyně z novorozeneckého oddělení mi daly echo.

„Nejsem zvyklá na tak velké pacienty,“ skřehotám a v duchu doufám, že Dalibor nebude chtít přebalit.

„Mám pro tebe malého pacienta, který nutně potřebuje tvoji péči,“ šeptá můj muž a vtlačí mi hlavu do klína.

Připadám si jako totální debil, když mu foukám na penis a melu něco v tom smyslu, že pacient bude brzy zdravý a silný jako buk. A přísahám, že pro tuto chvíli bych si přála mít v ložnici raději taky pařez, jako mají kolegyně, co jsou vdané zhruba dvacet let.

Oddělení se pomalu vyprazdňuje, obvyklý hlomoz nemocnice se ztišil do vlídného šumu. V případech, kde je to jen trochu možné, jsou pacienti propouštěni domů. Zítra je Štědrý den.

Netěším se. Kdyby mi to nebylo hloupé, vzala bych si dokonce službu.

Moc dlouho jsem si ty svoje první Vánoce s Daliborem pod jednou střechou idealizovala. A přítomnost Viktorie, to je jako otravný opar, co se vám vyrazí na rtu, když to nejméně potřebujete.

Přitáhnu domů zase několik igelitek s jídlem a opar se ani neobtěžuje zvednout zadek ze sedačky, kde čumí do skript a pouští hudbu tak hlasitě, že to ohrožuje zdraví nejen moje, ale i všech sousedů v ulici.

„Dobrý!“ křikne na mě.

Dobrý co? Dobrý den nebo dobrý, zase bude narvaná lednice?

Proč se mnou ta holka mluví jen na půl huby?

Jsem méně než muži v této rodině, jenž si zaslouží s úsměvem pronášená nekonečně dlouhá Viktóriina souvětí?

„Nazdobíš stromeček?“ ptám se Mikuláše, který se náhle objevuje v kuchyni. Připadá mi, jako by si Viktorii hlídal a bál se nás dvě nechat chvíli o samotě.

Jsem matka lvice, co by mohla zaútočit na jeho gazelu? Na tu ladnou bytost na štíhlých nohách, která přede mnou obratně kličkuje?

„Viky dovezla nějaké ručně malované ozdoby, stromeček si bereme na starost,“ povídá Mikuláš a září tak, že bychom ho klidně mohli postavit do rohu pokoje a dárky nastrkat pod něj.

Oslovují se Viky a Miky, jako nějací dva hlodavci, co pomalu ohlodávají moji toleranci a trpělivost, napadá mě.

„To je milé,“ vytlačím se sebe úsměv obtížně jak lejno při úporné zácpě. Ten úsměv má zřejmě i obdobnou hodnotu, takže Viktorie ho pohrdavě odmítne.

„Hmm. Nestojí to ani za řeč, teta pracuje ve sklářském družstvu v Jablonci, zásobuje celou rodinu…“

Slovo rodina je to nejlidštější, co jsem od Viktorie doposud slyšela. Vůbec mi k ní nepasuje.

Co jsem si myslela? Že připlavala kanálem v proutěném košíku? Že spadla z Marsu v podobě ničivého meteoritu a zasáhla náš domov?

Jistěže musí mít nějakou rodinu, skoro každý přece nějakou má.

„Nebude vadit, když vaše ozdoby nepoužijeme?“ ptá se Viktorie a ve mně už zase klokotá vztek.

Naše ozdoby jí nejsou dost dobré? Ty ozdoby, které Mikuláš od smrti svého otce rok co rok coby náhradní muž v rodině, umísťoval na stromeček, a když mu nějaká baňka spadla, obrečel ji jako zaběhlé štěňátko?

„Možná by se nějaké použít daly, ne?“ zkusím to.

Nějak si nedovedu představit vánoční stromeček bez baněk, které jsou mi tak důvěrně známé. Mít stromeček bez stříbrných sněhuláčků, bez průsvitných zvonečků, dřevěných figurek, pletených košíčků za slámy a řetězů ze sušených pomerančů, to pro mě znamená totéž, jako seskupit se o Štědrém večeru u stromečku v obchoďáku. Jsou taky dokonale barevně sladěné a vysoce módní… profesionální aranžéři si s nimi dali spousty práce, a přesto na mě působí falešně. Falešně jako Viktorie, která úlisně moje přání odmítá.

Sakra, když má rodinu, proč není na Vánoce tam?

„Jak to přijali vaši rodiče, že s nimi o svátcích nebudete?“ napadá mě vzbudit ve Viktorii pocit viny a přehrát ji kamsi do Jablonce nebo kde to vlastně bydlí.

„Myslím, že to oslavili,“ ušklíbne se Viktorie.

A ve mně její slova nevzbudí lítost, jak by se dalo předpokládat. Kdepak, já jejím rodičům závidím. Taky bych ráda oslavila nepřítomnost Viktorie. Ovšem jedině za předpokladu, že by s ní nezmizel i Mikuláš.

Ještě jednou prožít takovýhle Štědrý večer, to už bych se raději nechala operovat. Aspoň ta narkóza by bodla zaručeně.

„Vědělas to?“ ptá se Dalibor a znovu a znovu listuje kalendářem firmy prodávající špičkové řemeslnické nářadí. S radostí bych mu kalendář vytrhla z ruky a rozcupovala ho zuby. Pořád lepší než to skřípání, kterého se v poslední době nějak nemůžu zbavit.

„Tahle fotka s tou motorovou pilou, to je něco,“ pochvaluje si Dalibor svůj dárek a já lituji, že jsem si za jeho peníze nenadělila podobnou pilu pod stromek. Mohla bych mu teď hladce setnout hlavu.

„Pokud si hodláš celý večer prohlížet fotky polonahé Viktorie, jak se laská s vrtačkou a elektrickým hoblíkem, jdu spát.“

„Ty vůbec nejsi ráda, že Mikulášova přítelkyně je modelka?“ diví se Dalibor. „Já bych se dmul pýchou, kdyby si můj kluk přivedl domů takovou kočku…“

„Možná by ses zase tak nedmul, pokud by si tvoje dcera přivedla modela,“ utrousím jízlivě, ale Dalibor, který v životě nechoval ani rybičky, se okamžitě stává expertem přes rodičovské vztahy.

„Holka nebo kluk, to je přece jedno… Výběr partnera je vždycky jakousi pomyslnou vizitkou kvality…“

Začínám chápat, proč tchyně Růžičková taky skřípe zuby pokaždé, když mě vidí. Určitě si myslí, že Dalibor vybíral tak dlouho, až se chudáček přehmátl. Koneckonců, totéž si myslím i já. Bylo by překvapivé, pokud by si to nemyslela jeho matka. Stačí nás dva postavit vedle sebe a je hned jasné, kdo si pořídil luxusnější vizitku.

„Vůbec bych se nedivila, kdyby Viktorie taky tančila někde v baru u tyče,“ zasyčím a Dalibor dostane, dle jeho názoru úžasný nápad.

„Ale ty bys mi mohla zatančit… Takový dodatečný dárek, co říkáš?“

Co říkám? Že muž mého života je rapl!

Dalibor se soustředěně přehrabuje cédéčky. Asi hledá pro soukromý striptýz nějakou vhodnou nahrávku. Potichu se vytrácím z ložnice, v rychlosti na sebe házím první oblečení, co mi padne pod ruku a utíkám z domu jak puberťák, kterému zakázali vycházku.

„Co tady děláš?“ děsí se táta a hází mi klíč od vchodu, aniž by čekal na odpověď.

Takových přepadovek už ode mě zažil desítky. Kdykoliv v životě mi bylo úzko, utíkala jsem k našim, aby mi pofoukali bebínko. Možná jsem taky rozmazlený jedináček. Jen poněkud přestárlý.

„Červený víno nebo vaječnej koňak?“ ptá se táta, máma na mě mrkne a rozhodne sama: „Tentokrát to chce slivovici…“

Tátovi se rozzáří oči, ale máma ho okamžitě opraví: „Ne pro tebe. Pro ni. Ty si můžeš dát ten vaječnej koňak…“

Jak tohle dokázala? Kdy z otce vypreparovala letitý vzdor a typickou mužskou nadřazenost? Jak odhadla ten správný okamžik k převzetí manželských otěží?

Zvládnu tohle někdy já, anebo jsem se nechala osedlat na doživotí a do smrti budu jen tiše sténat pod nákladem, který je na mě příliš těžký?

„Tak co se děje? Povídej,“ vybídne mě máma.

„Já vlastně ani přesně nevím. Nic není tak, jak jsem si představovala…“

„To není nikdy, holčičko,“ praví máma. „Když nedokážeš změnit skutečnost, budeš asi muset změnit své představy.“

„Ale to bych si musela začít představovat, že Viktorie není falešná mrcha, ale hodná holka, která mě má ráda.

„Za pokus nic nedáš. Třeba to vašemu vztahu prospěje,“ řekne máma a vypije panáka slivovice na ex.

„Odkdy piješ?“ podivím se. Máma mívala celý život díky alkoholovým extempore svého muže k pití odpor.

„Změnila jsem představy,“ usmívá se. „Pořád jsem chtěla, aby táta přestal pít, a nakonec stačilo, abych si s ním občas dala skleničku a viděla jsem ho jinak. Dokonce se mi zdá být občas i zábavný, když má špičku…“

Přemítám, jestli dokážu změnit všechny své životní vize a sny a dochází mi, že to by byla práce na celý život. První jeho půlku jsem totiž prosnila. A pokud nechci druhou strávit pohřbíváním svých snů, budu muset změnit sebe.

Otec přináší vaječný koňak a lije si ho do hořčičáku. Matka vyprskne smíchy a já si připadám příšerně upjatá.

„Nesmíš brát ten život tak vážně. Největší chyba je, když se pořád jen bojíš, že nějakou chybu uděláš,“ potřepe mě po vlasech táta. „Průsery se mají řešit, až přijdou, a ne být celej život preventivně posranej.

A je to definitivní. V nemocnici mi dovolenou nedali. Chřipková epidemie, nedostatek sester na oddělení. Místo dovolené jsem vyfasovala služby navíc. Dalibor si balí lyžařskou výstroj a konstatuje, že je to vážně škoda, že nemohu jet do Alp s ním.

Ani nevím, jestli je to taková škoda. Na lyžích jsem stála jednou v životě, a to asi tak třicet vteřin. Z lyžařského kurzu na základní škole jsem odjížděla nikoliv se slávou, nýbrž se sádrou. Na levé noze, od kotníku až po zadek. Příšerně nepohodlná záležitost.

„Ale když stejně nelyžuješ, asi by ses tam nudila,“ čte mi myšlenky Dalibor. Jen to nedočetl celé. Nenudila bych se. Stačilo by mi, že jsem s ním. Takhle už mám zase naděláno v kalhotách, že mi Dalibora odloudí nějaká krásná mladá lyžařka, která na něho roztomile vyšpulí zadek při elegantním sjíždění zasněžených kopců.

Kdybych netrpěla tou zatracenou paranoiou nebo co to je, možná bych si týden bez manžela i docela užila, obzvláště když Viktorie ve stejném termínu jede k rodičům. Jen my dva s Mikulášem, jako za starých dobrých časů.

Zarazím se.

Vážně byly ty časy minulé tak dobré? Copak jsem zapomněla na tu prázdnotu, kterou jsem cítívala, když jsem v noci nemohla spát? Už si nepamatuji, jak jsem brečívala do polštáře, že se nutně potřebuju zamilovat, jinak zešílím?

Byla jsem vyprahlejší než Sahara, a to sucho a nashromážděný žár ze mě sálaly tak mocně, že se většina mužů bázlivě odtahovala, aby se nespálila. A těmi jedinými dvěma, co se neodtáhli, jsem se bohužel spálila já.

Záletníci nejsou nic pro mě. Proženou srdce mlýnkem na maso, aniž by se přitom ušpinili krví. Dvakrát dva roky jsem se snažila z toho karbanátku vytvořit znovu fungující a lásky schopný orgán.

Zamilovanost je tou nejsilnější drogou pro ženy, mužům obdobnou euforii skýtá obdiv a bohužel též svoboda.

Vědoma si tohoto faktu, poskytnu Daliborovi obojí a rozbrečím se až poté, co koncová světla jeho volva zmizí v nedohlednu.

Mikuláš je jako pacienti po predoperační premedikaci. V útlumu a krotký jako beránek. Bez reptání shrabuje z chodníku čerstvě napadlý sníh a večer si se mnou dokonce sedá před televizní obrazovku. A přesto nic není jako dřív. Jsme dvě opuštěné duše, které kvílí steskem po svých protějšcích.

„Ukážu ti, co jsem Viky nechal vyrobit!“ potvrzuje Mikuláš moje myšlenky a odbíhá do svého pokoje, aby přinesl obří skládačku puzzle, na které jsou s Viktorií vyobrazeni v láskyplném objetí.

„Desátého bude mít svátek,“ dodává.

Já mohla mít svátek teď, když je Viktorie u rodičů, ale to by nesměl být Dalibor na horách.

„Už se ti ozvala?“ ptám se, jen abych vyjádřila nějaký ten zájem.

Samozřejmě, že se mu ozvala. Je pryč skoro dva dny. To jsou desítky esemesek a několik telefonátů. Takové štěstí, aby se mu neozvala už nikdy, to já nemám.

Pokouším se přejmenovat odpor k Viktorii na pouhou odtažitost, snažím se přelepit nálepku falešná slůvkem nekonformní a naši vzájemnou žárlivost omluvit přílišnou láskou k Mikulášovi, ačkoliv je těžké si připustit, že právo zasypávat Mikuláše láskou a něhou jako červený koberec celebrit okvětními plátky růží, má teď jiná žena.

Já svoji lásku musím pod ten koberec šoupnout a dávat pozor, aby moc nevyčnívala, aby o ni nepackal, aby mu nebránila v další cestě.

V práci je naštěstí takový frmol, že nemám čas zaobírat se mozek leptajícími představami o tom, kterak drahoušek brázdí zasněžené sjezdovky stejně hladce jako i ta nechladnější dívčí srdce.

Dona telefonuje, že ještě minimálně dva dny zůstane doma, dokud jí neklesnou horečky, a já se modlím, ať mi dají posilu z jiného oddělení.

Děti, za kterými nemohou rodiče z důvodu pyramidově narůstajícího počtu pacientů onemocnělých chřipkou, jsou rozjívené, uplakané a těžko zvladatelné. Potlačuji touhu rozdat jim diazepam společně s loupáčkem a půlkou jablka, co mají ke svačině.

Když se konečně převlékám po dvanáctihodinové směně do civilu, volá Dalibor.

„Ahoj, kotě,“ slyším po hlase, že se spokojeně usmívá a přesto si neodpustím poznámku, že jediná moje podobnost s kotětem může být maximálně tak únava.

„Já toho mám taky plný kecky,“ povídá Dalibor, jako by dřel v dolech, aby zabezpečil rodinu. „Pořád sněží, v tom prašanu se nedá pořádně lyžovat.“

Nějak nejsem schopná vyjádřit mu lítost.

Má dovolenou a ještě si stěžuje. A stěžuje si mně, která se honí jak nadmutá koza.

Závistivá potvora jsem, napadá mě vzápětí a nahrbím se pod tíhou té myšlenky. Kam se poděla hodná holka? Schlamstla ji snad žárlivost?

„Tak jsem se rozhodl, že to zítra ráno zabalím a pojedu domů,“ pokračuje Dalibor. „Hrozně se mi po tobě stýská.“

Nadmutá nebo nenadmutá, koza jsem v každém případě, uvědomuju si a asi pětkrát Dalibora ujišťuju, jak moc se na něho těším.

„Tak mi připrav nějaké překvapení,“ řekne tajuplně a já přesně vím, z kterého soudku mám překvapení vybrat. Znám ho. Už Dalibora dobře znám.

„Budu se snažit,“ špitnu rudá až ke kořínkům vlasů.

Zkouším si různé oblečky před zrcadlem v ložnici a do rytmu hudby je ze sebe neobratně strhávám. Nakonec se zamotám do punčocháčů a svalím se na zem.

Mikuláš ťuká na dveře: „Je ti něco, mami? Slyšel jsem nějakou ránu!“

Hnětu si naražený bok.

Ano, něco mi je. Určitě mi něco je. Pravděpodobně nádor na mozku.

„Jsem v pořádku, jen jsem se kopla o skříň,“ hýkám bolestí.

Potom rychle uklízím všechny svoje hadříky, které mi připadaly nejerotičtější z celé mé zásoby šatstva, a házím je do skříně, jež bych s chutí opravdu nakopla. Její obsah je drsným důkazem mého stárnutí.

Místo striptýzu holt miláček dostane oblíbené kung-pao. Jak říkává Helga: Když už ženská nemůže být pastvou pro oči, musí umět aspoň dobře toho svého vola nakrmit.

„Ty nejdeš spát?“ obhlíží mě v kuchyni Mikuláš jako nějakého mimozemšťana.

„Nějak se mi nechce… jsem asi přetažená,“ vysvětluju mezi zíváním a krájením kuřecích prsíček na nudličky. „Navíc volal Dalibor, že přijede už zítra… prý je tam mizerný počasí…“

„Super,“ povídá Mikuláš, hodí si do pusy hrst buráků a mezi dveřmi zamumlá: „už tady byla děsná nuda…“

„Bez nudy by ti život profrčel před očima jak pendolíno!“ zakřičím duchaplně a nevědomky si polohlasně připravuji témata, na která zavedu rozhovor, jakmile se Dalibor vrátí.

Synům budiž odpuštěno, že se nudí se svými matkami, manželům co se nudí s manželkami nikoliv. Znám spoustu nudících se manželů, co ženě zkrátili řetěz z kuchyně, už když vkročila do obýváku a odebrali se do světa hledat rozptýlení v miniaturních bikinách.

Vskutku nerada bych se zasloužila o zvýšení jejich počtu!

I kdybych měla začít číst encyklopedie, učit se citáty slavných a každý den si zapamatovat vtip, co otiskují v Blesku, i kdybych měla začít cvičit pilates anebo chodit do kurzů výtvarného umění, nesmím dopustit, aby se mnou byla nuda.

Muži nesnášejí nudu. Stačí se podívat, co všechno jsou schopni podstupovat, aby se nedejbože nezačali nudit!

Lezou po skalách, účastní se tandemových seskoků bez jakékoliv předchozí informace o kvalitě instruktora či padáku, sjíždějí rozvodněné řeky na raftech, ačkoliv v klidném jezeře uplavou sotva dvě stě metrů, vrhají se letadlem střemhlav dolů do prostoru ve zběsilých piruetách anebo strkají tisíce korun do výherních automatů, aniž by někdy vyhráli.

Vzpomínám si, když byl Mikuláš ještě malý, byla nuda předmětem mé vrcholné tužby.

Jak já si jen přávala zažít ten vzácný pocit, kdy budu courat bytem tam a zpět a slastně přemítat, čím zabít volný čas. Mívala jsem ovšem zcela jiné dilema: Využít dvě hodinky volna k dospání, čtení si, odbarvení vlasů anebo generálnímu úklidu?

„Když budeš mít dost povinností, aspoň se nebudeš nudit,“ říkával Mirek po Mikulášově narození, kdykoliv jsem ho žádala o jakoukoliv pomoc v domácnosti. „Ženský, co se nudí, vymýšlejí hrozný kraviny…“

S prvním mužem jsem nezažila nudu ani na pár minut. Sotva jsem vypiplala Mikuláše z plenek, přišla Mirkova nemoc a naplno mě vytížila. V jejím počátku se však nudil Mirek. Trávil se mnou prý mnohem víc času, než je pro chlapa zdrávo.

Ještě dlouho po jeho smrti jsem se musela ujišťovat, že to skutečně nemohl být pravý důvod jeho následného skonu.

Dalibor je konečně doma! Neoholený, v obličeji osmahlý a ofoukaný větrem. Vypadá naprosto úžasně a pronikavě voní čerstvým vzduchem. Znovu se ptám, jak se stalo, že tenhle chlap si vybral právě mě.

Vděčně ho objímám, Dalibor mě v chlácholivém gestu poplácá po lopatkách, mírně se odtáhne a zlehka mě plaskne přes zadek.

„Je roztomilý vidět, že ti bylo smutno,“ oceňuje moji přítulnost, a je to povznášející jako nechat si připnout význačný řád na prsa. Napadá mě, že za tenhle pocit bych si vyznamenání nechala připnout snad i na prsa zcela svlečená.

Dalibor zhltne večeři, pochválí svíčky na stolech, ale v koupelně kolem vany už mu prý připomínají krematorium.

„Promiň,“ omlouvám se za to, že nejsem jasnovidka. Nikdy se nezmínil, že rozsvícené svíčky kolem vany u něho evokují rakev s nebožtíkem.

„Viděla jsem to ve filmu… zdálo se mi to romantické…“

Předpokládám, že v americkém filmu,“ poněkud jízlivě se usměje, ale svolí, že si do rakve s pěnou a éterickým olejem, který má navozovat erotické chutě, jak stojí na etiketě, vlezeme.

Dalibor baží po změně a nových zážitcích natolik, že by se možná dokázal milovat i ve skutečné rakvi. Mě ale jeho poznámky značně zchladily.

„Šampaňské?“ ptám se.

Říká, že je po náročné cestě unavený, ale sklenku si rád dá.

S povděkem do sebe v rychlém sledu obrátím hned tři. Jsem taky unavená. Nespala jsem přes třicet hodin, ale uvítací večer s Daliborem bych si neodpustila, ani kdybych měla padnout vyčerpáním.

„Umyla bys mě?“ náhle ožívá.

Za svoji kariéru zdravotní sestry jsem umyla již nesčetné množství pacientů. Na psychiatrické klinice jsem naštěstí nikdy nesloužila, takže jsem jakžtakž schopná vyhovět Daliborovu přání. Myslel to doslova. Stoupá si nade mě, voda z něho crčí. Přeje si, abych začala od krku, zad, přes hrudník a pupíku se věnovala o něco déle. Pak se teprve mám přesunout do klína.

Zlehka mu masíruju tělo vypranou žínkou z jemného froté, Dalibor znovu uléhá do vany, jedním chodidlem mi hněte poprsí a druhé si labužnicky nechá mýt, prst po prstu.

Napadá mě, jakpak by se asi zachoval, kdybych mu sdělila svoji vizi dnešního večera já: Trocha povídání než vypijeme šampaňské a voda ve vaně vychladne, rychlé umytí, a potom na sebe nechat působit jeho touhu, která po odloučení v mých představách nabyla takových grádů, že by to byl hotový elixír na zvýšení mého chatrného sebevědomí.

Mlčím. Sen se rozplynul. Je mi to líto, ale jsem naprogramovaná na službu druhým víc než na uspokojování svých potřeb a přání.

Dalibor mě žádá, abych ho otřela ručníkem, a jde mě počkat do postele.

Spěšně se umyji, což je jediná část vize, která se mi má ten večer naplnit.

Dalibor leží na zádech, masturbuje a naprosto bezostyšně mě vyzývá, ať to vezmu za něho. Jeho žádost zní, jako když se střídají dva řidiči dálkových tiráku u volantu.

Řízení mi dnes moc nejde, a tak na Daliborův pokyn značně neobratně usedám na ne zcela připravený penis. Pomáhám si rukama a je to vzrušující asi jako zavedení menstruačního tamponu. Přesto dávám do následného výkonu veškerý svůj um, znalosti i lásku, kterou k němu cítím.

A Dalibor pod mými horlivými pohyby náhle usíná.

Po neoceněné snaze u mě nastává typicky ženský zkrat. Slzy hanby a ponížení mi tečou po tvářích, nemůžu popadnout dech ani zracionalizovat předchozí zážitek prostou únavou manžela.

Dalibor se stává kuchařem, který před mým očima zkušeně seká moje sny jako paličky cibulí. A kuchaře, jak známo, krájení cibule nerozpláče. To jen ženy mají slzné kanálky špatně utěsněny.

Moje kanálky těsnění snad vůbec nemají. Neúnavně si máčím polštář a cítím se podobně osaměle jako v dobách, než se v mém životě Dalibor objevil.

Už jsem slyšela mnoho historek o mužích, kteří zemřeli v ženině klíně přílišným vzrušením, ale pokud existuje ještě jeden jediný případ, kdy muž u milování usnul ještě před vyvrcholením, zůstal mi doposud utajen. A přiznávám, že tohle nebylo prvenství, o které bych stála. Tři čtvrtě roku po svatbě už vůbec ne.

„Vášnivá noc?“ ptá se Ilona, která konečně nastoupila do práce. Ještě že tak. Vášnivě jsem totiž plakala až do rána, sotva bych dnes dokázala pracovat s plným nasazením.

„To víš, Dalibor se vrátil z hor, Mikuláš byl někde na tahu, protože Viktorie je ještě v Jablonci…“ přistihuji se, že čím dál tím častěji lžu.

Lžu o Daliborovi. Nechci, aby sebemenší muší hovínko narušilo krásu celkového obrazu. Chci, aby i moje přítelkyně zíraly v němém úžasu jako na plátno Leonarda da Vinci.

Chci to i za cenu, že přítelkyně ztratím?, ptám se sama sebe a otáčím se k Iloně, abych mírně poopravila svoji počáteční informaci. Ale Ilona už bere zásobník s teploměry a utíká na oddělení.

Celý den prožiju v jakémsi podivném obluzení. Můj mozek je zahalen zpočátku jemným oparem, na sklonku dne se ztrácí v těžké mlze.

„Jsem v průšvihu!“ přilítnu za Ilonou, která už se chystá domů. „Vránová, co má toho Lukáška s epilepsií, mi tvrdí, že jsem jí po večeři nedonesla Karbamazepin. Já si myslím, že jo a bojím se, co kdyby dostal lék dvakrát.“

„Máš to v záznamu odškrtnutý?“

„V záznamu jo, ale nejsem si jistá… zrovna když jsem si na vozík chystala nadstandardy, volala mě Varychová, že jí mám okamžitě donést kartu Vojtíška ze šestky. Zítra jde na magnetickou rezonanci… „

„Doprdele, „ vydechne Ilona a znovu si natáhne stejnokroj. „Kdyby aspoň neměla službu ta namyšlená studená bestie…“

„Jestli se to dozví, vyrazí mě z fleku. Ta se s nikým nemazlí, znáš ji.“

Ilona se ušklíbne: „Varychová se s nikým nemazlí a jediný, co mě na tom uklidňuje je, že spravedlnost funguje. S ní se taky nikdo nemazlí. Chlapa nemá a loni ji prý rafnul do předloktí i její vlastní čokl…“

Křečovitě se zasměju.

„Co budeme dělat?“ přemýšlí Ilona a mě těší, že se ptá, co budeme dělat my nikoliv já. Vím, že se na ni můžu spolehnout. Nenechá mě ve štychu.

„Nemohla bys prosím zatelefonovat Jarkovi a zeptat se, jestli dvojnásobná dávka může uškodit? Jedině on mě neshodí…“ žadoním. „Bývalému milenci se volá těžko, obzvlášť když mě tahal takovou dobu za nos…“

Ilona se zasměje a žádá protislužbu: „Jasně, zavolám. Ale na oplátku za to, že ty zase brkneš mýmu drahýmu exmanžílkovi, kdyby bylo třeba…“

„Kdykoliv,“ souhlasím a třepu se jak mokrý ratlík na mrazu.

„OK. V pohodě. Případná dvojitá dávka Lukáškovi neublíží… maximum je až dvě sta miligramů, takže v prvním týdnu medikace je tam ještě velká rezerva,“ hlásí po chvíli dobrou zprávu Ilona a já si přísahám, že to bylo naposled, co jsem kvůli trápení s chlapem ohrozila dětského pacienta.

Moje úpěnlivé prosby, aby Viktorie zmizela z povrchu zemského, nebyly vyslyšeny. Dívenka se nám od rodičů navrátila ještě o několik stupínků protivnější, než když k nim odjížděla.

Usmívám se ze široka jako klaun, odhodlána poslechnout máminu radu a změnit k Viktorii přístup.

„Jak jste se měla?“ ptám se a šklíbím se dál. Viktorie si musí myslet, že jsem snad zfetovaná.

„Báječně, a vy?“ opáčí tónem, kterému příliš nerozumím. Poctivý mix laskavosti s výsměchem? Anebo moje podezřívavost zase o pár kileček nabrala, potvora jedna…

„Nic moc. V práci služby navíc a taky se mi stýskalo,“ pokusím se odpovědět upřímně. Jsem zvědavá, jestli to s Viktorií hne. Jestli se mi podaří prolomit ledy.

„Po mně se vám asi nestýskalo, že?“ utrousí sarkasticky. To nepukají ledy. To praskají poslední zábrany, které v chování ke mně měla.

„Mně ne, ale Mikulášovi moc,“ odvětím šetrně. Poslední oč teď stojím, je otevřený boj s mladou dračicí, která by mě dokázala rozsápat na kusy v cuku letu.

„Naproti tomu Dalibor si od vás naopak asi skvěle odpočinul. Vypadá báječně!“ šlehne po mně plamenem Viktorie. Jista si svým vítězstvím, bojuje očividně ráda. „Skoro jako by byl taky váš syn…“

Úžasem oněmím. A pak se zmůžu na svoji nejtypičtější reakci v krizových situacích. Rychlý úprk a následný pláč.

„Co je, holka? Vypadáš čím dál ustaraněji…“ všímá si mého neobratného surfování na vlnách žárlivosti a pocitů méněcennosti máma.

Minulý týden cosi zavětřila i tchyně Růžičková, která mě hned mezi dveřmi taktně smetla radou, že bych si měla neprodleně dojít někam na kosmetiku, protože mi údajně uvadá obličej. To ještě neviděla moje kytky, baba! Vedle nich jsem hotové poupátko.

„Taky jsi dost zhubla,“ prohlíží si mě zkoumavě máma.

„Nezhubla jsem dost. Zhubla jsem kilo a půl. Ještě tak tři musí minimálně dolů…“

„Řekl kdo?“

„Řeklo zrcadlo.“

„Proč se nemáš ráda? Vždyť ty máš přece ráda úplně každýho…Tlustý, tenký, bohatý, chudý, veselý, smutný, spolehlivý i nespolehlivý… U kdekoho jsi schopná omluvit jakoukoliv chybu nebo dokonce i sprosťárnu, jedině sobě nedokážeš odpustit ani drobnou nedokonalost…Každý opuštěný štěně tě dokáže dojmout k slzám, ale pro sebe nemáš žádné slitování…“

„To se pleteš. V sebelítosti si dokážu pěkně rochnit. A Viktorii? Tu například nemám vůbec ráda! Docela mi v posledních dnech pomáhá podrývat sebevědomí. Přitom na tohle si stačím docela dobře já sama… Znáš mě. Sebevědomí mám podhrabaný, jako by se mi v něm zabydlel zlomyslný krtek…“

„Vykašli se na Viktorii. Takových ještě bude…Mládí holt bývá kruté, ale naštěstí velice brzy pomine…“

„Jo, to je právě další můj problém. Moje mládí už odsvištělo do nenávratných dálek. A já pro samý obavy, že Dalibora ztratím, nedokážu žít normální život. Ten strach je jak svěrací kazajka…“

„Máš strach, že se mu něco stane?“ logicky si máma vyvodí, že když mi jeden manžel zemřel, bojím se přehnaně o život toho druhého.

„Ne, mám strach, že se mu po čase nebudu líbit a najde si nějakou mladší,“ říkám naplno, co cítím. „Nikdy jsem si nepřipadala tak ošklivá, jako když spolu jdeme někam do společnosti a já stojím vedle něho. A kdybys viděla, jak se mu zablýskne v očích, když kolem projde nějaká dvacetiletá prsatice s výstřihem pomalu až po pupík!“

„To každýmu chlapovi. Prostě dej najevo, že je to pěkná holka, tudíž si jeho pohled zaslouží. Chovej se sebevědomě. To co si o sobě myslíš ty, si zpravidla o tobě bude myslet i tvůj muž, na to nezapomínej…“

„Tak to jsem na tom fakt skvěle,“ zaskuhrám. „V poslední době si o sobě myslím, že jsem stárnoucí, hysterická, žárlivá a ještě ke všemu úplně blbá kráva.“

„To bude dobrý… když tě tak poslouchám, mnohem víc mi připomínáš roztomilý telátko než starou krávu…“ usmívá se máma, bere mi hlavu do náruče a přitiskne ji k sobě, jako když jsem byla malá a moje nejlepší kamarádka si našla nějakou jinou nejlepší kamarádku.

Pak si vcelku pokojně uvědomím, že pro mámu zůstanu roztomilým telátkem navždycky. Takové pitomoučké vemínko, za které si kdokoliv tahá, jak se mu zlíbí.

A já se ještě ve třiačtyřiceti letech nezmůžu na to, abych plácla nenechavou ruku přes prsty…

„Něco jste si s Viktorií udělali?“ ptám se Dalibora v ložnici. Už i já sama vláčím s sebou tu holku do manželské postele.

Viktorie je všude plno. Je jako otravný plyn, který zamořuje náš dům.

Anebo jsem jen ta typická majetnická matka jediného syna, pro kterou žádná dívka, kterou si přivede, nebude nikdy dost dobrá?

„Nic jsme si neudělali. Proč myslíš?“ zamumlá Dalibor, aniž by zvedl hlavu od jakéhosi architektonického časopisu.

„Mluvíš s ní najednou tak odměřeně…“

„Není to typ, který by si měl člověk pouštět moc k tělu… Rychle se tady zabydlela.“

V duchu výskám radostí! Heuréka! Dalibor konečně Viktorii taky prohlédl! Zřejmě budu mít doma tolik potřebného spojence!

„To jak jsi jí řekl, že by někdy mohla taky odnést ze stolu talíře po večeři a naskládat nádobí do myčky, bylo moc milý,“ snažím se svého nového spojence co nejlépe podchytit, ačkoliv to nádobí za ni nakonec uklidil Mikuláš.

„Musí si uvědomit, že není v hotelu…“ zabrblá Dalibor, odloží časopis do nočního stolku a naprosto odlišným tónem navrhne, že by pro mě chtěl udělat, cokoliv si jen budu přát.

Přála bych si, aby se mnou šel někdy jen tak na procházku, přála bych si, aby nechodil na pivo s tím čunětem Martinem, protože se doma pokaždé užírám představami, že jít na pivo je pro ně krycí název, jak se domluvit na další návštěvu bordelu. Velvet je přece taky pivo…

Přála bych si, aby mi někdy namasíroval záda, přála bych si, aby se mnou jezdil nakupovat potraviny a říkal mi na co myslí, když zadumaně sedí v křesle. Ještě bych si přála, aby neshazoval moje přítelkyně a aby se nebránil návštěvám mých rodičů, když já k jeho afektované namyšlené matce a koženému otci musím chodit každou první neděli v měsíci na oběd. A taky bych si moc přála, aby mi nikdy nelhal, aby se ke mně sklonil ze svých výšin a bral mě jako rovnocennou partnerku.

„Tak mě nenapínej… Mám tě celou olízat anebo by ses raději koukla na nějakej film? To poslední dvd se ti docela líbilo, ne?“

Nelíbilo se mi. Nelíbí se mi totiž žádné porno filmy, ale bojím se to Daliborovi říct, aby si nemyslel, že jsem prudérní. A taky ze strachu, že když se na ně nebude dívat se mnou, bude si je pouštět tajně sám.

„Myslíš to s tou Asiatkou?“ ptám se, i když vím, že myslí přesně tohle. Všimla jsem si, jak moc se mu líbila, uběhlo pár vteřin a jeho penis byl jak řadicí páka. Stačilo zařadit rychlost a vyrazit v zběsilém závodu k cíli.

„Co kdybychom si jen tak povídali a drželi se za ruce?“ navrhuji a Dalibor, jehož myšlenky se už zase ubírají jedním směrem, jako by všechny ostatní cesty byly slepé, souhlasí a začne mi velice podrobně popisovat, jak moc ho vzrušuje, když mu masíruju koule.

Na večer jsme se domluvily s Helgou a Martou, že zajdeme na vínko. Už jsem s nimi nebyla ani nepamatuji.

„Co ses vdala, kašleš na kámošky,“ napůl v žertu mi oznámila Marta minulý týden. „Chlapa musíš držet v nejistotě. Oni potřebují ten neustálý pocit, že si ženskou musí hlídat. Jistota je neláká. A ženská, co si nikam sama nevyrazí je jistější než smrtelnost.“

Martina teorie mi sice připadá dětinská, ale jsem ochotná ji vyzkoušet. Proto jsem zamluvila stůl ve vinárně. Po kamarádkách se mi ani tolik nestýská. Víc mě na večírku láká představa, že Dalibor by mohl taky trochu žárlit. Přece veškerou žárlivost v našem vztahu nemusím odtrpět já sama!

„Nechápu, co si s takovýma slepicema můžeš pořád vykládat,“ reaguje na hony vzdáleně mým představám o žárlivosti a osobní nejistotě.

„Myslel jsem, že seš chytřejší,“ odtuší trpce a významně na mě pohlédne.

Znejistím. Jsem nebo nejsem chytřejší než mé přítelkyně?

„Když zůstanu doma, stoupne moje inteligence?“ zeptám se kurážně a Dalibor se zasměje. „Obávám se, že nikoliv. Jen mě prostě zaráží, že tě baví stýkat se s rozvedenýma, zapšklýma stárnoucíma bábama…“

Jsem jednou z nich! Krutá pravda mě dráždí na patře jako chlup dlouhosrsté kočky. Jsem stárnoucí a zapšklá. Rozvedená prozatím ne, ale to ani Marta a Helga. A přesto tak na Dalibora působí.

„Vrátím se do půlnoci,“ řeknu a peláším z domu dřív, než podlehnu jeho slovům a přivážu si kouli mindráků zpět na nohu.

Ve skutečnosti se vracím až nad ránem. Jsem opilá a celá nasáklá cigaretovým kouřem. Svlékám se už v kuchyni, abych dala oblečení vyvětrat. Dalibor nesnáší hospodské pachy.

Škytnu a rozpustile se zachichotám. Po třech sedmičkách vína a závěrečné griotce si připadám mladá a svobodná. Svěrací kazajka povolila už po pár deci.

Měla bych se dát na chlast, napadá mě a už se řehtám naplno.

Stojím úplně nahá v kuchyni, dusím se šťastným smíchem z nenadálého pocitu volnosti a pod nečekaným bleskem světla se málem strachy počůrám. Vězeň na útěku pod útočnou září strážného reflektoru. Malinká holka přistižena puritánským otcem při podpeřinovém průzkumu tajemných zákoutí svého těla. Ostrý střih.

Zatím nevím, jestli je pro mě výhodnější, že mě v tomhle stavu načapala Viktorie a ne Dalibor.

Vyjeveně zírám a dlaně si tisknu do klína jako Evin list.

„Vy jste se ale zřídila!“ ušklíbá se, vytáhne z kapsy Mikulášova pyžama, které jí neobyčejně sluší, mobil, několikrát si mě vyfotí a s drzou poznámkou, že od určitého věku by měli ženám zakázat svlékání, se odporoučí.

Už vím, že by bylo lepší, kdyby mě načapal Dalibor. Dalibor a klidně i se svou matinkou v patách.

Usedám na kuchyňskou židli a rozvzlykám se. Pár dobře mířených slovních ran a svěrací kazajka je zpět.

Dalibor mi ráno v koupelně ukazuje svůj mobil s velice vyvedenou mms zprávou.

Nahá rozcuchaná čarodějnice s opilecký rozplizlým výrazem, který mi vzdáleně připomíná jednu rozmazanou momentku při volejbalovém zápasu lékařů a zdravotnického personálu, kde se snažím vybrat míč pod sítí.

K výmluvné fotce na displeji je připojen neméně výmluvný text: Nezasloužíš si víc??? A Viktóriin podpis.

To ho muselo pěkně nadzvednout, když vstal z postele o dvě hodiny dřív, než plánoval, přemítám a horlivě si čistím zuby, abych získala čas.

Kartáček v puse vyvolává dávicí reflex, takže to vypadá, že dřív než přijde nějaká spásná myšlenka, ucpu umyvadlo obsahem svého žaludku jakožto předmětem doličným.

Podívám se na Dalibora provinile a zamumlám, že víc už si rozhodně nezaslouží a že přísahám, že pro příště budou dvě sedmičky vína naprostý strop, protože po třech, jak vidno, ztrácím sebekontrolu. Pak se přikrčím jako pes, co udělal loužičku a čekám trest od svého pána.

Páneček je kupodivu mimořádně dobře naladěn: „Koupím na večer nějaké víno… Je škoda, abys sebekontrolu ztrácela, když u toho nejsem.“

Při pomyšlení na alkohol se mi zvedá žaludek, ale statečně se usmívám a přizvukuju.

Budu si asi muset nechat v práci vypumpovat žaludek, abych do sebe zvládla po šichtě víno vpravit. S odložením zábran to bude zřejmě horší. Sexuální bohyně ze mě nebude, ani kdybych vypila demižon.

Nejen že ze mě nebude sexuální bohyně! Bude ze mě babička.

„Těhotná?“ opakuju po Viktorii, jako bych si chtěla vybavit, co výraz znamená.

Někde v místě, kde se nachází solar plexus, mě zašimrá holubím pírkem něha.

Takže já budu babička?, nevěřícně obracím informaci jak cucavý bonbon v puse a s degustérskou pečlivostí zkoumám jeho chuť.

Náhle pociťuji k mladé dračici překvapivou vděčnost. Její život divoké pláňky bude taky pěkně zahradníkem přistřižen a naroubován.

A já? Za babičku se dá schovat pěkných pár faldů na břichu, vrásky i brýle na čtení, podobně jako házíme harampádí za těžký závěs, když má přijít návštěva.

Kdepak návštěva! Miminko! Stálý host. Revoluce v dosavadním bytí!

„Takže já budu babička?“ chystám se Viktorii obejmout.

Ušklíbne se: „No… spíš macecha!“

Holubí pírko se mění v boxerskou rukavici, buší na solar a buší.

Sluneční pleteň žhaví každý nerv spojující srdce a mozek jako měděná vlákna. Žár stoupá, pec krematoria, láva v sopce.

Instinktivně si pokládám dlaň na ono záhadné místo pod hrudním košem a napadá mě, že možná právě tam sídlí duše člověka.

Moje duše se v pekelné výhni smršťuje a sténá.

Kéž bych dokázala nechat sopku vybuchnout.

„Ty čekáš dítě s Daliborem?“ šeptám s nadějí, že jde jen o krutý vtip.

„My čekáme dítě!“ opravuje mě majetnicky a já cítím, jak se můj solar plexus mění v klubko jedovatých hadů.

Oslavná skleněná socha, kterou jsem uctívala svého Adonise, které jsem se klaněla a s němým úžasem obdivovala její dokonalost, se tříští na kusy jak pod údery baseballové pálky v rukou vandala.

Seberu jeden střípek. Nevidomýma očima na něho civím. Je to obrázek snídaně pár měsíců po svatbě. Vajíčka na hniličku. Cosi překotně Daliborovi vykládám a kousek žloutku si kydnu do výstřihu noční košile. Rozpačitě se zasměju. Připadám si jako by mě pokálel pták. Dalibor se ke mně sklání a špičkou jazyka láskyplně očistí žlábek mezi prsy…

Střípek iluze mi taje mezi prsty. Socha Dalibora nebyla z vzácného křišťálu. Byla z ledu.

Vletím do ložnice, mléko, které jsem si šla nalít před spaním, mi šplíchá až do obličeje. Domnívám se, že jsou to slzy. Ani mě nezaráží, že cákají ze všech stran. Pláču. Celé moje zbičované Já pláče.

„Jak jsi mi to mohl udělat? Jak?“ sípám. Pořád ještě nedokážu zakřičet jedinou nadávku. Šok paralyzuje moje hlasivky, zpomaluje myšlení a tělo nechává somnambulně vykonávat základní pohyby.

Čistím si zuby a ústa si vyplachuju mlékem ze sklenice, kterou jsem stále ještě neodložila. Klubko hadů se zlověstně zavrtí v mých útrobách a zákeřně se z něj odděluje mamba černá. Zkroutím se pod náporem bolesti. Mikuláš! Proboha já zapomněla na Mikuláše!

„Ty hajzle! Ty svinskej zasranej hajzle!“ řvu z plných plic jako šílená.

Kde se ve mně vzala taková slova? Dostala se mi do krve uštknutím mamby? Anebo mnohem nebezpečnějšího hada všech hadů, na kterého jsem navěsila všechny svoje sny a plány jako na věšák a on jen zasyčel a odplazil se za svými?

„Nechej si to vysvětlit!“ křičí na mě Dalibor.

Moje tělo sebou neovladatelně škube. Tělo umírajícího psa, kterého otec kdysi při cestě z dovolené na Šumavě srazil naším prastarým moskvičem. Bušila jsem do táty dětskými pěstičkami jako obrovské kapky deště do střechy plátěného stanu.

Jsem ten pes. Oddaný, uslintaný pes. Chci zabušit do hrudi svého vraha, ale zjišťuji, že pevně svírá obě moje zápěstí.

„Vzpamatuj se!“ snaží se mě uklidnit, což má pochopitelně zcela opačný efekt. Do jiskry plamene není radno dmýchat.

„Zabiju tě, ty podlá svině!“ ječím v tom svém jedovatém vzplanutí a slzy zvolna začínají chladit pomatený žár.

„Co budu dělat? Co teď budu dělat?“ sesouvám se k Daliborovým nohám. Nevnímám jeho přítomnost. Prolévám svoji a Mikulášovu krev.

Strachy se třesu.

Mít možnost v tomhle okamžiku přešmiknout vlásek, na kterém se groteskně zmítá můj život, udělám to.

Dalibor pokleká a bere moji hlavu do dlaní, násilím otáčí můj zmáčený opuchlý obličej k sobě a pomalu a zřetelně artikuluje. Podobně jako zdravý člověk mluví s nedoslýchavým.

„Miluju jen tebe. Nic to nebylo. Prostě za mnou přijela na hory a já jsem uliti… To se stává…“

„Nic se nestává samo!“ už zase trénuju hlasivky. „Ty jsi to udělal! Udělal jsi dítě holce mého syna necelý rok po naší svatbě! Ty sobecký nadržený prase!“

Dalibor zůstává klidný, jako by moje urážky sklouzly po jeho hladkém hadím povrchu. Koneckonců, kdyby si kůži přece jen ušpinil, může ji kdykoliv svléknout.

„Omlouvám se,“ povídá, jako by mi pouze zapomněl přinést kytku k MDŽ nebo tak něco. „Vážně mě to moc mrzí…“

Vzlykám. Už nedokážu vůbec nic říct. Umouněné myšlenky mi létají hlavou, jako když fouknete do popelníku s nedopalky. Zatím je nedokážu ještě smést na hromádku.

A můj vrah mě k sobě tiskne.

Podobně jako nedávno máma tiskne Dalibor moji hlavu na svůj hrudník. Jen ta měkkost máminy náruče chybí.

Hladí mě po vlasech a konejšivě šeptá.

Vyčerpáním nakonec usínám. Zdálky ještě slyším zvláštní větu: „Nedělej si starost. S Viktorií to vyřídím.“

Té větě nerozumím. Asi je to sen.

Nebyl to sen. Když se vyhrabu v jedenáct dopoledne z postele a nesu si s sebou do kuchyně trýzeň jako tu nejtěžší kocovinu, narazím na Mikuláše.

„Cos jí udělala?“ uhodí na mě, jako by ran už nebylo dost.

Copak nevidí, jak jsem zbědovaná? Nevidí, že trpím? Že každé mrknutí víček, každý nádech či nepatrný pohyb mi způsobuje nepopsatelná muka?

„Určitě jsi jí musela něco udělat! Jinak by neodešla!“

Co může říct matka synovi, když ji neviditelným břitem roztíná srdce?

„To nebyla holka pro tebe… věř mi,“ hrábnu po Mikulášovi zoufale, jako by mohl utonout. Vysmekne se mi a topí se před mýma očima ve vlastním zklamání, které mi v neznalosti odporného světa dospělých přičítá na vrub.

„To ti nikdy neodpustím! Nikdy!“ zakřičí dětsky sevřeným hrdlem. A je to drásající zvuk. Skřípot nehtů po školní tabuli je proti nářku mého syna libá melodie.

Poněkud masochisticky chci vědět každý detail, každý drobeček toho, co Dalibor navařil. Jako kdyby zde byla naděje, že jakmile pozřu tu smrdutou šlichtu celou, vyzvracím ji do záchodové mísy a jediným spláchnutím ji odkážu do minulosti.

„To mi jako chceš tvrdit, že za tebou přijela jen tak… Sama od sebe? Žes jí k tomu nedal žádný podnět?“

„Přesně tak.“

„A jakpak tě našla? Že by jako náhodou natrefila na stejný penzion?“

Dalibor se ošije. Výslech je mu nepříjemný, ale bere ho pokorně jako zasloužený trest. Bláhově se domnívá, že jakmile si trest odpyká, bude vzat na milost.

„Zatelefonovala mi, já jí řekl, kde mě najde.“

„Že měli volný pokoj, to je ale náhodička…“ rýpu se v tom obřím kravinci a zápach se pozvolna zostřuje.

„Až sníš tu květákovou polívečku všechnu, uvidíš na dně talíře doktora Bolíto, jak léčí nemocnou sýkorku“, snažila se mě nalákat máma, když mi bylo pět.

Není mi pět. A přesto se cpu nestravitelným, jen proto, že zase potřebuji vidět doktora Bolíto. Toho roztomilého růžolícího šedovlasého staříka s malými brejličkami, kterému jsem kdysi bezmezné věřila, že dokáže odpomoci od jakýchkoliv útrap.

„Spala pochopitelně v mém pokoji,“ přiznává Dalibor.

Primitivně nelidský výkřik zhrzené ženy.

Můj výkřik! Delší a pronikavější než středeční celostátní akustická zkouška sirén. Dalibor s sebou polekaně trhne.

To jsme před lety, kdy každou první středu v měsíci začaly sirény vřískat, dělali všichni. Postupem času jsme otupěli natolik, že sirény už ani nevnímáme.

Otupí časem Dalibor taky? A co když jednou nastane skutečný poplach? Nepozná ho a já mezi krájením čerstvého chleba obrátím nůž k němu a jedním rychlým tahem mu podříznu hrdlo? To hrdlo, ze kterého vycházeli lži samozřejmě a ledabyle jak cestující z podzemních stanic metra?

„Hajzle!“ štítivé vydechnu oslovení, které se od prvního vyřknutí na Dalibora přilepilo jak mokré tričko v dešti. V dešti mých nadávek. Padne mu jak ulité. Je to jeho druhá kůže.

Nebo první? Ta pravá?

„Ty to nechápeš…“ začne zase jeden z těch svých stupidních obhajovacích proslovů.

„Chápu to dokonale. Šukal jsi moji potencionální snachu!“

„Chlapi prostě nejsou věrní. Je to naše přirozenost…“

„Kecy! Zasraný sexistický kecy!“ nechápu, kde jsem v sobě měla zašitý ten vulgární slovník. Že by taky nějaká netušená přirozenost? Muži jsou od přírody děvkaři, ženy fúrie?

„Ženská, když se podívá na chlapa, tak ji napadne maximálně, jestli by se s ním mohla vyspat. Chlap, když se podívá na ženskou, už si v duchu pouští film, jaký by to bylo. Viktorie mi zavolala, film se rozjel. Už jsem to nedokázal zastavit. Ale byl to jen film, pochop to. Nic jinýho, než krátkej film…“

Uvědomuju si, že poprvé zaznělo její jméno. Před TÍM jsem měla její jméno na jazyku pořád. Ve všech pádech. Teď se ho bojím vyslovit. Obcházím ho opatrně jako koláč zvratků na chodníku.

„Tak film, říkáš, jo? Kolikrát jsi ten film musel vidět, než se ti omrzel?“ protahuju nenávistně.

„Nevím přesně…“

„Takže kdyby to bylo jednou, to bys asi přesně věděl, co?!“

Dalibor se ošívá: „Pochopitelně, že to nebylo jen jednou.“

„Pochopitelně?!“ zařvu. „Co je na tom doprdele k pochopení?“

„Promiň. Kdybych to mohl přetočit zpět jako ten film, udělal bych to. Věř mi…“

„Jen idiot může věřit zrádci!“ běsním jako nikdy v životě. Jako by se všechen nahromaděný vztek za třicet čtyřicet let hrnul naráz ven. Otevřená plechovka s ovády.

„Tenhle údajný film se holt vrátit nedá…“ nedokážu plechovku znovu zavřít. „A copak se nám z toho filmečku narodí? Že by reklama na svinstvo? Nebo prachobyčejnej parchantík?“ nemilosrdně vysílám na Dalibora krvelačný hmyz a on pokorně drží a drží.

Vřískám na Dalibora až do rána.

A on tím svým klidným, rozvážným, i když zřetelně již únavou zastřeným hlasem, jakým mluvívá psychoanalytik s umanutým pacientem na sklonku dne, hlásá svoje demagogie tak přesvědčivě, až to na mě působí dojmem, jako by věrnost byla snad nějaká nebezpečná patologie.

Když na mě zacvrliká mobil svůj budíček, znamená to, že Dalibor může minimálně na tři hodiny ulehnout a spát, zatímco já si mám prokapat zarudlé oči umělými slzami, protože vlastní nějak došly, a chystat se do práce.

V tu chvíli k němu pociťuji sžíravou nenávist. Raději urychleně odejdu, jelikož si přestávám být jistá sama sebou.

Jsem opravdu schopná ho ve spánku vykastrovat?

Čeho bych byla schopna, si skutečně vědoma nejsem, zatímco svoji neschopnost odhaluji velice snadno hned po nástupu do práce, kdy si roztřesenými prsty nedokážu ani zapnout sesterský stejnokroj. Je mi jasné, že si budu muset vyřídit neschopenku.

Pro závažné zklamání neschopna jakékoli činnosti. Pro závažnou neschopnost utrpěla citový úraz, který se neslučuje se životem…

Pět let jsem nebyla opravdu nemocná, lehčí virózy jsem bez vážnějších obtíží přecházela a ještě nikdy v životě jsem nemoc nesimulovala.

Dnes však pracovat nedokážu. Nevím jak. Ta rána otřásla nejen mými iluzemi, ale i mozkem.

Marta mě v mém rozhodnutí bezelstně podporuje: „Běž okamžitě k doktorovi. Tohle nemůže být jen z nějakýho zkaženýho jídla. Vypadáš příšerně! Ještě nakazíš celý oddělení…“

Ačkoliv moje nemoc vznikla pozřením zcela jiného druhu zkaženého, než se lékařka domnívala, odnáším si domů neschopenku a předpis na dvě balení endiaronu. V nemocniční lékárně mám chuť pokusit se směnit ho za valium. Naštěstí mám natolik sucho v ústech, že ze sebe nedokážu vypravit ani slovo.

Vyčerpaně se škobrtám domů. Cítím se tak bídně, až po chvíli sama začínám věřit, že trpím nějakou zákeřnou chorobou.

V tramvaji usedám na místo pro invalidy, aniž bych pociťovala sebemenší provinilost. Moje druhá polovička mi byla surově amputována, mám na tohle místo nárok, jako každý jiný mrzák.

Mechanicky přesedám na jinou tramvaj a tentokrát se kymácím u držadla. Cestující mě pohoršlivě sledují - jisti si svým úsudkem. Je krátce po poledni a ta ožralá ženská už sotva stojí na nohou, bryskně si vysvětluji jejich zvídavě nepřátelské pohledy.

Vystoupím a šinu se do mírného svahu vyšlapanou cestičkou, která surově protíná trávník, jen proto, aby si lidé spěchající na tramvaj anebo domů, ušetřili pět šest kroků. I já se dlouhá léta činila, aby na pěšince z udusané hlíny nevyrostlo ani stéblo.

Znaveně klopýtám a kdožvíproč pořád uvažuji o zadupávání do země obecně. Já trávu, Dalibor mě, kdopak Dalibora?

Kdopak ho zadupal tak hluboko, že musí stále sám sebe ujišťovat, jak je neodolatelný? Byla to ta stará nestravitelná kapusta Růžičková?

Mystikové tvrdí, že pro přímé nazírání opravdové skutečnosti je zapotřebí třetího oka. Pravou rukou nevěřícně ohledávám svoje zasmušené čelo. Pátrám po třetím oku, které mi umožnilo prohlédnout, že tohle nebyl jen ošklivý sen. Jinak by přece ke vchodovým dveřím důvěrně známého paneláku v Bystrci pasoval můj klíč…

Proč mě podvědomí zavedlo k bývalému domovu? Abych si připomněla Mirkovu skutečnou a definitivní smrt a přestala kňourat nad skonalou věrností muže jednoznačně živého?

Abych se nerouhala, pokorně přijala fatální pohlavek a šlapala bezmyšlenkově dál svoji kostrbatou brázdu všednosti jako tu zkratku přes palouk?

Způsob Mirkova odchodu byl pro mě společensky přijatelný. Jen já ale tušila, že by mě dřív nebo později opustil stejně. Nemiloval mě, všichni čtyři nastávající prarodiče chytli jeho vzpínající se hlavu a narvali ji do chomoutu, který ho škrtil a omezoval.

A to přitom nebyl nic extra! Žádný krasavec, intelektuál ani gentleman. Hodně hluboko uvnitř jsem si říkala, že mám na víc. Ale neměla jsem. Ani tenhle šedivý průměr mě nechtěl. Víc už jsem slevit nedokázala, tak jsem raději fantazírovala. A moje fantazie se jednoho dne zhmotnily v obchodní pasáži Vaňkovka: „Slečno! Slečno!“

Ani jsem nepomyslela, že by oslovení mohlo patřit mně.

Dalibor mě dohonil, jemně chytil za loket a vtiskl mi do ruky dva tisíce. „Zapomněla jste je v bankomatu…“

„Děkuju,“ vydechla jsem a nabídla dvě stovky jako nálezné.

„Kafé jako nálezné?“ zeptal se, a nakonec z toho byly dvě láhve vína. Zaplatil je on. Vlastně spíš ON.

Jak by mě mohl někdy milovat?, bránila jsem se vztahu, ale nedokázala odolat.

Jak by mě mohl milovat, když ani Mirek to nedokázal?, říkala jsem si a nečekala, až začne zadupávat do země Dalibor mě. Raději jsem se preventivně zadupala sama.

Konečně otevírám dveře svého současného domova, znavena jak z cesty kolem světa. Z obýváku se ozývá nabubřelé halasení: „Kdybych se měl hroutit pokaždé, když mě nějaká nechala, byl bych teď větší zřícenina, než je hrad Trosky, kámo!“

Strnu a poslouchám.

Zlost ve mně navzdory všem předsevzetím, že se začnu chovat klidně a rozumně, narůstá. Naprosto iracionálně se mi vybaví slovní definice hněvu, kterou jsem se učila před pětadvaceti lety na zdravotnické škole: Zlost zvyšuje krevní průtok v rukou, což usnadňuje udeření nepřítele nebo uchopení zbraně. Na biologické úrovni vlivem uvolňování hormonu adrenalinu, je to tedy příprava na energickou fyzickou reakci.

Táta tomu říkal prostě a jednoduše svrbění dlaně.

Vletím do pokoje s úmyslem ulevit své svrbící dlani. Ten hajzl nebude říkat mému nešťastnému synovi kámo!

Sedí na sedačce a opilecký se objímají.

Na konferenčním stolku jsou rozestavěny kuželky vypitých lahví vína.

Mikuláš stáhne koutky úst do znaménka minus, které mi pohledem uštědřuje.

Pokořeně si uvědomuji, že domnělým zločincem jsem v Mikulášově příběhu já. Krysa Dalibor na sebe vzala masku přítele, o kterého se Mikuláš může opřít.

Nedokážu tu masku strhnout. Strhla bych i pomalu se hojící strup na Mikulášově srdci. To raději nechám svoje vykrvácet.

Ulehám do postele. Oblečená, nemytá.

Pořád nemůžu pochopit, čím to, že jedna jediná věta nabrala sílu tsunami, jež smetla moji současnou existenci a v mohutných poryvech větru si s ní pohazuje, jak se jí zlíbí.

Ten hollywoodsky nadýchaný růžový život je větrem vypelichaný a zbytky zmáčených peříček na něm výsměšně visí.

Jak jsem mohla být tak nekonečně blbá?, ptám se sama sebe a ponížením se choulím do prenatální polohy.

Na nočním stolku zavibruje mobil. Daliborův mobil.

Najednou mám energie spousty.

Otevřu sms zprávy: „Díky za fakt skvělý kafé. Někdy to zopáknem! J.“

Silně zapochybuji, že pod iniciálou J se skrývá třeba Josef.

Zalistuju seznamem kontaktů a jakási podivná intuice mě vede k tomu, abych na svém mobilu vytočila údajného Kristiána.

„Dobrý den, tady zákaznické centrum společnosti Fitibank. Máte chviličku na monitorovaný hovor?“ zaštěbetám první, co mě napadne. Je to nejdelší a nejsrozumitelnější věta, kterou jsem ze sebe od Velkého třesku dostala.

„Jistěže,“ kuňkne do telefonu dívčí hlásek.

Mamba výstražně zasyčí připravena mě znovu uštknout.

„Naše banka nyní zavádí novou kreditní kartu s velice výhodným úrokem a až třicetiprocentní slevou na nákup jakýchkoliv sportovních potřeb…“ chrlím ze sebe hovadiny, na které by se případná milenka mohla chytnout. Já bych zareagovala jedině na obdobnou slevu při nákupu potravin.

Uklidňuji se, že zase tak úplně blbá přece být nemůžu, když mi to ta holka žere.

„Mohu prosím znát vaše celé jméno, datum narození a povolání?“

Zavěsím.

Kristián se jmenuje Kristýna Ruprechtová, je o rok mladší než Mikuláš a studuje Masarykovu univerzitu.

Podobně dopadám u jména Mgr. Sabina, Květoslav a Michal.

Představuji si, jak metám mobilem po lahvích na stole a ukazuji Mikulášovi pravou tvář chlápka, ke kterému tak nesmyslně a snadno přilnul.

Představuji si další šrám na Mikulášově rozervané duši a nikam nejdu. Jen se tiše rozpláču.

„Nikdy jsem ti netajil, že se mi líbí ženské…“ komentuje výsledky mého špionážního ataku Dalibor. Ten jeho laxní klid začíná být pomalu nesnesitelný.

„Kdyby se ti jen líbily, nemáš jejich jména v mobilu pod heslem!“ štěknu.

Jak změnit oddaného mírumilovného psa v hádavou fenu? Zahýbejte, pánové!

„Vidíš, tak ani hesla nestačila,“ povídá Dalibor vyčítavě, jako by se ve mně těžce zklamal. On ve mně! Zase se přestávám kontrolovat. Ponížení a vztek působí přímo třaskavě.

„Vypadni! Vypadni z mýho života!“ řvu a v tu chvíli to myslím vážně.

Dvacet minut poté, co Dalibor odjíždí kdovíkam, už to vážně nemyslím.

Skutečnost je jiná. Nechci, aby z mého života vypadl Dalibor. Chci, aby zmizela Viktorie a všechny jí podobné, chci, aby zmizela nedůvěra a bolest, chci zpátky tu svoji heboučkou nadýchanou iluzi šťastných zítřků.

Chci zpátky Dalibora, kterého jsem si vysnila!

K ránu už by z mých myšlenek dokázal zkušený režisér postříhat celý porno velkofilm. V tolika náručích neležel Casanova za celý svůj život, kolik toho stihnul Dalibor díky mé přebujelé fantazii za jednu jedinou noc.

A pak se vrátil. Mikuláš byl pravděpodobně na přednáškách nebo jsem si to alespoň v tu dobu myslela, že na nich je, a já jsem šílela žárlivostí.

Procházela jsem stále dokola všechny místnosti našeho domu. Bezcílně. Jako šelma v kleci.

Jako kočkovitá šelma zbavená své svobody a důstojnosti.

„Pavlo!“ zakřičel Dalibor do útrob domu dychtivě.

Ten zvláštní odstín jeho hlasu mě na loďce vzpomínek zase šoupnul do dětství. Cítím, jak se držím zpocenou ručkou máminy suché teplé dlaně. Měla ty nejkrásnější ruce na světě, když byla mladá. Její ruce byly zázračné. Křehké, útlé a přitom navozující pocit ochrany a bezpečí. Pokaždé jsem se přece jen ale trochu bála, když jsme spolu při cestě z nákupu procházely pod neudržovaným železničním mostem, kde to silně čpělo močí a hnilobou, přesto jsem chtěla jít právě tudy. Vdávaly jsme střídavě svoje jména a nedočkavě čekaly jejich přesnou ozvěnu.

Chci být tou ozvěnou.

„Tady jsem,“ odpovím. Poprvé od Velkého třesku neječím, nepláču ani nevyčítám. Stojím a čekám, co bude dál. Jak asi bude vypadat můj život po happyendu!

„Mrzí mě to. Ale víc asi pro tvůj klid teď udělat nemůžu…“ povídá Dalibor a předává mi jakési potvrzení. Notářsky ověřený slib věrnosti? Potvrzení o kastraci?

Udiveně čtu papír.

„Jak jsi k tomu přišel?“ ptám se. Coby zdravotní sestra vím, co znamená lékařské tajemství. A ve sféře tak intimní a ožehavé, jako jsou interrupce, obzvlášť.

„Prostě jsem to zařídil, abys měla černé na bílém, že žádné dítě nebude…“

„Dítě nebude, ale nevěra zůstává,“ bezděky sklouznu do role štěkny, ale rychle smyk srovnám jako zkušený řidič na namrzlé vozovce.

Dál už jedu se zvýšenou opatrností. Ještě mám v dobré paměti paniku, že bych měla o Dalibora přijít úplně. Přijatelnější varianta, než přijít o celého muže, je smířit se s jeho nezávazným zapůjčením.

Motá se mi z té zbabělosti hlava.

„Proč sis mě vlastně bral?“ pípnu.

„Nikdo mě nikdy tolik nemiloval jako ty,“ povídá upřímně a jsou v tom všechna očekávání malého kluka, který dychtí probudit trochu citu v matce chladné jak socha Stalina.

S malými chlapci tesknícími po mateřské náruči vím jak zacházet. Setkávám se s nimi denně v nemocnici. Obejmu Dalibora, v tom kontaktu je lítost a profesionální schopnost utěšovat, ale láska nikoliv.

„Bylo to jen na těch horách… Slibuju, že se nic podobného nebude opakovat,“ říká Dalibor.

Nevěřím mu.

Už mu nevěřím ani co měl kdy k obědu.

„A před svatbou? Vídali jsme se sotva dvakrát týdně, to jsi doopravdy žádnou jinou neměl?“ ptám se celkem zbytečně. I kdyby mi dal Dalibor tisíce ujištění, budu ho podezírat dál. Věrnost dokázat nelze.

„Samozřejmě, že jsem nikoho neměl! Já nejsem takovej!“ ohradí se. Příliš příkře na to, aby zmírnil moje pochybnosti. Připomíná mi zloděje volajícího: Chyťte zloděje!

„Musíš mi věřit. Nechci o tebe přijít,“ zašeptá Dalibor a líbá mě tím zvláštním způsobem, který mě má navnadit. Je to jako usadit se do horské dráhy, připoutat se a čekat.

Funguje to. Daliborovy polibky mě postrkují směrem k němu. Ten šestiletý kluk toužící po mamince se v mé náruči náhle zvětšuje a po pár vteřinách se naše role otáčejí. Malá jsem z nás dvou už zase já.

Dalibor se klene nade mnou ve své typické nadřazenosti, kterou vnímám spíše jako mimořádnost.

„Zklamals mě. Mám strach, že ti nikdy neodpustím…“ vzlykám do jeho košile.

„A pokusíš se o to?“ ptá se a já němě přikývnu.

Mikuláš přestal chodit do školy. Válí se doma a den co den nakládá své citové újmy do lihu. Nemám na to, abych mu byla oporou. Sama bych potřebovala podepřít. Jsem stará stodola, co rychle vzplanula, ještě rychleji byla uhašena, a její poničenou konstrukci je potřeba podepřít silnými zdravými trámy.

Nebo ještě lépe silnými zdravými pažemi.

Venku je skoro pětadvacet stupňů, silné paže mého manžela zlehka tlačí sekačku na trávu.

Proč ho zajímá nějaký pitomý trávník?

Proč mě neutěšuje, nebojuje, nezískává mě?

Copak nemám nárok na bolestné?

Dalibor vysypává v rohu zahrady plný zásobník posekané trávy do kompostéru. Patří k těm typům, co dokážou se vznešenou elegancí kydat i hnůj.

Jeho pohyby jsou ladné a dokonale vyvážené, jako by je předem pečlivě promýšlel a trénoval. Jako by kromě celého světa měl potřebu okouzlovat především sám sebe.

Magořím.

Žárlím na trávník, na sekačku, na Daliborovu sebelásku.

Protahuje se. Rozkošnicky a nasyceně jako po úžasném milování.

Myslel právě na Viktorii?

Anebo na ty ostatní dívky, v jejichž případě sice nemám jasné důkazy, že zhlédnul a poté prožil i jejich film, ale o opodstatněnosti svého podezření nepochybuji ani v nejmenším?

Dalibor si svléká tričko a na pár okamžiku nastavuje tvář slunečním paprskům, jako všichni ti sexy muži z televizních reklam nastavují obličej čůrkům vody ve sprše, aby co nejpřesvědčivěji vnutili určitý sprchový gel frustrovaným manželkám více či méně zavánějících upocených pupkáčů.

Mám muže z reklamy na krásu.

Mám a nemám ho.

Dalibor si zpomaleným pohybem prohrábne vlasy, které si už pár měsíců nenechal ostříhat. Vypadá tak ještě mladší než dřív. Ví to a kochá se tím pocitem.

To už není sebeláska, to je naprosté pohlcení vlastní osobou, říkám si a strach mě obklopuje jak banda fotografů zahraniční popovou hvězdu. Schovávám se před ním, kryju se, aleje to marné.

Strach je příprava na útěk či obranu.

Volím útěk.

Nemám na to, říkám si posté, v duchu zcela vážně skládám proslov na rozloučenou a vzápětí rychle stavím další pomyslnou rozvodovou bariéru z argumentů jako je společný dům, ve kterém jsou peníze za můj panelákový byt, Mikulášův kladný vztah k náhradnímu otci, moje neutuchající zamilovanost, neschopnost přiznat prohru ani přítelkyním, a také ujíždějící tramvaj, ve které se na mě potměšile šklebí moje mládí.

Dalibor si v posilovně ošklivě natáhl prsní sval a neklidně bloumá po domě. Běžně je zvyklý být stále v pohybu, jako by před sebou utíkal. Teď neuteče ani před sebou, ani přede mnou, myslím si škodolibě a děsně mi vyhovuje, vidět ho bezmocného.

Ani můj ošetřovatelský syndrom se naplno nerozvine. Dvakrát třikrát mu donesu pytlík mraženého hrášku, aby si ho přiložil na otok, a to je všechno. Čím déle bude hekat na gauči, tím déle nebude mít alibi na to, aby lítal, já nevím kde.

A já potřebuji vědět kde!

Občas si představuji, jak najímám soukromého detektiva, strkám Daliborovi do saka špionážní propisku anebo ho nechávám sledovat štěnicí umístěnou v jeho mobilu.

Tohle a ještě mnohem víc, jsem se dozvěděla na internetu, když jsem si do vyhledávače zadala slovo nevěra. Tohle všechno jsem se dozvěděla, ale k realizaci slídění nejsem schopná se rozhoupat.

Ani nevím, jestli se zdráhám tak brutálně narušit manželovo soukromí anebo mám strach, že bych se dověděla informace, které by postavily mezi mě a Dalibora doživotní zátaras.

Překážku jménem Viktorie se část mého mozku snaží překřtít na přešlap. A jeden přešlap se snad časem prominout dá. Ale když někdo sejde z cesty úplně, je to definitivně neomluvitelné, nezvratné.

„Neměl bys ještě cvičit,“ nabádám Dalibora.

Nemluví ze mě zdravotní sestra, ale pouze žárlivá manželka. Opatrné pozvolné procvičování mu neublíží, naopak. Stejně tak mu neublíží wobenzym, který si zakoupil, aby urychlil proces léčby. Ale i ten jsem mu rozmlouvala.

„V lékárně mi k tomu dali brožuru, celou jsem ji přečetl. Pokud by ten přípravek nepomohl, jsem si jistý, že aspoň neublíží,“ rozumoval Dalibor. Musela jsem se hodně ovládat, abych mu neublížila sama.

Předstírala jsem zájem a zalistovala knížečkou. „Člověk je fyziologicky nejvíce podobný praseti,“ citovala jsem nahlas, a poté velice jízlivě dodala: „A některý člověk je praseti podobný víc než ostatní, viď Dalibore?“

Poprvé v životě jsem kradla!

Na oddělení byla přijata roční Rozálie ze Slovenska.

Do vyšetření v naší nemocnici vkládají její rodiče veškeré své naděje i dosavadní úspory, neboť náklady spojené s hospitalizací v takzvané cizině odmítly zdravotní pojišťovny uhradit. Maminka Rozárky zdálky připomíná modelku Terezu Maxovou. Prvně mě napadá, že by se líbila Daliborovi, a ihned nato mi hlavou proběhne záštiplná škodolibá myšlenka, že postižené dítě bylo daní za její krásu.

A pak se na sesterně sesypu. Nenávidím se. Nenávidím ten proces, který probíhá mimo mou vůli a kontrolu.

Proces zkázy charakteru. Své nízké sebevědomí jsem se po dlouhá léta snažila ošálit tím, že jsem sama sebe postrčila až na konec obrovské fronty, v jejímž čele byl Mikuláš, za ním rodiče, přátelé, kolegové a také stovky nemocných či postižených dětí, o které jsem obětavě pečovala.

Krmila jsem zakrnělé sebevědomí jak trojhlavého draka dobrými skutky, a ono nikdy nemělo dost. Ted mě přestalo zajímat. Objevila se mnohem hamižnější obluda. Saň, kterou sytím záští, vztekem a závistí. Saň, co nese jméno žárlivost.

Jed mi proudí žilami, uštknuta zradou a křivdou, nejsem schopna téměř žádné empatie. Rochním si ve svém trápení a se zadostiučiněním sleduju, když trpí i mnohem hezčí a mladší ženy, než jsem já.

Postupně se ze mě stává zlá ženská.

Instinktivně otevírám prosklenou skříň s hypnotiky a léky na předpis a poprvé v životě kradu. Samozřejmě a klidně, jako bych k tomu byla předurčena. Jednu tabletku diazepamu si strkám do kapsy a druhou do pusy, abych tu satorii v sobě aspoň na chvíli obludila.

Napadá mě, že bych měla změnit působiště. V současnosti mě ani tak nezajímá moje pracovní náplň. Starat se o nemocné, být užitečná a potřebná pro mě přestává být prioritou.

Děti omývám a přebaluji mechanicky jako bych se starala o králíky v kotcích. Nic při tom necítím. Ve snaze utlouct v sobě bolest, umlátila jsem i všechny ostatní city. Pohání mě zcela nový druh pohonné hmoty, a tím je ctižádost.

Na altruismus už můj organismus prostě nejede. Moje nesobecká péče o druhé se neproměnila v ryzí antonymum. Proměnila se v dalibordelirium. Jeho nevěra způsobila raketovitý nárůst mé závislosti na něm, ačkoliv bych předpokládala, že pokud mě zradí, bude tomu právě naopak.

A ono ne. Stačilo pár týdnů, abych dokázala vidět chyby i na sobě: Dost jsem se nesnažila. Nepečovala jsem o sebe, necvičila, nedržela diety a nosila bavlněné spodní prádlo. Byla jsem nemastná a neslaná jako strava u nás ve špitálu.

Není divu, že Dalibor zatoužil po něčem ostřejším.

Umínila jsem si, v rámci prevence další nevěry, stát se vším. Peprným steakem, domácí svíčkovou se šesti knedlíky anebo lahodným sladkým tiramisu. Rozhodla jsem se stát všemi jeho vysněnými ženami v jedné.

Budu univerzální jako novodobé čisticí prostředky. K použití v kuchyni i koupelně. Budu se hodit na práci i na divoký sex. Budu odvážná i něžná, budu pečující a přitom už nebudu splývat s kuchyňskými spotřebiči, jako je myčka anebo vysavač. Budu jedinečná!

Déjá vu: „Nechci být takhle tuctová!“ kňourala jsem před zrcadlem ve třinácti. „Chci být jedinečná.“ Máma se na mě podívala nezvykle přísně: „Jedinečná jsi. Každý je jedinečný. Ale obávám se, že ty chceš být jednička. Být ve všem nejlepší.“ Tehdy jsem nechápala: „A co je tak špatného na tom, snažit se být nejlepší?“ „Vlastně nic,“ připustila máma. „jen se z tebe stane štvanec…“

Měla pravdu. Stal se ze mě štvanec.

Trávím po směně spoustu času v sesterně na internetu. Pročítám stránky klinik plastické chirurgie, kosmetických salonů, vyhledávám erotické stránky, porovnávám svoje tělo s vesměs ordinérními herečkami lásky a snažím se odkoukat jejich milostné triky. Učím se být jedničkou.

Nacházím i inzeráty na nábor zdravotních sester. Jsem okouzlena možností plastické operace za podpis pracovní smlouvy na tři roky v některých pražských nemocnicích. Za vyspravení ňader a odsátí tuku na stehnech bych se upsala i ďáblovi, jen kdyby sídlil v Brně.

Jsou to už skoro tři měsíce a já jsem se s Daliborem ještě nedokázala milovat, ačkoliv teoreticky i prakticky jsem vyzbrojena dokonale. Ve stolku mám afrodiziakální masážní gel, ve skříni tři košilky, které dohromady váží méně než jedna moje svačina a v lednici stále zásobu vína, kterou opakovaně ztenčují Mikulášovy noční návštěvy kuchyně, jež mě děsí, ale nemám dost odvahy s nimi něco udělat.

Minulý týden jsem ho načapala, jak pije víno z láhve okamžitě poté, co si ho vývrtkou otevřel na kuchyňské lince. Korkovou zátku ještě držel v ruce.

„Mikuláši! Vzpamatuj se!“ přiskočila jsem a vyrvala mu láhev z ruky. „Tohle chlastání už ti nehodlám nadále financovat! Nebudu se dívat na to, jak se ničíš!“

„Buď v klidu. Nevypiju víc, než ušetříš za jídlo,“ kysele se zasmál a já si všimla, jak na něm tričko visí. Vypadal jak ti mladí narkomani ze snímků, které mají zabránit mládeži, aby brala drogy, a namísto toho jsou jen noční můrou všech rodičů. Adolescenti jsou slepí vírou ve vlastní nezranitelnost. Pud sebezáchovy přichází většinou až se zodpovědností za jiné.

„Mikuláši, přece nezahodíš rok školy kvůli tomu, že tě nechala holka…“ zaprosila jsem a můj syn mě odměnil pouze pohrdavým odfrknutím a konstatováním, že by z něj byl stejně hovno psycholog.

„Zítra jedeme s Mikulášem na kolech na Pálavu, zapomněl jsem ti to říct,“ čte mi zase jednou myšlenky Dalibor. „Pití tě ve sračkách ukotví, ale sport tě od nich osvobodí,“ proklamuje zaníceně.

Měla bych začít sportovat, napadá mě, ale mnohem víc toužím po skleničce vína. Jablko spadlo přímo pod strom. Nervově labilní matka a její podobně postižený syn. Upínáme se na druhé, abychom nemuseli být sami se sebou.

Vděčně se k Daliborovi přimknu!

Hodlá zachránit mého syna, říkám si a jaksi opomíjím fakt, že do toho srabu ovšem mého syna sám dostal.

Očekávám, že teď už se určitě bude chtít milovat. Dřív za každý dobrý skutek žádal postelovou odměnu. Od Velkého třesku na mě nenaléhá, což ve mně jen posiluje obavu, že se v tomto směru realizuje v jiné ložnici.

Už delší dobu určuje moje jednání strach. Netoužím po Daliborovi, stydím se před ním svléknout, bojím se, aby mě nesrovnával s Viktorií. Bojím se, aby si místo mě nepředstavoval ji. Bojím se, aby za ní neutekl.

Poslední obava přehluší všechny ostatní.

Ztlumuji lampičku na nočním stolku, obracím se na bok a lehám si Daliborovi do ramenního důlku. Potom v duchu počítám do desíti a teprve pak strčím svoji ruku pod sousední peřinu a ostýchavě začínám hladit jeho penis.

Co když to Viktorie uměla lip, napadá mě a málem se tou myšlenkou zadusím. Je jako omylem vdechnutý chuchvalec prachu.

Laskám Dalibora. Soustředím se na to jako nikdy dřív, a přesto cítím, že to není ono. Dalibor nijak zvlášť nereaguje.

Stavil se odpoledne po práci na studentskou kolej ke Kristýně Ruprechtové?

Vidím dvě upocená těla svíjející se pod bílým prostěradlem. Kristýnu z Daliborova mobilu neznám, logicky má tedy Viktóriin obličej. Nevědomky se při té představě záchvějů.

„Je ti zima?“ ptá se překvapeně Dalibor a nabízí se, že zavře okno.

Neodpovídám. V té chvíli lituji, že nekouřím. Mohla bych se aspoň něčím zabavit. Hledání cigaret, zapalovače, vyfukování dýmu a klepání popele… Ležím strnule jak ve sněhové závěji a slzy mi tečou po tvářích.

„Kde jsi byl dnes odpoledne?“ uhodím na vyděšeného Dalibora. Pověstný blesk ze zdánlivě čistého nebe. Několik týdnů jsem držela svoje emoce pod deklem a teď se vyvalily ven jako sirovodík.

Dalibor se znechuceně odtahuje. Byl si tolik jist udělením milosti, že zapomněl na ostražitost.

„Můžu se podívat do tvého mobilu?“ nedůvěra čpí ve vzduchu pronikavěji než ten sirovodík.

Dalibor zavrtí hlavou a zvedne se z postele.

„Myslel jsem, že už je to za námi…“ říká trpce a obléká si tričko a sportovní kraťasy. „Jdu si zaběhat…“

„Ty neběháš! Ty utíkáš od problému!“ snažím se ho zastavit slovy, která ho spolehlivě strkají ze dveří.

„Dej už mi pokoj,“ utrousí, když ho pronásleduji až do předsíně.

„Tobě se nic nestalo… Oběť jsem tady já!“ křičím a brečím dohromady.

Dalibor se otočí mezi dveřmi a řekne slova velmi podobná těm, která mi před pár měsíci vmetl do tváře i Mikuláš. „Nějak moc si v té roli oběti libuješ.“

Hysterický výbuch utne bouchnutí vchodových dveří. Křičet do prázdných zdí mi přijde přece jen poněkud neefektivní, vztek a křivdu střídá panika.

Jel za ní?

A kdo je vlastně ona?

Úzkost tlačí moje vnitřnosti jako lis na víno trsy hroznů. Cekám, až ze mě začne vytékat čistá pravda, abych si ji konečně mohla řádně prohlédnout.

Beru si tabletku diazepamu, které syslím do zásoby, a přitom tmu hrůzou, kdy se na to při inventuře vydaných léků přijde. Jako bych neměla těch obav i tak dost.

Po dvaceti minutách se dokážu opět zhluboka nadechnout.

Vytáčím Daliborovo číslo na mobilu, ale ozývá se jen hlasová schránka. Jsem tak slabá, že nedokážu unést vlastní sklíčenost.

K rodičům s tímhle problémem nemůžu a nikoho jiného na svěřování se nemám. Dalibor postupně přestříhal všechny kabely, které mě spojovaly s přítelkyněmi. Kontakt momentálně nelze navázat.

Svíjím se.

Nikdy dřív jsem neměla tušení, že žárlivost je tak bolestivá. Daliborova láska pro mě byla největším životním uznáním, hmatatelným zhodnocením mé osoby.

Trvalý pocit méněcennosti byl dočasně nahrazen dojmem výjimečnosti. Něco na mně přece být musí, když si mě vybral právě on, nosila jsem se pyšně jak feudál, kterému se až k zemi klaní pracující poddaní, a přitom kdesi uvnitř už od začátku klíčila obava, že o svoji výsadu zase přijdu.

Přišla jsem o ni. A co zbylo? Jedna průměrná zdravotní sestra, která není schopná přijmout sama sebe.

Vzpomněla jsem si, jak jsem nechápala Ilonino vyvádění, když objevila milenku svého muže. Byla jsem tak pitomá, že jsem se oháněla silou svého prožitku, aniž bych cokoliv věděla o tom, co prožívá právě ona. „Vždyť neumírá, jenom zahýbá,“ povídala jsem a připadala si v té chvíli silná a statečná. Můj manžel rok umíral a taky jsem to zvládla, proč by Ilona neměla zvládnout nějakou banální nevěru?

Nezvládla ji. Po půl roce odehnala manžela svými výčitkami a křikem k té druhé. A já právě kráčím v její stopě jak po zabláceném oraništi. Táhnu tu mazlavou tíhu s sebou na podrážkách úplně špatným směrem, jen abych se mohla dosyta politovat.

Vzpomínka na Ilonu je jako škrtnutí přeštípnutých drátů o sebe.

Pokouším se navázat spojení: „Hlásím se do klubu podváděných manželek.“ Posílám sms zprávu na Ilonino číslo. Má právě službu, ale odpovídá okamžitě: „Přijeď.“

„Přede mnou klidně bulit můžeš, Dalibora z toho vynechej,“ radí mi Ilona na přivítanou. Pamatuje si ta moje povýšená moudra, co jsem před ní kdysi trousila anebo je velkoryse zapomněla?

Kajícně před ni usedám, nechávám si uvařit kafé a vrhám se po balíčku papírových kapesníčků, co mi věnuje.

„Tady máš vizitku. Chodila jsem tam po rozvodu, docela mi to otevřelo oči. Kdybych tam šla dřív, možná bychom se s Milanem ani nerozvedli… On odešel, ale ten pocit zrady a žárlivost na tu jeho Anetku, ten se mnou zůstal až dodnes. Jen jsem na to všechno teď už úplně sama, i Justýnu si přetáhli na svou stranu… Rozvést se bez obav můžeš, jen když je ti manžel naprosto lhostejný, v opačném případě to trápení jen umocní…“

Otřepu se při představě, že by mi mohlo být ještě hůř. Pravda je, že kdykoliv uvažuju o rozvodu, uvažuje za mě jakási falešná hrdost. Já sama se rozvádět nechci, jen potřebuji, aby všechno přebolelo. Nebo ještě lépe úplně zmizelo. Je to skvrna v mých myšlenkách, která potřebuje vyčistit.

„Prasklo to před třemi měsíci a pořád řádím jak bosorka. Vždycky už mám dojem, že to zvládám. Všechny podezíravé myšlenky dusím v sobě a pak zase upustím páru jako papiňák…“

Ilona se zděsí: „Ale to právě nemůžeš!“

„Víš, co nemůžu? Pomoct si nemůžu!“ povídám a pak Iloně vylíčím, jak se můj životní prostor smrskl na labyrint, ve kterém bezradně bloudím, od jedné myšlenky, která mi připomene nevěru, ke druhé - přesně takové.

Peru prádlo, vzpomenu si na miniaturní kalhotky tanga Viktorie a rozběhne se to až k představám striptýzu, který já Daliborovi nikdy nedokázala udělat, ačkoliv si to přál. Vařím večeři a přes rameno mi nakukuje Viktorie, jestli tam náhodou nedávám kmín, který ona nesnáší. Jdu po ulici a houfy dívenek vstupují z chodníku přímo do mé hlavy, coby potenciální Daliborovy milenky.

Jsem šílená. Potřebuji, aby mě někdo vzal za ruku a vyvedl z té spleti temných chodeb zase ven, ale nejsem si jistá, jestli je to v Daliborově moci. Jestli náhodou nepotřebuji východ najít sama, abych se naučila spoléhat především na sebe.

„Nejdůležitější je, abys s ním nepřestala spát,“ přeruší rej myšlenek Ilona.

„Nespali jsme spolu už tři měsíce… od prozrazení…“ vzlyknu a Ilona se zamračí. „Tak mazej domů! Znáš ten vtip? Miláčku, víš, že už jsme bez sexu skoro dva měsíce? povídá žena manželovi v ložnici. Mluv za sebe, odvětí muž.“

Povzdechnu. „Myslíš, že mi ještě někdy budou vtipy připadat vtipné?“

„Když budou k smíchu, tak určitě,“ odvětí Ilona a já si všimnu, že má v očích slzy. I ona bloudí ve svém labyrintu a hledá mamě cestu na svobodu.

„Už zase?“ diví se Dalibor, ale ochotně jde do předsíně pro svoji peněženku, vytáhne z ní všechny bankovky a položí mi je na stůl. Poděkuji a přitom přemítám, jestli v portmonce ukrývá důležitější cennosti, než jsou peníze. Fotky milenek, účty za hotelové pokoje anebo čísla velikostí jejich podprsenek.

„To je moc, mně by stačily fakt ty tři tisíce,“ natahuji ruku s přeplatkem a v duchu doufám, že si ho nevezme.

Období vzteku a drásajícího pocitu zrady vystřídalo období vrcholné trapnosti. A tohle období nemá ve znamení pouze stud a jistou umanutost, ale i enormně zvýšené výdaje.

Drahé krémy proti vráskám, krémy a tabletky na zpevnění poprsí, parfémy, make-up, krémy proti celulitidě, krémy na odstranění rozšířených žilek na nohou, laky na nehty, krémy na zpevnění a vytvarování postavy, depilační vosk ve zvýhodněném obřím balení pro kosmetické salony, vitaminové přípravky proti křečovým žilám, proti stárnutí, proti vypadávání vlasů, proti stresům a nespavosti… A k tomu hory nového oblečení a sexy prádla.

Tragikomické činy zoufalé čtyřicátnice, které mají pozastavit čas.

Ale na jak dlouho? Na rok či dva? A co bude potom, až se stáří nebude dát zamaskovat?

„Myslíš, že bys mě mohl naučit hrát squash?“ ptám se ledabyle, ačkoliv sportovní dres barvy lila už mám dva týdny ve skříni.

Dalibor se usměje: „Moc rád.“

Ano, Dalibor je rád. Je rád, když ho obdivuji, dělám mu pomyšlení a zajímám se o koníčky, které zajímají jeho.

A já to přesně takhle dělám. V práci brečím Iloně na rameni, cestou domů prolezu obchody a večer se navleču do bordelového prádélka se spoustou síťoviny a šňůrek. Když jsem se viděla poprvé, musela jsem se smát nahlas. Vypadala jsem přesně jako uzená rolka. Dříve bych se o vtipný postřeh s Daliborem podělila.

Od té doby, co jsem utrpěla ránu do nejchoulostivějšího místa sebedůvěry, už na své chyby neupozorňuji ani s humorem. Snažím se je zakrývat, i kdybych měla Dalibora finančně zruinovat.

Stala se ze mě sexuální nádenice. Svádím Dalibora den co den, jen aby nehledal uspokojení jinde. Sex je řetěz, kterým ho přivazuji k manželské posteli a přiznám se, že mi nečiní žádné potěšení kromě mírného uklidnění, že když manžela plně vytížím já, nebude mít chuť spát s jinými.

„Počkám v posteli,“ plácne mě zlehka přes zadek a dodá: „Slečno pokojská…“

„Do prčic!“ syknu tiše a jdu se do koupelny připravit. Pokojská a školačka. Dva erotické kostýmy, ve kterých si připadám jako debil. Ale Dalibor je zbožňuje.

Možná je mu smutno po jeho (vysoko)školačkách a hotelích, které s nimi obrážel, napadá mě a snažím se dotěrnou myšlenku vyšoupnout z hlavy tak, že tam strčím jinou, lákavější. Je to jako výměna dvd v přehrávači.

Urputně myslím na nového lékaře Tomáše Pirného, co nastoupil místo doktorky Varychové. Ta sice nezmizela z oddělení navždy, ale i půlrok její absence, kdy bude pobývat na stáži v USA, jsme ocenili všichni.

MUDr. Tomáš Pirný! Průzračně čisté oči, z nichž prostupuje jeho dobrota a oddanost profesi a ulpívá na ostatních zaměstnancích oddělení. Všechny se pod jeho vedením víc snažíme, jsme vlídnější a plné účasti, na kterou někdy v tom shonu pozapomínáme.

„Nastoupil právě včas,“ říkaly jsme si s Martou, když všechna vyšetření malé Rozárky ze Slovenska byla dokončena. Varychová stínala rodičům dětí s nezvratnou diagnózou nadějeplné hlavy jako kat. Pirný vzal ruce dvojnice Terezy Maxové do svých a tichým soucitným hlasem řekl: „Nemám pro vás dobré zprávy… Chcete je slyšet hned?“

Maxová přikývla. „Je mi to nesmírně líto, ale diagnózu bratislavských kolegů musíme, bohužel, potvrdit. Skutečně se jedná o těžkou dětskou mozkovou obrnu, v tomto případě o takzvanou spastickou formu DMO…“

„A dál?“ říkaly oči Maxové.

„Počítejte s tím, že se bude vyvíjet zcela jinak, než jste doufala, ale tohle bych rád probral současně i s vaším mužem.“

„Ten je ale v práci…v Bratislavě,“ vyhrkla kráska v hrůze, že by na konečný verdikt měla v bolestné agónii čekat ještě několik hodin. Člověk na skále, co se bojí výšek. Odhodlání překonat strach a skočit do vody obvykle trvá pouze okamžik. Buď skočí hned, nebo už to nikdy nedokáže. Maxová je připravena ke skoku. Tomáš Pirný to ví: „Manžel čeká na chodbě, zavolal jsem mu, aby přijel. Mohu pro něj zajít?“

Opět přikývla.

Bylo mi trapné, že se jejich soukromé tragédie účastním. Držela jsem desky s chorobopisy a čekala, až se ranní vizita přesune na bezpečnější půdu.

Mladí manželé se objali. Objali se jako milující lidé, kteří už ani nedoufali, že se někdy potkají.

„U vaší dcery se potvrdila spastická triparéze. Postiženy jsou obě dolní končetiny a jedna horní. V této chvíli ještě nejsme schopni odhadnout, zda někdy vaše dcera bude chodit, pokud ano, bude její chůze nemotorná, kolena bude stáčet k sobě a dotýkat se jimi. „Každé dítě je originál, prognózy vývoje jsou vždy jen předpoklady…“

Rodiče Rozárky vyslechli zdrcující verdikt v těsném objetí a my tiše opustili pokoj, kde zůstalo nehybné sousoší milenců.

„Jste v pořádku?“ otázal se Pirný na chodbě a podal mi kapesník.

Viděla jsem bolest a lásku, které se spojily v jeden tým. Viděla jsem, že i tak protichůdné pocity sloučit lze.

Viděla jsem zase sebe a Dalibora. Hledám nás teď všude. Ve filmech, knihách, písních, na ulici i v práci. Chytám se čehokoliv, na čem by bylo možné znovu a lépe vystavět náš vztah. Copak je nevěra proti postiženému dítěti? Smítko prachu proti odpadní skládce. Jenže i pouhé smítko ve vlastním oku bývá někdy víc než skládka, která se nám mihne za okýnkem při jízdě vlakem.

Smítko prachu mi připomene, že Dalibor čeká.

Rychle si před zrcadlem zavážu ještě bílou krajkovou zástěrku a do ruky beru prachovku z růžového peří. Jsou to pírka mých snů.

Zaklepu na dveře do ložnice, otevřu a jakoby nesměle nakouknu dovnitř: „Přál jste si uklidit, pane?“

A můj muž mě pozve dál.

Typický muž, jak poznamenala Helga, když se moje soukromí stalo v sesterně veřejným tajemstvím. Typický muž se zakrnělými citovými schopnostmi, řekla doslova.

Typický muž s přespříliš vyvinutými schopnostmi sexuálními, doplňuji v duchu a oprašuji svého Adonise růžovými pírky vyškubanými z mých šťastných zítřků.

Občas si při milování snažím představovat právě doktora Pirného. Ne snad, že by se mi tolik líbil. Je to určitý druh mojí msty. Na oko za oko, zub za zub odvahu nemám, ale fantazie, to byl vždycky můj obor.

Vlastně takřka celý svůj dospělý život jsem o životě raději snila, než bych ho skutečně žila.

Po smrti Mirka jsem se bála k sobě pustit nějakého muže příliš blízko, abych o něho zase nepřišla. Dalibor můj obranný val prolomil a já se nechráněná bála tolik, až jsem přestala být sama sebou. A jsem na tom čím dál hůř. Hraju svoji roli špatně jak venkovská smíra.

Potácím se z extrému do extrému. Pár týdnů obtížně předstírané pohody vystřídá většinou tvrdý výpad.

Coby rozbuška k útoku stačí nedůvěra, kterou přifukuji vlastními myšlenkami jak hustilkou. Přifukuji denně, čas od času přefouknu.

Ještě že aspoň sportovat teď chodí Dalibor s Mikulášem! To je čas, kdy můžu být klidná, kdy na chvíli můžu odložit svůj strach jako těžkou krosnu, vydechnout si a protáhnout se, abych nabrala sil na její následné vláčení v době, kdy bude Dalibor bez dozoru mého syna v práci.

Snažím se v duchu sestylizovat svoje pocity. Pocity, které mě obírají o spánek, o chuť k jídlu i chuť k dalšímu žití. Pocity, které mě přivedly až sem.

„Pojďte dál,“ otevřou se masivní dveře ze světlého dřeva a smetanově bílé kůže.

„Lidé se většinou zpočátku obracejí na síť bezplatných manželských poraden… Jak jste na mě přišla?“ ptá se zhruba šedesátiletá žena s prořídlými vlasy, která vypadá, jako by si právě odskočila ze zahrádky, kde okopávala záhony růží.

A proč taky ne?, napadá mě. Ordinaci má v rodinném domku a lidí, kteří zaplatí patnáct stovek na hodinu za to, aby se mohli vypovídat, těch zas asi tolik nebude.

„Vaši vizitku jsem dostala od kamarádky, které taky zahýbal manžel,“ pravím upřímně a čekám, že terapeutka pochválí moji otevřenost. Nic takového se neděje, což mě poněkud vykolejí. Moje utkvělá potřeba chovat se za každých okolností správně zůstává neukojena, znejistím a servilně se tážu: „Nebo bych raději měla použít termín, byl nevěrný?“

„To záleží na vás,“ odvětí netečně.

Trochu mě její přístup mate. Od poradkyně pro rodinné a partnerské vztahy bych čekala snahu o navázání kontaktu. Ale zdá se, že snaživost mám ve scénáři zase jenom já. A tak mluvím a mluvím. Připadám si jako bych dostala klystýr z opačné strany. Nemůžu svůj verbální průjem zastavit.

„Náš čas se chýlí ke konci,“ přeruší mě v pauze pro nádech psycholožka. Úplně jsem na ni zapomněla. Klidně jsem se mohla svěřit diefenbachii, co mám doma v obýváku a efekt by byl totožný. A ještě bych ušetřila tisíc pět set korun!

„Pro začátek si zapamatujte, že čím méně informací o nevěře manžela budete mít, tím snáze se s ní vyrovnáte,“ povídá a já se zatvářím provinile. Vytáhla jsem z Dalibora všechno, včetně sexuálních poloh, které s Viktorií praktikoval. Vím dokonce, že když šla na záchod, nezavírala si dveře a klidně si s ním povídala. A vím, že její drzá bezprostřednost a absence studu ho lákala především.

„A dále si uvědomte, že rychlá náprava manželství neexistuje a že proces terapie může být i značně frustrující…“

„Děkuji,“ povídám zdvořile.

Pěkně děkuji, říkám si v duchu. Já mám platit za to, abych byla frustrovaná? To zvládnu docela dobře sama, na to sem nemusím chodit.

„Příští termín mám volný za tři týdny v pondělí v deset hodin dopoledne,“ listuje diářem a já v náhlém přílivu vzdoru zavrtím hlavou: „Myslím, že si raději popovídám s mámou. A zadarmo…“

„Do problému s nevěrou v žádném případě nezasvěcujeme rodinné příslušníky ani přátele,“ nevrle odsekne psycholožka. Už se mi nezdá, že by mohla pěstovat růže. Spíš hubit mšice.

Nechápu, čím mohla pomoci Iloně, ale jsem si jistá, že mně pomoct nemůže. Jedině lidé, kterým důvěřuji, mi mohou pomoci. Jiným to nedovolím.

Ani Daliborovi to teď nedokážu dovolit.

„Ale to bys měla, holčičko, to bys měla…“ objímá mě máma o hodinu později a pláče. „Vždycky jsi raději stála v bezpečí, než abys šla kupředu…“

Pokaždé mě znovu překvapí, jak dokonale mě zná.

„Měl táta někdy milenku?“ ptám se a máma překvapeně přikývne. Bývá pravidlem, že mluvíváme pouze o mně, nikoliv o ní. I když zemřela její celoživotní kamarádka Blaženka, prohodily jsme spolu jen pár vět. Zato když Mikulášovi v jeho deseti letech zemřela želva, žvanila jsem o tom půl roku.

„ Jak jsi mu zvládla odpustit?“ ptám se s nadějí, že máma vybalí nějaký tajný rodinný fígl, který se dědí z pokolení na pokolení. Něco jako speciální recept na vánoční medové perníčky.

„Nikdy jsem mu neodpustila,“ povídá máma a pohladí mě po ruce. “Přišel o moji důvěru. Ale snažil se, a já to dokázala ocenit…“

„Hmm. To u nás se snažím spíš já,“ přiznávám.

„Ale tím mu bereš prostor, aby se mohl snažit on,“ namítá s povzdechem máma.

„Když já mám strach, že pokud se přestanu snažit i já, pak budeme žít jen vedle sebe jako úplně cizí lidé… Nezdá se mi, že by se Dalibor nějak trápil.“

„A dala jsi mu k tomu vůbec příležitost?“ ptá se máma a dodává: „Teprve, až zasáhne ztráta jeho, bude mít chuť něco měnit. Ale co má měnit, když všechno funguje?“

Zírám na ni překvapená, jak rychle a bravurně dokáže moje problémy analyzovat, a dochází mi, že dělám mnohé naprosto špatně. Moje idea hodné holky, co každému vyhoví, a bude za to milována, byla totálním přehmatem. Jedním z mnoha v mém zběsilém úsilí zvládat obyčejné žití tak, jak to dle mého názoru zvládají všichni ostatní.

Perfekcionistická snaha vyvarovat se běžných chyb, abych eliminovala zklamání, mě dovedla až k tomu, že pojím chybu k chybě jako ozdobný řetěz z barevného papim. I malé dítě ví, že zlobením získá pozornost. Trvalými ústupky jsem získala jen přehlížení.

Téměř nikdo si neváží toho, co dostane zadarmo. Možná jen díky téhle lidské zvrácenosti se uživí i psycholožka, která dokáže po celou hodinu údajné terapie mlčet jako hrob.

„Teď je ta pravá doba začít mu spíš trochu unikat a ne se mu vrhat do náruče…“ plynule naváže na moje myšlenky máma a přísně vykáže pryč tátu, který do kuchyně nakoukne.

„Třeba má hlad,“ nadhodím a máma se usměje. „Tak to chvíli vydrží…“

Táta vydrží, ale vydržela bych to já? Nedat svému muži, čeho právě žádá?

Nevydržela. Bála bych se, že půjde jinam.

Ale kdepak potom měl Dalibor ukojit svoji přirozenou touhu po vítězství, když u mě nemusel o nic bojovat, protože jsem mu sama vše vnutila dřív, než po tom stihl vůbec zatoužit?

Vzlykám a brada se mi třese tak, že nejsem ani schopná sdělit mámě zdrcující výsledek svých úvah, ke kterým mě citlivě navedla. Cítím, že tenhle směr je konečně ten správný.

Máma mě hladí po vlasech a tiše mě nabádá, ať se přestanu vyhýbat bolesti. „Když prožiješ bolest, chvíle štěstí a radosti pak získají na intenzitě. Nezapomeň, že největší chudák je ten, kdo má všechno. Po ničem neprahne, nezná radost z dobývání cíle ani úlevu, když konečně něco přebolí… A mezi smutkem a štěstím se zpravidla rozléhá nekonečná poušť šedi, a ta se zdolává obtížněji než ten nejvyšší vrchol anebo překážka…“

„Možná by nám prospěla dovolená,“ navrhuje Dalibor.

Okamžitě mě napadá místo, kam by mohl vycestovat. Společně se svým kamarádem Martinem, Iloniným bývalým mužem a tisíci jim podobných. Oblíbené turistické letovisko Bahia de Cochinos v jihozápadní části Kuby! Česky Zátoka sviní. Zátoka podlých sviní…

„Prodloužili bychom si léto,“ láká mě.

Podzim na sebe už upozorňuje chladnými nocemi a brzkým stmíváním, které mě deprimuje. Je milé, že si Dalibor pamatuje, jak ráda mám léto. Měla bych to ocenit.

„Mám ráda léto,“ povzdechnu nepřítomně.

Necítím radost, právě se bez špetky entuziasmu vyprahle plazím po poušti monotónní šedi, jak předvídala máma.

Z radostného povznášení jsem se soužením zavrtala sto sáhů pod zem, následně se vyškrábala nahoru, rozhlédla se, a byla zklamaná. Mrholení, lezavý chlad a sychravo, podmračené tváře a totální deziluze.

Po takřka dvacetiletém půstu jsem očekávala budoucnost srovnatelnou s karnevalem v Riu. Nepřetržité veselí, rozjásané obličeje, divoké hudební rytmy a všudypřítomné afrodiziakum, to byly moje představy.

Ohromný leč osamocený svět snění mám nyní nahradit ne tak úžasnou, ale mnohem více naplňující realitou.

A tak naplňuji svoje dny sugescí. Sugeruji si pocity štěstí: Mikuláš přestal nasávat! Jupí! Mikuláš vyčerpal všechny možné opravné termíny zkoušek a počátkem září zdárně dokončil ročník na filozofické fakultě. Jupí! Včera jsem se mimoděk zasmála. Jupí! Přišla jsem na chuť pohybu. Jupí! Zhubla jsem a mám dojem, že mi to docela sluší. Jupí! Znovu jsem navázala zpřetrhaná přátelství. Jupí! Díky nevěře jsem o sebe začala víc dbát a zaregistrovala tak zvýšený zájem mužů. Jupí! Mámina boulička v podpaždí byla jen neškodná uzlina. Jupí! Přestala jsem krást diazepam. Jupí!

Jupí! Jupí! Jupí!

„Mně by lákalo Řecko anebo Sardinie,“ povídá Dalibor a vytahuje z aktovky štosy katalogů cestovních kanceláří.

Mně by lákala tak maximálně amnézie. Lokální amnézie, kam bych zavřela myšlenky na nevěru jak vzteklého vlka do klece. Byl by klid. A bezpečí.

Snažím se změnit principy svého chování i myšlení. Jde to ztuha, ačkoliv jistý pokrok jsem již zaznamenala. Přestala jsem se tak přehnaně snažit. Přestala jsem se schovávat za černobílý štít. Už se nepotácím z euforie do zoufalství. Konečně vím, že život neplyne jen nahoru a dolů, že cesty vedou převážně po fádní rovince, kde oko nemá na čem s potěšením ulpět.

„Dovolená by byla fajn,“ povídám mdle a nepřítomně se usmívám na fotky luxusních hotelů.

„A poletíme první třídou!“ plánuje Dalibor.

Místo aby si mě získal zpět, chce si mě koupit.

Přála bych si, aby měl něco z doktora Pirného. Aby měl jeho citlivost, fantazii a intuici. „Jsem schopen vidět a slyšet, co je zde, místo toho, co by tady mohlo nebo mělo být,“ prozradil mi Tomáš Pirný svoje životní motto, když jsem zase jednou nedokázala zastavit vodopády slz a za kapesník a bylinkový čaj mu vybrebtala, proč se tak užírám.

Moje životní motto, aniž bych si ho uvědomovala, bylo: Všechno nebo nic.

V čekání na všechno jsem promrhala roky.

A teď stojím zase na stejné křižovatce. Všechno mít nemůžu. Nikdo nemůže mít všechno. Bylo by zbabělé a hloupé volit nic jen pro chlácholivou jistotu, že už mi Dalibor nikdy neublíží.

Dalibor je okouzlující, charismatický, zábavný, inteligentní, solventní a sebevědomý muž, ale jaksi navíc má sobeckost, záletnost a absenci svědomí. V mých nadsazených představách byl partner cosi jako oblek na míru. Skvěle padnoucí. Co přečnívá, zabereme, kde se nedostává, popustíme…

Podobně přemrštěným nárokům by nikdo reálný ani vyhovět nemohl, a vysněný muž, to je pára v dlaních, náruč mlhy, pouhé nic.

V práci taky neodmítám výplatu, protože není tak vysoká, jak bych si přála. Beru co je a snažím se s tím vyjít. A tohle se musím naučit i ve vztahu. Neplakat nad tím co není, ale snažit se co nejlépe využít to, čeho se mi dostává.

„Už se těším,“ pokouším se vydolovat ze sebe trochu nadšení. Ne kvůli Daliborovi, ale kvůli sobě. Poletím na dovolenou do pětihvězdičkového hotelu a první třídou. Bez Dalibora bych mohla tak akorát nasednout na tramvaj a jet se opalovat do solária, učím se připomínat si jeho zásluhy.

Všechno nebo nic, opakuji si pohrdavě. Už vím, že rozumné je hmátnout po tom, co se nabízí, i když to není právě ideální.

Ve třiačtyřiceti letech jsem konečně přišla na to, že je lepší dát si suchý chleba než umřít hlady v čekání na pravou svíčkovou, že je lepší jít pěšky než sedět doma, protože nemám auto, je lepší pít vodu z kaluže, než skončit dehydrovaná s myšlenkou na minerálku Evian.

A láska není voda z kaluže, láska to je víno, které vám zamotá hlavu, a vy pijete, jásáte, pijete a hlavu máte bezstarostně lehkou, ačkoliv velmi zřetelně tušíte, že vám zítra nemusí být po jeho konzumaci úplně nejlépe.

Nechci už abstinovat jen proto, abych náhodou neměla kocovinu!

Obejmu Dalibora.

Po několika měsících je to první upřímný dotek z mé strany. Naprosto spontánně se zavrtám nosem do límce jeho flaušové mikiny, ruce mu ovinu kolem krku a skoro nedýchám, abych nezahnala hezkou chvíli. Cítím, jak je plachá. Jako žluva hajní, jejíž překrásně zbarvený sameček občas prozradí svoji přítomnost krátkým, ale o to vzácnějším flétnovým zpěvem.

Jsem na sebe pyšná. Dokázala jsem svého muže obejmout bez kalkulu, abych se mu zalíbila, beze strachu, že můj krok směrem k němu nebude odměněn krokem stejně vstřícným. Dokázala jsem ho obejmout proto jaký je, bez trpké myšlenky na to, jaký by být měl.

A takový je skutečný život. Život po happy endu…