Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: Veronika

ID 3047-51238341551225368233-185987-4521

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Hledá se doprovod!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Sophia Money-Coutts

Hledá se doprovod! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině, která je šílenější než kterákoliv z postav této knihy.

To proto vás všechny tolik miluju.

Může za to Rozum a cit. Viděla jsem ten film, když mi bylo dvanáct. Velmi citlivý věk. Přesněji může za to Kate Winslet. Ona, Marianne, druhá ze sester, skoro umře pro lásku. Ta část, kde kráčí v bouři, aby se podívala na Willoughbyho dům, zachrání ji plukovník Brandon, ale dalších pár dní stráví v horečkách a potí se v ohrožení života… Rozhodla jsem se, že to je ta správná míra napětí ve vztahu.

V důsledku toho jsem se pustila do snahy podobat se Marianne co nejvíc. Měla ráda poezii a zdálo se to být znamení, protože i já ráda četla. Koupila jsem si na její počest knížečku Shakespearových sonetů, kterou jsem pořád nosila ve školní tašce pro případ, že bych mezi dvěma hodinami měla chvilku, kdy bych ji mohla vytáhnout a šeptat si pro sebe vhodně dramatickým způsobem verše. Také jsem se naučila nazpaměť Sonet 116, Mariannin a Willoughbyho oblíbený.

„Nemluvte o tom, že svazku dvou věrných duší jsou v cestě překážky! Kdopak by láskou zval cit, jenž se změní sám, sotvaže změnu tuší…“

Představte si oplácanou dvanáctku potulující se ulicemi Battersea v duhových legínách a mumlající si něco pro sebe. Byla jsem zralá pro krátké vzplanutí. Takže ano, může za to Rozum a cit, že jsem si myslela, že si musím někoho najít. Svedlo mne to na naprosto špatnou cestu.

1

Kdybych byla bývala věděla, že ten týden skončí naprostým fiaskem, možná bych se ani neobtěžovala. Možná bych prostě zůstala v posteli a jako medvěd v zimním spánku prospala zbytek zimy.

Ne že by začal kdovíjak dobře. Bylo úterý 2. ledna, ten nejdepresivnější den v roce, kdy se všichni frustrovaně plouží zpátky do práce, ztloustlí a švorc. A shodou okolností to byly i moje narozeniny. Moje třicáté narozeniny. Takže jsem byla toho rána ještě sklíčenější než ostatní. Nejenom že jsem přes noc o další dekádu zestárla, ale byla jsem pořád svobodná, žila jsem s Joem, teplým hobojistou, ve vlhkém bytě v Shepherd’s Bush a začínala jsem si myslet, že všechny ty děsivé články v Daily Mail o poklesu plodnosti jsou určené přímo pro mne.

Jela jsem na kole ze svého bytu do kanceláří časopisu Posh! na Notting Hill a snažila se, aby se mi neudělalo zle. Za tu kocovinu jsem si mohla sama. Byla jsem dlouho vzhůru a pak jsem s Joem na gauči popíjela červené víno. Se suchým lednem ať se jdou vycpat. Joe tomu říkal předčasná oslava narozenin, já bych tomu spíš říkala tryzna za moje mládí. Každopádně jsme urazili tři lahve vína z obchůdku na rohu pod naším bytem a já se vzbudila s pocitem, že mi někdo vyměnil mozek za želé.

Když jsem se doklátila za Notting Hill Gate, zamkla jsem kolo u kanceláře Posh! a vlezla jsem do Pret a Manger, abych si objednala jedno bílé americano, snídaňovou bagetu s vejcem a slaninou a borůvkový muffin. Podle nutričních stránek Pret (které mám v práci na počítači v oblíbených) to dávalo 950 kcal, ale jelikož jsem s Joem předešlou noc vlastně nic nejedla, rozhodla jsem se, že se můžou kalorie jít taky vycpat.

„Brýtro, Enid,“ pozdravila jsem přes monitor počítače a položila sáček z Pret na stůl. Enid byla osobní asistentka Peregrina Monmoutha, šéfredaktora magazínu Posh!, žena širší než delší. V kanceláři byla oblíbená vzhledem k tomu, že proplácela drobné výdaje a schvalovala dovolenou.

„Polly, andílku! Všechno nejlepší!“ Kolébavě obešla stůl a zmáčkla mne v náručí. „A šťastný nový rok,“ popřála mi, zatímco mi drtila obličej gigantickým poprsím. Její dech byl cítit kávou.

„Šťastný nový rok,“ zamumlala jsem jí do svetru, pak jsem se odtáhla a znovu narovnala. Přiložila jsem si dlaň na tepající čelo. Potřebovala jsem něco na bolest hlavy.

„Užila sis volno?“ zeptala se.

„Hmm,“ reagovala jsem neurčitě a natáhla se, abych si zapnula počítač. Jaké že mám heslo?

„Bylas s mámou?“ Enid se obrátila ke svému stolu a začala se štrachat v kabelce vedle něj.

„Hmm.“ Byla to nějaká kombinace jména mámina psa a čísla. Bertie123? To nefungovalo. Sakra. Budu muset zavolat té ženské z IT oddělení, na jejíž jméno si nikdy nemůžu vzpomenout.

„A dostalas nějaký pěkný dárek?“

Bertie19. To bylo ono. Bingo.

Schránka začala chrlit maily, které ubíhaly z obrazovky. Sledovala jsem počítadlo, které se zastavilo na 632. Většinou to byly tiskové zprávy o dietách, zjišťovala jsem během rolování. Bez cukru, bez lepku, bez mléka, bez tuku. Nějaký kalifornský doktor přišel s něčím novým, čemu říkal hrozinková dieta, při níž se smělo sníst jen třicet hrozinek denně.

„Promiň, Enid,“ řekla jsem, potřásla hlavou a sáhla si pro bagetu. „Soustředím se. Nějaké pěkné dárky? No, nějaké knížky od mámy. Jaké jsi měla Vánoce ty?“

„Krásné, díky. Byli jsme doma, jen já s Davem a dětmi. A Davova máma, už jí to tak nemyslí, ale zvládli jsme to. Přehnala jsem to s baileys, i když teď držím novou dietu, o které jsem četla.“

„Vážně?“

„Jmenuje se to hrozinková dieta, měla by být dobrá. Sníš deset hrozinek k snídani, deset hrozinek k obědu a deset hrozinek k večeři. Říkají, že můžeš shodit šest kilo za týden.“

Přes monitor jsem sledovala, jak Enid z malé krabičky odpočítává hrozinky.

„Dobré ráno, šťastný nový rok všem a všechny ty nesmysly. Za patnáct minut porada u mne, prosím,“ zahřměl Peregrinův hlas, když se prohnal dveřmi v námořnicky modrém svrchníku a trilby klobouku.

Peregrine byl pětapadesátiletý kariérista, který spustil Posh! v devadesátých letech ve snaze vmísit se mezi lidi, o kterých si myslel, že by měli být jeho přátelé. Vévodové, hrabata, lordi, podivní ukrajinští oligarchové. Stejný princip uplatňoval i na svoje manželky. Nejprve italská dědička klenotnické firmy. Druhá dcera venezuelského ropného magnáta. Momentálně měl za ženu francouzskou pakobylku, která je – jak Peregrine vykládal na potkání – vzdálená příbuzná monacké královské rodiny.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se, když se znovu vynořil z kanceláře, teď už bez kabátu a klobouku.

Rozhlédla jsem se po prázdných stolech. „Nevím. Zatím tu jsem jen já a Enid.“

„Dobře. Chci mluvit s tebou a s Lalou hned, jak tu bude. Mám velký příběh, do kterého se potřebujeme pustit.“

„Jasně. O co jde?“

„Přísně tajné. Jen mezi náma třema. Nezbytné základní informace,“ řekl a podíval se na Enid. „Všechno v pohodě?“ dodal.

Enid se šťourala prstem v puse. „Jen mi uvíznul kousek hrozinky,“ odpověděla.

Peregrine se ušklíbl, pak se znovu podíval na mne. „Dobře. Tak. Dáš mi vědět, až se Lala objeví?“

Přikývla jsem.

„Mám ji,“ řekla Enid a zamávala prstem.

*

O hodinu později jsem s Lalou, redaktorkou společenské rubriky, seděla v Peregrinově kanceláři. Vypila jsem si kávu a snědla bagetu i muffin, ale pořád jsem si připadala nebezpečně blízko smrti.

„Takže je na cestě další královské dítě,“ řekl Peregrine, „jak mi včera u oběda řekla hraběnka z Hartlepoolu. Podle všeho mají stejnou gynekoložku.“

„Kdy se má narodit?“

„V červenci. Proto bych chtěl, abychom se do toho hned dali a vmáčkli krátkou zprávu do příštího čísla.“

Vzhledem k tomu, jak se dnes cítím, jsem zapochybovala, že se července dožiju. „Co třeba něco o královských kamarádech?“ navrhla jsem.

Peregrine přikývl, zatímco se škrábal na břiše, které se mu převalovalo přes pásek a spočívalo až na stehnech. „Ano. Něco takového. Myslím, že i Fotheringham-Montaguové čekají druhé dítě.“

„A moje kamarádka Octavia de Flamingo čeká svoje první,“ řekla Lala a okusovala tužku. „Už si rezervovali místo na Etonu, pro případ, že by to byl kluk.“

„No, potřebujeme nejmíň deset dalších, takže se obě můžete poptat a najít další nóbl mimina,“ řekl Peregrine. Chci to mít na stole hned v pátek, Polly. A připrav fotky všech z nich, prosím.“

„Rodičů?“ ujišťovala jsem se.

„Ne, ne, ne!“ zaburácel. „Těch dětí! Chci od všech fotky z ultrazvuku. Něco, co nikdo jiný neuvidí. Skutečně zasvěcené věci, chápeš.“

S povzdechem jsem se vrátila ke svému stolu. Posh! teď bude tak zasvěcený, že otiskne obrázky děloh šlechtičen.

*

Úterní večery jsem tradičně trávila večeří s matkou v jejím bytě v Battersea a dnes, na oslavu narozenin, jsem dělala přesně totéž.

V bytě byl chaos. Máma tady bydlela už skoro dvacet let, od doby, kdy táta umřel a my se přestěhovaly ze Surrey do Londýna. Pracovala v nedalekém obchodě se závěsy, protože jí šéf dovolil brát s sebou do obchodu devítiletého Jack Russela za předpokladu, že zůstane za pultem a nebude čůrat na damašek ležící v obrovských rolích všude kolem. Bertie mu většinou vyhověl, diskrétně zdvihal nožičku jen na ty nejtmavší role, když máma nedávala pozor, protože příliš dlouho mluvila se zákazníkem.

Právě tenhle obchod se závěsy mi přihrál práci v Posh!. Peregrinova druhá žena – ta venezuelská – si přišla promluvit o garnýžích pro jejich nový dům v Chelsea, zrovna když jsem si jednou v sobotu povídala s mámou. A ačkoliv měla Alejandra vřelost a šarm jihoamerického diktátora, sebrala jsem odvahu a zmínila se, že bych chtěla být novinářkou. A tak, protože jsem byla zoufalá a Peregrine lakomý, nabídl mi o pár měsíců později místo své asistentky. Začala jsem tím, že jsem odpovídala na pozvánky na večírky a kupovala mu kafe, ale asi tak po roce jsem začala psát nějaké menší články pro časopis. Nic vážného. Krátké články, většinou o posledních trendech v odívání nebo nejmódnějších jednohubkách podávaných na koktejlech. Ale pomalu jsem se vypracovala, až mě Peregrine nechal napsat pár delších článků a rozhovorů s bláznivými členy britské aristokracie. Nebyla to práce snů. Nebyla jsem žádná Kade Adie přinášející v neprůstřelné vestě reportáž z pásma Gazy. Ale psala jsem, a i když jsem původně o vyšší třídě netušila vůbec nic (myslela jsem si, že vikomt je jméno pro sušenky), vypadalo to jako slušný začátek.

„Všechno nejlepší, drahoušku, odkopni ty boty z cesty,“ zakřičela shora máma, když jsem toho večera otevřela dveře za zvuků Bertieho štěkání. Na mřížce topení v chodbě ležela hromádka hnědých obálek, na dvou bylo napsáno naléhavé.

„Mamko, otevíráš někdy poštu?“ zeptala jsem se cestou nahoru do obývacího pokoje.

„No jo, no jo, nevyšiluj,“ řekla, vzala si obálky a položila je na stůl, pokrytý beze zbytku starými novinami a časopisy. „Upekla jsem dort jako moučník,“ pokračovala, „ale mám v ledničce nějaké krevety, které potřebují sníst, tak si dáme nejdřív ty. Mohla bych udělat třeba rizoto?“

„Hmm, skvělé, díky,“ odpověděla jsem a přemítala, jestli Peregrine uvěří, když mu zavolám, že mi je zle, protože mě matka otrávila krevetami tak starými, že samy dotančily do rizota.

„Užila sis narozeniny?“ zeptala se máma. „Co v práci?“

„No, víš, Peregrinův napoleonský komplex bují jako vždycky. Musela jsem napsat článek o královských dětech a jejich kamarádech.“

„Ach drahoušku,“ řekla máma neurčitě cestou do kuchyně, kde otevřela chladničku a vyndala lahev vína. Za ty čtyři roky, co jsem pracovala pro Posh!, jsem se o vyšší třídě naučila víc, než bych kdy čekala. Vévoda byl na společenském žebříčku výš než hrabě a všichni byli posedlí svými labradory. Ale mámu, dceru knihovníka ze Surrey, jakkoliv mou práci podporovala, tyhle detaily moc nezajímaly.

Nalila dvě sklenky bílého vína a jednu mi podala. „Teď se posadíme a já ti pak dám tvůj dárek.“

Zhroutila jsem se na gauč, načež mi Bertie okamžitě vyskočil do klína, takže se mi bílé víno přelilo přes okraj sklenky přímo na nohy.

„Bertie, slez,“ řekla máma, podala mi malou krabičku na šperky a posadila se vedle mne. Podívala se na Bertieho a ukázala na podlahu, takže pomalu a neochotně slezl z gauče. Otevřela jsem krabičku. Byl to prstýnek. Tenký, jemný zlatý kroužek s uzlíkem z kovu.

„Tvůj táta mi ho dal, když ses narodila. Tak jsem si říkala, že bys ho měla mít, na památku kulatin.“

„Ach mami…“ Byla jsem zaskočená. Málokdy se o tátovi zmiňovala. Dostal infarkt a zemřel v pětačtyřiceti, bylo mi teprve deset. V tu chvíli se naše životy navždy změnily. Musely jsme prodat náš pěkný viktoriánský dům v Surrey a přestěhovaly jsme se do tohohle bytu v Battersea. Obě jsme byly v šoku. Ale zvládaly jsme nový život v Londýně, protože jsme neměly na vybranou. Od té doby jsme vždy byly malá, ale semknutá rodina. Jen my dvě. A pak Bertie, když jsem odešla na univerzitu a máma se rozhodla, že potřebuje malé chlupaté náhradní dítě.

Navlékla jsem si prstýnek na prst. Byl mi trochu těsný přes kloub, ale dál to šlo snadno. „Moc se mi líbí,“ řekla jsem a dívala se na ruku. Pak jsem se podívala na mámu. „Díky.“

„Jsem ráda, že ti sedí. A teď poslouchej, o něčem s tebou potřebuju mluvit.“

„Hmm?“ Snažila jsem se otočit prstenem kolem prstu. Střevní potíže z otravy jídlem by nakonec nemusely být tak špatné. Mohla bych tak tři kila shodit.

„Polly?“

„Ano, ano, promiň, poslouchám.“ Přestala jsem si hrát s prstýnkem a opřela jsem se na gauči.

„Takže,“ začala máma. „Minulý týden jsem zašla za doktorem Youngem. Víš, jak mě trápila ta bolest na prsou? No, užívala jsem prášky na tlak, ale nedělaly mi dobře, takže jsem se tam ve čtvrtek vrátila. Tenhle týden to bylo příšerné, protože tam bylo plno lidí a všichni kýchali. Ale vrátila jsem se, no a chce, abych šla na vyšetření.“

„Vyšetření?“

„Ano. Říká, že to třeba nic nebude, jen chce mít jistotu, že o nic nejde.“

„Dobře… ale o co by šlo, kdyby to nebylo zrovna nic?“

„No, víš, mohlo by to být něco malého?“ řekla máma zlehka. „Ale chce, abych zašla na to vyšetření.“

„A kdy to je?“ Udělalo se mi zle z paniky. Ještě před dvěma minutami jsem si dělala starost s datem spotřeby krevet. Najednou mi to připadalo pošetilé.

„Čekám dopis, kde mi potvrdí termín. Doktor Young říkal, že mi dají vědět během příštích pár týdnů, ale pošta je touhle dobou tak pomalá, tak uvidíme.“

„Možná by pomohlo, kdyby ses občas podívala do té hromádky dole, mami,“ řekla jsem co nejjemněji. „Nechceš to přece zmeškat.“

„Ne, ne, já vím.“

Vždycky jsem si říkala, že jsme to celé ty roky zvládaly samy dobře. Ještě líp než dobře. Byly jsme si mnohem bližší než některé moje kamarádky se svými rodiči. Ale občas bych si přála, aby máma měla manžela, který by se o ni staral. Tohle byl právě jeden z těch okamžiků. Podporoval by ji. Pomáhal. Měla by dalšího člověka, s kterým by si mohla promluvit. Sotva si o návštěvě doktora popovídá s Bertiem.

„Dobře. Dáš mi vědět, až dostaneš ten dopis, a já tam půjdu s tebou. Kde to má být?“ zeptala jsem se.

„Ale to není potřeba, drahoušku. Musíš chodit do práce. Nevyšiluj.“

„Neblázni, jasně že půjdu. Pracuju pro časopis, ne pro MI6. Nikomu nebude vadit, když si jednou vezmu pár hodin volna.“

„A co Peregrine?“

„Přežije to.“

„Dobře. Jestli myslíš, tak by to bylo milé. Vyšetření má být u svatého Tomáše.“

„Dobře, domluveno,“ řekla jsem a snažila se znít jistě, jako by to byla rutinní kontrola a nebylo proč si dělat starosti. „A teď očicháme ty krevety.“

*

Do pátečního odpoledne jsem měla šest nóbl mimin a jejich ultrazvuky. Kde ksakru seberu další čtyři? Vedle klávesnice mi zavibroval telefon a vyskočila zpráva od Billa, starého přítele, který pokaždé koncem prvního lednového týdne pořádal večeři na oslavu toho, že je ten nejméně radostný týden roku za námi.

Zaskoč kdykoliv po sedmé! X

Podívala jsem se znovu na monitor plný ultrazvukových snímků. Bože. Dítě. Zdálo se to tak vzdálené. Neměla jsem pořádného přítele od univerzity, kdy jsem rok chodila se studentem práv Harrym. Pak se ale Harry rozhodl odstěhovat do Dubaje a já asi týden brečela, než mi nejlepší kamarádka Lex řekla, že se „z toho musím dostat“. Od té doby byl můj milostný život vyprahlý jak ovesná sušenka. Podivné schůzky, podivné ochmatávání, podivné píchání, na které jsem se nejdřív strašně těšila, než jsem si uvědomila, že vlastně bylo příšerné a na co že jsem se to vlastně těšila?

Vloni jsem měla sex dvakrát, v obou případech s norským bankéřem Fredem, s kterým mě seznámil společný přítel v létě na pikniku v Green Parku. Pokud se dá několika lahvím růžového a pár olivám z M&S říkat piknik. S Lex jsme vypily tolik vína, že jsme se rozhodly vyčůrat pod nízkými větvemi stromu, protože už se setmělo. To na Freda zjevně zapůsobilo, takže si přisednul blíž, když jsme se s Lex vrátili do kruhu.

Všichni jsme skončili v Tiki baru v London Hilton na Park Lane, kde mi Fred objednal pití, které donesli v kokosovém ořechu. Vyjel po mně na parkovišti a já pak čekala, dokud nebudu bezpečně v taxíku na cestě domů, abych si hřbetem ruky otřela pusu. Šli jsme dvakrát na rande a na obou z nich jsem s ním spala – asi to byla chyba – a pak se odmlčel. Po týdnu jsem mu poslala žoviální zprávu a zeptala se, jestli není poblíž a nechce zajít na skleničku. Odepsal za pár dní:

Promiň, cestoval jsem hodně kvůli práci a nevím, jestli se to v nejbližší době změní. F.

„Kokot,“ řekla Lex loajálně, když jsem jí to vyprávěla. A to byla v uplynulém roce všechna moje romantická dobrodružství. Skličující. Zdálo se, že ostatní mají sex pořád. A já tu seděla v kanceláři jako asexuální kytka, sháněla snímky z ultrazvuku, důkaz toho, že ostatní sex měli.

Zašilhala jsem oknem uličkou směrem k Notting Hill Gate. Byl to ten šedý lednový den, po kterém nikdo nemohl chtít pořádné světlo a kdy lidé spěchali po chodníku s nahrbenými rameny, jako by zaháněli chmury.

Nu což. Brzy bude šest a já tomu všemu můžu uniknout do Billova bytu na lahodnou sklenku vína. Nebo několik lahodných sklenek vína, mám-li být upřímná.

*

Vteřinu po šesté jsem opustila kancelář a proplétala se hordami turistů na stanici metra Notting Hill Gate. Motali se tam tím zvláštním turistickým tempem, které v člověku probouzí touhu nakopnout je do holeně. Pak jsem vystoupila na Brixton a šla do obchodu na rohu na konci Billovy ulice koupit víno. A velký pytlík chipsů Kettle. „Pořádně to rozjedeme, je přece pátek, ne?“ řekla jsem chlápkovi u pokladny, který mne ignoroval.

Bill bydlel v přízemním bytě na ulici plné bílých terasovitých domů. Koupil si ho, když pracoval jako programátor pro Google, ale nedávno je opustil, aby se soustředil na vývoj aplikace pro NHS. Mělo to co dělat se schůzkami. Bill říkal, že se tak jeho nerdí schopnosti konečně dočkaly dobrého využití. Nikdy se nepokoušel skrývat, že je trouba. To byl jeden z důvodů, proč jsme se jako teenageři na jednom večírku spřátelili.

Lex byla pryč, protože se v koupelně nahoře muchlovala s nějakým klukem (pokaždé se muckala nebo ji někdo prstil, toho tehdy byla spousta), a já seděla na gauči v suterénu a podupávala si nohou do rytmu, aby to vypadalo, jako že se dobře bavím, ačkoliv jsem se ve skutečnosti měla příšerně, protože se se mnou žádný kluk nechtěl muchlovat. A když se žádný kluk nechtěl muchlovat, jak by kdy mohlo dojít na prstění? A když nedošlo na to, jak budu kdy mít skutečný sex? Zdálo se to beznadějné. A právě ve chvíli, kdy jsem se rozhodovala, že bych Za zvuků hudby vstoupila do kláštera – byl vůbec na jihu Londýna nějaký klášter? –, posadil se na druhý konec gauče nějaký kluk. Měl rozcuchané černé vlasy a brýle jak dno skleničky od jogurtu.

„Nesnáším večírky,“ řekl a zamžoural na mne přes jogurty. „Taky nesnášíš večírky?“

Plaše jsem přikývla a on se zakřenil.

„Jsou příšerný, co? Jo, já jsem Bill.“ Vystřelil ke mně ruku, tak jsem mu jí potřásla. A pak jsme začali mluvit o hudbě a našich závěrečných zkouškách. Teprve když se asi za hodinu vynořila Lex lapající po dechu, s pusou odřenou dočervena jako jahoda, uvědomila jsem si, že jsem se spřátelila s klukem. Nesbalila jsem kluka. Nechtěla jsem se s Billem muchlovat, ty jeho brýle byly vážně otřesné. Ale stal se z něj kamarád, který byl zároveň kluk. A od té doby jsme zůstali přátelé.

„Pojď dál, pojď dál,“ vyzval mě Bill, když jsem dorazila. Otevřel dveře jednou rukou a v druhé držel džíny. „Promiň, ještě jsem se nepřevlékl.“ Usmál se. „Ty máš přednost.“

„Jdi se převléknout,“ řekla jsem. „Můžu nějak pomoct?“

„Ne. Polož ty lahve a načni, co budeš chtít. Za dvě minutky budu,“ řekl a odešel do ložnice.

Otevřela jsem ledničku. Byla nacpaná. Párky, balíčky slaniny, nějaké steaky. Něco, co snad kdysi bylo rajčetem a teď by to mohlo zajímat výzkumníky. Žádná další rozpoznatelná zelenina. Sáhla jsem pro lahev bílého vína a hledala v zásuvce vývrtku.

Bill se objevil v kuchyni v džínách a tričku s nápisem I AM A COMPUTER WHISPERER. Za ty roky, co ho znám, objevil kontaktní čočky, ale pořídil si poněkud spornou kolekci triček. „Taky si dám. Vlastně ne, nedám. Nejdřív si dám pivo. Tak jak to jde?“ zeptal se a otevřel lahev. „Jaké byly Vánoce? A co narozeniny a tak dál? Vlastně pro tebe mám přáníčko.“ Sebral z kuchyňského stolu obálku a podal mi ji. „Tumáš.“

Být ve třiceti svobodná už není tak hrozné, jak bývalo, stálo na přední stránce. Usmála jsem se. „Díky, vole, to fakt potěší.“ Odložila jsem přání a usrkla vína. „A Vánoce byly fajn, díky. Klidné, ale příjemné, super. Jedla jsem, spala. Tak, normálně.“ Celý týden jsem si dělala starosti kvůli mámě a tomu jejímu vyšetření, ale ještě jsem o tom nechtěla říkat nikomu dalšímu. Když jsem o tom nemluvila, dařilo se mi držet na uzdě paniku, kterou jsem cítila, když jsem se probudila uprostřed noci, ležela jsem v posteli a myslela na tu kontrolu. Rozhodla jsem se počkat na výsledky a dál se uvidí. „A co tvoje?“

„Příšerné,“ odpověděl Bill. „Většinu času jsem pracoval, snažil jsem se vytřídit nějaké investory.“ Dal si lok piva a opřel se o kuchyňskou linku. „Takže jsem tenhle týden neodcházel z kanceláře před půlnocí a moje jediné cvičení je, když čtyřikrát denně vstanu od stolu a dojdu se vyčůrat. Ale to je život start-upů,“ vzdychl a znovu si přihnul piva.

„Milostný život?“ zeptala jsem se.

„Pořád se vídám s tou holkou, s Willow. Říkal jsem ti o ní před Vánoci, že jo?“

Přikývla jsem. „Ta z Tinderu? Která pracuje v…“ Ve skutečnosti jsem si toho o ní moc nevybavovala. Sobecky jsem byla pokaždé trošku naštvaná, když Bill s někým chodil, protože to znamenalo, že byl míň k dispozici na chození do kina a na pizzu.

„Interiérovém designu, jo. Je bezva. Ale teď je toho tolik, že pořád ruším naše plány a místo toho jím čínu u pracovního stolu.“

„Pozval jsi ji dneska?“

„Jo, ale nestíhá.“

„OK. Kdo tedy přijde?“

Normálně by tu byla i Lex a společně bychom strávily noc pitím vína a hovorem o svých novoročních předsevzetích. Ale Lex letos odjela s přítelem Hamishem do Itálie. A tak jsem byla trochu nervózní, koho Bill pozval. Tedy ne tak docela nervózní. Spíš jsem měla obavy, že se budu muset celou noc bavit s cizími lidmi.

„No, Robin a Sal, ty znáš. Pak dvojice, kterou jsi myslím nepotkala, jsou to kamarádi z domova, kteří se právě zasnoubili – Jonny a Olivia. Dva kamarádi z ekonomky, které jsi taky nepotkala. Lou, která přijela do města poznat kousek Ameriky, ta se ti bude líbit, je úžasná. A chlapík jménem Callum, kterého jsem roky neviděl, ale taky se zná s Lou.“ Podíval se na zvonící telefon. „A, to je ona,“ řekl.

„Ahoj, Lou,“ řekl, když přijal hovor. „Ne, ne, nedělej si starosti, nějaká lahvinka bude skvělá… číslo padesát tři, jo? Modré dveře, prostě zazvoň. Tak za chvilku.“

*

Ještě v jedenáct večer všichni seděli kolem Billova kuchyňského stolu, sklenky umatlané od ulepených prstů. Vypila jsem hodně červeného a seděla na jednom konci stolu, uvězněná jako rukojmí, zatímco Sal a Olivia seděly vedle mne každá z jedné strany a probíraly své svatby. Jak vůbec bylo možné, aby dvěma dospělým ženám tolik záleželo na tom, jakým fontem mají být napsané pozvánky na svatbu? Myslela jsem na nespočet svateb, na kterých jsem v uplynulých pár letech byla. Jedny krajkové šaty za druhými (protože dneska každá chtěla vypadat zdrženlivě jako Kate Middleton ve svůj svatební den), hrsti konfet před kostelem, závody na recepci pro devadesát čtyři sklenky šampaňského a tři jednohubky. Večeři jsem většinou měla trochu v mlze, popravdě. Nějaké vysušené kuře, nejspíš. Pak třicet osm koktejlů po večeři, které jsem většinou vybryndala na sebe i na parket. Do postele krátce po půlnoci s puchýři na nohou z nevhodných bot na podpatku, které jsem měla. Nemohla jsem si vzpomenout na font žádné z pozvánek.

Byly nadepsané Polly. Prostě jen Polly. Nikdy ne Polly a ten a ten, jelikož jsem nikdy neměla přítele. Někdy na pozvánce stálo Polly s doprovodem. Ale to bylo podobně beznadějné, jelikož jsem neměla nikdy ani jednoho takového. Sáhla jsem po lahvi vína a říkala si, že nesmím být takový morous.

„Kdo je pro kafe?“ zeptal se Bill a vstal.

„Mně stačí červené.“

„Dnes tu nejsi na kole?“ zeptal se Bill.

„Ne-e, zavolám uber. Ale dojímá mě tvoje starost.“

„Jen se ujišťuju. Dobře. Všichni vedle, jdu zapnout konvici.“

Ozvalo se souhlasné mručení, všichni vstali a začali sbírat talíře a papírové ubrousky z podlahy. „Nedělejte to,“ řekl Bill. „Udělám to potom.“

Vzala jsem lahev vína a svou sklenku a prošla dveřmi do obývacího pokoje, zhroutila se na gauč a zívla. Rozhodně celkem pod parou.

Sal a Olivia šly za mnou a posadily se na protější gauč. Ještě pořád kvákaly o svatbách. „Budeme mít fotokoutek, ale ne stolek se sýry, protože si nemyslím, že by se snědly. Co myslíš?“ zaslechla jsem Sal.

Jako by po ní chtěli názor na Palestinu, Olivia vážně odpověděla: „Je to tak těžké, co? My nebudeme mít fotokoutek, ale budeme tam mít celý den člověka, co bude točit videozáznam, takže…“

Znovu jsem zívla. Chodila jsem se Sal na univerzitu. Jednou se svlékla donaha a přeběhla fotbalové hřiště na protest proti školnému. Ale když tady probírala sýrové stolky a fotokoutky, vypadala jako někdo jiný. Mimozemšťan z planety svateb.

„Takže ty jsi taky cyklistka?“ zeptal se Billův kamarád z ekonomky a posadil se vedle mne na gauč.

„Jo. Většinou. Akorát ne, když vypiju deset lahví vína.“

„Velmi rozumné. Promiň, mimochodem já jsem Callum.“ Napřáhl ke mně ruku.

Uvízlá mezi dvěma svatebními fetišistkami jsem si Calluma moc nevšimla. Měl vyholenou hlavu a na sobě světle zelené tričko, které zvýrazňovalo svalnaté paže, a vynikající sportovní boty. Námořnicky modré Nike Airs. Vždycky jsem se mužům dívala na boty. Špičaté černé šněrovací – špatně. Správné tenisky – afrodiziakální. Lex mě pokaždé kritizovala, že jsem příliš vybíravá, pokud jde o pánské boty. Ale co když člověk začne chodit s někým, kdo nosí špičaté černé šněrovací boty, nebo ještě hůř lesklé hnědé boty s hranatou špičkou, a pak se do něj zamiluje? Načež stráví zbytek života s někým, kdo nosí špatné boty.

„Já jsem Polly,“ odpověděla jsem a zdvihla pohled od Callumových tenisek.

„Takže ty jsi Billova dávná kamarádka?“

„Jo, už roky. Od dob, kdy jsme byli teenageři.“

Přikývl.

„A tys ho potkal na ekonomce?“

Znovu přikývl. „Na London Business School.“

„A co děláš teď?“ zeptala jsem se.

„Strašná nuda. Pracuju v pojišťovnictví, ale snažím se přejít do K&R.“

„Co to je?“

„Únosy a výkupné. Takže spíš bezpečnost.“ Opřel se na gauči a jednu svalnatou ruku si podepřel opěradlem.

„Hotový James Bond.“

Zasmál se. „Uvidíme.“

„Cestuješ hodně?“

„Trochu. Rád bych víc. Abych toho víc viděl. A co ty?“

„Pracuju pro časopis. Jmenuje se Posh!,“ pronesla jsem, jako by to byla otázka, a říkala jsem si, jestli o nás někdy slyšel.

Znovu se zasmál a přikývl. „Já vím. Takové ty… věci ze společnosti?“

„Přesně tak. Hrady. Labradoři. A tak.“

Ušklíbl se. „Mám rád labradory. Je to sranda?“

„Jo. Šílenství, ale sranda.“

„Cestuješ hodně?“

„Někdy. Do studených sídel ve Skotsku, když mám štěstí.“

„Úchvatné,“ řekl a znovu se zakřenil.

Flirtoval? Nebyla jsem si jistá. Nikdy jsem si nebyla jistá. Ve škole jsme se o flirtování dozvídali z Cosmopolitanu, kde psali, že to znamená lehce se otřít o druhou osobu rukou. A taky že si dívky mají před kluky kousat rty… nebo snad olizovat? Měly by dělat něco, aby upoutaly pozornost k ústům, každopádně. Moje flirtovací dovednosti od té doby moc nepokročily a občas, když jsem se neohrabaně pokoušela s někým flirtovat, jsem chlapovi zároveň sáhla na paži nebo koleno a olízla si rty, takže jsem vypadala, jako by mne postihla mrtvice.

„Počkej, podrž si chvíli skleničku,“ řekl a natáhl se přese mne. Žaludek mi poskočil. Vyjel po mně? Tady? Už? V Billově bytě? No páni! Možná jsem se podcenila. Možná jsem ve flirtování byla lepší, než jsem si myslela.

Nevyjel po mně. Natahoval se pro knihu. Pod mou skleničkou na konferenčním stolku ležela obrovská, těžká kniha. Callum ji vzal a rozložil nám ji oběma na klín.

Opřel se a začal listovat. Byly tam vynikající cestovatelské fotografie: sob ve sněhu někde u švédského jezera, stařec umývající se na schodech v Dillí, sopka v Indonésii chrlící velké mraky oranžového kouře.

„Tam chci jet,“ prohlásil a ukázal na fotografii světlé krajiny – solné plochy v Etiopii.

„Tak do toho. A pak… pojeď sem,“ odpověděla jsem a otočila list. Byly tam Benátky.

„Benátky? Bylas tam někdy?“ Podíval se na mne.

„Ne.“ Byl teď vhodný okamžik dotknout se jeho paže? Docela jsem se jí chtěla dotknout.

„Tak tě tam vezmu.“

„Ha!“ Nervózně jsem se zasmála a poplácala ho po předloktí. Otáčeli jsme dál stránky a smáli se, probírali jsme, kam bychom chtěli jet, až se fotografie začaly rozostřovat. Stejně jsem se moc nesoustředila, protože Callum pod knihou posunul nohu tak, že se mne dotýkal. Podívala jsem se na něj. Jak byl asi vysoký? Těžko říct, když seděl.

„Dobře, bando,“ řekl Bill o něco později z druhé strany místnosti a dopil svou kávu. „Myslím, že už je asi čas. Omlouvám se, že končím večírek, ale musím zítra do práce.“

Callum zavřel knihu a pohnul nohou, protáhl se a zívnul. „Kazíš zábavu.“

„Já vím, kámo, ale někteří z nás nemůžou akorát pít. Máme skutečnou práci.“

„Vyprávěj mi o tom, až budu v Péšávaru.“ Stoupl si, objal Billa a poplácal ho po zádech. „Rád jsem tě po takové době zase viděl, kámo. Díky za večeři.“ Všimla jsem si, že byl stejně vysoký jako Bill. Kolem metru osmdesát. Dobrá výška. Přesně taková, jakou jsem u muže vždycky chtěla, abych si v posteli vedle něj nepřipadala jako žirafa. To o tom, že vleže jsou všichni stejně velcí, je nesmysl.

Všichni kolem nás se spolu loučili. „Díky, lásko,“ řekla jsem Billovi a objala ho. „Nepřeháněj to zítra s prací.“

„Není zač,“ zašeptal mi do ramene. „A nebudu. V neděli budu poblíž, jestli můžeš? Kino nebo tak? Už se Lex vrátila?“

„Jo, zítra se vrací, tak jsem jí řekla, že si v neděli zajdeme na oběd. Nechceš se připojit?“

„Možná. Domluvíme se zítra?“

Přikývla jsem a Bill se otočil, aby se rozloučil s Lou za námi.

„Kam míříš?“ zeptal se Callum, když jsme stáli u otevřených dveří. Mžourala jsem do telefonu a snažila se najít ubera.

„Do Shepherd’s Bush.“

„Perfektní. Jelikož tu nejsi na kole, doprovodím tě domů.“

„Proč? Kde bydlíš?“

„Nedaleko,“ odpověděl. „Jaké máš směrovací číslo?“

Tohle se nikdy nestalo. Vidět lochnesku bylo běžnější, než abych s někým odešla domů. Zamračila jsem se ve snaze si vzpomenout, v jakém stavu je moje oholení. Nejspíš bych s ním neměla spát. Měla jsem příšerný pocit, že to tam dole vypadalo jako visuté zahrady Semiramidiny.

„Co se děje?“ zeptal se a zadíval se na mne.

„Nic, všechno v pořádku,“ odpověděla jsem rychle. Taky jsem si už týdny neholila nohy. Možná měsíce. A tak jsem si o pár minut později na zadním sedadle uberu sáhla dolů a pokoušela jsem se nenápadně strčit dva prsty pod nohavici džín a zkontrolovat, jak moc mám zarostlé nohy. Byly jako kartáč na podlahu.

„Co to děláš?“ zeptal se Callum a pobaveně mě sledoval.

„Něco mě svědí.“ Zase jsem se posadila.

„Nepůjdeš dál,“ oznámila jsem svým nejpřísnějším hlasem, jakmile auto zastavilo před mým domem.

„Jasně že jdu. Potřebuju se ujistit, že jsi bezpečně dorazila,“ odpověděl a otevřel dveře, aby vystoupil.

A tak jsem ho pustila dovnitř, celá vyděšená svou opičí chlupatostí, zatímco on okamžitě začal důkladně prohlížet kredenc. Shodila jsem boty a posadila se v kuchyni ke stolu, sledovala ho a škytala.

„Psst, spolubydlící spí,“ řekla jsem jeho zádům, když zkoumal viněty pěti nebo šesti poloprázdných lahví, které objevil.

„Tohle by šlo.“ Byla to lahev levné vodky toho typu, po kterém oslepnete. „Kde máš skleničky?“

Ukázala jsem na skříňku nad jeho hlavou.

„Nemůžu vypít tohle všechno,“ namítla jsem, když mi podal sklenku.

„Ale můžeš, prostě to tam kopni.“ Vypil tu svou na ex a díval se na mne s očekáváním.

Zdvihla jsem sklenku, málem se mi zvedl žaludek z výparů, otevřela jsem ústa a dala si tři hlty. Otřásla jsem se.

„Dobrá práce.“ Vzal si sklenku zpátky a postavil ji na stůl.

„Říkám si, proč mají Rusové tohle tak rádi? Je to hnus, chce se mi z toho…“

Přerušil mne tím, že mi vzal obličej do dlaní a políbil mne. Jeho jazyk chutnal po vodce.

„Který pokoj je tvůj?“

Ukázala jsem na dveře a on mne vzal za ruku, odtáhnul mne od kuchyňského stolu do mého pokoje, kde jsem ztuhla. Byly tam dvě zahanbující věci, které jsem musela schovat – lehce scvrklé, hnědnoucí špunty do uší na nočním stolku a prastarý plyšový králík, mazlík z dětství, ležící mezi polštáři. Vyčítavě se na mne díval skleněnýma očima.

Popadla jsem oboje, otevřela zásuvku s kalhotkami a nacpala to tam. Na chvíli jsem se kvůli králíčkovi cítila provinile, ale Polly, chystáš se mít po pěti stech měsíců sex, teď není čas být sentimentální kvůli vycpané hračce.

Callum se posadil na konec postele a začal si rozvazovat tkaničky. „Počkej, jen něco udělám.“ Vzala jsem ze stolku krabičku sirek a rozsvítila na něm svíčku.

A tady je seznam událostí, které následovaly, ilustrující, proč bych nikdy, absolutně nikdy neměla ani pomyslet na to, že bych s někým měla sex.

Když jsem zapálila svíčku, posadila jsem se vedle Calluma a ten mi začal rozepínat košili. Pak jsem ale zpanikařila, že u toho sedím, kvůli faldům na břiše, a tak jsem si místo toho lehla a přitáhla ho na postel. Pak mi rozepnul zbylé knoflíky košile a následovalo několik ponižujících chvil, kdy jsem kolem sebe máchala jak vyvržený vorvaň a snažila se z košile vysoukat ruce.

Zápas s podprsenkou. Callum po ní sáhl a zjevně chtěl být jedním z těch mužů s hbitými prsty, kteří jen brnknou na zapínání a to se rozepne. „Už to skoro mám,“ řekl po několika vteřinách pokusů, zatímco jsem prohýbala záda.

Svlékání kalhotek. To ode mne vyžadovalo mávat nohama ve vzduchu jako chrobák převrácený na záda.

Pak se Callum přesunul dolů, až klečel na podlaze s hlavou mezi mýma nohama. Uvažovala jsem, jestli zažertovat, že bude potřebovat vybavení od Black and Decker, aby se dostal skrz to houští, ale pak jsem si řekla, že by to zničilo náladu. A tak jsem se místo toho začala zabývat dýcháním. Je to divné jen tam tak potichu ležet, proto jsem se rozhodla trošku funět, když zapojil jazyk. Ale je docela těžké vzdychat, když po slibném začátku Callum – nejspíš povzbuzený mým nepředvídatelným dýcháním – jazykem přitvrdil, asi jako pes v misce s vodou. Začalo to bolet, namísto aby to bylo příjemné, a tak jsem usoudila, že jsem v celé vagině ztratila cit, a jen jsem tam tak ležela a přemýšlela, kdy navrhnout, aby se vrátil nahoru. A jak to vůbec udělat, aby se neurazil?

Pak ta nejhorší část. Poklepala jsem ho po hlavě a on zdvihl oči.

„Pojď sem,“ řekla jsem rádoby svůdně.

Podíval se na mne mezi mýma nohama a zamračil se. „Proč? Nelíbí se ti to?“

Ach bože, proč je sex tak zahanbující? Musí to pokaždé být tak trapné?

„Ne, ne, jen ti chci, ehm, oplatit laskavost.“

Brr. Myslela jsem, že umřu. Skutečně jsem mohla umřít trapností.

A tak Callum vylezl nahoru a převrátil se na záda, pořád ještě v boxerkách. Vylezla jsem tedy na něj a snažila se nehrbit, aby se mi neudělaly faldy na břiše. Pak jsem si všimla, že jsem si v poslední době ani nevytrhala chlupy kolem bradavek. Pozdě. Zasoukala jsem se pozpátku mezi jeho nohy a začala mu stahovat boxerky. Další obtížný pohyb, musela jsem si stoupnout a vytáhnout je pod ním.

Callumův penis nebyl úplně tvrdý, a tak jsem otevřela ústa a začala jemně sát žalud. Zasténal. Přejela jsem ústy pomalu dolů a snažila se ignorovat zatuchlý pach. Po pár minutách mě začaly pálit svaly na stehnech. Proboha, jak dlouho to ještě bude trvat? Přitáhla jsem kolena trochu blíž, otevřela jsem oči a mžourala na jeho penis. Proč vypadají jako obří žížaly? Pak začalo být jeho vzdychání hlasitější a na hlavě jsem ucítila jednu dlaň, jak mě tlačí dolů. Četla jsem články v časopisech, podle kterých se jim mají sát i koule, ale nikdy jsem si nebyla jistá, že se mi to všechno vejde najednou do pusy. Bylo by to jako pustit se do velké bagety ze Subway. Nebo se mají sát po jedné?

Začala jsem se dávit, protože mi vrazil penis do krku. Pak najednou vykřiknul a ústa mi zaplnilo teplé sperma. Trochu slané, trochu sladké. Co nejrychleji jsem polkla. Představa, jak mi to plave v žaludku společně s vodkou, byla nelidská.

„Dojdu si jen pro sklenici vody,“ řekla jsem s ulepenými ústy, přelezla ho a vzala z nočního stolku prázdnou sklenici. V koupelně jsem si otřela ústa ubrouskem a podívala se do zrcadla. Tak, tohle máme hotovo, a to už něco znamená. Vždycky je to celkem uspokojivé, dostat se sem, ne? Hlavně proto, že si pak stehna odpočinou, ale taky proto, že to znamená, žes to zvládla a nepřipletly se ti tam zuby. A hlavně, rozhodla jsem se a naplnila znovu sklenici z kohoutku pro případ, že by se chtěl napít, teď je řada na mně. To je pravidlo. Možná se měl víc snažit postarat se nejdřív o mně, ale to nevadí. Může to teď dohnat.

„Trochu vody?“ zašeptala jsem, když jsem se se sklenkou v ruce vrátila do ložnice. Callum tam stál, měl na sobě džíny a v ruce telefon.

„Ne, díky. Vlastně tu za chvíli budu mít uber. Ráno mám golf, tak se potřebuju dostat domů.“

„Aha, dobře. Super. Nevadí,“ vykoktala jsem.

COŽE?

„Ale díky, bylo to super.“ Sebral tričko, přetáhl si ho přes hlavu, poklepal si na kapsu džín a pak – zatímco jsem tam pořád stála nahá se sklenicí vody a byla mi zima – se naklonil a políbil mě na tvář.

„Rád jsem tě poznal.“

„Aha, jo. Já taky. Vydrž, vyprovodím tě.“

„Nee, nedělej si starosti. Zvládnu to. Na viděnou.“

„Aha… jasně. Tak… čau,“ řekla jsem, pořád s tou sklenicí v ruce, když odcházel.

Slyšela jsem, jak se zavřely dveře domu, postavila jsem sklenici, stála jsem nahá v ložnici a přemýšlela. Takhle to teď chodí? Že odjede – podívala jsem se na telefon – ve 2.54 ráno, když si ho nechá vykouřit a neoplatí laskavost… a myslí si, že je to v pořádku?

2

Když jsem ráno vyšla z ložnice, Joe v kuchyni chystal toast. Měl na sobě obnošené boxerky a staré rugbyové tričko, oboje příliš malé na jeho stokilovou postavu.

„Bréráno, ty moje chou fleur, dáš si snídani?“

Potkala jsem Joea na inzerát na Gumtree před třemi lety, když jsem se odstěhovala od mámy. Byla jsem už stará na to, aby mi někdo žehlil kalhotky, říkala jsem si tehdy. A z Joea se tak stal jakýsi náhradní přítel lomeno bratr, opravdový přítel pro mne i moje kamarádky. Náš byt byl nad rohovým obchodem, který vedla velká Jamajčanka jménem Barbara, posedlá horoskopy. V sobotu ráno jsem tam šla koupit slaninu a vyšla jsem ven o půl hodiny později s informací, jak dopadne můj víkend. Vždycky to byly špatné zprávy. Barbara vtáhla tváře a řekla něco o tom, že Mars dělá něco divného s Jupiterem a všude v obchodě je Saturn, takže bych měla být velmi opatrná na každého záhadného muže, který mi vkročí do cesty.

„Ne. Dnes ráno se moc necítím. Můžeš dát vařit vodu?“

„Jaká byla noc?“

„Tak, víš. Večeře u Billa. Někoho jsem si přivedla, abych měla po devíti stech letech sex, div jsem se nezadusila při kouření a pak odsud vystřelil uberem.“

„Polly, drahoušku, to je drama. Proč tu nezůstal?“

„Vím já.“ Zhroutila jsem se na gauč a zahlédla na lince lahev vodky. „Nevím, jak to zvládnu.“

„Kdo to byl?“

„Jeden z Billových kamarádů. Celkem hezký. Bydlí tady někde.“

„Takže tenhle velkolepý románek bude pokračovat?“ Joe se s talířkem s toastem posadil do křesla naproti mně.

„Pochybuju. A mimochodem hraje golf.“

Joe se otřásl. „Nechutné.“

Vzdychla jsem. „Proč nemůžu být normální člověk a mít nějaký normální, funkční vztah? Nebo ani ne vztah, prostě jen normální, přímočarý sex? Jediná věc, kterou jsem měla poslední dobou ve vagině, bylo gynekologické zrcadlo.“

„V moři je spousta ryb, drahoušku. Sebemrskačství je k ničemu. Jaké máš plány na víkend?“

„Ze všeho nejdřív bych byla ráda, kdyby sis spravil tu zející díru na boxerkách,“ řekla jsem, když mi zrak náhodně sklouzl do jeho rozkroku. „A pak bych se mohla zabít. Jinak nic moc. Zítra zajdu za Lex. A možná uvidím Billa. A co ty?“

„Jako obvykle, jen trošku na lovu. Dnes odpoledne mám rande.“

„S kým?“

„Takový milý chlapík, jmenuje se Marcus a hraje na lesní roh.“

„Vážně hraje? Kdes ho našel?“

„Učí na akademii. Má zadek jako Tom Daley. Asi to bude láska.“

U Joea to „byla láska“ poměrně často. V uplynulých několika měsících řada z těch lásek prošla našimi dveřmi. Byl tu Lee, číšník z hospody v Kilburnu; Josh, kterého Joe sbalil při nákupu nového iPhonu v Apple Store; Paddington, komorník z Buckinghamského paláce a Tomas, argentinský hráč póla trvající na tom, že je hetero, ale líbilo se mu, když s ním Joe dělal choulostivé věci s nejrůznějšími koženými pomůckami, které schovával v krabici pod postelí. Snažila jsem se do Joeovy ložnice nechodit pro případ, že by tam ta krabice mohla ležet otevřená.

Při pomyšlení na Joeovu krabici se mi zase udělalo trochu slabo.

„Vlastně se vrátím do postele, zapomeň na ten čaj.“

„Ouky douky, kvítečku, budu pak potichu. Je to teprve první rande, nechci chudáka kluka vystrašit. A s tím, že tvůj přítel takhle utekl, se netrap, to se stane každému.“

„Vážně?“

Odmlčel se. „No, ne, mně ne.“

„Super, tos mi fakt pomohl, díky.“ Dopotácela jsem se zpátky do postele a do uší si dala špunty.

*

Kolem třetí odpoledne jsem se vykoupala, snědla sedm kousků toustu s medem, vypila tři šálky čaje, ležela jsem na gauči a sledovala staré DVD Tři muži a mladá dáma. Taky jsem pečlivě prověřila Calluma na Instagramu a dvě hodiny jsem líně zvažovala, jestli ho můžu sledovat. Pak mi zavibrovala na telefonu zpráva od Billa:

Dostala ses v pořádku domů?

Naťukala jsem odpověď a nebyla jsem si jistá, jestli něco tuší o Callumovi. Mohla bych mu to říct zítra. Teď jsem se na to necítila.

Ano. Díky za večeři! Co v kanceláři?

V pořádku. Ale poslyš, nebude ti vadit, když zítra nepřijdu na oběd? Jdu s Willow na drink.

Neblázni, no JASNĚ. Kam jdete?

Nevím, možná do Southbank. Dobré místo na rande, co?

Poslala jsem řádku palců nahoru a znovu přepnula na Callumův Instagram. Většinou obrázky rugbyových zápasů a zahraničních pláží. Trochu nuda, mám-li být upřímná. Proč jsem kvůli tomu vyšilovala?

*

Další den jsem se probudila a připadala si zase jako člověk, poté co jsem strávila večer vleže na gauči, nabírala lžící thajské zelené curry a sladké hrudky kokosové rýže a strkala si je do pusy. Lex změnila náš oběd na pozdní snídani, což se jí nepodobalo, protože nebyla zrovna ranní ptáče. Eggstacy byla kavárna na Notting Hill, která se – jak naznačoval absurdní název – specializovala na snídaně. Velké kusy krémových míchaných vajíček, navrchu se strouhaným sýrem Gruyère, žampiony se smetanou, mističky s fazolemi, silné krajíčky bílého chleba. Spousty másla. Přinutila jsem se tam zajít, vzhledem k včerejší večeři. Tenhle víkend nebyl z hlediska kalorií nejlepší.

S Lex jsme se znaly od doby, kdy nám bylo jedenáct a já se s mámou přestěhovala do Londýna. Byl to ten rok, kdy jsem na venkově vyšla ze základní školy, kde moje učitelka připomínala slečnu Dobrotovou z Matyldy, a šla na střední blízko mámina bytu v Battersea. Do stejné školy jako Lex. Tam žádná slečna Dobrotová nebyla. Namísto toho jsem našla spolužačky, které se už zajímaly o kluky a oční stíny a něco jménem Take That. Lex se nade mnou slitovala, jako se člověk slituje nad zatoulaným zvířetem na ulici.

„Chceš se podívat na moje album se samolepkami?“ zeptala se při obědě a byl to ten nejlepší pokus o navázání konverzace. A tak jsme se spřátelily tím sladkým, nekomplikovaným dětským způsobem. A zůstaly jsme kamarádky.

Společně jsme pokračovaly do Leeds na anglickou literaturu, stejně jako Bill na fyziku. Vytvořili jsme nezvyklou trojici. Vědecký šprt Bill, malá blondýna Lex posedlá sexem a já – vysoká, střapatá romantička upnutá na Rozum a cit a vyhlížení vlastního Willoughbyho.

Když jsem se dostala do Eggstacy, zpocená námahou, jak jsem stoupala po Holland Park Avenue, byla už Lex u stolu. Zamávala jsem na ni od dveří a prodírala se mezi shluky stolů dozadu.

„Ahoj, zlato,“ řekla jsem, když se postavila, aby mě objala. „Vítej doma. Jak bylo?“

„Bylo to…“ Zdrženlivě se na mne usmála.

„Cože?“

„Bylo to… Prostě… stalo se tohle.“ Vystrčila ke mně ruku.

„Proboha, Lex!“ Na prstě měla briliantový prsten. Vzala jsem její ruku do dlaní a přitáhla si ji k obličeji. Diamant velikosti fazole uprostřed prstenu obklopovala spousta menších. „Děláš si srandu?“

„Ne! To by byla hloupá legrace, nemyslíš?“ řekla a usmála se na mne.

„Ty jsi zasnoubená? S Hamishem?“

„Ano! Bylo by dost divné, kdybych se za tu dobu, co jsme se neviděly, stihla zasnoubit s někým jiným.“

„Jo, no jasně. Zatraceně. Z toho by někdo mohl oslepnout,“ řekla jsem, když jsem se znovu podívala na ten prsten. „Chci říct, blahopřeju.“ Ještě pořád jsme stály, a tak jsem se natáhla přes stůl, abych ji znovu objala. Ale bylo to divné. Ne to objetí. Ta novina. Lex byla zasnoubená. S Hamishem. S někým, s kým chodila teprve… počkat… rok? S někým, kým jsem si nebyla úplně jistá. Co s takovou situací? Když je nejlepší kamarádka zasnoubená s někým, kým si člověk není jistý?

„Můžu dostat kávu?“ požádala jsem servírku opodál. „Opravdu silné americano?“

Přikývla a odešla.

Rychlé shrnutí. Hamish byl Lexin přítel. Asi bych mu teď měla říkat snoubenec. Byl to bývalý hráč rugby, z kterého se stal bankéř s hrbolatýma ušima, kterého Lex potkala v hospodě v Kenningtonu. Nikdy jsem si jím nebyla jistá, protože to byl ten druh chlapa, co vtipkuje o tom, že ženy patří do kuchyně. Ale kdykoliv jsem se zeptala, proč se s ním Lex dala dohromady, přihlouple se usmála a řekla, že se jí líbí. Po pár měsících chození řekla, že ho miluje.

Posadily jsme se. „Teda, páni,“ pokračovala jsem. „Promiň. Jen se to snažím zpracovat. Neměla jsem tušení,“ řekla jsem. „Ty ano?“

„Ne, vlastně ne,“ odpověděla a natáhla ruku před sebe. Fazole zachytila světlo žárovky a blýskala se, jako by na mne mrkala.

„Jak to udělal?“

„V posteli v hotelu, to je celý Hammy.“

Pomalu jsem přikývla. Z toho, jak Lex někdy Hamishovi říkala „Hammy“, se mi dělalo zle. Kde mám to kafe?

„Vlastně to udělal hned potom, co mě zkoušel škrtit vlasy,“ pokračovala.

„Cože?“ Zamračila jsem se na ni.

„No, bylo to na Silvestra ráno. A byli jsme v posteli, užívali jsme si trochu neškodné předehry, když mě najednou popadl za vlasy a omotal mi je kolem krku. Chci říct, co je na tom?“

Chlap od stolu u dveří se po nás podíval.

„Cos udělala?“ zašeptala jsem.

„Tak trochu jsem dělala, jako že jsem pro. Protože to musíš, ne? A pak se udělal, a když jsme pak spolu leželi, tak se vyslovil.“ Usrkla si čaje a postavila šálek zpátky na talířek. „Ti chlapi jsou tak divní.“

„A líbilo se ti to?“

„Žádost o ruku?“

„Ne! To s těmi vlasy. Ale ano, i ta žádost.“

„Ne že by se mi to nelíbilo. To je něco trochu jiného, ne, když tě škrtí vlastními vlasy. A ano na tu žádost.“ Odmlčela se a podívala se přes stůl přímo na mne. „Já vím, že je to trochu rychle. Ale Pols, když jsme tam tak leželi, v tom hotelu, připadalo mi to správné. Na mou duši.“

Znovu jsem přikývla. Měla jsem pocit, jako bych se měla zeptat na milion otázek. Stanovili datum? Řekla to rodičům? Přemýšlela o šatech? Budou mít nějakou zásnubní oslavu? Ale nebyla jsem si jistá, že bych se mohla dost upřímně zeptat. Dost přesvědčivě. Bylo to špatné? Bylo to celkem špatné, že? Málo podpory.

„Půjdeš mi za družičku, viď?“ zeptala se.

„Ano, jistě, půjdu,“ souhlasila jsem a oplatila jí úsměv, i když mě ta představa znepokojovala. Obávala jsem se, že to znamená táhnout se za Lex jako přerostlé čtyřleté dítě v šeredných šatech.

„Super,“ řekla. „Jsem celá pryč z nakupování šatů. Pošlu ti nějaká data, protože termíny se plní.“ Lex pracovala v módním PR. Měla jsem podezření, že pokud šlo o její svatební šaty, měla ambiciózní nápady.

„Nemůžu se dočkat!“ řekla jsem. Tak. Znělo to přesvědčivě? Znělo to nadšeně? Nebyla jsem si jistá.

„Každopádně teď nechme svatbu svatbou, nemůžu to všechno pobrat,“ prohlásila, jako by mi četla myšlenky. „Jaký jsi měla víkend?“

Konečně se vrátila servírka s mou kávou. „Díky,“ odpověděla jsem, když ji položila. „No, žádná žádost o ruku.“ Nalila jsem si do kávy náprstek mléka. „V pátek jsem šla k Billovi na večeři.“

„Jo, jaké to bylo? Chyběli jste mi.“

„Dobré,“ odvětila jsem pomalu. „Já, ehm, vlastně jsem se tak trochu líbala s jedním jeho kamarádem.“

„Cože?“ řekla Lex nahlas a posunula se na židli dopředu.

„Co?“

„Teprve teď mi říkáš takovou novinku, že se na tebe usmálo štěstí? Jaký je? Jak vypadá? Sahala jsi mu na penis?“

„Lex,“ sykla jsem a snažila se ji uklidnit.

„Ach můj bože!“ vypískla. Ignorovala mne. „Možná budeš na mojí svatbě mít doprovod!“

Muž u vedlejšího stolu si znovu poposedl, jako by sebou trhnul.

„Psst! Lex, nemyslím si, že bych s tímhle slyšela svatební zvony. A tvrdit, že se na mne usmálo štěstí, je taky dost nadnesené.“

„Kdo je to?“

„Billův kamarád. Z ekonomky. Jmenuje se Callum.“

„Aaa? No tak, pokračuj.“

„A nic. Přišel se mnou domů a byla to tak trochu pohroma, to je celé.“

„Jak to myslíš, pohroma?“

„Tak trošku.“ Podívala jsem se na muže vedle a znovu ztišila hlas. „Vykouřila jsem ho a šel domů.“

„Jak to myslíš – domů? Rovnou domů? Jako hned potom, co se ti udělal do pusy?“

„Psst, vážně. Někdo tě uslyší. A jo.“

„Takže jste spolu nepíchali?“

„Ne,“ sykla jsem.

„No teda,“ řekla Lex a opřela se zase na židli. „Má mimořádně špatné způsoby. Co kdybychom si teď objednaly nějaká vajíčka.“

„Myslíš, že ho můžu začít sledovat na Instagramu?“ zeptala jsem se. Pořád jsem přemýšlela, jestli můžu, ale také jsem si dělala starost, aby to nevypadalo trochu zoufale. Moc dychtivě. A ani jsem nevěděla, jestli se mi tak líbí. Jen jsem tak trochu cítila nedostatek vzrušení, a i když Callum po vykouření odešel, pořád jsem se dostala na dosah penisu. A to bylo vzácné. Tedy pro mne.

„Chceš ho znovu vidět? Fakt se ti líbí?“ zeptala se.

Protáhla jsem obličej. „Nevím. Nebo jsem jen zoufalá?“

„Protože s ním k něčemu došlo?“

„No, tak nějak. Asi to bude tím, že to je za poslední desítky let první heterosexuální muž v mém bytě?“

„Ale hned potom odešel. Jako – hned potom? Ani rychlé pomazlení? Žádné ,musíme si to zopakovat‘?“

„Ne-e.“

Zašklebila se. „Je to na tobě, zlatíčko, ale já bych to asi nechala být.“

Nikdy mi nešlo být nad věcí. Když mi bylo jedenáct, šla jsem poprvé na disko v šatech z pytloviny, které mi máma dala k Vánocům. Když jsem jí ukázala časopis Sladkých 17, zapletla mi vlasy. Výsledek vypadal spíš jako z Malého domu na prérii, ale tím jsem se nenechala zastavit. Moje oplácané jedenáctileté já požádalo o tanec pohledného Jacka, chlapce, kterého zbožňovaly všechny dívky nad sedm. Z mé strany to byl mimořádně odvážný krok, protože pohledný Jack už byl na parketu se svou dívkou (školní štětkou Jenny), když jsem se za ním rozhodla jít.

„Jo, asi bych to měla nechat být,“ řekla jsem.

Sklopila jsem pohled k jídelnímu lístku a snažila se soustředit na to, jaký druh vajec chci, ale ve skutečnosti jsem myslela na to, že se moje nejlepší kamarádka bude vdávat, a já ani nemám kluka. Což znamenalo, že si teprve budu muset někoho najít, chodit s ním dost dlouho, aby se do mne zamiloval – a to může trvat řadu let –, než mě vůbec požádá o ruku. A jelikož mi právě bylo třicet, rychle jsem si v duchu spočítala, že to znamená, že se možná nevdám ještě nejméně pět šest let. A určitě jsem tuhle četla něco o tom, že se má otěhotnět před pětatřiceti, jinak je šance, že vůbec budu mít děti, asi tak tři procenta.

„Jaká vajíčka si dáš?“ zeptala se Lex.

Ale neposlouchala jsem. Protože jsem začínala vážně vyšilovat. Možná se nikdy nevdám? Možná půjdu všem kamarádkám na svatbu sama? Možná na všech pozvánkách, které kdy dostanu, bude nahoře napsáno jen Polly a já tam půjdu sama a lidi se budou ptát „Tak jak jde život?“ a já s falešným veselím odpovím „Ještě jsem ho nenašla!“ a oni se na mne smutně podívají, jako bych jim právě řekla, že mám smrtelnou chorobu. A pak budou po večeři tančit v párech a já budu tančit sama… a všechny moje kamarádky budou mít děti a ze mne bude divná asexuální stařena – teta Polly –, která tu a tam zajde na oběd a bude cítit po sušenkách k čaji. „Chudák stará Polly,“ budou si říkat kamarádky mezi sebou. „Taková škoda, že nikdy nikoho nepotkala.“ Umřu sama ve svém bytě a najdou mě až za několik měsíců. Ačkoliv to nejspíš ani nebude můj byt, protože si ho nebudu moct dovolit koupit, a ani nebudu vědět, co je to penze…

„POLLY?“ ozvala se Lex.

Zdvihla jsem oči. „Ano?“

„Jaká si dáš vajíčka?“

„Ach. Nevím. Zrovna jsem myslela na penzi.“

„Ty jsi tak divná,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Já si dám míchaná a k nim avokádo. A další šálek čaje.“

Podívala jsem se znovu do jídelníčku. Vajíčka, pomyslela jsem si. Ha! Lex se to tu mlelo o vajíčkách, když ta její byla v pohodě. To o svoje jsem si dělala starosti.

*

V pondělí ráno jsem absolvovala svůj obvyklý rituál: přišla jsem do práce, dala kabelku na stůl, šla si do Pret pro americano, vrátila se ke stolu, zkontrolovala všechna sociální média na telefonu i počítači, ačkoliv jsem je kontrolovala průběžně v autobuse cestou sem. Instagram, Twitter, Facebook a znovu.

Můj prst znovu zakroužil nad tlačítkem Sledovat na Callumově instagramovém profilu. Pořád mi to nešlo z hlavy. Byl to dobrý nápad? Špatný? Mám? Nemám? Kdyby se kdy stala ta nepravděpodobná věc, že bych byla prezidentkou Spojených států, musela bych být s jaderným tlačítkem rozhodnější. Klepla jsem na Sledovat a rychle jsem telefon položila zpátky na stůl.

„Polly, můžeš za deset minut přijít do mé kanceláře?“ zakřičel Peregrine z té své. „Musíme se pořádně opřít do toho příběhu Jaspera Miltona. Lala taky. Kde je Lala?“

„Nevím,“ řekla jsem pomalu a mračila se na vedlejší stůl, u kterého měla sedět Lala. „Napíšu jí.“

Teoreticky Lalina práce spočívala v tom, že se starala o společenské stránky v Posh!, na kterých příšerně tlustí chlapi s červeným obličejem tančili s příšerně hubenými ženami vylepšenými plastikou. Ve skutečnosti spočívala v tom, že Lala tu a tam napsala e-mail kamarádkám a zeptala se, jestli může nafotit jejich svatbu. Bylo jí osmadvacet a byla oslnivě krásná. I když měla špatný den, pořád vypadala jako neupravená Brigitte Bardot, blond vlasy vyčesané, oční linky z předešlé noci. Dcera patnáctého hraběte z Oswestry dokázala rozlišit polévkovou lžíci od dezertní. Na druhou stranu vám nebyla schopná říct, kdo je premiér nebo kolik je jedna plus tři, ani nic moc jiného. Její milostný život byl podobně chaotický. Muži ji prvních pár schůzek zbožňovali, ale poslední tři se nenápadně vytratili potom, co s nimi spala. „Myslím, že to asi dělám špatně,“ řekla Lala smutně o pár měsíců později, když seděla u stolu, a pak si objednala z Amazonu Radost ze sexu.

Brýtro, La, P. vyvádí. Kdy dorazíš? X

Položila jsem telefon zpátky na stůl. Další úkol: zjistit, co chystá Jasper Milton, markýz z Miltonu a notoricky známý lamač srdcí. Lala se s ním jednou muchlovala během focení v Gloucestershiru a pak šli párkrát na rande. Lalina matka byla celá rozrušená vyhlídkou, že by její dcera chodila s nejžádanějším svobodným mládencem v kraji, ale skončil to s Lalou o pár týdnů později, když se neukázal na večeři a celý den strávil v kasinu v Knightsbridge, kde sázel na dostihy v Cheltenhamu.

„Nechci chodit s někým, kdo přede mnou dává přednost koním,“ řekla Lala plačtivě další den v kanceláři. Nechtěla jsem jí říkat, že tohle platí skoro o celé britské aristokracii.

Jaspera, jak jsem věděla díky práci pro Posh!, vždycky vyfotili na nějakém večírku, s drinkem v jedné ruce a cigárem v druhé, kolem obdivný hlouček žen. Ale tenhle víkend jsem nic nečetla, a tak jsem si ho rychle vygooglila, abych zjistila, o čem to Peregrine mluví. Aha, tady to máme. Klikla jsem na titulek v Mail on Sunday: EXKLUZIVNĚ: PLAYBOY ZNOVU VOLNÝ!

Obrázek pod ním ukazoval pohledného blonďáka potácejícího se dveřmi z nočního klubu, bosého a s rozepnutou košilí.

Někteří říkali, že je to jen otázka času, začínal článek, ale Mail on Sunday může potvrdit, že Jasper, markýz z Miltonu, ukončil vztah s lady Caroline Aspidistrou po pouhých třech měsících. Zdroje blízké markýzovi, zde zachycenému v pátek večer v Kensingtonu, tvrdí, že se dvojice pohádala kvůli jeho večírkům a pozdnímu návratu z nočního klubu The Potted Shrimp v Chelsea počátkem minulého týdne, který byl pro lady Caroline nejspíš poslední kapkou.

Je to další z nepřetržité řady rozchodů dvaatřicetiletého playboye, který byl jen za poslední rok spojován s dánskou princeznou Clarou, lady Gwendolyn Spongeovou a herečkou Ophelií Jenkinsovou. Jeho přátelé si prý dělají starosti, protože se nezdá, že by se chtěl usadit.

Samotného Jaspera citovali ke konci:

Caz je báječná dívka. Mám-li být upřímný, pro mne až příliš dobrá. Ale naše cesty se rozešly. Obávám se, že to je vše, co vám k tomu mohu říct. Teď si dejte odchod a nechte mě o samotě s kocovinou.

Kromě pověsti nebezpečného lamače srdcí jsem toho o Jasperovi moc nevěděla. Klikla jsem na jeho stránku na Wikipedii a sjela dolů. Vyrůstal na hradě v Yorkshiru, vykopli ho z Etonu kvůli tomu, že svedl místní zdravotnici, pak vstoupil do armády a šest měsíců sloužil v Iráku. Nebylo moc jasné, čím se zabýval teď, krom toho, že se potácel z nočních klubů. Ale jeho studijní či pracovní nedostatky nehrály příliš roli, protože byl další na řadě k závratnému dědictví.

Jeho otec byl vévoda z Montgomery, vojenský sympaťák, který získal medaili za statečnost na Falklandách a údajných pět set milionů liber si zasloužil. Také se říkalo, že ho čím dál víc zlobilo srdce, takže Jasper zdědí stodvacetipokojový hrad v Yorkshiru, patnáct tisíc akrů pozemků, dalších dvacet tisíc akrů ve Skotsku, dům v jižním Kensingtonu a všechny umělecké předměty, nábytek a stříbro, které rodina za staletí nashromáždila.

„Jsem tady!“ zařvala Lala, když vtrhla do dveří. „Promiň, to bylo děsné ráno. Měla jsem ty nejpříšernější sny a pak mi nefungoval fén, pak jsem nemohla najít žádné čisté kalhotky a…“

„To nic, ale chce s námi mluvit ty-víš-kdo o Jasperu Miltonovi. Slyšelas o něm?“

„Ach, chudáček Jaz, co zase vyvedl tentokrát?“ zeptala se Lala a vysypala na stůl obsah kapes. Mince, papírky od žvýkaček, zapalovače, balzámy na rty a účtenky od taxíku se rozletěly všude.

„Podle všeho je zase volný. Rozešel se s lady Caroline Jaksejenjmenuje. Vyfotili ho, když vypadl z klubu, je to na Mail.“

Lala mi přes rameno nakoukla na monitor. „Já to věděla, že to nevydrží. I když…“ Postavila se a počítala na prstech. „Tři měsíce. To u něj není špatné. Nejspíš rekord.“

„DO PRDELE, MŮŽETE OBĚ PŘIJÍT DO TÝ PODĚLANÝ KANCELÁŘE ZATRACENĚ HNED? TOHLE JE KUREVSKY VELKEJ PŘÍBĚH!“

„Vydrž, jen co najdu gumičku. Kde mám všechny gumičky do vlasů?“ řekla Lala a naklonila se přes stůl a přehrabovala se v hromadě špinavých papírků.

„Kašli na vlasy. No tak, jdeme, než nás sjede.“

„Přesně tak, vy dvě,“ řekl Peregrine, aniž by vzhlédl od počítače, když jsme vešly. „Nejžádanější chlap v zemi je k mání. Zase. Chci to velký, takže sebou musíme hodit.“

„Co třeba rodina jako taková?“ zkusila jsem. „Promluvíme s každým, na koho přijdeme, kdo zná rodinu. Jak se daří vévodovi? Jak se cítí? Co se děje s vévodkyní? Takové věci.“

Podívala jsem se na Lalu, jestli něčím přispěje, ale hrála si s kytkou na zápisníku.

„V podstatě velký profil celé rodiny,“ tlačila jsem dál.

„Ne, ne, ne, to už všechno v novinách je, touhle dobou už budou mít lidi z vesnice a snažit se vyhrabat něco o vévodově zdraví. Chci víc. Chci vědět, co měl vévoda k snídani, co za pitomosti dělá vévodkyně celý den, co Jasper dělá celý den doma. Proč nemůže najít lásku? Proč se nemůže usadit? Co skutečně hledá? Potřebujeme čtenářům nabídnout víc než pár citací nejmenovaných zdrojů. Chci pořádný pohled zevnitř.“

„Pořád můžu požádat Jaspera o rozhovor,“ navrhla Lala a vzhlédla od zápisníku.

„Udělal by to?“ zeptal se Peregrine a poškrábal se na hlavě. Lupy se snesly k zemi jako sněhové vločky.

„Nevím, ale můžu se ho zeptat,“ odpověděla Lala a znovu sklonila hlavu ke své květině.

Peregrine si vzdychnul. Bojoval s Lalou, její nedochvilností, s pondělními rány, kdy se v kanceláři objevovala až v poledne. Její seznam nepravděpodobných výmluv zahrnoval v minulosti nedostatek spánku kvůli štěnicím a nutnost zavolat údržbáře, aby ji zbavil pavouka v koupelně. Ale stejně tahle kancelář Lalu potřebovala. Její náhodné úvahy o britských snobech – „Jo, mimochodem, tenhle víkend jsem zaslechla, že vévoda z Anchovy má pletky se svým komorníkem…“ – byly pro časopis životně důležité.

„Dobře, Lalo, skvělé, díky. Mohla by ses s Jasperem laskavě spojit dnes ráno a zjistit, co k tomu říká?“

„Jistě. Můžu si jen nejdřív skočit pro kafe? Zoufale nutně ho potřebuju, v noci jsem toho moc nenaspala.“

„Dobře, jdi si dát kafe a pak bys laskavě mohla zavolat Jasperovi? Kdybys tuhle jednu drobnou maličkost mohla stihnout dnes ráno?“

„Jo, jo, najdu ho, Peregrine, neboj. Chudák starouš Jaz.“

„Polly, mezitím chci, aby sis to vzala na starost. Můžeš se pustit do pátrání. Projdi stará témata. Dělali jsme s vévodou před pěti lety rozhovor. Myslím, že to bylo, když omylem šlápnul na zbraň a zastřelil jednoho ze svých labradorů.“

„Jdu na to.“

Strávila jsem zbytek dne střídavým pátráním po Montgomeryových a obsesivním kontrolováním Instagramu, abych viděla, jestli mne Callum taky začal sledovat. Když jsem musela na chvíli odejít od stolu – do Peregrinovy kanceláře, čůrat, v poledne do Pret – brala jsem si telefon a taky ho pořád kontrolovala. Ale ani kolem půl šesté odpoledne mě Callum ještě pořád nezačal sledovat a moje nálada se vznášela někde mezi depresí a sebevraždou.

*

„Takže mám dobré zprávy,“ prohlásila Lala další den ráno v Peregrinově kanceláři a omotávala si pramínek vlasů kolem tužky. „Jasper říká, že nám dá rozhovor, exkluzivní, protože nám věří, ale já to nechci dělat. Bylo by to trochu divné, víš, vzhledem k tomu všemu…“

„Úžasné, díky, Lalo. Blahopřeju k tomu nejproduktivnějšímu, cos kdy udělala. Kdy má čas?“

„No, navrhl poslední víkend v lednu, doma na hradě Montgomery. Budou střílet, takže budou všichni doma, a říkal, že kdokoliv bude dělat rozhovor, bude vítaný, aby se k nim v sobotu připojil a šel si s nimi zastřílet a pak se zdržel na večeři. Šlo by to?“

„Proč nás pouští tak blízko?“ zeptala jsem se podezíravě. Normálně jsme dostali s daným člověkem půl hodiny, museli mu e-mailem poslat seznam neurážlivých otázek předem – Jaká je vaše oblíbená barva? V jakém jste se narodil znamení? Jaké je vaše oblíbené zvíře? – a pak u celého rozhovoru seděla gorila jako rotvajler čekající na to, aby mohl novináře roztrhat, kdyby se opovážil od otázek odchýlit.

„Ehm, vážně si nejsem jistá. Myslím, že rodina prostě jen chce uvést věci na pravou míru a má pocit, že se na to hodíme. Slíbila jsem jim, že to bude pěkný článek,“ odpověděla Lala. „To snad bude, ne?“

„No jistě!“ prohlásil Peregrine. „Bude vynikající. Už vidím ten titulek: NA LOVU S NEJŽÁDANĚJŠÍM SVOBODNÝM BRITEM!“

„Polly,“ pokračoval, „chtěl bych, abys ten rozhovor udělala ty, takže zruš cokoliv, cos měla na ten víkend v plánu, a začni se připravovat. Chci, abys o něm zjistila všechno, co se dá. Proč si neudrží přítelkyni? Tlačí ho vévoda s vévodkyní do svatby? Myslí si, že někdy najde tu pravou? A můžeš si o tom promluvit s grafickým oddělením, chci Jasperovy fotky během let. Když nesl prstýnky na svatbě lichtenštejnského krále, první den na Etonu, univerzitní léta, na dostizích, na lovu a tak dál. Všechno.“

„Jistě,“ řekla jsem, ale najednou jsem byla nervózní. „La, co bych si měla vzít na sebe? A ta večeře bude formální?“

„Na střílení budeš potřebovat tvíd, klobouk a nějaké vysoké boty. Jo a nějaké lovecké ponožky. A v sobotu večer to bude nejspíš black tie.“

„Black tie? Jenom kravata?“

„No, však víš, šaty nebo sukně. Ke kolenům nebo delší. A podpatky,“ dodala Lala.

„Polly, přestaň vyšilovat kvůli detailům,“ utnul to Peregrine. „Lalo, vezmi ji do šatny a vyřešte to.“

Když jsem se vrátila k počítači, na Instagramu jsem měla malé červené upozornění – Callum mě začal také sledovat. Jen za čtyřiadvacet hodin, pomyslela jsem si, což působí divně, když má každý telefon pořád u sebe. A pak jsem si pomyslela, že bych měla přestat tak šílet.

„Lalo, koukni, taky mě sleduje.“

„Kdo?“

„Ten chlap, Callum, jak jsem ti o něm říkala, ten z víkendu.“

„Aaach, ano. Ten co bydlí v Brixtonu?“

„Ne, ne. To je Bill. Potkala ses s Billem.“

Zamračila se na mne.

„No, víš, tmavé vlasy, dělával pro Google, teď vyvíjí vlastní apku.“

„A jo. Sladký. S dolíčky?“

Zamračila jsem se. „Máš podivný vkus. Ale ne, nemyslím Billa.“

„A kdo tedy?“

„Callum.“

„To je ten s tím Instagramem?“

„Jak to myslíš?“

„Je to ten, co si tě zrovna přidal na Instagramu?“

„ANO. Bože, mám pocit, že při tomhle rozhovoru zestárneme a umřeme.“

„Ale kdo to je?“

„Billův kamarád. V pátek večer po večeři u Billa jsem se s ním líbala. Ty si vážně nepamatuješ, že jsem ti tohle všechno včera říkala?“

„Kdy?“

„Když jsme šli na kafe potom, co jsme s Peregrinem mluvily o Jasperovi.“

„Jo tak… Pols, bylo pondělí jedenáct ráno. V pondělí v jedenáct ráno si sotva vzpomenu, jak se jmenuju.“

„Takže ti to musím celé vykládat znovu?“

„Ano. No tak. Pojďme do šatny a můžeš mi to tam vyprávět.“

*

Zatímco jsem opakovala celý příběh páteční noci, Lala s Allegrou, francouzskou módní redaktorkou časopisu (přezdívanou Legs podle toho, že měla nohy hubenější než jídelní hůlky), se proklikávaly webovými stránkami a hledaly vhodné tvídové šaty. Po půl hodině och a ách se rozhodly pro následující:

1. jeden tvídový kabát Ralph Lauren,

2. jeden hnědý plstěný klobouk s trčícím pérem („Musíš mít klobouk, Pols, pracháči mají rádi, když všichni nosí klobouky, protože tak můžou předstírat, že je doba před dvěma sty lety a oni všechno řídí.“),

3. jeden pár jezdeckých bot Jimmy Choo,

4. jedny černé šaty Dolce & Gabbana v tříčtvrteční délce,

5. jeden pár bot na podpatku Charlotte Olympia.

„A ne moc make-upu, Pols, nemají rádi moc výrazné líčení,“ dodala Lala přísně.

„Proč? Co je na make-upu špatného?“

„Je vulgární. Vypadáš s ním, jako by ses příliš snažila.“

„Dobře. A co si mám udělat s vlasy?“

„Nesmí být moc dokonalé, jinak by to vypadalo, že jsi marnivá a trávíš celý den v domě.“

„Namísto toho, abych běhala venku a zabíjela zvířata?“

„Přesně tak. Spokojená? Kdo ví, možná by ses mohla bláznivě zamilovat do Jaspera a nakonec si ho vzít. Jen si to představ. Ach, leda bys už přítele nepotřebovala.“

„Callum není můj přítel. Copak jsi mě vůbec neposlouchala?“

„Ale chceš, aby byl? Musí se ti líbit, jinak bys o něm pořád nemluvila.“

„Musela jsem o něm pořád mluvit, protože jsi mě neposlouchala. A já vážně nevím. Myslím, že je to možná jen rozptýlení. Nebo mi možná tikají biologické hodiny.“

„So to jsou ty chodiny?“ vmísila se do hovoru Legs. Jako Francouzka většinu věcí nesnášela, ale ze všeho nejvíc tlusté lidi, většinu forem uhlohydrátů, londýnské autobusy, boty bez podpatku, jakékoliv pohodlné a funkční oblečení, Peregrina a déšť.

„To je věc, která se prý dostaví po třicítce,“ vysvětlila jsem jí. „Znamená to, že chceš mít děti.“

„Pff. Ty nemůšeš mít děti. Mimina nejsou fůbec šik,“ řekla Legs.

„Ne, ne. Tedy nechci říct ne, jednou je chci mít. Ale ne teď. Ani si to nemůžu dovolit. Sotva si můžu dovolit vlastní oběd.“

„Pff.“ Legs toho k obědu taky moc nesnědla. Vždycky si dávala k snídani americano s mlékem z makadamiových ořechů, k obědu dietní kolu, pak několik martini nebo jakoukoliv módní večeři, kterou měla ten večer na programu a při které postrkovala po talíři kousíček ryby tak maličký, že byl sotva vidět, natož aby ho člověk snědl.

Později v týdnu jsem si udělala domácí úkol o Montgomeryových, což znamenalo vygooglit si je a listovat starými výtisky Posh!. Pokud se mi podařilo zjistit, byly tam čtyři hlavní postavy, které všechny budou tento víkend přítomny. Hlavní pozornost se pochopitelně soustředila na Jaspera. Třiatřicetiletý Jasper, markýz z Miltonu. Uhlazený playboy s pískově hnědými vlasy, vysoký a posedlý koňskými dostihy. Každopádně měl dokonalé způsoby ještě přibližně deset minut poté, co se s někým vyspal; pak ztratil zájem a vrátil se ke čtení Racing Post. Když odešel z armády, vrátil se domů, a jak se zdá, naučil se spravovat rodinné sídlo.

Pak tu byl jeho otec Charles, vévoda z Montgomery. Jako bývalý armádní důstojník byl ten typ muže, který pokaždé v 7.55 posnídá svůj toast s marmeládou ve svém stotřiapadesátipokojovém domě, po snídani si přesně v 8.40 dojde na velkou, pak jde vyvenčit svého černého labradora a v 9.30 se usadí ke stolu, aby napsal dopis do Telegraphu ohledně stavu ozbrojených sil. Podle zpráv v novinách byl párkrát v nemocnici kvůli několika operacím srdce a byl slabý jako fazolový lusk.

Vévodova manželka, Jasperova matka, se jmenovala Eleanor, vévodkyně z Montgomery. Vyrůstala na skotském hradě a byla šílená. Jaksepatří šílená, podle posledních rozhovorů v Posh!, ve kterých mluvila jen o svých kuřatech. Co já vím, tak byla blázen do svých kuřat. V jednu chvíli jich měla devětatřicet, každé jinak pojmenované. Jak řekla jednomu novináři, když se ta kuřata narodila, trik byl v tom, že je nosila v podprsence, aby s nimi navázala pouto. „Nikdy jsem žádné nerozmáčkla,“ prohlásila. „Miluju je, jako by to byly moje vlastní děti. Možná ještě víc.“

Jasperova sestra lady Violet pro změnu milovala koně. Podle všeho nikdo z rodiny nedokázal navázat normální vztahy s lidmi, a tak navazovali podezřele blízká přátelství se svými zvířaty. Violet bylo pětadvacet a také bydlela doma v Yorkshiru. Pokoušela se o kurz vaření, kurz kancelářské práce, základní výtvarný kurz a kurz vyšívání. Teď jí nejspíš kurzy došly. Neměla přítele, ačkoliv kdysi ji spojovali s princem Harrym. Ale koho ne?

To byl tedy program na víkend – rodina, se kterou jsem měla udělat osmistránkový rozhovor pro Posh! a dokázat, jaká je to normální a bezúhonná rodinka.

Totéž odpoledne mi přišla zpráva od mámy:

Přišel ten dopis. Mám být druhého února v 16.15 v nemocnici sv. Tomáše. Je to v pohodě, drahoušku? X

Podívala jsem se do diáře. Bylo to týden potom, co mám jet na hrad Montgomery, takže přiměju Peregrina, aby mi dal odpoledne volno.

Jasně, v pohodě. Zavoláme si později. Xxxx

3

V sobotu ráno jsem v 7.05 chytila spoj od King’s Cross, který těsně před desátou dojel na nádraží v Yorku, kde mě nabral volný taxík.

„Chcete na hrad?“ zeptal se řidič. Jeho auto bylo cítit po psech.

„Ano, prosím,“ odpověděla jsem, zavřela oči a opřela se o sedadlo, abych dala najevo, že nemám chuť klábosit.

„Znám toho mladého lorda Jaspera,“ řekl řidič, když auto nastartovalo.

„Hmm,“ odpověděla jsem se zavřenýma očima.

„Vozím ho od doby, kdy byl ještě kluk.“

„Hmm.“

„A jestli chcete něco vědět…“

Nechci.

„… s tou rodinou něco není v pořádku. Všechny ty peníze, všechny ty pokoje, všechny ty jejich koně. A lord Jasper je už zase v novinách. Pořád nemá ženu. A pak to mezi vévodkyní a hajným. No copak to je správné, ptám se?“

„Hajným?“ Otevřela jsem oči.

„Ach, ano,“ přikývl hlavou. „Jestli chcete něco vědět, je to nechutné, takhle se chovat, když manžela zlobí srdíčko. Kdyby na tohle moje Marjorie někdy jen pomyslela… Ne že bych jí v tomhle ohledu dal někdy důvod ke stížnostem.“

Přes ten osobní detail jsem se rozhodla přenést mlčky. „A o vévodkyni to všichni vědí?“

„No jo, tady určitě všichni. A Tony, to je ten chlápek, se tím každý večer vytahuje v hospodě.“ Potřásl hlavou.

„Jak dlouho už to trvá?“

„Roky, pokud já vím. Já vám říkám, kdyby moje Marjorie…“

O dvacet minut později zastavil před hlavním vchodem. „Tak, jste tady, bude to pětadvacet liber. Budete chtít později zase odvézt?“

„Ne, děkuji, zůstanu tu přes noc.“

„Máte pravdu! Stejně si vezměte vizitku, nikdy nevíte.“

Vystoupila jsem a podívala se vzhůru. Disneyovský zámek vedle toho vypadal malý. Mělo to vížky a z rohů se šklebily chrliče. Bylo to místo, odkud by zrádný středověký šlechtic osnoval plány tažení na Londýn. Škubla jsem kovovým táhlem vedle vchodových dveří. Nic. Zatáhla jsem znovu. Nic. Nakoukla jsem přes sklo vstupními dveřmi do haly a zahlédla jsem velký krb. Nikde ani živáčka – jen obrovský vycpaný medvěd stál vedle velkého klavíru.

V rozpacích jsem se po špičkách vydala přes trávník k průčelí domu, abych našla jiné dveře, jako venkovan, který přišel zaplatit nájem. Pak jsem velkým kamenným obloukem na levé straně hradu uviděla dveře, které se náhle rozletěly a ven vypochodovala mužská postava celá zahalená v tvídu, následovaná černým labradorem. Tvídový klobouk, tvídový kabát, tvídové kalhoty. Jediné, co nebylo z tvídu, byl jeho obličej – a ten byl rudý.

Otočil se a zakřičel za sebe: „VŠEM JSEM ŘEKL, ŽE POTŘEBUJEME BÝT PŘIPRAVENÍ V JEDENÁCT. A JAKO OBVYKLE V TÉHLE RODINĚ MÁTE VŠICHNI ZPOŽDĚNÍ! Nevím, proč nemůžeme nikdy nic udělat včas – zatracený binec…“

Muž v tvídu si mě všimnul.

„A VY JSTE KDO?“ zařval.

„Ehm, dobrý den… já, no… Jsem z časopisu Posh!. Přišla jsem za Jasperem kvůli rozhovoru.“

Zamračil se. „Ach, ta novinářka,“ zaburácel skoro stejným tónem, jako by někdo jiný řekl „pedofil“.

„Mám tu být dnes… a zůstat přes noc… a pak napsat článek…,“ koktala jsem.

„S tím nemám nic společného, to hledáte mého syna Jaspera. Asi je nahoře ve svém pokoji. Budete mne muset omluvit, snažím se připravit na ten zatracený lov.“ Vévoda z Montgomery se otočil, aby do otevřených dveří zařval: „ALE DNES RÁNO MAJÍ VŠICHNI ZATRACENÉ ZPOŽDĚNÍ!“

Znovu se podíval na mne. „Projděte tudy a najděte Iana, ten vás nasměruje. A kdyby se vám podařilo přimět někoho z mé rodiny, aby si pospíšil, bylo by to úžasné. Kde mám toho zatraceného psa? Ach, tady jsi, Inco. Hodný kluk, pojď, jdeme.“ Prošel kolem mne pod kamenným obloukem, pes u jeho nohy, a zadní vchod nechal otevřený.

Uvnitř byla místnost páchnoucí bahnem a vlhkými ručníky, nacpaná kabáty, holinkami, klobouky, rybářskými pruty a psími pelechy. Žádní lidé. A tak jsem s obavami prošla místností, cítila se jako vetřelec a bála se, že se každou vteřinu spustí alarm, až do chodby dlouhé tak, že jsem neviděla její konec. Ze stěn na mne shlížely obrovské portréty. Mžourala jsem na nejbližší z nich, zobrazující prostě vyhlížející ženu v zelených hedvábných šatech s vyčesanými vlasy.

„Vévodkyně z Montgomery, 1745,“ četla jsem štítek pod obrazem. Chodbu lemovali další Montgomeryové. Muži i ženy, při těle i hubení, s vousy i miminka. Když jsem se vydala chodbou, zavanul ke mně cigaretový kouř.

„Kdo je tam?“ ozval se vřískot z pokoje vlevo. „Iane, to jste vy? Nemůžu najít kalhoty.“

„Ehm, ne, to není Ian,“ řekla jsem a strčila hlavu do velké kuchyně, kde jsem uviděla ženu sedící u stolu, s cigaretou v ruce. Kouř se klikatil vzhůru ke stropu. Měla na sobě tmavě zelené polo tričko a bílé kalhotky. Žádné kalhoty.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Jsem Polly. Omlouvám se, že… ehm… ruším. Jen jsem měla jít dál a najít nějakého Iana, protože jsem si přišla promluvit s Jasperem. Jsem z Posh!“ mumlala jsem. „Z toho časopisu.“

Žena dlouze potáhla z cigarety. „Ano, taky se pokouším najít Iana. Potřebuji kalhoty. Všichni máme dnes ráno zpoždění a já mám hrozné problémy s manželem. Jako obvykle.“

„Ach,“ řekla jsem stylem, který – jak jsem doufala – naznačoval, že s ní soucítím a že mne nevyvádí z míry, že mne poctila audiencí vévodkyně ve spodních kalhotkách. Kdo byl Ian a kde byl?

Pes, který vypadal jako Bertie, ležel stočený a spal na opěradle gauče pod kuchyňským oknem. „Ten je sladký,“ řekla jsem a kývla k němu hlavou ve snaze navázat hovor, abych přestala myslet na vévodkyniny kalhotky. „Máte teriéra?“

Vévodkyně se ohlédla přes rameno. „Ano, byl to teriér. Jorkšír Toto. Ale už je mrtvý.“

„Aha.“

„Ten je taky mrtvý,“ řekla a ukázala na oranžové morče na poličce s knihami.

„Ach, pravda.“

„Nemůžu pohřbívat mazlíčky, víte. Tak mi je vycpává preparátor ve městě.“ Znovu potáhla z cigarety. „Třeba jednou udělám totéž s manželem.“

Naštěstí jsem zaslechla blížící se kroky.

„Iane, tady jste!“ vykřikla vévodkyně. „Nemůžu najít kalhoty. Neviděl jste je?“

Otočila jsem se. Ian byl podle všeho obrovský majordomus, určitě přes metr osmdesát, v uniformě a s vlasy uhlazeně sčesanými na stranu. Přes ruku mu visely tvídové kalhoty.

„Jsou to tyto, madam?“

„Ano. Vy jste drahoušek.“ Vévodkyně típla cigaretu a postavila se. Byla vysoká, s bledýma štíhlýma nohama. Odhodlaně jsem zírala do země.

„Mimochodem, tohle je Holly, přišla udělat rozhovor s Jasperem. Jak dlouho tu budete?“

„No, říkal, že dnes a přes noc, myslím, pokud to nevadí. Chci říct, nemusím zůstávat, potřebuji jen…“

„Ne, zůstaňte,“ zadržela mne vévodkyně a vzala si od Iana tvídové kalhoty. „Je to milé mít tady nějakou čerstvou krev,“ dodala. Znělo to výhrůžně.

„Půjdete s námi dnes ven?“

„Já nevím jistě,“ odpověděla jsem zmateně. „Co to… tedy, co to znamená?“

„Co?“

„To, co jste právě řekla. Jít s vámi ven.“

„Aha,“ řekla překvapeně. Pak velmi pomalu, jako by mluvila s malým dítětem, pokračovala: „Půjdete s námi na lov?“

„Se zbraní?“

Usmála se na mne. „Ne, drahoušku, zbraň vám nedáme. Nevypadáte jako cvičený zabiják. Jít s námi znamená jít s námi a dívat se. Pěkná zima, děsivá nuda. Ale můžete být s Jasperem.“

Ulevilo se mi. „Ach, dobře. Tak tedy ano, myslím, že ano. Pokud to nevadí.“

„Máte něco na sebe?“ zeptala se a stoupla si, aby si natáhla sama kalhoty. Jedna noha, pak druhá. Celou dobu se mnou udržovala oční kontakt. Bylo to jako nějaký podivný striptýz pozpátku.

„Ehm, ano. Tady.“ Potřásla jsem víkendovou taškou.

„Dobře, tedy, už máme hrozné zpoždění. Iane, připravil někdo pokoj?“

„Ano, madam.“

„Báječné, v tom případě můžete Holly ukázat její pokoj a ona se může rychle převléknout. Netušíte, jaký bude kravál, jestli nebudeme do deseti minut ve stájích. A pak ji vezměte do Jasperova pokoje, ano?“ Vyrazila směrem k místnosti s botami.

„Vlastně jsem Polly,“ řekla jsem Ianovi omluvně.

„Vítejte, madam,“ odpověděl a napřáhl velkou ruku, aby mi vzal tašku.

Šla jsem za Ianem, když pomalu vyšel z kuchyně a kráčel chodbou kolem mrtvých Montgomeryových, po stáčejícím se schodišti, další chodbou, po několika schodech pokrytých kobercem. Pak se otočil a otevřel dveře.

„Prosím, máte pokoj po chůvě. Hned tady je koupelna. Nechám vám chvilku na převlečení a pak vás vezmu za lordem Jasperem.“

„Skvělé, děkuji. Ano, prosím.“

Vešla jsem do pokoje a Ian za mnou zavřel dveře. Pokoj vypadal, jako by se tu padesát let nic nezměnilo. Květované tapety, žloutnoucí koberec a růžový prošívaný přehoz přes úzkou postel. Zatlačila jsem dlaní na matraci a trhla sebou, když pod ní zazněla pružina. Na krbové římse byla vycpaná fretka s odpornýma růžovýma očima. V tašce mi zabzučel telefon. Byla to Lala.

Jsi tam? Posílej zprávy. Xxx

Mrskla jsem telefon na přehoz. Stačí potom, potřebovala jsem si navléknout tvíd. O chvíli později jsem vypadala jako viktoriánská průzkumnice na výpravě po zaprášených puklinách říše. Měla jsem takhle vypadat? Vylovila jsem z tašky lesk na rty a nanesla ho, aby se neřeklo, pak jsem se znovu podívala do zrcadla. Kdyby mě viděl Joe, umřel by smíchy.

Ozvalo se diskrétní zaklepání a zakašlání za dveřmi.

„Pardon, pardon, už jdu.“ Hodila jsem lesk na postel a otevřela dveře.

„Skvostné,“ pronesl Ian. „Následujte mne.“

Volné tempo bylo očividně Ianovo oblíbené. Následovala jsem ho zpátky nahoru po schodech pokrytých kobercem a dál chodbou.

„Lorde Jaspere,“ řekl Ian, když se zastavil před zavřenými dveřmi, za kterými jsem slyšela hrát Van Morrisona. „Mám tady tu novinářku z Londýna.“

Van Morrison ztichl. „Šmarjá,“ ozvalo se zasténání.

„Nejmenuje se Maria, sire. Jmenuje se Polly,“ poznamenal Ian.

„To se povedlo,“ prohlásil Jasper, když rozrazil dveře a usmál se na mne. „Ahoj, Polly, Lalina kamarádka je i moje kamarádka.“

Byl pohledný, to jsem musela uznat. A vyšší, než jsem čekala. Měl modré oči a špinavě blond vlasy, které si rukou odhrnul na stranu. I on měl na sobě absurdní tvídové pumpky podkasané těsně pod koleny, ale košili měl volnou a rozepnutou. Byl také bos. Copak se v téhle rodině nikdo nedokázal sám pořádně obléknout?

Jasper mi podal ruku. „Těší mě. Jak se máte?“

Neměla jsem ale ani minutku na odpověď, protože se okamžitě obrátil k Ianovi.

„Iane, dobrý muži, zdá se, že nemůžu najít žádné lovecké ponožky. Tedy, nevím, co s nimi děláte, to je jíte? Každoročně koupím milion párů a pak zase přijde lovecká sezona a všechny jsou pryč. Povídám vám, to je konec.“

„Podívám se do pokoje vašeho otce, sire.“ Ian se otočil a tiše vyklouzl.

„No, Polly, moc se omlouvám. Je to tu blázinec, jak jste si už asi všimla. Potkala jste moje rodiče?“

„Ano, váš otec byl venku se psem a matka byla v kuchyni a hledala kalhoty.“

„A já tady hledám ponožky. To je binec.“ Znovu si odhrnul vlasy. „Vy každopádně vypadáte znamenitě. Už jste někdy byla na lovu?“

Stydlivě jsem sklopila oči ke svému tvídu. „Ach, děkuji. A ne, nebyla.“

Jasper si začal zapínat košili. „Dobře, dejte mi dvě vteřiny, a pokud ponožky dovolí, vydáme se na cestu. Mimochodem, jak to máte se psy?“

„Se psy?“

„Nevadí vám? Máte je ráda?“

„Ó ne… tedy ano. Miluju je. Vyrůstala jsem se psy. Matka má malého teriéra jménem Bertie.“

„To je sladké. Mně patří odporně nevycválaný labrador Bovril. Nevadilo by vám ho pohlídat, až budu střílet? Řeknu vám, kam se postavit a tak.“

„Jistě, to nebude problém. Ale co ten rozhovor?“

„Jaký rozhovor?“

„No, potřebuju si s vámi na chvíli sednout a povídat si o, no víte, o těch fotkách v novinách a…“ Nervózně jsem se odmlčela.

„Ach tak, s tím si nedělejte starosti. U večeře budeme mít spoustu času. Teď pojďme najít ty ponožky.“

*

O hodinu později jsem stála za Jasperem na poli na úbočí strmého kopce, držela jsem jednou rukou Bovrilovo vodítko a druhou svůj klobouk. Po poli bylo rozesetých pět dalších mužů, každý z nich držel pušku, za každým svědomitě stála žena a na vodítku držela labradora různé barvy. Vítr k nám přinášel podivné zvuky z lesa v dolní části pole, nějaké podivné cvrlikání a praskání hustého podrostu.

„Co to je?“ zeptala jsem se Jaspera.

Neodpověděl.

„Jaspere?“ Poklepala jsem mu na rameno a on se ohlédl. „Co je… ten… zvuk?“ vyslovovala jsem pečlivě a ukázala ke stromům.

„Počkejte.“ Vytáhl si z uší oranžové ucpávky. „Cože?“

„Promiňte. Jen jsem si nebyla jistá, co je to za zvuk.“

„To jsou nadháněči.“

„Kdo jsou nadháněči?“

„To jsou lidi, co plaší ptáky. Jsou tam dole, v lese, jdou k nám z druhé strany, aby vyplašili ptáky. Ti pak přeletí nad námi a… prásk. Chápete?“

Nezdálo se to moc fér, že horda lidí řvala v lese a snažila se, aby bažanti vyletěli k řadě ozbrojených mužů stojících na kopci. Bovril vedle mne si zívnul a lehnul si. Vylovila jsem z kapsy telefon, ruce už jsem měla ztuhlé chladem. Nadháněči – lidé, kteří loví ptáky, naťukala jsem si ztuhlými prsty poznámku. Jasper má psa Bovrila. Vévodkyně šílená, vycpává mazlíčky.

Náhle se vpravo ozvala hlasitá rána, až jsem nadskočila. Pustila jsem telefon zpátky do kapsy a vzhlédla do vzduchu, kde jsem uviděla bažanta klesat v malých kroužcích k zemi. S žuchnutím dopadl na trávu. Bovril se na něj podíval, pak na mne, pak zakňučel.

Znovu jsem ndskočila, když Jasperova zbraň vystřelila. Pach střelného prachu se vznášel ve vzduchu a za námi se ozvalo další žuchnutí, jak bažant padnul k zemi.

„Mohla byste pustit Bovrila z vodítka?“ instruoval mne Jasper s očima upřenýma k nebi, jako by vyhlížel Luftwaffe.

Bovril s radostí, že je volný, pelášil k mrtvému bažantovi, zdvihl ho za krk, poslušně přiklusal zpátky a složil mi ho k nohám. Podívala jsem se dolů a o kousek odsunula nohu, protože jsem si nebyla jistá, jestli by u Jimmyho Chooa vzali zpátky boty, na kterých by byla bažantí krev. Asi by se na to moc netvářili.

Výstřely burácely. Najednou z lesa vylétaly desítky ptáků. Přitiskla jsem si dlaně na uši a dívala se k nebi. Bažanti se nám řinuli nad hlavami, střelba pokračovala, někteří padali z nebe jako kameny, někteří letěli dál přes živý plot za nimi. Být vámi, tak bych letěla, přála jsem jim, letěla, dokud bych nebyla v teple a bezpečí, třeba v Africe.

Jasper si mumlal nějaké podivné sakrování a za ním se vršily prázdné červené nábojnice. Mezitím Bovril tryskem běhal sem a tam, nosil hrdě bažanty a vršil mi je k nohám. Někteří se ještě škubali. Zašklebila jsem se. Brr, co tady na tomhle studeném poli dělám? Chtěla jsem si jen sednout s Jasperem a mít ten rozhovor hotový.

Ozvala se píšťalka a Jasper sklopil zbraň. „No, to nebylo špatné, ne? Muselo to být tak šedesát ptáků, co odtamtud vyletěli.“

Chudáčci, chtělo se mi říct. „Hmm,“ řekla jsem místo toho. „Jak dlouho už tohle děláte?“

„Od svých šesti.“

„Od šesti? Když mi bylo šest, učila jsem se hodiny.“

„Táta se mnou začal pěkně brzy. Tak, pojďme. Další naháňka a pak bude svačina.“

„Cože? Jdeme na svačinu?“ Dělala jsem si naděje, že se ohřeju.

„Ne, ne. Vy jste otřesná měšťačka. Naháňka. To je to, co děláme. Rozestavíme se po poli a čekáme, až nám naženou ptáky. Teď bude ještě jedna, pak svačina, pak nejspíš pár dalších, pak oběd, pak možná ještě dvě naháňky, záleží na světle.“

Den se přede mnou táhl. Prsty mi zbělely chladem a nohy nejspíš měly stejnou barvu, ačkoliv byly zabalené v kousavých vlněných ponožkách. To si Peregrine vypije, jestli při honu v Yorkshiru utrpím omrzliny.

*

Oběd se konal na hradě, v místnosti, kde na nás shlížely hlavy mrtvých zvířat. Jelení hlavy upírající před sebe skelné pohledy, zuřivé hlavy lišek, zebří hlava, hlava prasete bradavičnatého, hlava něčeho, co vypadalo jako jelen, ale mělo to zatočené rohy. Zírala jsem na ně. Ve Vítejte doma zebří hlavy neuvidíte.

„Posledního novináře, který za námi přijel, jsme taky zabili,“ ozval se za mnou hlas. Otočila jsem se. Byl to vévoda. „Dělám si legraci,“ dodal, než jsem stihla odpovědět.

„Tak si pojďte všichni sednout,“ nařídil.

Seděla jsem mezi mužem v jasně žlutých ponožkách a tvídovém outfitu, který se jmenoval Barny, a dalším hostem jménem Max. Zjistila jsem, že Barny se vlastně jmenoval Barnaby a byl padesátý první v řadě nástupnictví na trůn. Neměl práci, ale bydlel v rodinném sídle v Gloucestershiru a trávil čas lovem. Když zrovna nestřílel, prozradil mi, tak rybařil nebo jezdil dostihy.

„Aha,“ odpověděla jsem. Začala mi docházet témata nezávazné konverzace. Zdál se posedlý zabíjením zvířat. „Takže hodně cestujete?“

„Ne,“ řekl pevně, „jezdit do zahraničí je příšerné. Až na Alpy. Jezdím na lyže třikrát až čtyřikrát ročně. Rád bych jel do Indie lovit tygry, ale v dnešní době to hrozně komplikují.“

„Barny, nemůžeš říkat takové věci,“ připojil se k hovoru Max. „Polly, moc se omlouvám. Barny je naprosto děsný, ale všichni se přátelíme už od školy a nejspíš se ho už nezbavíme.“

„To bylo hrubé,“ reagoval Barny. „Letos nedostaneš žádné pozvánky na hony, Maxmiliáne.“

„Vidíte, Polly? Barny nás vydírá, abychom se s ním přátelili. Tragické.“

Podívala jsem se na Jaspera usazeného v čele stolu mezi dvěma blondýnami, které se na něj zbožně dívaly. Hádám, že to pro něj bylo přirozené prostředí. Uvolnil si límeček a opíral se o stůl, když jim něco vyprávěl. Sáhl po lahvi před sebou a oběma jim dolil, aniž by přestal mluvit, postavil lahev zpátky a podíval se podél stolu po mně. Zachytil můj pohled a mrknul. Prosím, pomyslela jsem si, nejsem tak povolná.

Obrátila jsem se k Maxovi, ve kterém jsem cítila když ne spojence, pak přinejmenším někoho, s kým bych byla schopná udržet konverzaci, a zeptala jsem se ho na ostatní. „Maxi,“ začala jsem, „kdo jsou všichni ostatní tady? Tedy pochopitelně znám Jaspera a jeho rodinu. Ale nejsem si jistá nikým dalším. Znáte je všechny?“

„Je mi to tak líto,“ řekl, složil ubrousek a položil ho na stůl.

„Jak to myslíte?“

„No, je mi líto vás, že jste musela přijít sem. Vypadáme všichni úplně absurdně?“ zeptal se Max.

Nebyla jsem si jistá, jak odpovědět. „Ne,“ řekla jsem po odmlce. „Jen se snažím odhadnout, kdo všichni jsou.“

„Dobrá, dovolte mi vám o všech povědět. Takže, vedle Jasperova otce je Willy Naseby-Dawsonová…“

Znovu jsem se podívala na blond dívku. „Proč se jmenuje Willy, když je to dívka?“

„Zkráceně Wilhelmina. Je z německé rodiny, je to Barnyho žena. Chudinka. A pak vedle ní z druhé strany je Archie Spiffingron, který se oženil s dívkou, s níž právě mluví Barny, s Jessicou. Brali se vloni, protože byla těhotná – její otec byl kvůli tomu hrozně naštvaný a trval na tom. Její rodina je nechutně bohatá. Její prapradědeček vynalezl železnici nebo tak něco. Každopádně velká svatba v Londýně, po šesti měsících se narodil syn Ludo, kterému je teď asi sedm měsíců, myslím. Jsem jeho kmotr.“

„To je sladké, kde je Ludo?“

„Netuším, asi s chůvou v Londýně. A pak z druhé strany Jessicy sedí Seb – Sebastian, lord Ullswater. Je to dost pochybná postava, býval u armády a teď prodává zbraně komukoliv, kdo je koupí. A je ženatý s tou dívkou z druhé strany vedle Jaspera, po mé pravici, která se jmenuje Muffy.“

„A co vy?“ zeptala jsem se.

„Jak to myslíte, co já?“

„Vy jste ženatý?“

Max zvrátil hlavu a rozesmál se. „Já jsem gay, drahoušku. Nepoznáte to, protože na sobě mám tak mužné kalhoty?“

„Ach, pravda,“ řekla jsem a začervenala se. „Ale i tak se můžete oženit.“

„Ano, to je pravda,“ přikývl.

„Máte přítele?“

„Ne. Nejsem moc dobrý v hledání přítele.“

„Maxi,“ oslovil ho Barny z druhé strany. „Nikdo z nás nechce nad pudinkem poslouchat skazky o tvém milostném životě.“

„Kéž bych nějaký měl, Barny, starý brachu. Poslední dobou to jde ztuha.“

„Měl byste se seznámit s mým spolubydlícím Joem,“ řekla jsem Maxovi. „Jste přesně jeho typ.“

„Opravdu? Jaký je jeho typ?“

„No, to je vlastně dost široký pojem, řekla bych. Ale tmavý, pohledný a zábavný – a z toho vy splňujete všechno.“

„Dobře,“ zahulákal vévoda z druhé strany místnosti a bouchl pěstí do stolu. „Dojezte si pudink a jdeme.“

„Tak pojďte,“ řekl mi Maxi a pak zavolal přes stůl: „Jaspere, dnes odpoledne ti ukradnu Polly, aby stála u mne. Violet, co kdybys šla s bratrem? Potřebuji si s Polly promluvit o jejím spolubydlícím.“

Jasperova sestra. Sotva jsem si té ženy, sedící jako třetí zleva ode mne, všimla. Vypadala mnohem tišší než její upovídaný bratr.

„Mně to vyhovuje,“ odvětila Violet a opatrně položila ubrousek zpátky na stůl. „Kdyby někdo chtěl další vrstvu, tak křičte, vypadá to, že dnes odpoledne bude pršet.“

*

Pršet začalo, když jsem stála za Maxem a čekala, až se začne znovu střílet. Rozmrzla jsem dost na to, abych u oběda udržela nůž a vidličku, ale teď už jsem měla ruce zase ztuhlé zimou. Max stál s puškou přehozenou přes rameno a z koutku úst mu visela cigareta.

„Jste v pořádku?“ Podíval se na mne.

„Ano, ano, v pořádku. K čemu jsou člověku ruce?“

„Po tomhle se vracíte do Londýna?“

„Ne, zůstávám přes noc. Ještě jsem neměla rozhovor s Jasperem.“

Vyfoukl kouř do vzduchu. „To je odvážné. Už jste hodně mluvila s Jejich Milostmi?“

„S kým?“

„S vévodou a vévodkyní.“

„Ne, ani ne.“ Upírala jsem pohled do dálky, abych viděla vévodu stojícího na opačném konci pole. Vévodkyně po obědě oznámila, že odpoledne nepůjde ven, protože má něco na práci v kurníku.

„Řvou na sebe,“ řekl Max a botou drtil cigaretu v bahně. „Opravdu na sebe štěkají.“

„Všimla jsem si.“

„To proto je Jasper občas trochu… komplikovaný.“

„Znáte se celou věčnost?“

Znovu přikývl. „Chodili jsme spolu na základku. Pak stejná kolej v Etonu, dokud ho nevyhodili. Pak univerzita v Edinburghu.“ Odmlčel se. „Byl to vždycky dobrý kamarád. Postavil se za mne ve škole po mém coming outu. Ne že by moje orientace byla pro někoho velké překvapení. Chci říct, drahoušku, jen se na mne podívejte!“

Zasmála jsem se. Max na sobě sice měl tvíd, ale také růžové ponožky, růžovou košili, žlutou kravatu a růžovou čepici.

„Takže byl dobrý kamarád,“ pokračoval dál. „A všichni se občas necháme trošku unést…“

„Unést?“

„Narážím na ty obrázky po rozchodu s Caz.“ Max zdvihl obočí. „Každopádně Jasper naprosto přesně ví, kdo novinářům řekl, že se s ní rozešel, a kdo fotografům řekl, kde tu noc bude. Ale nic neřekne. Je příliš čestný.“

Ozvalo se prásknutí a bažant proletěl vzduchem k zemi. „Tak, jdeme zase na to. Je čas se soustředit,“ prohlásil Max, otočil se a zdvihl zbraň.

*

Vrátili jsme se do hradu na čaj. Na ten typ čaje, o kterém se píše v Dickensových románech. Sendviče, párky v těstíčku, ovocný koláč, sušenky, čaj ve skutečných čajových konvičkách. A také portské. Portské! V miniaturních vinných sklenkách! S Joem si skoro každou noc dáme stranou pár lahví levného Pinot Grigio z Barbařina obchodu, ale nikdy jsme toho nevypili tolik. Vévodova krev musí být z devadesáti tří procent tvořená alkoholem, odhadla jsem při pohledu na to, jak do sebe nalil další sklenku husté červené tekutiny.

Asi tak po půl hodině postávání po obvodu salonku, kdy jsem si rozmrazovala dlaně o hrnek čaje, začali Jasperovi přátelé odcházet a já se vděčně vyplížila do svého pokoje. Napustila jsem si horkou vanu a nalila do ní pěkných pár hltů ze starobyle vyhlížející lahvičky hyacintového koupelového oleje, který jsem našla na poličce v koupelně. Sylvia Plathová kdysi řekla, že horká lázeň vyléčí všechno, což jsem vždycky považovala trochu za ironii, protože chudák Sylvia pak šla a zabila se. Ale potřebovala jsem si dát koupel a srovnat si myšlenky. Večeře slibovala něco mezi Panstvím Downton a Coronation Street, zatímco budou všichni kultivovaně jíst polévku. Nebo pít polévku. Co se vlastně dělá s polévkou? Každopádně každý bude něco dělat s polévkou a probírat uplynulý den, zatímco pod povrchem budou bublat špatné nálady. Možná někdo tu polévku vylije.

Protože nikdo v tomhle domě, spíš v tomhle hradu, nejspíš není schopen pohybu bez nějakého alkoholu v ruce, poslal mi Ian nahoru něco, čemu říkali „hot toddy“. To je na dva prsty whisky, trocha horké vody a asi lžička medu, jak mi vysvětlil. „Zahřeje vás to,“ řekl.

Zakroužila jsem tím ve sklence, až horká mastná voda vyšplíchla přes okraj vany. Když jsem polkla, pálilo mě to v krku.

Najednou mi na posteli zavibroval telefon, a tak jsem vylezla z vany, zabalila se do škrábavé osušky, vzala telefon a lehla si – ještě se ze mne kouřilo – na úzkou matraci. Byla to zase Lala:

Jak to jde, Pols? Líbí se ti Jaz? Všechny moc pozdravuj. A nezapomeň to s tím make-upem. Xxxx

Rychle jsem vyťukala odpověď:

Všechno v pořádku, neboj. Ozvu se v pondělí. Xxxx

Ještě horká a vlhká z koupele jsem se postavila, abych se nasoukala do šatů až na zem, na kterých Legs s Lalou trvaly, že si je musím vzít. Bez punčocháčů, protože ty byly zřejmě moc obyčejné. Podívala jsem se do vysokého zrcadla. Dívalo se z něj na mne mizerné ptáče z dvacátých let. Ale bude to muset stačit. A musela jsem nějak sejít po schodech v trapných botách, které mi daly, s tak vysokými podpatky, až to vypadalo, že z nich dostanu závrať.

Znovu jsem zdvihla telefon a zkontrolovala čas. Skoro sedm hodin. Musela jsem najít salonek, kde mi Ian řekl, že se rodina schází na skleničku. Další skleničky! A ještě pořád jsem si nesedla s Jasperem, abych s ním udělala rozhovor. Napsala jsem si do telefonu pár dalších poznámek – jeho slabost pro Van Morrisona, jeho zvyk pořád si odhrnovat vlasy z očí, Maxovu poznámku, že je čestný…, ale potřebovala jsem od Jaspera vyjádření o jeho vztazích do záznamu. Potřebovala jsem, aby se trochu otevřel. Nemohla jsem dojet až sem a přinést toho Peregrinovi tak málo. Možná pomůžou další skleničky, pomyslela jsem si, když jsem za sebou zavírala dveře ložnice a pomaličku se posouvala dolů po schodech jako vratký opilec, svírajíc zábradlí. Pendlovky zdola tiše tikaly, ale jinak byl dům tichý. Ianovy pokyny k nalezení salonku se nesly v tomto duchu:

„Sejděte dolů, zatočte doleva a ujděte čtyřicet metrů chodbou, zabočte vpravo do další chodby, třikrát sražte podpatky a salonek bude po vaší pravé straně.“

Zvuk rozbitého skla a vysoký jekot mne navedly. Byl to přesně takový jekot, jaký by vydávala rozzlobená a případně agresivní vévodkyně.

„VŠICHNI PŮJDEME SPOLEČNĚ NA TU PODĚLANOU VEČEŘI, ELEANOR, MYSLÍM TO VÁŽNĚ!“

Další vysoký jekot. Ztuhla jsem přede dveřmi. Bylo nevhodné tam rovnou vejít. Ale také bylo neslušné tu stát a poslouchat. Říkala jsem si, jestli se nemám dobelhat zpátky nahoru. Ale už teď jsem cítila, jak se mi z těch mizerných bot dělá puchýř na malíčku. Přešlapovala jsem tak v hale, jako bych hrála nějakou soukromou hru na sochy, když jsem za sebou zaslechla slabé zakašlání.

„Polly, tady jste,“ ozval se Ian. „Následujte mne, dáte si další drink.“ Proklouzl kolem mne se stříbrným podnosem, na kterém nesl několik sklenek martini.

„Opravdu?“

„Vůbec si nedělejte starosti,“ řekl a otevřel dveře.

Vévodkyně stála vedle krbu, pořád v loveckém oděvu. Vévoda seděl ve velkém červeném křesle. Inca došel ke mně a strčil mi vlhký čenich do rozkroku.

„Vychovej si toho zatraceného psa,“ spustila vévodkyně nakvašeně.

„To je v pořádku,“ ujistila jsem ji a otírala si šmouhy od Incova vlhkého čenichu ze šatů za tři tisíce liber.

„To je od vás velmi milé, že jste se tak nádherně oblékla, Polly, ale my jsme tady příšerně uvolnění,“ poznamenal vévoda, který na sobě měl modrou košili, zářivě rudé manšestráky a sametové papuče. „Iane, co budeme mít k večeři?“

„Myslím, že kuchař dělá houbové suflé, potom pečenou koroptev a rebarborový syllabub, Vaše Milosti. A nějaký sýr, pokud máte chuť?“

„Ano, my prostě musíme mít sýr,“ odvětil vévoda vážně.

„Pokud mne omluvíte,“ řekla vévodkyně, „budu se muset jít převléknout a pak půjdu ven. Obávám se tedy, Polly, že se k vám u večeře nepřipojím, ale můj manžel a děti se o vás postarají.“ Zlostně se podívala na vévodu, vypochodovala ven a práskla za sebou dveřmi.

„Něco k pití, Polly?“ zeptal se vévoda. „Já si dám další. Něco silného, myslím. Do hajzlu s doktory.“

*

Po tom bojovém začátku bylo skoro zklamání, jak byla večeře klidná. Jasper, vévoda, Violet a já jsme seděli na jednom konci obrovského mahagonového stolu v jídelně, světla z několika stříbrných svícnů se mihotala na tmavě zelených stěnách a na opačném konci stolu vrhal dva metry čtyřicet vysoký vycpaný lední medvěd dlouhý stín přes místnost. Vévoda mi řekl, že to byl úlovek jeho dědečka, jeden ze šestačtyřiceti ledních medvědů, které si přivezl jako trofej z lovecké polární výpravy v roce 1906.

Žádná střelba. Žádná vévodkyně. Violet (v džínách a tričku) mluvila o svých koních, vévoda obecně o zvířatech, která zabil, Jasper (v džínách a modrém tričku s límečkem) poklidně krmil Bovrila kousky koroptve. Cítila jsem se nesnesitelně nemístně, oblečená jako bych se chystala do předválečného nočního klubu, ale sundala jsem si pod stolem boty. Třela jsem si nohy o sebe, zatímco se mne vévoda vyptával na Londýn.

„V Londýně je až moc lidí,“ řekl, otřel si po jídle ústa ubrouskem a stoupl si. Pak oznámil, že potřebuje vyvenčit Incu, a Violet řekla, že se chce vykoupat. Takže jsme s Jasperem zůstali sedět na jednom konci stolu, svíce ještě hořely a Ian kmital kolem, jak odklízel nádobí a špinavé ubrousky.

„Ještě lahev?“ zeptal se Ian.

„Myslím, že ano, co říkáte?“ reagoval Jasper a odsunul židli od stolu a natáhl si nohy před sebe. „Tak, Polly, ať to máme za sebou.“

„Za sebou?“

„Ten rozhovor, naše klábosení. Co byste chtěla o mně a tomhle blázinci vědět?“

„Aha, chápu. Dobře. Říkáte tu tomu blázinec?“

„A jak jinak byste tomu chtěla říkat? Na jedné straně můj viktoriánský otec, jehož nejvroucnějším přáním je bojovat v búrských válkách. Na druhé moje matka, která nejraději něco kutí v kurníku se svým kamarádem hajným.“

„Ach, takže to je…“

Jasper zdvihl obočí.

„… všeobecně známo?“

„Zoufale všeobecně. Ví o tom celá vesnice. Je to tak už celé roky. Co pamatuji. Mně to tak moc nevadí, ale myslím, že Violet nejspíš ano. Takže raději myslí od rána do večera na koně.“

„Zadržte, zadržte, můžu si tohle zaznamenat?“ Vytáhla jsem telefon a zamávala s ním.

Usmál se na mne. „Aaa, moje inkvizitorka. Neuvědomil jsem si, že dělám rozhovor pro Newsnight.“

„To ne. Ale docela bych si to potřebovala zaznamenat. Mohu?“ Znovu jsem zdvihla telefon.

„Jistě. Budu říkat spoustu nesmírně inteligentních věcí.“

„To se uvidí,“ řekla jsem a pohrávala si s telefonem, abych se ujistila, že nahrává. „A co vy?“

„Jak to myslíte, co já?“

„Jste stejně šílený jako všichni ostatní?“

„Ne,“ odpověděl, „jsem tu nejpříčetnější ze všech.“ Znovu se usmál a odhrnul si vlasy z očí.

„A co vaše rozchody? Co ty fotografie?“

„Jaké fotografie?“

„Ty v novinách.“

Podíval se mi přímo do očí. Bylo to zneklidňující, jako by se mi díval přímo do hlavy. Něco jako nóbl verze Paula McKenna. „Nechci mluvit o Caz,“ odpověděl. „Je to sladká dívka. Prostě to jen nebylo to pravé. Nebo já nejsem ten pravý…“ Odmlčel se. „A ty fotky… No dobře, občas se chovám špatně a vypustím trochu páry. Jdu ven a chovám se jako idiot. Ale nemyslím si, že nechat se vyfotit, jak se potácím z klubu, je ta nejhorší věc na světě.“

Naklonil se blíž, poposedl si na židli a pořád se mi díval do očí. „Polly, odpusťte mi, že jsem zhřešil.“

Vybuchla jsem smíchy. „Pěkný pokus. Ale tak lehko vás z toho šarm nedostane.“

„Dobře.“ Znovu se usadil, natáhl se přes stůl pro víno a dolil nám sklenky. „Dobře, tak pokračujte, ptejte se mne na cokoliv.“

Zdvihla jsem obočí. „Snažím se vás pochopit.“

„To není otázka.“

„Snažím se přijít na to, jestli to, jak žertujete, je fasáda.“

„Fasáda?“

„Jako maska. Zakrývající něco vážnějšího. Žertujete hodně.“

„Co jste čekala?“

Zamračila jsem se. „Nevím jistě. Že budete víc tajnůstkářský, víc se bránit.“

„Čekala jste,“ začal, „že budu blbec v červených kalhotách, který nedokáže vyhláskovat vlastní jméno?“

„No, možná trochu. Chci říct, ehm, někteří z vašich přátel u oběda, například.“ Myslela jsem na Barnyho.

„Ano. Většina z nich je strašná, viďte? Ale…“ Pokrčil rameny. „Jsou to mí přátelé, znám je od školy. A nechovají se jako hlučná banda kreténů schválně. Prostě se tak narodili.“

„A vy ne?“

„Ne. Já jsem jiný.“ Zakřenil se.

„V čem?“

„Tak dobře. Vím, že je tu tohle všechno…“ Rozhodil rukou před sebe a obsáhl celou místnost. „Ale občas chci prostě něco normálního. Normální rodinu, která se nechce v jednom kuse pozabíjet. Normální práci v Londýně. Upřímně, taky normální přítelkyni, která nevypadá jako kobyla a nemluví o koních a nechce si mě vzít proto, aby mohla žít na hradě a mít víc koní.“

„Aha, takže vy chcete přítelkyni?“ Cítila jsem, že to byla pravá chvíle trochu přitlačit, pokusit se hledat jeho slabiny. „Chcete tedy pořádný vztah?“

Znovu se na mne zpříma podíval. „A kdo se ptá?“

„Já,“ nedala jsem se. Tahle část byla ošidná, vyptávat se někoho na jeho nejosobnější pocity. Peregrine ale chtěl vyjádření o Jasperově milostném životě, takže jsem potřebovala, aby o tom mluvil. Potřebovala jsem z nejžádanějšího muže v kraji dostat trochu citlivosti, najít škvíru v jeho brnění.

„Jste zase svobodný,“ tlačila jsem dál. „A vím, že nechcete mluvit o lady Caroline… Caz…, ale v čem je problém se všemi ženami?“

Ruka se sklenkou mu ztuhla ve vzduchu, než ji postavil zpátky na stůl. „Polly, nemůžu uvěřit. Vážně se všemi ženami? Kdo vám tohle řekl?“

„Dobře. Tak vím, že jste chodil s Lalou – krátce –, a vím o pár dalších. Třeba ty drby o vás a dánské princezně minulý rok?“

Jasper se zašklebil. „Clara. Jednou jsem s ní šel na večeři a to bylo všechno. Neměla smysl pro humor. Nesmála se žádnému z mých vtipů.“

„Dobře. A co fotka vás a lady Gwendolyn Spongeové?“

„Na tom nic nebylo. Naši rodiče jsou staří známí.“

„A kdo tedy byla ta, s kterou jste jel vloni lyžovat?“

Zamračil se.

„Vyfotili vás, jak se spolu smějete na sedačce lanovky.“

Obličej se mu vyjasnil. „Aha, Ophelia. Ano, to je miláček. Ale chytrá asi tak jako můj přítel Bovril.“

Když Bovril pod stolem slyšel svoje jméno, zabouchal ocasem.

„Dobře. Ale umím si představit, že bylo… mnoho dalších.“

Vzdychl. „Mnoho dalších. Tedy upřímně, kdo si vymýšlí tyhle nesmysly?“

„Takže je to hloupost? Všechny ty pohádky o legendárním Jasperu Miltonovi jsou nesmysl?“

„Vy mě zlobíte, slečno inkvizitorko. A vůbec. Copak vás opravdu zajímá můj osobní život?“ Zpříma se na mne podíval. „Proč se červenáte?“

Sáhla jsem si na tvář. „Nečervenám. To všechno to víno.“

„Aha, a já si myslel, že by to mohlo být tím, že s vámi flirtuju.“

„Tohle je vaše flirtování? Tak to žasnu, že vůbec někoho dostanete do postele.“

Zasmál se. „Touché.“ A pak si odhrnul vlasy stranou z očí. Zase. A jen na vteřinu, doslova na vteřinu, přísahám, jsem si říkala, jaké by to bylo být s ním v posteli a mít v jeho vlasech svoje prsty. Pak jsem si ale vzpomněla na Lalu a řekla si, že potřebuju doušek vody. Nemůžu tady fantazírovat o osobě, s kterou dělám rozhovor. To by Kate Adie nikdy neudělala. Pokusila jsem se vrátit k tématu.

„Myslíte si, že se přesto usadíte? Najdete si někoho? Oženíte se? Budete mít děti? Uděláte tohle všechno?“

Znovu si vzdychnul a opřel se o židli. „Možná. Nevím. Jak to člověk může vědět? Víte to vy?“

„Tady nejde o mě.“

Zasmál se. „Vidíte? Ani vy to nevíte. Není to tak snadné, že?“

„Co není snadné?“

Pokrčil rameny. „Vztahy, život, zestárnout a uvědomit si, že věci mohou být složitější, než jste si myslela.“

„Cítíte se ukřivděně?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Tohle vůbec neříkám. Vím, že ve velké loterii života, jak s oblibou říká můj otec, jsem dopadl dost dobře. Ale víte co? Možná, někdy, o tohle všechno nestojím. Nechci poslouchat, jaké mám štěstí, protože můžu zasvětit život hradu, do kterého teče, a usedlosti, která vyžaduje neustálou pozornost, a nechci být v novinách vyfocený, když vypadnu z klubu. To ale neznamená, že vím, co chci.“

Zůstala jsem zticha a vzhlédla k portrétu šesté vévodkyně z Montgomery, tlusté bledé dámy, která na nás netečně shlížela ze stěny. Pak jsem se podívala na Jaspera, který se najednou usmál.

„Co je k smíchu?“ zeptala jsem se.

„No, já nevím. To, jak tu sedím a mluvím s vámi o tom, jak mám příšerně těžký život. No tak, dejme si ještě víno a vy mi budete dál pokládat všechny své důmyslné otázky.“ Sáhl pro lahev a znovu nám dolil skleničky.

„Vadí vám, co říkají ostatní? Co se píše v novinách?“

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že ne. Někdy ano. Ale pak si prostě musíte připomenout, že neznají skutečný příběh.“

„Který je?“

Vzdychl. „Myslím, že jsme banda budižkničemů snažících se protlouct jako všichni ostatní, jen ve větším domě. Ale to nemůžete napsat,“ řekl a naklonil hlavu k mému telefonu, který ležel na stole a nahrával. „Dostal bych se do potíží. Dalších potíží. Chudák chlapec, říkali by si všichni.“

„To je ale dost slušná prosba o obhajobu,“ namítla jsem s úsměvem. Nemohla jsem jeho ufňukanou verzi brát tak vážně, ale i tak jsem cítila jiskřičku soucitu. Velmi malou.

„Ne,“ řekl. „Promiňte. Nemůžete to použít. To bylo jen pro vaši informaci, ne pro všechny ostatní. A co vlastně vy?“

„Jak to myslíte?“

„Jaký je váš příběh? Proč tady se mnou děláte rozhovor?“

Cítila jsem se divně. „Ehm, no, není to moc vzrušující. Vyrůstala jsem v Surrey, pak táta umřel, takže jsme se s mámou přestěhovaly do Battersea, kde od té doby žijeme. Ve škole mi šla angličtina, a tak učitel řekl, že bych měla uvažovat o novinařině. Myslím ale, že měl na mysli spíš politiku a zprávy než hrady a labradory, bez urážky.“

„Neurazil jsem se.“

„Ale prozatím to stačí.“

Tiše přikývl. „Máte přítele?“

Zasmála jsem se. „Já tady mám klást otázky.“

„Kladete, já jsem jen zvědavý.“

„Ne, jak to bývá, nemám. Tak trochu jako vy, předpokládám, vztahy nejsou zrovna moje parketa.“

„Dobře,“ pronesl. „Nedokázal bych si vás představit s nějakým Edem nebo Jamesem, jak žijete v příšerně mrňavém bytě ve Wandswothu.“

„Aha, chápu. Nejste vůbec člověk z lidu. Jste snob?“

„Jen vás škádlím. Někteří z mých nejbližších přátel se jmenují Ed a James. Ale no tak, Polly, vážně se musíte uvolnit, nebo se nikam nedostaneme. Jestli se jednoho dne máme vzít, budete muset přestat být tak příkrá.“

„Jste směšný,“ řekla jsem, ale zasmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct. Zjevně to byl chlapec, před jakými vás matka varovala, ale také byl okouzlující. Víc okouzlující, než jsem si zatím myslela. Víc okouzlující, než ukazovaly noviny. Nebo to možná bylo tím vínem?

„Proč bychom se neměli vzít? Připadáte mi hrozně sladká. A zábavná. A zjevně nic nevíte o koních, což je taky bonus.“

A pak se naklonil a políbil mne. Krátce. Jeho rty se otřely o mé na dvě tři vteřiny, jen zlehka, než jsem odtáhla hlavu. Pomalé reflexy, uznávám. Ale na mou obranu – byla jsem velmi opilá.

„Na to ani nemyslete,“ řekla jsem svým nejpřísnějším hlasem a odtáhla se.

„Ne?“

„Ne. Tohle je práce. Pro mě každopádně. A to jste se mi zrovna začínal líbit.“

„Pokazil jsem to?“ zeptal se, pořád ještě nakloněný dopředu, pořád se na mne usmíval. Ignorovala jsem jeho otázku. „Vaše techniky svádění možná zabíraly na Lalu, ale ne na mě.“

Vzdychl a opřel se dozadu. „Stará dobrá Lala. Jak se vlastně má?“

„Má se velmi dobře. Tedy… tak nějak. Však znáte Lalu.“

„Měl jsem ji rád,“ pronesl a díval se na stůl jakoby v transu. „Akorát to zase nebylo správně načasované.“ Odmlčel se. „Nebo v tom bylo něco jiného, nevím.“ Podíval se na mne. „Ale nebudete psát o mně a o ní, viďte?“

„O vás a Lale? Ne, nebojte se.“

„Dobře. Nevadí mi, že se o mně tolik píše, ale nechci způsobit potíže nikomu dalšímu. Chci říct, vím, že jsem si o to koledoval. Ostatní ne.“

Hodil do sebe obsah skleničky a já se snažila vymyslet, co říct, ale nemohla jsem na nic přijít. A tak jsme chvíli seděli potichu, zatímco se na nás ze zdí mračili jeho předkové v parukách. Nálada se změnila, ale nebyla jsem si jistá proč.

„Myslím, že je čas jít spát,“ řekl po chvíli. „Ukážu vám cestu do vašeho pokoje.“

Následovala jsem ho mlčky zpátky dlouhou chodbou a nahoru po schodech. Měla jsem z toho divný pocit. Z celého dne. Celá tahle rodina patří do ústavu. Věděla jsem, že Peregrine očekával, že můj článek o rodině bude pochvalný, o tom, jak jsou všichni bezúhonní. Že život na hradě nalakuju narůžovo a o vévodovi a vévodkyni se vyjádřím co nejlichotivěji. Ale po pravdě všichni vypadali trochu mimo. V pasti. Ačkoliv poté, co jsem potkala Jaspera, jsem mohla alespoň napsat, jak je ve skutečném životě uvědomělý oproti tomu, jak ho prezentují noviny. K tomuhle se rozhodně dokážu přimět, pomyslela jsem si, když jsem sahala po zipu na zádech. Pro lásku boží, z téhle věci se budu dostávat snad pět hodin.

4

„Takže jste si to užila?“ zeptal se řidič taxi, když jsem další den brzy ráno nasedla do jeho auta poté, co jsem vylovila jeho vizitku a rozhodla se vykrást ještě před snídaní, před dalšími trapnostmi nad slaninou s vejci. Nechtěla jsem s nikým mluvit, protože jsem měla takovou kocovinu, že jsem si myslela, že asi umřu.

„Hmm, tak nějak,“ odpověděla jsem a zavřela oči.

„Viděla jste vévodu?“

„Trochu.“ Pořád zavřené oči.

„A vévodkyni?“

„Tu jsem vlastně viděla o trochu víc.“ Musím ho umlčet. Jak bych ho mohla umlčet?

„Takže zpátky do Londýna?“

„Jo.“

„Zpátky do smogu. Nevím, jak to zvládnete. Osobně mám radši klidný život.“

„Hmm.“ To tedy dobře skrývá.

„Nezvládl bych všechen ten londýnský stres, víte, co myslím? Všichni pořád někam pospíchají. A všechen ten hluk. Jak můžete v tom hluku v noci spát? Všechny ty autobusy a auta. A lidi.“

„Vlastně můžu spát kdekoliv,“ zamumlala jsem.

Jako teď, pomyslela jsem si pro sebe, doslova v téhle vteřině.

„Ne, to já ne. Jsem šťastnější tady. Jen já a moje Marjorie. Já řídím auto, ona pracuje v místní knihovně. Miluje to tam, to tedy ano. Říká, že má ráda pokoj.“

„Hmm, to si umím představit.“

„Já nejsem žádný velký čtenář. Ale ona to miluje. Pořád s hlavou v knize, ta moje Marjorie.“

„Hmm. Poslyšte, nechci být nezdvořilá, ale nevadilo by vám, kdybych si chvilku zdřímla? Jsem trochu unavená.“

„Ne, ne, máte pravdu. Zdřímněte si. Tuhle jsem četl článek o spánku. Jak se to jen jmenovalo?“ Odmlčel se. „Síla spánku, myslím, tak nějak. Já mám se spaním potíže. Ne každou noc, jen někdy. Položím hlavu na polštář, ale mozek jede dál, víte, co tím myslím?“

Neodpovídala jsem. Můj mozek se snažil vytéct nosem. Dělala jsem si starosti, jestli mám o tom polibku něco říkat Lale. Ne že by se tomu vážně dalo říkat polibek. Ale stejně, mám se zmínit?

O půl hodiny později jsem dojela na nádraží, zaplatila tomu nejupovídanějšímu taxikáři v Yorkshiru a uvelebila jsem se v tichém oddílu vlaku se zásobami na cestu: jedním velkým latté, dietní kolou, velkou lahví neperlivé vody, dvěma croissanty bez náplně a balíčkem chipsů se solí a octem od McCoye.

Dámy a pánové, vítejte v Yorku. Tento vlak míří do Londýna, King’s Cross, staví ve všech stanicích do Peterborough, kde je náhradní autobusová doprava do…“

Do prčic. Rolovala jsem v telefonu. Tři e-maily od Peregrina, ve kterých se ptal, jak pokračuje víkend, zpráva od mámy, že včera večer byl Jeremy Paxman v Peče celá země velmi slabý a podle ní by mohl dostat padáka, zpráva od Billa s linkem na recenzi nové francouzské restaurace v Shepherd’s Bush a zpráva od Lex, jestli bych jí mohla „okamžitě“ zavolat. Nejspíš nějaká nechutná sexuální historka. Dušení cuketami. Naplácání vařečkou. Něco na ten způsob. To může počkat. Na takovou diskuzi jsem v žádném případě neměla dost sil a stejně jsem byla v tichém oddílu. Usnula jsem dřív, než jsem se stihla napít kafe.

*

Když jsem otevřela dveře, byt páchl. Byl to ten typ pachu, jako když se odvážíte vstoupit do pokoje teenagera. Zatuchlý, čpící smrad. V obývacím pokoji ležel Joe na gauči a v boxerkách a tričku sledoval Příběhy starožitností aneb víte, co máte? Kolem něj byly poházené prázdné balíčky od chipsů. Velká lahev energy drinku mu stála na břiše jako mohyla na kopci.

„Můj anděl je doma!“ zvolal a otočil hlavu ke dveřím.

„Necítím se moc andělsky, to ti můžu říct.“

„Ach, drahoušku. Nešlo to dobře?“

„Šlo to… hmm… jak to vlastně šlo?“ Pustila jsem tašku na zem vedle kuchyňského stolu a praštila sebou na protější gauč. „Pro začátek, asi jsem neměla líbat subjekt rozhovoru.“

„Tos neudělala?“

„Ne tak docela. Chci říct, zkusil to, ale řekla jsem ne.“

„Pols! Proboha! To se ti vůbec nepodobá.“

„Já vím, já vím. Ale snažila jsem se být profesionální. Nebo tak něco.“

„Líbil se ti?“

„Ne, nebyl to můj typ. Je docela sexy, ale takovým tím moc očividným způsobem. Vysoký, blonďatý, svým způsobem… atletický, víš. Bla bla.“

Joe obrátil oči v sloup. „Takoví jsou nejhorší. Ti, co jsou očividně sexy.“

„Nebuď hnusný, nemám na to sílu. Ve vlaku jsem málem umřela na kocovinu.“

„Tumáš, dej si trochu energy drinku. A pak si sedni a všechno mi pověz.“

„Ne ne, jsem v pořádku. Myslím, že potřebuju horkou koupel a postel.“

Joe si vzdychl a obrátil hlavu zase k telce. „Ty jsi tak nudná. Já ti říkám všechno.“

„Někdy až moc, řekla bych. A cos vlastně dělal celý víkend? Krom toho, žes byl naložený na gauči.“

„No, tak různě. Šel jsem včera s pár gayi do Soho. Příšerně jsme se zbořili a skončili u Mr. Wonga, kde jsme jedli tříhlavé sladkokyselé kuře.“

„Nějaká akce?“

„Ne-e. Měl jsem víkend ve vší počestnosti. To proto hledám útěchu v chipsech. Ale mám obrovskou radost, že tys byla o něco aktivnější, drahoušku. Už jsem si dělal starost, že zrezivíš.“

„Vlastně to nebyla žádná akce. Ale dobře, že tak správně chápeš, jak funguje ženská anatomie.“

„A není to tak? Ach, Pols, stejně je pro mne jedinou ženou Fiona Bruceová. Koukni, jak je hodná na toho chlapíka s těmi škaredými hodinami.“

„Myslím, že tě tu s ní nechám, dám si koupel a hned zalezu do postele, abych zítra dokázala čelit ty víš komu.“

„Tvému novému příteli?“

„Kdo je můj nový… aha… ne, myslím Peregrina.“

„Zavolala jsi matce?“ Měli jsme s Joem dohodu, že v neděli večer vždycky zavoláme svým rodičům.

„Sakra. A Lex mi taky psala, abych jí zavolala. Ach bože, nemám náladu. Je to moc špatné, když je budu všechny ignorovat?“

„Napiš jim zprávu, máma si nebude dělat starosti a ostatní budou vědět, že žiješ.“

„Ach díky, tati.“

„Není zač. A teď jdi do svého pokoje, zlobila jsi.“

Jakmile jsem byla v posteli, napsala jsem mámě:

Právě jsem přijela, jdu vytuhnout. Drby zavolám zítra. Jsi v pohodě? XXX

Pak jsem napsala Lex:

Právě jsem přijela, jdu vytuhnout. Dlouhé vyprávění. Zavolám zítra. Jsi OK, nebo máš nějaký bolestivý sexuální úraz? XXX

Až na to, že jsem zprávy poslala obráceně.

Miláčku, měla bych mít nějaký bolestivý sexuální úraz? Jsem ráda, že jsi v pořádku doma. Promluvíme si zítra. X

*

Dalšího rána jsem šla do kanceláře brzy a cítila jsem se jako unavený voják z první světové války v den bitvy na Sommě. Objednala jsem si v Pret extra silné americano. Tohle bude jeden z těch dnů.

Na seznamu úkolů jsem měla:

1. Napsat 2500 slov o markýzi z Miltonu, jaká by si Peregrine představoval – odhalujících „skutečného“ Jaspera, okouzlujícího, čestného mladého muže se vztahem k přírodě, který bude čtrnáctým vévodou.

2. Zavolat Lex, která včera v noci napsala – dramatická jako vždy –, že jestli jí ráno nezavolám, prokleje mě.

3. Zavolat mámě a promluvit si o Bertiem, Jeremy Paxmanovi a její návštěvě v nemocnici.

4. Napsat Billovi.

5. Rozhodnout se, co řeknu Lale o Jasperovi.

Na stole mi zavibroval telefon, až jsem nadskočila. Byla to zpráva. Z neznámého čísla.

Doufám, že jste se dostala domů do svého stísněného bytu vcelku. Vrtá mi v hlavě, co napíšete. Večeře tento týden? J.

Pár vteřin jsem tupě zírala na telefon. J jako Jasper? Jasper mi napsal zprávu. Odepsala jsem:

Kde jste sebral moje číslo, slídile?

Mám tajné cestičky. Večeře v pátek?

Do pátku to budu mít napsané.

Fajn, můžeme to probrat u večeře. U Italů na Kensington Park Road v 8 vám vyhovuje?

„Dobré ráno, Polly.“

Znovu jsem nadskočila, jelikož se dveře kanceláře rozletěly. Upustila jsem telefon. Byl to Peregrine.

„Brýtro.“

„Jaké to bylo? Co máte?“ zeptal se.

„Bylo to… ehm… Mám… Bylo to…“

„No tak, Polly, nejste němá, jste novinářka. Co říkal?“

„Různé věci. Velký tlak, tu a tam vypustí páru, ví, kdo ty fotky prodal, rodinný život je trochu složitý a tak. Bude z toho článek.“

„Dobře. Zvládnete mi to předložit dnes odpoledne? Řekněme v pět?“

„Myslím, že ano. To by mělo jít.“

„Dobře.“ Zastavil se ve dveřích své kanceláře a zadíval se na mě. „Jste v pořádku? Vypadáte příšerně.“

„Ach ne. Ne, v pořádku, děkuji. Nejspíš jsem jen chytila rýmu na lovu nebo tak něco.“

„Dobře, tak se nadopujte coldrexem a pusťte se do toho. Dva a půl tisíce slov. Můj stůl. O páté.“

A proto jsem neměla čas toho rána zavolat Lex nebo mámě. Ale kvůli Lale jsem si nemusela dělat starosti, protože jí podle všeho bylo zle.

Promiň, Pols, asi mám otravu jídlem, takže dnes nepřijdu. Jaké to bylo? Xxxxx

Zdálo se, že Lala měla při pondělcích neuvěřitelnou smůlu na otravy jídlem, ale alespoň jsem měla další den na to, abych vymyslela, co jí řeknu o Jasperovi, protože jsem souhlasila, že s ním půjdu na večeři.

Řeknu ti to zítra, jdi se vyspat, blbko. X

*

Stálo mě to pět kafí a nepočítaně kalorií, ale do pěti odpoledne jsem ze sebe vymáčkla dva tisíce pět set dokonale vhodných slov o Jasperovi a jeho rodině – cenzurovanou verzi. Podle mého článku byli excentričtí – pochopitelně –, ale copak všichni nemají své aristokraty rádi právě takové? Co s vévodou, který by vedl stejný život jako tuctový učitel zeměpisu? Pokud šlo o Jaspera, byl okouzlující a – ano, nepochybně docela pohledný muž, který miloval svého labradora a rád zapomínal na tíhu dědictví tak velkého kusu země.

Vzhledem k tomu, že měl zdědit pět set milionů liber, mi to připadalo absurdně velkorysé, ale tohle byl Posh!, ne Guardian a naši čtenáři budou přitakávat a sympatizovat s ním na svých vlastních hradech. Vévodkyně, napsala jsem opatrně, byla ve vynikající formě a měla „přátelské“ vztahy se zaměstnanci. A Violet byla sladká, tichá dívka, která většinou dávala přednost svému poníkovi před lidmi. Je štěstí, napsala jsem, že na hrad dohlíží majordomus Ian, novodobý Jeeves, který zvolna prochází chodbami a nachází nezbytné kousky oblečení, další lahve vína i ztraceného psa. A když je potřeba, dělá také úžasné horké toddy.

„Dobré,“ řekl Peregrine, když s článkem v ruce došel k mému stolu. „Jenom pár poznámek. Takže se ti líbil?“

„Kdo?“

„Jasper. Jsi na něj moc hodná.“

„No, chci říct dobře. Jo, líbil se mi. Je s ním, no víš, legrace.“

„Hmm. Můžeš se podívat na moje komentáře? Myslím, že to chce ještě pár pěkných řádek o rodině jako celku. Nemyslím, že bychom na ně mohli být příliš hodní, bylo by užitečné je mít na své straně. Pak to spusť a promluv si s grafickým oddělením o fotkách.“

„Jasně.“

„Udrž je na naší straně.“ No vážně. Nemohla bych na tuhle šílenou, zkaženou rodinu hajnopichů být milejší.

*

„Udělala jsem trochu těstovin se zbytky z ledničky, snad to stačí,“ řekla máma, když jsem k ní ten večer dorazila na večeři.

„Vynikající. Jak ses měla?“

„Dobře, dobře. Jedna únavná ženská se čtyři hodiny nemohla rozhodnout, jakou barvu vybrat na závěsy do ložnice, ale zbytek šel docela snadno. A co ty? Jak nakonec dopadl ten článek?“

„Všechno v pořádku. Musela jsem být trošku opatrná.“

„Proč?“

„Ale, jen kvůli tomu, že ta rodina je celá úplně šílená, ale to těžko můžu napsat. A chudák Jasper…“

„Kdo je Jasper?“

„Ten syn.“

„Nemůže to být takový chudák, když je to syn vévody.“

„To ne, není chudák jako chudý, chci říct, že jeho rodiče spolu pořád válčí, takže se jim snaží oběma vyhnout.“

„A proč si nenajde práci?“

„No, on svým způsobem má práci. Učí se spravovat panství.“

„A je pohledný?“

„Hmm, docela.“

„Docela?“

„Je vysoký blonďák, velmi okouzlující. Vlastně se mě ve skutečnosti tak trochu pokusil políbit.“ Neměla jsem před mámou moc tajností. A naopak.

„Drahoušku! Jak vzrušující. Co ale znamená tak trochu?“

„Pokusil se mě políbit, ale utnula jsem to. Zdálo se mi to trochu… neprofesionální.“

„Ach, vy dnešní děvčata se vší tou profesionalitou,“ povzdechla si máma, zatímco se přehrabovala v lednici. „Kde je sýr? Vím, že tady někde musí být zahrabaný. Á, tady je, pod rybí pomazánkou.“ Vytáhla malý, dost vysušený kousek čedaru. „Tak to zkus, Polly, miláčku, buď občas trošku romantická.“

„Hmm, budu,“ řekla jsem a nakoukla do pánve na sporáku. Byla v ní neidentifikovatelná hnědá omáčka.

„Myslíš, že ho zase uvidíš?“ zeptala se máma svým „nenuceným“ hlasem.

„No vlastně, paní Bennetová, v pátek s ním stejně půjdu na večeři, abychom, jak říká, probrali ten článek.“

„Rande! To jsou dobré zprávy!“ zajásala a podívala se na mě přimhouřenýma očima. „Co si vezmeš na sebe?“

„Nemám tušení.“

„A učešeš se?“

„Učešu.“

„A taky,“ pokračovala, „stíháš ještě tu návštěvu doktora v pátek? V 16.15 u svatého Tomáše?“

„Ano, ano, jistě.“

„Určitě? Nejspíš bych to zvládla sama. Jestli potřebuješ, víš, tak se chystej na tu svou večeři.“

„Ne, ne, samozřejmě přijdu. Už jsem to řekla Peregrinovi.“

„Nemyslím, že to bude trvat moc dlouho. Možná hodinku nebo tak. Takže bys měla mít dost času, dostat se potom domů a umýt si vlasy.“

„Uff, díkybohu.“

„Nebuď sarkastická, Polly. Muži nemají sarkasmus rádi.“

*

Teprve v autobuse cestou domů jsem si vzpomněla, že ještě musím zavolat Lex.

„Konečně, kdes byla celý můj život?“ zeptala se, když to zvedla.

„Promiň, promiň, promiň, jen pár bláznivých dní a teď se zrovna vracím z večeře u mámy. Co se děje?“

„Jen jsem se chtěla přeptat, jestli máš tenhle pátek čas na naši oslavu zásnub?“

„Á, chápu,“ řekla jsem. „Vzrušující. A ano, jistě.“ Pak jsem si vzpomněla na večeři s Jasperem. „Hm, no, vlastně, sakra, nemám. Promiň, zlato. Už jsem souhlasila, že v pátek půjdu… s někým na večeři.“

„S kým?“ zeptala se Lex a znělo to pobouřeně.

„S tím chlapíkem, s kterým jsem o víkendu dělala rozhovor. S Jasperem Miltonem.“

„Jakože na rande?“

„Ne, jako na večeři.“

„Večeře v pátek večer, to zní podezřele jako rande.“

„Čestně že ne. Myslím, že se jen chce ujistit, že jsem o něm napsala samé pěkné věci.“

„Dobře. Můžeš zajít na skleničku v pátek před tou večeří, co není rande? Jednu sklenku šampaňského?“

„Jo, nejspíš jo. Kde to máte?“

„Na Portobello Road.“

„Super. Myslím.“

Když jsme zavěsily, znovu mě napadlo, jestli Lex dělá správnou věc, nebo se jen nechala dohnat tím svatebním pozlátkem. Prstýnky, večírek, šaty. Zdálo se to tak všepohlcující, až jsem se bála, že zapomněla na skutečný význam manželství.

*

V pátek jsem se s mámou sešla ve čtyři odpoledne. Viděla jsem ji už zdálky, jak sedí na lavičce před hlavním vchodem do nemocnice, schoulená v červeném kabátě, a najednou mě zachvátil smutek. Vypadala úplně sama. Zranitelná. Nestávalo se často, že bych si přála, aby tu táta ještě byl, protože jsem si na něj moc nepamatovala. Jen jak jsem vedle něj seděla v autě a poslouchala Dire Straits, zatímco vyklepával rytmus prsty na volant, nebo jeho zablácené boty vedle dveří v kuchyni. Někdy jsem se cítila provinile, že si nepamatuju víc. Ale jakmile jsem se usadila ve škole v Battersea a máma si našla práci v obchodě, začal se náš londýnský život tak radikálně odlišovat od života v tichém údolí ve vesnici v Surrey, že jsem na něj docela zapomněla. Možná to byl obranný mechanismus. Drahý cvokař by možná chvilku něco mumlal a řekl by, že jsem to schválně vytěsnila. Kdo ví? Moc mi to nevadilo. Ale v tu chvíli před nemocnicí jsem si přála, aby tam táta byl.

Když jsem došla k lavičce, vypadala o trochu míň zranitelně. „No jen se na všechny ty lidi koukni, jak kouří i na kapačce. Taková ostuda,“ řekla nahlas a mávla rukou.

„Psst, mami, uslyší tě.“ Sklonila jsem se, abych ji políbila.

„A ti tlustí, podívej se, kolik je tu tlusťochů.“

„To je jedno. Kamže to jdeme?“

„Počkej,“ přehrabovala se v kabelce a vytáhla dopis. „Křídlo Billa Browninga.“

Vydaly jsme se hlavním vchodem, dolů po schodech, vzhůru výtahem, chodbami s obrázky usmívajících se sester a plakáty o mytí rukou, až jsme došly ke dveřím toho křídla.

„Dobrý den, můžu vám pomoct?“ zeptala se recepční, aniž by vzhlédla od počítače.

„Ano. Jmenuji se Susan Spencerová a jsem tady kvůli magnetické rezonanci. Jsme tu o trochu dřív, jsem objednaná na 16.15. Nevadí to? Že jsme tu dřív?“ Byla nervózní.

Recepční nevzhlédla. „Dopis, prosím.“

Pokusila jsem se na mámu povzbudivě usmát a rozhlédla jsem se po ostatních v čekárně. Hloučky lidí, většinou starých, s šedými vlasy a tvářemi, seděly kolem a tvářily se znuděně. Vypadalo to jako místní bridžový večírek. Zdálo se skoro, jako by smrt mohla být vítaným rozptýlením.

„Dobře, paní Spencerová, já teď seženu vaši sestru a půjdeme, ano?“ Recepční na konci vystoupala hlasem, jako by mluvila s dítětem.

„Mami, sedneme si?“

„Ano, posadíme se.“ Podívala se na hodinky. „Doufám, že to Bertie beze mne v obchodě zvládne.“

„Zvládne to. To je to poslední, s čím si máš dělat starosti.“

„Já vím, já vím.“ Mačkala v ruce zmuchlaný kapesník.

Změnila jsem téma. „Co plánuješ na tenhle víkend?“

„Nic moc. Myslím, že bych zítra mohla být v obchodě. A pak jsem si říkala, že bych v neděli zašla do kostela.“

„Do kostela?“

„Ano, však víš. Do toho na Battersea Park Road. Podle všeho tam je pořádný, starší farář. Nenutí všechny, aby se po modlitbě líbali. To bych nesnesla.“

„Tak fajn. Já jen že…“ Odmlčela jsem se. Pokud si vzpomínám, máma šla naposledy do kostela, když umřel táta.

„Myslela jsem si, že by to mohla být taková poklidná věc,“ řekla pevně a pořád žmoulala kapesník mezi prsty. „Prostě tam jít a přemýšlet a trošku se pomodlit.“

„Chceš, abych šla s tebou?“ Jakmile jsem to řekla, hned jsem litovala. Pomyšlení, že se v neděli ráno potáhnu do Battersea, abych seděla na tvrdé lavici ve studeném kostele, obklopená nadšenými křesťany, mě zrovna nenaplňovalo Duchem svatým.

Ale už bylo pozdě, protože máma vypadala tak plná naděje, že jsem musela souhlasit. „Vážně? Akorát neznám nikoho, kdo tam chodí. I když předpokládám, že by potom mohla být káva nebo tak něco.“

„Možná i sušenky, když budeme mít štěstí. Jasně že přijdu.“

„Susan Spencerová?“ V čekárně se objevil zdravotní bratr v modro-bílé uniformě a crocsech.

„Ou,“ řekla máma, když se na něj překvapeně podívala. „To je muž,“ sykla na mne potichu.

„Dobrý den, já jsem Graham,“ představil se a natáhl k nám ruku. „Budu dnes váš ošetřovatel, takže pokud byste mne následovala, můžeme se vypořádat se všemi nudnými papíry.“

„Ahoj, já jsem její dcera,“ rychle jsem zasáhla, než máma stihla Grahamovi říct něco urážlivého. „Jsem Polly. Můžu jít s vámi?“

„Samozřejmě můžete. S radostí. Následujte mě.“

Prošly jsme lítacími dveřmi za Grahamem, pak dolů chodbou lemovanou po jedné straně svlečenými postelemi do malé kanceláře. Grahamovy crocsy vrzaly na podlaze.

„Teď se podíváme na tohle,“ řekl, posadil se a otevřel na stole modré desky. „Takže Susan, dnes jste tady kvůli magnetické rezonanci. Dám vám nějaké župany na převlečení, ale nemělo by to trvat dlouho. Jakmile vyplníme všechny tyhle formuláře, převléknete se a pak budeme potřebovat asi tak hodinku na celou proceduru. Teď bych se rád ujistil, že na sobě nemáte nic kovového?“

Máma zavrtěla hlavou.

„A nejedla jste ani nepila během poslední hodiny?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Dala bych si šálek čaje.“

„Chápu, to je mi moc líto,“ řekl Graham soucitně.

Podívala jsem se na plakát na zdi za počítačem, na kterém stálo POSTAVTE SE RAKOVINĚ. Usměvavá rodina se tam držela za ruce, malá blonďatá holčička mezi rodiči. Hloupá věta. Samozřejmě. Nikdo ji nevítá. Nikdo neřekne: Rakovino, pojď dál, dala by sis šálek kávy?

Graham před sebe opatrně položil na stůl čtyři různé papíry ve čtyřech různých barvách. „Říkali, že až budeme mít počítače, bude to o hodně jednodušší, ale upřímně, jen se podívejte na všechny ty papíry. Je toho teď dvakrát tolik. Proboha. Tak dobře, můžete mi potvrdit ještě pár věcí?“

Prošel s mámou adresu, datum narození, lékařské záznamy. „A vy, Polly, vy jste tu dnes jako dospělý doprovod, je to tak?“

„Tak nějak,“ řekla jsem vesele.

„Omlouvám se, že se ptám na tolik věcí, ale to všechno kvůli bezpečnosti. Jinak bych tu práci nedělal,“ vysvětlil Graham.

„Naprosto v pořádku,“ odvětila máma.

Přikývla jsem a snažila se zaujmout výraz dospělého doprovodu. Divný pocit, jako by se naše role obrátily. V jakém věku se člověk začne starat o svoje rodiče, místo aby to bylo naopak? Potřebovala jsem mámu od chvíle, kdy jsem se narodila, a pořád jsem ji potřebovala, když se vzácně objevilo nějaké milostné životní drama nebo jsem měla zase zánět močového měchýře nebo Peregrine vyvedl nějakou hloupost. Ale kdy začnou rodiče potřebovat člověka víc, než on potřebuje je? Možná to bylo právě teď, pomyslela jsem si v té nemocniční kanceláři. Možná právě v téhle vteřině.

„Myslím, že je to všechno,“ prohlásil Graham, nalepil čtyři samolepky s máminým jménem na čtyři různé papíry a obrátil se ke mně. „Polly, odvedu vaši maminku na pokoj, aby se převlékla. Susan, jakmile tam budeme, rentgenolog, doktor Singh, vám všechno vysvětlí.“

Přikývla.

Chtěla jsem jí říct něco povzbudivého. „Připadám si jak v Ordinaci v růžové zahradě,“ řekla jsem.

„Polly, počkáte v čekárně?“ zeptal se Graham po krátké pauze. „Nebo máme dole kavárnu, kdybyste chtěla.“

„Ne, ne, všechno v pořádku, nedělejte si se mnou starosti. Mám s sebou knížku, takže prostě počkám. V pohodě, mamko?“

„Ano, ano, Graham se o mne postará.“

„Samozřejmě postarám.“

Dívala jsem se, jak ti dva jdou chodbou, Grahamovy crocsy vrzaly na linoleu.

Když jsem se po schodech vrátila dolů a asi tak deseti dalšími chodbami, tolika, že jsem si připadala jako v hororu Osvícení, našla jsem kavárnu Costa a před ní dlouhou frontu.

„Promiňte, madam, dáte si nějakou kávu?“ zeptala se žena u pokladny, když jsem se k ní dostala.

„Ach, promiňte, byla jsem zamyšlená,“ řekla jsem. „Ano, mohla byste mi dát bílé americano?“

„Něco k jídlu?“

„Ne, děkuji. Potřebuju se večer vejít do šatů.“ Netuším, proč jsem měla potřebu se o to podělit se ženou v kavárně. Nejspíš kvůli rozptýlení od myšlenek na mámu, jak tam nahoře leží na vyšetření.

Stolky tu byly stejně osamělé jako čekárna nahoře. Staří lidé posedávali sami a četli si Daily Mail. A muž v kolečkovém křesle, s páskou přes oko, hrál karty sám se sebou.

Asi hodinu jsem seděla a střídavě četla knihu a prohlížela Instagram. Lex tam dala obrázek své čerstvé manikúry. Vybrala filtr, díky kterému se její zásnubní prsten mimořádně leskl. „Dneska zapaříme!“ napsala pod něj. Proč se lidé začnou chovat jako po lobotomii, když se zasnoubí? Pak jsem si vzpomněla na šaty z Topshopu, které jsem vybrala na dnešek. Byly červené, bez rukávů, trochu krátké, ale předpokládala jsem, že to bude dobré, když si vezmu černé punčocháče a boty bez podpatků. S balerínkami nebudu vypadat tolik jako děvka. O půl hodiny později mi zabzučel v ruce telefon. Máma.

Hotovo, už jen sedím na pokoji a piju čaj. X

„Bylo to vážně v pohodě,“ prohlásila, když jsem za ní přišla nahoru. „Nejdřív je trochu děsivé, když ležíš na zádech, ale pouštěli nějakou pěknou muziku, když jsem tam byla, takže jsem skoro usnula.“

„A řekli ti něco?“

„Ne, jen že dostanu dopis s výsledky.“

Slyšela jsem, jak k nám vrže Graham, a vzhlédla jsem. „Tak, Susan, všechno v pořádku? Jsem rád, že jste dostala ten čaj. Teď by vám měli poslat další dopis nebo vám zavolá váš praktický lékař, asi tak za týden, aby s vámi probral výsledky. Jinak ale můžete jít.“

„Báječné, moc děkuju.“

„Není vůbec zač, jen zbytek dne buďte v klidu. Polly, budete dnes s maminkou?“

„Ne, ne, má rande!“ zvolala máma.

„Není to rande, jen večeře,“ řekla jsem důrazně.

„Dobře,“ odpověděl Graham a vypadal zmateně, „tak si tedy obě užijte pěkný víkend.“

Vzala jsem mámu z nemocnice uberem zpátky do Battersea a ignorovala její řeči, že je to výstřednost a že bychom měly jít na autobus číslo 77. Pak jsem postavila vodu, skočila dolů za roh vyzvednout Bertieho z obchodu se závěsy a dovedla ho zpátky do mámina bytu.

„No tak, Bertie, pospěš si, prostě to udělej,“ řekla jsem mu, když očichával lampu a pak pomalu, tak pomalu, jako když se stařec uprostřed noci šourá na záchod, zdvihnul nožičku a vyčůral se. Pak jsem ho vzala po schodech nahoru za mámou a nechala jsem je tam sedět na gauči a sledovat starý díl Inspektora Morse.

Potom jsem jela autobusem domů a přemýšlela, co všechno musím udělat. Taky bych se mohla nachystat, když jdu na rande, že ano? Abych byla připravená a to všechno. Nemá smysl vyjít si s mužem chlupatá jako lesní zvířátko. Zvlášť po té pohromě s Callumem. Callum! pomyslela jsem si, když jsem lezla do sprchy. Sakra, ještě jsem o něm neřekla Billovi. Ne že bych musela, myslím. Jen jsem měla pocit, že bych měla. Možná bych o tom měla dnes večer žertem něco prohodit, říkala jsem si, když jsem sahala pro holítko.

Oholila jsem se v podstatě všude kromě obličeje, zkontrolovala jsem bradavici pod bradou a odstranila z ní silný černý chlup, který co pár dní vyrašil jako stonek fazole. Nanesla jsem sváteční zvláčňující krém od Toma Forda, který jsem používala jen při velmi vzácných příležitostech, kdy hrozilo, že si budu svlékat oblečení při nějakých skupinových aktivitách namísto o samotě. Navrstvila jsem tolik make-upu, že jsem vypadala jako Danny La Rue. Nacpala jsem se do maličkých červených šatů a šla k Lex na drink. Za žádnou cenu nesmím před večeří pít příliš, připomínala jsem si.

Zásnubní večírek byl v baru Bananas na Portobello Road. Muselo se tam po trojích schodech, takže jsem se začala v šatech potit.

„Ahoj, zlato,“ uvítala mě Lex, když jsem udýchaná dorazila k baru.

„Ahoj, krásná nevěsto,“ odpověděla jsem.

„Ty taky,“ řekla jsem neurčitě Hamishovi, který stál u baru vedle Lex. „Blahopřeju! Taková skvělá novina!“ Asi bych za svoje vystoupení nevyhrála Oscara, ale ušlo to.

„Díky, Pols,“ odpověděl. „Pojď se napít. Zlejeme se.“ Hamish, obrovský chlap jak sloup, sáhl pro sklenku šampaňského na tácku na baru.

„A už jste vybrali datum?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ potvrdila Lex. „Uvažovali jsme o druhém červencovém víkendu. Doma, stan na trávníku a tak. Vím, že je to narychlo, ale nechci čekat do příštího léta.“

„Je do vdavek celá divá, viď, miláčku?“ vstoupil do toho Hamish.

„Ale už dost o nás,“ ignorovala ho Lex. „Můžeme prosím mluvit o tom tvém rande?“

„Ulovila jsi skutečného živého chlapa, co?“ zeptal se Hamish. „Dobrá práce, Pols, však už to je… kolik? Roky? Ne?“

Slabě jsem se usmála. „Není to rande. Večeře. Pracovní večeře.“

„Jestli to není rande, tak proč máš na sobě šaty, že ti vidím až do krku?“ zeptala se Lex.

„Já vím,“ přiznala jsem. „Myslíš, že je to moc?“

„Ne. Vypadáš sexy. Bude tě chtít přehnout přes stůl ještě před jídlem.“

„Lex…“

„A použila jsi ten svůj speciální zvláčňující krém?“

„Možná.“

„Tak to je rozhodně rande.“ Zapomněla jsem, že Lex ví o mém speciálním krému.

„Mrzí mě, že se můžu zdržet jen chvilku,“ zatvářila jsem se provinile.

„Nebuď hloupá, je to tvoje první rande za sto let, tak se bav.“

„A kdo tedy dnes přijde?“ zeptala jsem se ve snaze zabránit ostatním, aby o mém milostném životě mluvili jako o historické události.

„Tak různě, asi čtyřicet lidí. Rodiče, pár kolegů, lidi z vysoké, jako obvykle. A Bill přivede svou novou přítelkyni.“

„Přítelkyni?“

„Ano, tu novou, která pracuje v interiérovém designu nebo tak něco. Má legrační jméno.“

„A jooo, mluvili jsme o ní před pár týdny. Netušila jsem, že spolu chodí.“ Cítila jsem se nepochopitelně podrážděná, že to Lex věděla první.

„No, musí o něco jít, když ji dnes přivede. Zlatíčko, koukej, to jsou tví rodiče,“ vyhrkla Lex, když se ve dveřích objevila dvojice ve středním věku a nervózně se rozhlížela. „Promiň, zlato, nevadí, když je půjdeme pozdravit?“

„Ne, ne, běžte,“ ujistila jsem ji. „Je to váš večer.“

Kroužila jsem kolem baru a hledala někoho, koho znám, jelikož dorazilo pár dalších lidí. Muži se po chlapsku objímali a dívky se zlehka líbaly, ječely a podávaly si vizitky. Kolik zásnubních večírků se asi konalo v barech a hospodách napříč Londýnem, přemítala jsem. Pět set milionů, třeba. Usmála jsem se na číšnici blížící se s táckem párečků.

„Ano, prosím,“ řekla jsem, ignorovala párátka a sáhla po jednom rukou.

A pak jsem ho uviděla projít dveřmi. Callum. Byla jsem tak překvapená, že jsem koktejlový páreček spolkla vcelku a zachytila jeho pohled přesně ve chvíli, kdy se mi sevřelo hrdlo. Rychle jsem si dala ruku před pusu, než se páreček objeví a přeletí místnost, pak jsem se otočila k baru a trochu se sklonila, abych překonala záchvat kašle co nejtišeji a nejdiskrétněji to jen šlo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se za mnou Callumův hlas a na zádech jsem ucítila jeho ruku.

Polkla jsem a otočila se. Oči jsem měla vlhké, jak jsem se dusila. Vypadala jsem skvěle.

„Jo, promiň, já jen…“

„Alergická reakce, když mě vidíš?“

„Ha, jo. Tedy ne. Jen očividně neumím polykat.“ Usmála jsem se na něj a najednou jsem byla sama na sebe naštvaná, že se tvářím moc přátelsky.

„Vážně?“ zeptal se.

Začervenala jsem se. „Proč tu vlastně jsi?“ To už je lepší, řekla jsem si. Chladně a odtažitě. O to bych se měla snažit.

„Ach, děkuju pěkně,“ odtušil, naklonil se vedle mne a natáhnul ruku na bar, aby dosáhl pro sklenku šampaňského na tácu. „Chceš dolít?“ kývl hlavou k mé prázdné sklence.

„Ano, prosím, díky.“ Proč bylo v podstatě NEMOŽNÉ být slušně vychovaná Angličanka a zároveň být odměřená? Legs by tenhle problém nikdy neměla, pomyslela jsem si. Prostě by byla dokonale francouzská a nenucená.

Callum vzal mou prázdnou sklenku a podal mi plnou.

„Chci říct, odkud znáš tyhle lidi?“ pokračovala jsem a snažila se znít stroze.

„Znám jen Hamishe,“ odpověděl.

„Jakto?“

„Z rugby.“

„Ach tak.“

„Jak se vlastně máš?“ zeptal se. „Vlastně…“ Zavrtěl hlavou. „Smažme to. Můžu začít znovu?“

Zamračila jsem se na něj. „Jak to myslíš?“

„Choval jsem se hrozně, promiň, že jsem byl takový kokot.“

Odmlčel se a nastala trapná chvíle, kdy jsem si nebyla jistá, co říct. Obávala jsem se, že mi je dech cítit po párcích a on stojí příliš blízko. A pak nás vyrušili.

„Tady je!“ Zdvihla jsem oči a uviděla blížícího se Billa a zahlédla jsem blondýnu za ním.

„Čau, vole, promiň, jedla jsem párky,“ řekla jsem a naklonila se, abych ho políbila na přivítanou.

„Moje oblíbená vůně,“ prohlásil Bill. „Tohle je,“ dodal a vzal blonďatou dívku za ruku, „Willow.“

„Ráda tě poznávám,“ naklonila jsem se k Willow, abych ji políbila na přivítanou, zatímco mi podala ruku, pak jsme si to trapně prohodily. Ona samozřejmě nebyla cítit po párcích, měla lesklé blond vlasy vonící jako žužu.

„Ahoj,“ pozdravila mě. „Billy mi o tobě tolik vyprávěl.“

Billy?

„Čau, chlape,“ řekl Bill Callumovi a potřásl mu rukou. „Netušil jsem, že tyhle všechny znáš.“

„Ve skutečnosti jen Hamishe, hrajeme rugby za stejný klub.“

„Ahoj,“ řekla Willow a pohodila na Calluma vlasy. Ach ne. Byla to vlasometka.

„Tak,“ spustil Bill, „a všichni jsme se tu sešli. To jsou dobré zprávy o těch dvou, ne?“ Naklonil hlavu směrem k Lex a Hamishovi.

„Hmm, tak nějak,“ zamumlala jsem. Byla jsem vděčná za to, že si podle všeho nevšimnul mezi mnou a Callumem ničeho divného. Jasně že teď jsem o tom nemohla udělat žádný vtip, když se tu motala Willow a Callum. Budu si to muset nechat na jindy.

„Drahoušku, no tak, dnes máme náladu, co?“ Bill věděl, co si myslím o Hamishovi, že není dost dobrý.

„Ne, ne,“ ujistila jsem ho s vědomím, že Callum poslouchá. „Jen je to… trochu rychlé, to je všechno.“

„Pols,“ varoval mě Bill.

„No dobře, no dobře.“

„Mimochodem, kde je Joe?“ zeptal se Bill.

„Má nějaký koncert ve Wignore Hall.“

Bill přikývl a pak se mi podíval dolů na nohy. „Proč máš tak krátké šaty?“

„Jdu s někým na večeři.“

„Ooo. Jako rande?“ zeptala se Willow. Bylo to trochu otravné, ten způsob, jak řekla „Ooo“. Lehce blahosklonné. Pak zase pohodila vlasy.

„Ne. Jen s někým, s kým jsem minulý týden dělala rozhovor. Jsem novinářka,“ vysvětlila jsem jí.

„Ach ano, Bill mi to říkal. Je to někdo slavný?“

„Ehm, tak nějak. Jmenuje se Jasper. Jasper Milton.“

„Ach bože, ten,“ vydechla Willow a oči se jí rozšířily. „Toho znám. Tedy, neznám ho osobně. Ale vím, koho myslíš. Páni! To je vzrušující. Tak to rozhodně je rande. I když, bez urážky, nerandí obvykle s modelkami?“

Mě neurazíš, řekla jsem si v duchu. Pak jsem přikývla.

„Páni,“ zopakovala Willow, oči pořád navrch hlavy.

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ přiznal Bill.

„Ale Billy, no tak, je pořád ve zprávách,“ oponovala Willow. Billy. Vážně. Nikdy jsem nikoho neslyšela říkat mu Billy. Proč ji nezastaví?

„Ne, v mých zprávách není,“ ujistil ji Bill. „Každopádně proč jsi s ním dělala rozhovor?“

„Je to syn vévody, takže se skvěle hodí pro Posh!. A tuhle byl v novinách. Zase. Potácel se z klubu. A vyfotili ho.“

„Ale jestli jsi s ním už udělala rozhovor, proč s ním teď jdeš na večeři?“ zeptal se Bill.

„Ježíííš, tak promiň, netušila jsem, že od tebe potřebuju povolení a potvrzení od matky, když chci s někým jít na večeři.“

Přerušilo nás cinkání na druhé straně místnosti. Byl to Hamish ťukající na skleničku.

„Omlouvám se všem, že přerušuju proud kritiky,“ začal, „ale napadlo mě říct pár krátkých slov. Zaprvé bych rád poděkoval rodičům za dnešní večírek, takže pijte, je to na tátu.“ Po celé místnosti se ozval pochvalný jásot.

„Ale vážně chci poděkovat Lex…,“ odmlčel se, „protože vím, že podle některých z vás to bylo narychlo. Ale vím, že s ní chci strávit zbytek života. Prostě to vím. Takže mohli byste všichni zdvihnout sklenky a připít na mou budoucí ženu? Už se nemůžu dočkat července, kdy si ji povedu uličkou v kostele.“ Další nadšené jásání.

Obrátila jsem oči v sloup a podívala se na telefon. „Budu se muset přesunout. Mějte se tu.“ Sehnula jsem se, abych si vzala kabelku a poslala jim polibek, abych nemusela absolvovat trapné olíbávání lidí, s kterými jsem se sotva přivítala. A pořád jsem se neodvažovala na Calluma dýchnout. Musím na dně kabelky vyhrabat nějaký starý kousek žvýkačky.

„NESPI S NÍM NA PRVNÍM RANDE, POLS,“ zařval na mne Bill přes celou místnost, když jsem odcházela, takže se na mě všichni dívali.

5

„Zdravím,“ řekl Jasper a vstal od stolu, aby mě políbil. Měla jsem představu, že proklouznu do restaurace v klidu, a třeba dokonce svůdně, ale pochopitelně jsem okamžitě znervózněla.

„Zdravím, jak se máte? Kam si mám dát kabát? No, můžu si ho prostě pověsit přes opěradlo…“

„Madam, smím vám vzít kabát?“ U našeho stolu se objevil číšník.

„Ano, prosím, děkuji.“ Svlékla jsem si ho a okamžitě loktem převrátila sklenici vody na stůl. „Proboha, moc se omlouvám, moc se omlouvám.“ Vytáhla jsem kapesníček, abych vodu utřela, a okamžitě cinkla vidlička o podlahu. Všimla jsem si, že u ostatních stolů lidé znehybněli s vidličkami ve vzduchu a dívali se. Mezitím voda čúrkem tekla ze stolu a začala dělat loužičku vedle mé židle.

„Madam, nic se neděje. Hned dojdu pro hadr,“ řekl číšník. „A pro čistou vidličku.“

„Madam možná potřebuje drink?“ zeptal se Jasper, který se znovu posadil ke stolu diskrétně zastrčenému v koutě restaurace. Vypadal uvolněně, dokonce dobře, v džínách a světle modrém tričku s límečkem, s rukávy ohrnutými nad lokty. Naklonil se dopředu, aby mi podal svůj ubrousek. „To bylo entrée.“

„Ne tak docela podle plánu,“ usmála jsem se, když se vrátil číšník.

„Prosím, madam.“ Položil mi do klína nový ubrousek, na stůl novou vidličku a novou sklenku vody a pak si přidřepl, aby hadrem utřel podlahu.

„Co si dáte k pití?“ zeptal se číšník, když se zase postavil.

„Ehm, nevím jistě. Co máte vy?“ Podívala jsem se na Jaspera.

„Právě dopíjím gin s tonikem, ale mohl bych přejít k vínu.“

„Červené?“

„Cokoliv se vám zlíbí.“

„Hm, nejspíš červené.“

„Lahev vašeho Montepulciana, prosím,“ řekl Jasper.

„Dva tisíce čtyři, pane?“

„Přesně tak.“

„Chodíte sem pravidelně?“ zeptala jsem se, když se číšník vzdálil od stolu s kapajícím hadrem v ruce.

„Občas pravidelně. Když jsem v Londýně. Vynikající telecí. Tak co ten článek, co jste o mně napsala?“

„Hotovo.“

„Řekla jste hodně hrozných věcí?“

„Ne, jen pár. Vlastně jsem byla strašně hodná a vynechala nejrůznější detaily, které jsem tam mohla dát.“

„Jako?“

„Ale nic. Mimochodem, co se vám podařilo tenhle týden?“

„Ale, nic moc. Jezdil jsem kolem, abych se podíval na pár farmářů. A zase se pohádal s matkou.“

„Kvůli čemu?“

„To si asi domyslíte.“

„Aha.“ Cítila jsem se trapně.

„Aha, přesně tak. Doufám, že o tom v článku není zmínka?“

„Ach ne, ne. Jistěže ne. Není to tak docela věc pro časopis, to je spíš… materiál do novin.“

„A jak se má moje kamarádka Lala?“

„Ehm, ta se má dobře.“

„Řekla jste jí, že jdeme na večeři?“

„Ne. Ne tak docela.“ Nakonec jsem couvla. V pondělí a úterý byla Lala „nemocná“ a do středy jsem se rozhodla, že bych měla počkat, jak večeře s Jasperem proběhne, než se o něčem zmíním.

„Proč ne?“

„Nezdálo se mi, že by to stálo za řeč, víte. Je to jen večeře, o nic nejde.“

„Polly, to bolelo.“

Zasmála jsem se. „Jak to myslíte?“

„No, líbíte se mi. Moc se mi doma líbilo si s vámi povídat. Bez ohledu na to, jak jste neohrabaná a nedokážete přijmout poklonu, připadáte mi chytrá a zábavná. A to se mi líbí. Je to mnohem zábavnější než jít na večeři s další Henriettou, která se mnou bude mluvit o vzorcích tapet.“

„Takže jste poznal několik Henriett?“

Zdvihl obočí. „Nezačínejte zase.“

„Dobře, slibuju. Stejně už vás nepotřebuju zpovídat.“

„Fajn. Co si teď dáme k jídlu? Mám hlad jako vlk. Dám si dva předkrmy.“

Nakonec to byla dlouhá večeře. Večeře se dvěma lahvemi vína a bez dalších trapných momentů, rozlité vody nebo bez toho, abych řekla něco nevhodného.

„Co se stalo s vašimi rodiči?“ zeptal se v jednu chvíli.

„Co se stalo?“

„Jo, však víte. Moji šílí, ale pořád jsou spolu, ať z jakéhokoliv důvodu. Ale… říkala jste, že váš otec… s vámi není, je to tak?“

„Jo, umřel, když mi bylo deset, takže…“

„Proč?“

„Proč zemřel?“

„Ano.“

„Infarkt. Opravdu nečekaně. Jednou byl na zahradě a bum, bylo to. Máma ho našla ležet obličejem v záhonu kytek.“

„Takže se na něj nepamatujete?“

„Moc ne. Pamatuju si, že máma byla potom dlouho v posteli a já se živila sušenkami.“

„Sušenkami?“ zamračil se.

„Jo. Skotskými máslovými sušenkami a celozrnnými s čokoládou, většinou. A tousty. Padlo na to hodně toustů s kvasnicovou pomazánkou.“

„Kde jste žili?“

„Na venkově, v Surrey. Ale pak jsme museli dům prodat a máma se musela přestěhovat do Londýna, aby našla práci.“ Normálně když jsem někomu řekla, že mi otec zemřel, když jsem byla malá, tvářili se všichni rozpačitě jako jeptiška ve striptýzovém klubu a vykoktali nějakou omluvu. Líbilo se mi, že Jasper ne. Vůbec nevypadal na rozpacích. Bylo to osvěžující.

„A kde je vaše matka teď?“

„Pořád tady. V Battersea. Se svým psem.“

„Už se nikdy znovu nevdala?“

„Ne. Je s chlapy stejně nemožná jako já.“ To poslední jsem nechtěla říkat.

„Vážně?“ Usmál se na mne.

„Chci říct, ne. To znělo špatně. Jsem jen prostořeká.“

„Tak proto jste tak nejistá vůči mužům?“ zeptal se.

„Jak to myslíte?“

„Protože vám zemřel otec, když jste byla malá. Žádný muž se mu nikdy nevyrovnal a tak dál?“

„Neuvědomila jsem si, že mluvím s psychologem,“ škádlila jsem ho. „Na co všechny ty otázky?“

„No, vy o mně víte všechno. Jen se snažím vyrovnat šance na hřišti.“

„Všechno? To jistě ne.“

Pokrčil rameny. „Nemám žádná tajemství. Krom toho, že jsem sexuální deviant. Jo, a taky nemám rád hrách.“

„A to mi říkáte teď. To mohl být úlovek!“

„Že jsem sexuální deviant?“ zakřenil se na mne z druhé strany stolu.

„To s tím hrachem.“

Jasper se zasmál. „Je s vámi legrace.“

Zatímco jsme klábosili a pili červené víno, u okolních stolů zaplatili a odešli a číšník začal teatrálně, významně zametat podlahu.

„Můžu poprosit o účet?“ zeptal se Jasper o něco později, když na něj mávnul.

Sáhla jsem dolů do kabelky pro peněženku a připravovala se na tu trapnou hru na „já zaplatím“, „nezaplatíš“, „rozdělíme účet“.

„Na to ani nemyslete,“ prohlásil Jasper.

„Ne, vážně, nechte mě. Aspoň můžeme rozdělit účet?“ řekla jsem s nadějí, že nebude souhlasit, protože by to znamenalo, že budu mít problém zaplatit tenhle měsíc nájem a dost možná budu muset prodat ledvinu.

„Ne, to nemůžeme.“ Položil na stůl kartu.

Oblékli jsme si kabáty a vyšli ven. Měla jsem divný pocit kolem žaludku. Buď to bylo rizoto s mořskými plody, nebo nervozita.

„Děkuju za večeři,“ řekla jsem. „Byla skvělá.“

„Není vůbec zač, madam.“

„Myslím, že skočím do taxíka, aby mě odvezl domů,“ vyhrkla jsem. Byla to nervozita. Ale proč jsem byla nervózní? Netušila jsem, jestli Jasper něco plánoval nebo očekával. Kromě toho, co řekl o ložnici a že mi koupil večeři. Která byla drahá. Čekal tedy něco na oplátku?

„Dovolte mi sehnat vám taxi,“ řekl a zdvihl ruku, když se za rohem vynořilo černé taxi s rozsvíceným označením. Vidíš, říkala jsem si, nic neplánuje ani nečeká. A cítila jsem se docela maličko zdrceně. Taxík u nás zabrzdil.

„Dobrou.“ Naklonila jsem se a políbila Jaspera na tvář a chtěla jsem ho políbit na druhou. Byl ale rychlejší než já a najednou byla jeho ústa na mých a líbali jsme se. Doopravdy líbali. S jazyky a vším.

„Promiňte,“ omluvila jsem se o pár vteřin později taxikáři, který trpělivě seděl u otevřeného okénka.

„Nastupte,“ řekl Jasper a otevřel mi dveře taxíku. „A napište mi, až se dostanete domů.“ Zavřel za mnou dveře a vyndal z peněženky dvacetilibrovku. „Moc vám děkuju,“ řekl taxikáři, když mu bankovku podával.

Naklonila jsem se dopředu. „Můžeme jet na Devonport Road, hned u Goldhawk?“

Když jsme odjížděli, zamávala jsem Jasperovi jako dítě – proč jsem mu takhle mávala? – a zapadla jsem zpátky do sedadla. Vyhrabala jsem v kabelce telefon, právě když na něm zavibrovala zpráva.

Celý večer jsem měl chuť to udělat.

Za normálních okolností bych takovou zprávu považovala za trochu otřepanou. Něco, co by udělal Zac Efron v příšerném seriálu ze střední. Ale i když jsem se snažila – říkala jsem si, že takové věci pravděpodobně píše ženám pořád – byla jsem svým způsobem vzrušená. Byl to Jasper. Pohledný Jasper, markýz z Miltonu, playboy, který normálně chodil s modelkami a slavnými dívkami. Byla jsem ale vytržena z romantického snění, protože jsem přejeli přes zpomalovací práh a já dostala škytavku.

*

„Proboha Polly!“ vykřikla Barbara, když jsem následujícího rána postavila košík na pult. V košíku byl jeden karton vajíček, balíček prorostlé slaniny, balíček mleté kávy, krabice s mandlovo-špenátovým mlékem, balíček krájeného bílého chleba (neměla jsem zrovna náladu na tmavý), krabice džusu a balíček s jamajským perníkem.

„Jak to myslíte?“

„Polly, poklade, vypadáte příšerně.“ Barbara potřásla hlavou a zatvářila se truchlivě, jako by stála na pohřbu nad hrobem.

„Ach tak, pěkně děkuji.“

„A tohle všechno!“ pokračovala Barbara a ukázala na košík. „To by nakrmilo stádo slonů. Nemůžete tohle všechno sníst sama.“

„Ne, mám nahoře Joea.“ Opustila jsem byt chvíli předtím a viděla jsem, jak Joe mizí v koupelně s notami v ruce. Rozhodla jsem se, že bude nejbezpečnější se okamžitě evakuovat a strávit trochu času – poměrně dost času – lelkováním v uličkách Barbařina obchodu.

„Takže jste si včera vyšla, že ano?“ zeptala se Barbara, když zdvihala vajíčka, aby je načetla.

„Vlastně jsem měla rande.“ Vzdala jsem diskuse na téma večeře, nebo rande vzhledem k tomu, že mě Jasper políbil. Měla jsem pocit, že hranice mezi večeří a rande byla překročena, jestliže vám někdo strčil jazyk do pusy.

Barbara pustila vajíčka zpátky od košíku a rozhodila rukama do vzduchu.

„Ach, Polly! To je dobrá zpráva. Moc, moc dobrá. S kým?“ Přimhouřila oči. „Byl to muž?“

Ohlédla jsem se přes rameno, abych se ujistila, že za mnou není nikdo, kdo by spěchal se svou vlastní snídaní.

„Ehm, ano, ano, byl to muž. Vysoký, blond, velmi okouzlující.“

„To zní pěkně. Ach, drahoušku, rozbila jsem vajíčko,“ řekla a otevřela krabičku. „Podejte mi jiný karton.“

Vrátila jsem se do uličky s vajíčky a přinesla jiný karton.

„A kam vás vzal?“ zeptala se moje vyšetřovatelka, když jsem jí je podala.

„Jen k Italům v Notting Hill.“

„Velmi dobře,“ přikývla Barbara a dala pomerančový džus do plastového sáčku. Dveře cinkly a prošel jimi další zákazník. „Ale Polly, proč nejste víc rozrušená? Jsem nadšenější než vy.“

„Ehm.“ Znovu jsem se podívala po dalším zákazníkovi, nebyla jsem si jistá, jestli chci, aby cizí člověk zaslechl Barbařiny rady ohledně milostného života. „Ne, ne, jsem rozrušená. Jsem jen trošku překvapená, to je celé.“

„Vy kozorozi nejste nikdy spokojení,“ řekla Barbara. „Jděte si dát koupel. Bude vám líp. Teta Barbara to ví. Ta ví…“

„Udělám to, díky. Pět milionů kalorií by taky mohlo pomoct,“ ujistila jsem ji a vzala plastovou tašku z pultu.

„Dejte mi vědět,“ zavolala na mne Barbara přes celý obchod, když jsem došla ke dveřím. „Jen považte, andílku, do Vánoc byste mohla být vdaná!“

Nahoře se Joe vynořil z koupelny a natáčel vodu do konvice v trenkách a oblíbeném tričku s nápisem BUDU BACH a malým kresleným Bachem pod ním.

„Jak se má Její Veličenstvo?“

„Však víš. Hotová vědma, pokud jde o můj milostný život.“

„Eh?“

„Včera jsem jí říkala o té večeři s Jasperem.“

Joe si teatrálně poklepal na čelo. „No jasně, Pols. Kompletní hlášení, prosím.“

„Vydrž.“ Postavila jsem nákupní tašku stranou. „Míchaná nebo smažená?“

„Míchaná. Vzala jsi slaninu?“

„Jo. A bílý chleba a džus a další kafe.“

„Jak já tě miluju? Počkej, spočítám to. Správně, podej mi slaninu a já se o ni postarám. Ty uděláš vajíčka a všechno mi povíš.“

„Takže jsem šla nejdřív na zásnubní přípitek k Lex a Hamishovi, což bylo dobře, protože to bylo zahřívací kolo.“

„Čímž myslíš tři čtyři drinky, ale ano, pokračuj…,“ řekl v podřepu před grilem, kam pokládal plátky slaniny.

„Dobře, inspektore Clouseau. Každopádně jsem po chvíli odešla do té italské restaurace na Kensington Park Road. A pak jsme tam tři hodiny v podstatě seděli a jen si povídali.“

„A…?“

„A co?“

„No tak, madam Cartlandová, potřebuju trošku víc informací. Muchlovali jste se?“

„No, on se svým způsobem muchloval. Ale bylo to trošku divné, protože mávnul na taxi, takže tam taxík čekal, když po mně vyjel.“

„A neptal se, jestli s tebou nemůže jet sem?“

„Ne! Především jsem si ani nebyla jistá, jestli je to rande.“

„Prosím tě,“ obrátil Joe oči v sloup.

„No, každopádně,“ pokračovala jsem, „je to playboy, takže to nejspíš bude všechno a už o něm nikdy neuslyším. Ale bylo to fajn.“

„Proboha, uvolni se, Pols. Ani ho pořádně neznáš, ne? Jen jsi o něm slyšela nějaké povídačky, že?“

„Jo, ale není kouře bez ohně a tak. A Lala říká…“

„Lala je chytrá a citlivá asi jako bochník chleba,“ prohlásil Joe a hodil dva plátky do toustovače. „Možná i míň.“

„No, když jsem jela taxíkem domů, napsal mi, že mě celou noc chtěl políbit.“

„To mi připadá docela romantické. Cos mu odpověděla?“

„Jen jsem poděkovala za večeři.“

Vzdychl. „Kéž by ti šlo flirtování líp.“

„Stačí. Vyndej talíře, mám hlad.“

*

V obýváku jsme neměli moc místa. Byl to spíš výběžek kuchyně než skutečná místnost. Televize stála v koutě na rozviklaném stolku z Ikey, který Joe poskládal před třemi lety, když jsme se nastěhovali. Vedle ní byly dva propadající se gauče, každý z jedné strany a trochu natočený, abychom měli oba dokonalý úhel sledování, když si lehneme. Měli jsme každý svůj gauč – Joe hnědý a já menší béžový. Nízký konferenční stolek byl stejně pečlivě umístěný mezi oba gauče tak, abychom na něj oba dosáhli. Většinou na něm byly nejméně čtyři hrnky nedopitého čaje (moje), prázdné pytlíky od chipsů (Joeovy), časopisy (moje) a partitury (Joeovy).

Po další cestě dolů za Barbarou téhož odpoledne byl stolek pokrytý lahvemi energy drinků a prázdnými pytlíky od křupek Monster Munch.

„Měli bychom něco dělat, Joe,“ řekla jsem, natažená na gauči. „Nemůžeme tu proležet celý den.“ Také jsem sledovala telefon, byla to otrava. Ležel mi na břiše, abych hned věděla, kdyby mi přišla zpráva. Byly tři odpoledne a nic. Proč holky tak vyšilují, jakmile chlap ukáže náznak zájmu? Včera touhle dobou jsem byla docela racionální lidská bytost, chystající se později na večeři s někým, s kým dělá rozhovor. Za čtyřiadvacet hodin jsem tu sledovala mobil jako Glenn Close v Osudové přitažlivosti. Co to bylo za záhadnou alchymii, která nás k takovému chování vedla? Pouhé dvě zprávy, které jsem za celý den dostala, byly od matky, která se chtěla ujistit, že se uvidíme zítra v kostele…

V jedenáct u Spasitele. Doufám, že se učešeš, miláčku? X

… a Billa, který se ptal, jak proběhla večeře s „lordem Byronem“ a jestli zítra odpoledne nechci jít do kina na nové Star Wars. Odmítla jsem, radši bych si ukousla hlavu a pak ho donutila jít do kostela s mámou místo mě. Byl by se mohl nechat snadno přimět.

„Proč dělá suflé, když ho ještě nikdy nedělal?“ rozčiloval se na druhém gauči Joe u Prostřeno. „Tyhle lidi jsou pitomci.“

„Joe, vážně, musíme něco dělat.“

„Jako co třeba?“ Otočil ke mně hlavu. „Upřímně, dokázal bych tu ležet celý den.“

„To je moc depresivní, je to nechutné. Můžeme prosím jít něco dělat?“

„Jako co?“

„Nevím, jen se potřebuju rozptýlit.“

Upřeně se zadíval na můj telefon. „Byla jsi s ním včera na večeři a on ti cestou domů taxíkem napsal. Mohla bys nebýt jedna z těch holek?“

„Nejsem, nejsem. Já jen…“

„Jsi zoufalá.“

„Tak trochu.“

„Dobře. Jestli vážně chceš něco dělat, jeden můj kamarád slaví v Soho narozeniny, tak bychom tam mohli na chvilku zajít.“

„Který kamarád?“

„Nesetkali jste se. Anthony. Další gay z dechové sekce. Hraje na lesní roh.“

„Hrál na tvůj lesní roh?“

„Ne, nehrál.“

„Dobře. Kde je ta oslava?“

„V Green Carnation.“

Zamračila jsem se.

„Ten piano bar, no víš. Ten na Wardour Street.“

„Dobře, takže jeden z tvých gay kamarádů slaví narozeniny v piano baru v Soho. Upřímně, zní to jako ze seriálu Ptačí klec. Jo, mimochodem, úplně jsem zapomněla, že jsem potkala jednoho Jasperova kamaráda, který by se ti líbil. Jmenuje se Max. Je pohledný. Zábavný.“

„Kdys ho potkala?“

„Když jsem byla u Jaspera…“

„Ach, drahoušku, Pols. Jasper sem, Jasper tam. Zdá se, že ho máš plnou hlavu.“

Hodila jsem po něm polštář. „Nemám ho plnou hlavu. Jen se ti snažím pomoct. Ale jestli o to nestojíš…“

„Můžeme to probrat cestou autobusem. Pojď, jdeme.“

*

O tři hodiny později jsme seděli kolem stolu v Green Carnation, kocovina byla pryč a tři rundy za námi.

„Jak dlouho už s Joem žijete spolu?“ zeptal se Anthony, malý Skot s oholenou hlavou, který na sobě měl košili s motýlkem a na ní připíchnutou placku s nápisem: Dej mi pusu, mám narozeniny.

„Skoro čtyři roky. Což je déle, než jsem kdy s jiným mužem chodila.“

„Láska na první pohled?“

Podívala jsem se k baru, kde Joe gestikuloval na barmana s oběma rukama nahoře, aby mu názorně vysvětlil, že chce jägerbomby.

„Tak nějak.“

„Musíš snášet všechny ty lumpárny?“

„Příležitostně. I když poslední dobou byl docela klid.“

„Vážně? Univerzitní proutník ztrácí páru?“ zeptal se Anthony nahlas, když Joe položil podnos s panáky na stůl.

„Anthony, plácáš kupu nesmyslů,“ ohradil se Joe. „Jen si dávám malou pauzu. A taky jsem měl plné ruce práce tady se spolubydlící.“

„Vážně?“ zeptal se další Skot.

„Nejdřív panáka. No tak, vezmi si jeden.“ Joe podal Anthonymu jednu bombu a zbytek rozdal ostatním rozesazeným kolem stolu, jejichž jména jsem zapomněla hned, jak mi je řekli.

Anthony tam kopnul svého panáka a skleničku postavil s mlasknutím zpátky na stůl. „Tak a co ty drby?“

„Žádné drby. Čestně. Doslova není nic, o čem drbat,“ řekla jsem.

„Ale ano, je. Šla na rande s jedním z nejvíc nóbl chlapů v Anglii,“ prásknul Joe.

„Ženská, ty máš štěstí,“ řekl Anthony. „Tak kdo to tedy je?“

„Jmenuje se Jasper.“

„No jasně. Jaký Jasper?“

„Jasper Milton. Má hrad a…“

„Vím, koho myslíš, to je ten, jak byl tuhle v novinách,“ přerušil mě Anthony.

„Přesně,“ odpověděl Joe. „A je to neuvěřitelně neprofesionální. Jela do toho jejich obřího paláce v Yorkshiru udělat s ním rozhovor a nakonec mu ho kouřila pod stolem v jídelně.“

„Tos neudělala?“ zatvářil se Anthony vyděšeně.

„Joe! Neudělala, promiň, že tě zklamu. Jen mě v jídelně u stolu zkoušel políbit.“

„Ale teď s ním chodíš?“ zeptal se Anthony.

„Ne. Jen jsme spolu šli včera na večeři.“

„A?“

„A nic,“ řekla jsem prostě. „Večeře a pak jsme se políbili, než mě poslal taxíkem domů.“

„A ozval se od té doby?“

„No, když jsem jela taxíkem, tak mi napsal, ale dnes ne.“ Vzala jsem telefon a po dvou tisící osmisté dvacáté deváté jsem se podívala. Pořád nic.

„Napsala jsi mu?“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Protože nemůžu. Musím počkat, co on.“

„Říká kdo?“

„To jsou pravidla!“

Anthony zavrtěl hlavou.

„Přísahám, že mu nemůžu napsat. Myslel by si, že si ho chci vzít. Všichni chlapi si to myslí, když jim napíšeš.“

„A ty si ho nechceš vzít?“

Vyprskla jsem smíchy. „Anthony, to je směšné. Tohle je přesně jeden z těch rozhovorů, které kdybych zaslechla, zabiju se. Proto mají ženské špatnou pověst.“

„Já jen nechápu, proč mu nenapíšeš. Víš, že se mu líbíš, tak kde je problém?“

„Takhle to prostě nefunguje. Pojďme si dát další drink a už o tom nebudeme mluvit.“

„Ale budeš dál kontrolovat telefon každé dvě a půl vteřiny?“

„Ano.“

*

O dvacet minut později mi zavibroval telefon. Byl to on.

Vím, že je to možná moc hrr, ale nejste náhodou někde poblíž? Mám volno a rád bych Vás viděl. J.

„Zní zatraceně nóbl,“ prohlásil Anthony, když mi přečetl zprávu přes rameno.

„Co mu mám říct?“ zeptala jsem se ostatních.

„Běž se domů oholit,“ naléhal Joe. „Rychle.“

A tak jsem se ocitla v uberu na cestě domů a odepisovala Jasperovi, že mám čas a jestli by nechtěl zaskočit ke mně „na drink“.

Měla jsem hodinu, a tak jsem se oholila a znovu se natřela zvláčňujícím mlékem od Toma Forda. Holeně, paže, břicho, mázla jsem i mezi stehna. Prsa? Ne. Trochu divné natírat si bradavky.

Zásuvka s prádlem vypadala smutněji než sklad oblečení na charitu. Černé kalhotky z M&S ve velikosti šestnáct, protože jsem měla ráda kalhotky volnější; šednoucí kalhotky z M&S ve velikosti šestnáct, který byly bílé přibližně pět minut, když jsem si je před pár lety koupila; „legrační kalhotky“ s pruhy a puntíky, které jsem si příležitostně kupovala v Topshopu v touze po zpestření. Cokoliv „sexy“ bylo v zásuvce až vzadu, pohřbené pod starými silonkami.

Vylovila jsem černé krajkové francouzské kalhotky a přidržela si je na bocích. Vypadaly maličké. Kdy jsem jen narvala zadek do tohohle? Strčila jsem do nich jednu nohu a přepadla. Bože, byla jsem trošku nadraná. Musím si vyčistit zuby, říkala jsem si. Udělala jsem to a pak jsem zase procházela zásuvku s prádlem a hledala svou „sexy“ podprsenku. Věděla jsem, že tam někde byla jedna černá krajková. Podprsenka na večírky. Byla ukrytá pod starými sportovními ponožkami.

Ve spodním prádle jsem mžourala do zrcadle a ukazováčkem se dloubala do břicha. Nic moc. Kalhotky se mi zařezávaly do boků. Ale bude to muset stačit. Nebude to vidět, když přes ně natáhnu džíny. Černé džíny. Černé tričko s výstřihem. Bosé nohy, protože to vypadá uvolněně a možná i trošku vyzývavě. Podívala jsem se na nehty na nohou nalakované tmavým lakem asi tak před pár týdny. Když člověk přivřel oči, ani nevypadaly oprýskaně.

Vetřela jsem si trochu tónovacího krému do obličeje, přidala pár vrstev řasenky a na tváře vklepala trošku tvářenky. Pak jsem poodstoupila, abych to zhodnotila. Bylo to dobré. Uvolněné, nenucené.

Zazvonil zvonek. Tak, Polly, říkala jsem si cestou dolů, hlavně klid. Buď v klidu. Buď… Klopýtla jsem na předposledním schodu a s žuchnutím spadla za dveře.

„Polly?“ ozval se z druhé strany Jasperův hlas.

„Do prdele,“ procedila jsem mezi zuby. Kotník jsem měla v jednom ohni.

„To není zrovna nejvybranější uvítání, jaké jsem kdy slyšel.“ Odmlčel se. „Jste v pořádku?“

„Jo, v pohodě,“ řekla jsem a snažila se narovnat v těsném prostoru mezi spodním schodem a vchodovými dveřmi. „Sakra, bolí mě kotník.“

„Pusťte mě dovnitř a já se na to podívám. Kdysi jsem chodil na kurz první pomoci. Možná budete potřebovat dýchání z úst do úst.“

Opatrně jsem se postavila na levou nohu, pravou rukou sevřela zábradlí a natáhla se ke dveřím. „Ahoj,“ řekla jsem, když jsem je otevřela, pořád ve stoji na jedné noze. „Promiňte, vážně to bolí.“

„Proč se omlouváte? Ukažte,“ odpověděl, sklonil se a zdvihl mne.

„Ne, Jaspere, dejte mě dolů, jsem moc těžká, nemůžete mě vynést nahoru po schodech. Můžu skákat, vážně, postavte mě a…“

„Buďte v klidu,“ řekl a stoupal po schodech. „Nosím zvířata na farmě, unesu vás.“

Nahoře mě položil na Joeův gauč a vyhrnul mi džíny. „Je to pěkně oteklé. Můžete s tím hýbat?“

Pomalu jsem zakroužila kotníkem. „Jo.“

„Tak to není zlomené. Jen potřebujete trochu ledu.“ Ohlédl se přes rameno a šel prohrabat ledničku. Vrátil se se sáčkem krájené mrkve a jemně mi ho přiložil na kotník. Škubla jsem sebou.

„V pořádku?“ zeptal se.

Přikývla jsem.

„Dobře,“ řekl. „A teď ten drink.“

„Ano, na stole je lahev vína. Vývrtka je v zásuvce vedle dřezu. Skleničky na poličce.“

Odzátkoval lahev, sáhl pro dvě vinné sklenky a vrátil se s nimi ke gauči. Jednu mi podal a pak mi jednou rukou nadzdvihl kolena, posadil se a dal si moje nohy do klína.

„Tak,“ prohlásil Jasper, „očividně si potrpíte na dramatické entrée.“

Zasmála jsem se a trhla sebou, jak mi zaškubalo v kotníku. „Au, nerozesmívejte mě.“

Podíval se na mne, postavil sklenku vína a znovu mi zdvihl nohy.

„Co to děláte?“

Neodpověděl. Namísto toho si kleknul na podlahu, sundal kostičky mrkve a kotník mi políbil.

„Lepší?“

Přikývla jsem.

Znovu ho políbil. Pak mě políbil výš, ještě výš a ještě, postupoval nahoru. Když došel na stehno, podíval se na mě. „Jsem rád, že jsi měla čas.“

„Já taky. Ale vlastně jsem byla v baru, když mi přišla zpráva, takže…“

Jasper mi položil dlaň za hlavu a jemně mě přitáhl k sobě. „Už dost mluvení.“ Zajel mi rukou do vlasů a jemně zatáhl. „Kde máš pokoj?“

Kývla jsem ke dveřím vedle koupelny.

Stoupl si a znovu mě zvednul, odnesl mě do pokoje a položil na postel. Nervózně jsem se zasmála.

„Co je k smíchu?“ zeptal se.

„Nic, jen že mě nikdy nikdo takhle nenosil. Připadá mi to… no… jako něco, co jsi viděl ve filmu. Protože jsem dost vysoká, takže jsem se vždycky bála, že jsem moc těžká, než aby mě kluci…“

„Budeš pořád mluvit?“

„Ne, ne. Omlouvám se.“ Semknula jsem rty.

„Dobře,“ řekl a klekl si nade mě. „Ruce nahoru.“

„To tě chůva učila svlékat ženy?“

„Co jsem říkal?“

Zdvihla jsem ruce, aby mi stáhnul tričko a hodil ho na podlahu za mě.

Pak si svlékl vlastní a sklonil se, aby mě políbil. „Jak moc zvukotěsné jsou ty zdi?“ zeptal se.

„Proč?“

„Co myslíš? Chci, abys sténala, ale nechci, aby to slyšel někdo další.“ Zajel mi pod podprsenku a ukazováčkem obkroužil bradavku.

„Sténala? Jak můžeš vědět, že sténám?“ Stiskl mi bradavku pevněji a líbal mě na krk. „Aaach.“

„Myslel jsem si to.“

„Aha, ty jsi z těch, co to mají rádi nahlas, viď?“

Přemítala jsem, co mám dělat. Jen jsem tam tak ležela. Přejet mu prsty po zádech?

„Mám rád lidi, co si to užívají,“ odvětil a prohnul záda, když jsem po nich lehce přejela nehty.

„Lidi?“

Jasper se opřel a obrátil oči v sloup. „Dobře. Víš co? Vyhlásíme moratorium na mluvení. Už ani slovo. Jediný zvuk, co od tebe chci slyšet, je vyjádření potěšení beze slov, platí?“

Usmála jsem se. „Platí.“

Předvedla jsem mu celkem dost vyjádření potěšení, když na to přijde. S postupem noci i tři poměrně hlasitá vyjádření potěšení. Poprvé když mi stáhnul kalhotky a strčil mi hlavu mezi nohy. Podruhé když jsem se vyhoupla na něj a nejdřív se pomalu kolébala, pak zrychlila, zatímco používal ruce, aby mě přiměl znovu vyvrcholit. A konečně potřetí, když mě nechal klečet čelem k pelesti, ruce mi opřel o zeď a tiskl se ke mně zezadu, zatímco mne objímal rukou, aby mi třel bradavky. Třikrát. Pro mě osobně nejlepší. Jako předkrm, hlavní chod a moučník. Ještě žádný muž před ním mi to neudělal třikrát za jedinou noc, protože, no, sex může začít být trochu otravný, ne? Byla jsem tak potěšená, že mi ani nevadilo, že jsme usnuli až ve čtyři ráno. A úplně jsem zapomněla na svůj kotník.

*

Problém následujícího rána byl ten, že jsem se probudila a chtělo se mi čůrat. A břicho mi bublalo a vydávalo znepokojivé zvuky. Podívala jsem se po Jasperovi, zdálo se, že ještě spí. Ležel na břiše, hlavu otočenou na druhou stranu. Musím jít na záchod, než se probudí. Ale co když se probudí, až budu vstávat, a uslyší mě na záchodě? Nebo hůř, co když vstanu, na záchodě to zasmradím a on bude chtít jít čůrat hned po mně? Kdyby k tomu došlo, nejspíš by hned odešel. Kdyby šel do koupelny a uvědomil si, co jsem dělala. A pak už o něm nikdy neuslyším. A tak jsem se rozhodla tu jen tak ležet, s kručícím břichem a plným měchýřem. Bylo to velmi nepříjemné. Zakroužila jsem pod přikrývkou kotníkem. Alespoň ten byl podle všeho v pořádku.

Ubíhaly minuty. Možná bych měla prostě jít a pak škrtnout sirkou? Ale i tak by se mohl probudit a uvědomit si, co jsem dělala, a mohlo by ho to odpuzovat. Před Hamishem si Lex pokaždé brala Imodium, pokud věděla, že s někým zůstane přes noc. Vždycky jsem si myslela, že je pak člověk nafouklý, ale ona trvala na tom, že je to lepší než nějaké ostudné záchodové události.

Uběhly další minuty. Podívala jsem se na telefon, bylo brzy, 6.41. Co kdybych šla na záchod a pustila všechny kohoutky, abych zamaskovala zvuk? Fungovalo by to? Ale i tak by se mohl probudit a chtít jít po mně.

Byl někdy v životě někdo takhle trapný?

Další minuty. Rozhodla jsem se, že musím jít. Prostě musím. Vykradu se potichu jako zloděj, pustím kohoutky, otevřu okno, dojdu si na záchod, škrtnu sirkou a pak budu nějak mávat ručníkem, abych trochu vyvětrala. Pak mi bude líp. Mnohem líp. Dojdu si na záchod a vyčistit zuby. Vkradu se zpátky do postele. Pomaličku jsem vysunula nohu zpod přikrývky a dotkla se prsty podlahy.

„Co děláš?“ zeptal se Jasper a otočil hlavu ke mně. A plán byl v háji.

„Nic,“ řekla jsem a stáhla nohu zpátky pod přikrývku. „Jen se protahuju.“

Přejel mi dlaní po břiše a přes levou bradavku, která hned ztvrdla. Pak zdvihnul hlavu, stáhnul přikrývku a začal bradavku pomalu sát. Bože. Vážně, vážně jsem potřebovala čůrat. Ale budu to muset zkusit vydržet. Přejela jsem si rychle prstem sem a tam přes zuby ve snaze je očistit, zatímco Jasper obrátil pozornost k pravé bradavce. Nezdálo se, že by ho můj dech nějak trápil.

6

Máma byla nadšená, že vidí Billa, který o vzory závěsů pokaždé zdvořile projevoval mnohem větší zájem než kdy já. „Bille, ty můj chlapče,“ řekla a skočila mu před Spasitelem kolem krku. Hlavou Billovi sahala zhruba po prsa, takže to byl sladce biblický pohled. Drobná šedovlasá žena ve vlněném kabátku svírala v náručí vysokého muže v džínách a converskách.

„Polly, to sis musela brát tenisky?“ zeptala se, když se ke mně obrátila, aby mne políbila.

„To nejsou tenisky, ale Superga. A mimochodem Bill je má taky.“

„Nevymýšlej si, Polly, zlatíčko, to není pěkné,“ řekla máma, když jsme vcházeli do kostela. „Co si vikář pomyslí, když jsi tak neupravená?“

„Řekla bych, že by byl docela nadšený, i kdybychom byli všichni nazí, mami, nejspíš mu zdvojnásobíme kongregaci.“ Na každé straně uličky byly dvě řady lavic a vepředu seděli přesně dva lidé. Když jsme vcházeli, otočili se, aby se podívali.

„Psst, Polly. V kostele nesmíš být hrubá.“

„Ano, Pols, no tak. Snaž se prosím v domě Božím trošku udržet dekorum,“ řekl Bill a šťouchl mě prstem do zad.

„Au! Můžeš toho nechat? Dnes ráno mě všechno bolí,“ řekla jsem.

„Proč, cos dělala v noci?“ zeptal se.

„Psst, vy dva,“ zdvihla máma ruku, aby nás utišila. „Koukněte, sedneme si sem?“ ukázala na lavice čtyři řady odpředu.

„Nezdá se, že by se sem měli přihrnout další hráči,“ namítla jsem a sunula se mezi lavicemi s polštářky.

„Seď tiše, prosím. Trošku se pomodlím.“ Máma si klekla na polštářek a opřela si čelo o ruce.

Posadila jsem se zkoumala spoluvěřící. Jedním z nich byla drobná Číňanka, další byl muž středního věku, který seděl shrbeně ve svém převlečníku a četl sportovní stránky Sunday Times.

„Podívej,“ zašeptala jsem na Billyho a kývla směrem k muži. „To není moc zbožné, co, číst si v kostele noviny?“

„Myslím, že Bůh musí být dneska vděčný za každého, koho dostane. Vypni si telefon.“

„Jasně, tati.“ Nastavila jsem tichý režim a hodila telefon do kabelky. Za námi se ozvaly kroky. Obrátila jsem se a uviděla rodinu kráčející uličkou. Unaveně vyhlížející muž v plátěných kalhotách a mokasínách držel za ruku malého blonďatého chlapce, za nimi šla žena v červeném kabátě, s obrovskou záplavou tmavých kudrnatých vlasů, která držela za ruku menší holčičku svírající panenku.

„Andrew, miláčku, posaďme se tady,“ nařídila ta žena a ukázala na lavici za námi. „Nevadí vám to, že ne?“ zeptala se.

„Ne, ne, vůbec ne,“ řekl Bill. „Čím víc, tím líp.“

„Andrew, ty jdi první, pak Demetrius, to je hodný kluk. Pak bude máma mezi tebou a Persephonou. Persephono, prosím, nešťourej se v kostele v nose. Tak, jsme tu všichni?“

„Zapomněl jsem si doma omalovánky,“ postěžoval si chlapec.

„Demetrie, nepotřebuješ omalovánky. Budeme zpívat spoustu krásných písniček o Ježíši,“ odpověděla ta žena. „Persephono, NECHÁŠ toho šťourání v nose?“

Podívala jsem se úkosem po Billovi. Měl zatnuté zuby a zavřené oči, jak se snažil nerozesmát. Máma pořád klečela, hlavu v dlaních.

Pak se uličkou prohnal někdo další. Žena v květovaném kabátě a v baretu. Chvátala až dopředu, protáhla se za lavici vpravo od oltáře, svlékla si kabát a položila noty. Zamávala čínské dámě a z tašky vytáhla kazeťák. Obřadně ho položila na římsu lavice a stiskla play. Uličkou se linula tichá varhanní hudba. „Všichni povstaňte!“ nařídila a postavila se.

Stáli jsme tam, zatímco postava v bílém procházela uličkou. Vikářka měla dlouhé tmavé vlasy.

„Je to žena!“ sykla máma polohlasně.

„Hmm,“ zamumlala jsem co nejtišeji.

„To mi nikdo neřekl. Bylo tam jen Reverend E. W. Housely, na té ceduli venku. Nic o tom, že je to žena.“

„Psst, mamko, uslyší tě. Všichni tě uslyší.“

Ignorovala mne a pokračovala: „Myslím, že to nevadí, že je to žena, jen je to hodně moderní.“

„Susan, žijeme v moderní době,“ zašeptal Bill.

„Asi ano,“ zašeptala máma a nespouštěla oči z reverendky Houselyové, která se zastavila před oltářem a kývla na ženu v baretu, jež zastavila kazeťák.

„Dobré ráno všem,“ řekla vikářka a zářivě se usmála. „Jak milé vidět mezi námi nové tváře. Všichni jste srdečně vítáni na bohoslužbě u svatého Spasitele. Pojďme se do toho pustit a zazpívat si jednu z mých oblíbených Veď nás Nebeský Otče, veď nás.“

„Ta je tradiční,“ kývla máma souhlasně.

Žena v baretu znovu stiskla play a pustila nahrávku varhan. Bill, který ve škole zpíval na kůru, se hned přidal, jeho hluboký hlas se rozléhal mezi lavicemi až k vitrážovým oknům vpředu. Za mnou se ozýval vysoký hlas kudrnaté matky:

„Přes všechna divoká moře světa… Andrew, řekni Demetriovi, ať stojí pořádně!“

*

Po bohoslužbě se podávala káva v malé studené místnosti po levé straně kostela, zdobené otřesnými dětskými malbami.

„Dobrý den… vikářko,“ pozdravila máma a potřásla jí rukou. „Já jsem Susan.“

„Vítejte, Susan,“ odpověděla jí vikářka a zářila, jako by v životě z žádného setkání neměla takovou radost. „A kohopak jste to přivedla s sebou?“

„To je moje dcera Polly,“ řekla máma, a tak jsem udělala krok dopředu, potřásla vikářce rukou a ta mne odměnila dalším zářivým úsměvem. „A to je Bill,“ pokračovala máma.

„Bille, dobrý den, tak ráda vás poznávám. Líbila se vám bohoslužba?“ zeptala se vikářka.

„Tedy, byla plná nadšení, že?“ odpověděl Bill. „A o to jde především.“

„Přesně tak!“ rozzářila se vikářka na nás na všechny, nadšená svým novým stádem. Ve stejnou chvíli přispěchala kudrnatá žena a za každou ruku držela jedno dítě.

„Vikářko, to byla bohoslužba! Demetriovi se moc líbila, že ano?“

Demetrius se díval na svoje boty.

„A Persephoně se líbilo zpívání, viď, zlatíčko? Řekni paní vikářce, která písnička je tvoje oblíbená?“

„Nelíbilo se mi to, nesnáším je,“ řekla Persephone.

„Ale drahoušku, to se budeme muset příští týden víc snažit, viď?“ odtušila vikářka a usmála se na Persephonu, která v jedné ruce držela panenku za nohu a druhou se dloubala v nose.

„Jen si dělá legraci,“ řekla kudrnatá žena. „Má smysl pro humor po otci. Kde je? Andrew? Andrew?“ Pátrala po místnosti a vlasy jí nadskakovaly na ramenou. „Měli bychom ho jít hledat, ale ještě jednou vám děkuji, uvidíme se příští týden.“

„Ve stejnou dobu jako obvykle!“ souhlasila vikářka a usmívala se, dokud všichni neopustili místnost. Pak se jí obličej uvolnil a oddychla si. „Chodí sem jen proto, že se potřebují dostat na místní školu.“

„Ach,“ odtušila máma.

„Sidney, dobrý den, jak se máte? Pojďte se seznámit tady s těmi milými lidmi,“ pokračovala vikářka a mávala na muže, který si četl Sunday Times a teď postával u talířku se sušenkami v rohu.

Sidney sebral sušenku a došel k nám.

„To je Susan a její dcera Polly a Bill. Jste manželé?“ zeptala se a podívala se na mne a na Billa tázavě.

„Bože ne!“ odpověděla jsem. „Tedy, promiňte, ne, nejsme. Jsme jen přátelé.“

„Jak dlouho už sem chodíte, Sidney?“ obrátila máma pozornost k muži.

„No, řekl bych už pár let. Je to tak, vikářko?“ Sidney, ve staré voskované bundě Barbour, s novinami v podpaží, měl na bradě drobky sušenek.

„Ano, řekla bych, že to tak nějak bude. Asi tou dobou, kdy jsem přišla. Jeden z našich pravidelných návštěvníků, že?“

Sidney se usmál. „Řekl bych, že teď ano. Moc dobré obřady, netrvají hodiny.“

„Takže se všichni dostaneme domů na oběd?“

„Přesně tak, Susan,“ přitakala vikářka. „O tom jsou neděle. Malá porce modlení, velká porce oběda.“

Vikářka byla můj člověk.

*

Když jsem v pondělí ráno dorazila, Lala přirozeně nebyla u svého stolu, ale měla jsem víc času zkoušet. „La, musím se ti k něčemu přiznat…“ Ne, to zní provinile. „La, musím ti něco říct…“ Trošku dramatické. „La, tenhle víkend se stala ta nejúžasnější věc. Jasper mě vzal v pátek večer na večeři a v neděli jsem s ním spala. Třikrát. A vlastně i ráno.“

Riskantní.

Lala dorazila zahalená oblakem cigaretového kouře o hodinu později. „Brýtro, Pols, jak se máš? Já…“ Rozkašlala se. „Bože, příšerně jsem nastydla, vůbec bych tu neměla být.“

„La…“

„Já vím, že jsem celou sobotu na závodech stála venku. V Gloucestershiru byla děsná zima, vážně jsem si párkrát říkala, že umrznu.“

„La…“

„A ta zoufalka Sophia Custard-Hardyová tam byla taky. Bože, je otřesná. Od jednoho kluka k druhému a příšerně se opila a…“

„La La.“

Zamračila se. „Co?“

„Vážně o nic nejde, jen jsem ti chtěla říct, že jsem šla v pátek s Jasperem na večeři a…“

„Ty a Jaz?“ Lala se postavila a dala si ruce do kapes kabátu. „Kde mám všechny kapesníky?“

„Jo.“

„Abyste mluvili o článku?“ Pořád se hrabala v kapsách, ani se na mě nepodívala. „No vážně, co s těmi kapesníky dělám? Kam pokaždé zmizí?“

„No, tak nějak.“

„Myslela jsem, že už to máš napsané? A, podívej, tady je jeden.“ Vytáhla promočený kapesník ze spodu kabelky.

„No, ano, to mám.“

„Tak proč s ním chodit na večeři?“

„Bylo to tak trochu rande.“

„Rande? Ty? A Jaz?“ Lala se na mě podívala a ruce jí zamrzly před obličejem, prsty svíraly vlhký kapesník.

„Tak nějak.“

Vysmrkala se a znovu se zamračila. „Stalo se něco?“

„Tak nějak jsme se venku na chodníku políbili, ale pak jsem nastoupila do taxíku a jela domů, takže vlastně ne. Ale pak jsem ho viděla znovu v sobotu večer…“

„Jaspera?“

„Ano.“

„Zase?“

„Ano.“

„Proč?“

„No, poslal mi zprávu. A ptal se, jestli nemám čas. A já vlastně měla… Tak ke mně zašel a… hmm… no, zůstal u mě.“

Vlhký kapesník se pořád vznášel ve vzduchu. „Vyspala ses s ním?“

„No, tedy, tak nějak. Chci říct ano. Vlastně jsme toho moc nenaspali.“ Nervózně jsem se na ni usmála. „Ale ano. Nevadí? Prosím, že ti to nevadí. Prostě se to tak nějak stalo.“ Zamrkala. „Ne, nevadí mi to. Nemůže mi to vadit, ne? To mezi mnou a Jasperem se stalo už dávno. Jen je to trochu… zvláštní, to je celé.“

„Dobře zvláštní?“

„Asi ano. Jen… jak to všechno začalo? Na hradě Montgomery?“

„Tak nějak. Ale po pravdě, La, nejsem si jistá, že z toho něco bude. Však víš, jaký je.“

„Jo. Buď opatrná, Pols. Máš ho ráda?“

„Vážně nevím. Jako člověk se mi líbí mnohem víc, než jsem čekala. Ale nemyslím, že se jednou vezmeme, nepanikař.“

Tak jsem jí to řekla, ale pochopitelně někde v koutku duše – v tom maličkém šíleném koutku, který číhá v každém z nás – jsem přemítala, jestli by byla svatba na hradě Montgomery lepší v létě nebo v zimě a jestli už se nějaká vévodkyně přede mnou jmenovala Polly. Ale pak se vrátila ta rozumnější část mozku, aby mi řekla, ať nechám těch absurdit, že holky ze střední třídy ze Surrey se nevdávají za budoucí vévody, leda tak v pitomých románech.

„Bože,“ přerušila moje snění Lala, „to by pak byla Eleanor tvoje tchyně!“

„Jo. Umíš si to představit?“ pospíšila jsem si s odpovědí.

„Kdysi jsem si to představovala. Ale asi jsem měla štěstí, že jsem tomu unikla. Dobrá, půjdu si dát cígo a uvařit kafe. Dáš si taky?“

„Ne. Ne, nepotřebuju, díky.“

Uf, pomyslela jsem si, když Lala zmizela. Alespoň jsem jí to řekla. A zdála se v pohodě. Tak to by bylo.

*

Horší to bylo se zprávami, když odpoledne zavolala máma. Zdvihla jsem telefon jednou rukou a svírala ho mezi uchem a ramenem, zatímco jsem dál projížděla Twitter.

„Ahoj, mamko. Jak se máš?“

„Ahoj, zlatíčko, jen jsem si říkala, že bych ti měla zavolat…“ Hlas se jí třásl.

„Mami, co se děje?“ Přestala jsem rolovat.

„Jen že jsem dostala dopis od doktora.“

„A co píše?“

„No, myslí si… zdá se, že si myslí, že tam něco je. Že je to tumor.“ Rozplakala se.

„Ach bože, mami. Do prdele. Je mi to tak líto. Dobrá, počkej… co tam ještě píše?“

„Jen tohle…“ Vzlykla. „Jen že je to ve druhém stadiu, ať je to, co je to. Nevím, co to je druhé stadium, jak tomu mám rozumět?“ Máma zanaříkala a v pozadí jsem slyšela štěkat Bertieho.

„Dobře.“ Nesnesla jsem poslouchat mámu, jak mi brečí do telefonu. Co bych mohla říct, co by ji uklidnilo? Přepnula jsem mozek do praktického módu. „Píšou něco o tom, co mají v plánu?“

„Ano.“ Znovu vzlykla. Bertie zaštěkal hlasitěji. „Píšou, že mi dají vědět datum operace. A pak možná chemoterapie. Chemo! Polly, přijdu o vlasy.“

„Ale mamko, je mi to líto… ale… ty zase narostou. A poslouchej, mají plán. To už něco znamená. Plán, jak to vyřešit.“ Chytala jsem se stébla, ale nevěděla jsem, co dál říct. Co se říká, když ti zavolá máma a brečí, že jí zjistili rakovinu?

„Jsem tady, mami,“ řekla jsem jemně.

„Promiň, že ti volám do práce, drahoušku,“ zavzlykala.

„Nebuď směšná, jsem tady pro tebe. Tak dobře, pojďme to promyslet. Další krok bude čekat, až ti dají vědět datum operace?“

Popotáhla. „Ano, myslím že ano.“

„Dobře. Hned jak to udělají, dej mi vědět a já si v práci zařídím nějaké volno.“

„To nemusíš.“

„Samozřejmě že ano. A Joe se taky s radostí přijde o tebe starat. Nic nemiluje tolik, jako sedět na gauči a dívat se na telku. Takže si nedělej starosti, mamko. Tohle bude zařízené, všichni jsme ti k dispozici. Všechno dobře dopadne.“

Všechno dobře dopadne. Musí to dobře dopadnout. Ale cítila jsem se bezmocná. Nevěděla jsem, co říct, a nevěděla jsem nic o rakovině. Tahle nemoc je všude kolem, ve filmech, v televizi, mluví o ní reklamy v metru, trička maratonských běžců, ale nikdy ji neměl nikdo z blízkých. Byl to hrozný pocit, vědět, že tumor – takové směšné slovo – se dostal do těla mojí mámy. Ale některé druhy rakoviny jsou horší než jiné, ne? Říká se to. „Ach, rakovina jater, chudák, to je zlé.“ Jako by jiné druhy rakoviny mohly být „dobré“. Ale kde na téhle škále od špatného k dobrému leží rakovina prsu? Co znamená druhé stadium? Druhé stadium přichází po prvním, takže to nemůže být snad tak zlé, ne? Ale kolik stadií vůbec je?

„Díky, drahoušku,“ řekla máma. „Vrať se ke své práci.“

„Dobře, ale miluju tě. A později se uvidíme u večeře. Co kdybych pro jednou něco donesla?“

„Ne, ne. Mám tam kousek lososa, který začíná být cítit, měly bychom si dát radši toho.“

Teď nebyla ta pravá chvíle kultivovat máminy návyky skladování potravin. „Dobře. Přinesu lahev vína. A asi pořádně velkou čokoládu.“

„Báječně, díky, drahoušku.“ Odmlčela se a vysmrkala. „A pak ti můžu vyprávět o tom milém muži včera v kostele.“

„Cože?“

„No víš, Sidney, ten s těmi novinami. Zašli jsme si pak na oběd do hospody za rohem. Je pořád tak milý. Před pár lety ztratil ženu.“

„Jako rande?“

„No, ne tak docela, nebyla jsem pořádně oblečená na rande. Ale byl to stejně moc příjemný oběd.“

„Páni. Ale super, probereme to večer.“

Máme toho najednou tolik co probírat.

„Dobře, drahoušku, uvidíme se kolem sedmé.“

Zavěsila jsem a otevřela Google. Druhé stadium rakoviny prsu, zadala jsem. Ve druhém stadiu se rakovinné buňky rozšířily z původního místa do okolní prsní tkáně, psalo se na první stránce, ke které jsem se proklikala. Udělalo se mi zle, protože se ta věc „šířila“ mojí mámou. Jak dlouho už potají postupoval ten prokletý mrňavý červ jejím tělem a čekal, až udeří? A jak ho zastavit?

7

Za tři týdny šla máma do nemocnice na operaci. Mluví se o čekacích listinách a lidech ležících na nemocničních chodbách na lehátkách, ale nakonec to bylo docela rychlé. Ten zákrok se jmenoval lumpektomie – další pochmurný lékařský termín, který jsme si obě nastudovaly –, což znamenalo odstranění tumoru a několika zasažených uzlin v hrudníku.

Před operací ležela v nemocniční posteli, zahalená v bílé košili, a její hlavní starost podle všeho byla o Bertieho, který jel na malé prázdniny k Joeovi a mně, zatímco byla pryč. Podle všech těch pokynů by se zdálo, že jde o novorozeně, a ne o devítiletého teriéra, který se počůrává.

„Vezmeš ho trošku na vzduch, viď?“ připomínala mi, když jsme čekaly, než ji sestra odveze dolů na sál. „A nezapomeň koupit ty správné konzervy Pedigree Chum, ty kuřecí, ne hovězí, ty mu nedělají dobře. A přimíchej trošku mrkve nebo nějaké zeleniny. Ale ne rajčata, ty nemá rád. A nezapomeň mu dolít do misky vodu.“

Přikývla jsem. „Je v naprostém pořádku. Joe ho už dnes vzal na procházku, nepanikař.“ Joe mi předtím poslal o té procházce zprávu:

Vzal jsem Bertieho do parku vedle konzervatoře. Udělal hromádku jak dinosaurus. Nikdy nebudu mít děti.

Ale nemyslím, že by máma před operací potřebovala tolik detailů.

Dvě sestry v modrých kombinézách ji přišly vyzvednout asi o půl hodiny později. „Uvidíme se za chvilku,“ řekla a natáhla se, aby mi stiskla ruku.

Přikývla jsem a zatnula zuby, aby mě neviděla brečet, když ji odváželi. Poslední tři týdny jsem pořád dostávala záchvaty strachu. Co když to nezabere? Co když ten prokletý červík v jejím těle bude postupovat dál? Co když ho nepůjde zastavit?

Posadila jsem se do čekárny pro rodinné příslušníky a snažila se číst knížku, ale nedařilo se mi to, protože pokaždé když jsem došla na konec věty, zjistila jsem, že jsem zapomněla její začátek. Pak jsem zkoušela číst časopis, ale moc mě nezajímaly nové cviky Kim Kardashian. Listovala jsem Instagramem a lezly mi na nervy obrázky psů a vajíček. Pak mi napsal Bill a požádal mě, abych mu dala vědět, až bude máma venku. Poslala jsem mu emodži s palcem nahoru a přemýšlela jsem, jestli jsem tenhle týden viděla Jaspera. Měli jsme neurčitý plán něco podniknout v sobotu, ale řekla jsem mu, že to bude záležet na mámě.

Od té noci s podvrtnutým kotníkem jsem ho viděla třikrát. Pokaždé ke mně přišel pozdě, pokaždé jsme zapadli rovnou do postele a strávili většinu noci vytvářením obrazců, které člověk běžně vídá v Cirque du Soleil. Vzhlédla jsem k plakátu na protější zdi. KOLIK TOHO VÍTE O RAKOVINĚ PROSTATY? ptaly se křiklavé kapitálky. Možná bych neměla myslet na sexuální polohy v nemocniční čekárně, zatímco operují mou matku.

Zhruba o hodinu později ji přivezli z pooperačního. Byla bledá a spala. „Je v pořádku,“ řekla sestra. „Je jen otupělá. Pár hodin bude mimo.“

Přikývla jsem, vzala jsem mámu za ruku a stiskla ji, aby věděla, že jsem tady.

*

Když jsem se následujícího rána vrátila do nemocnice, našla jsem ji poměrně čilou. Skoro zpátky v normálu.

„Dala bych si šálek čaje,“ prohlásila ještě v posteli. Pokojem se neslo tiché bzučení ranní talkshow z televize v rohu.

„Jsem si jistá, že se to dá zařídit,“ opáčila jsem a ohlížela se přes rameno po sestře. „Vydrž, půjdu někoho najít.“

Operace byla úspěšná – alespoň podle doktora Rosse, skotského lékaře, který studoval medicínu v Edinburghu, z čehož měla máma radost, protože to považovala za „pořádnou“ univerzitu.

„Ne jako ty nové univerzity na místech jako Bournemouth,“ řekla mu, když ráno obcházel pokoje.

Ještě stráví jednu noc na oddělení, říkal doktor Ross, ale pak nejspíš bude moct jít domů, kde bude muset dva týdny pořádně odpočívat, než se zahojí stehy.

Nemohla jsem najít sestru, kterou bych požádala o šálek čaje, a tak jsem se vrátila dolů do kavárny, kterou už jsem znala poměrně důvěrně.

„Brýden, zlatíčko,“ pozdravila mě rozložitá žena obsluhující pokladnu. V nějakém nešťastném okamžiku života se rozhodla nechat si vytetovat obočí.

„Dobrý,“ odvětila jsem s úsměvem. „Tak jsem tu zase. Mohla bych dostat jen šálek čaje?“

„Nic k jídlu? Vypadáte roztřeseně. Co kdybych vám dala jeden tenhle? Stejně dneska projdou.“ Vzala do kleští brownie a vsunula ho do papírového sáčku.

„Ach, tak tedy ano, děkuji.“

„Musíte si udržet sílu, takové velké děvče,“ řekla a podala mi sáček.

Moc laskavá, pomyslela jsem si, když jsem od ní brala sáček, a usmála jsem se na ni.

Zatímco jsem čekala na čaj, dívala jsem se do telefonu. Lex mi napsala, že na mámu s láskou myslí, a zeptala se, jestli nebudu mít později v týdnu cestu kolem, abychom probraly moje družičkovské šaty. Otravovalo mne, jak pořád mlela o svatbě ve chvíli, kdy jsem byla s mámou v nemocnici, a tak jsem ji ignorovala, strčila telefon do kalhot a šla zpátky nahoru, abych zjistila, že mou židli obsadil chlap v šedém obleku s hladce sčesanými vlasy.

„Polly, pamatuješ se na Sidneyho, viď?“ zeptala se máma, opřená na zdvižené posteli, s vlasy rozprostřenými po polštářích jak nepovedená postava od Botticelliho. Kolem postele měla zatažený závěs.

„Ano, jistě. Dobrý den, Sidney,“ pozdravila jsem, postavila čaj na noční stolek a nebyla jsem si jistá, jak se s ním mám přivítat. Podat mu ruku? Obejmout? Podala jsem mu sáček s brownie. „Nechcete brownie? Ta paní dole mi ho dala zadarmo.“

„Ach, to je milé,“ řekl Sidney a postavil se. „Pojďte Polly, posaďte se sem.“

„Ne, ne, Polly tu byla celé dopoledne,“ protestovala máma. „Sidney, posaď se ty.“

„Můžu si sednout na postel, v pohodě. Určitě nechcete kousek brownie?“

„Ne, nemám moc hlad, díky, Polly. Neměl bych pak chuť na oběd.“ Sidney v tvídovém obleku, v lesklých hnědých šněrovacích polobotkách a s pečlivě učesanou pěšinkou na straně nevypadal jako někdo, kdo by se kdy odvážil takové nehoráznosti jako jíst před obědem.

Sáhla jsem do sáčku a dala se do jídla. „Co vlastně děláte, Sidney?“

„Už je v penzi,“ řekla máma, jen co Sidney otevřel pusu.

„A co jste dělal?“

„Byl právník, dělal převody nemovitostí,“ odpověděla zase máma, které velká operace v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách očividně neubrala energii.

„Velmi nudné, obávám se,“ dodal Sidney. „Nic tak vzrušujícího jako vaše práce. Susan mi o ní všechno vyprávěla.“

„Ach, skutečně?“

„No, trochu,“ připustil. „A samozřejmě všechno o tom vašem mladém muži.“

„Aha.“

„Zdá se hrozně zajímavý,“ řekl Sidney.

„Ha! Možná. Uvidíme.“ Po šestaosmdesáté jsem si říkala, jestli mám Jasperovi napsat kvůli sobotnímu večeru, a po šestaosmdesáté jsem se rozhodla, že bych měla počkat, až napíše on mně. Snažila jsem se být víc v klidu než kdy předtím. Nikdy jsem mu nepsala první. Nikdy jsem neposlala poslední zprávu. Ale nikdy jsem neměla telefon dál než deset centimetrů, a jakmile se rozsvítil displej, vystartovala jsem jako honicí pes na králíka. „Uvidíme,“ opakovala jsem neurčitě.

„Polly je příšerně cynická, pokud jde o muže,“ doplnila máma.

„Aha.“ Sidney sklopil oči do klína a hrál si s manžetovými knoflíčky.

Zmuchlala jsem papírový sáček a smetla si drobky z džín. „Dobře, mamko, jestli se cítíš dobře, tak bych mohla vyklidit pole, jít domů a nechat vás tu?“ Najednou jsem zoufale toužila po trošce čerstvého vzduchu a samotě svého bytu.

„Ano, jistě, díky, drahoušku. Nezapomeneš vyvenčit Bertieho, viď že ne?“

„Ne.“

„A to všechno o jeho krmení?“

„Ne, slibuju. Má se dobře. Náramně si užívá televizní kvízy s Joem.“ Políbila jsem ji na čelo a nemotorně mávla na Sidneyho. „Ráda jsem vás zase viděla. Brzy na viděnou.“

„Rozhodně,“ ujistil mne Sidney, mávl na mne a obrátil se zpátky k mámě. „Říkal jsem si, že bychom mohli luštit křížovku, Susan, pokud se na to cítíš?“

„Ach ano,“ rozzářila se máma. Když jsem odcházela, Sidney zápolil s taškou z Dauntova knihkupectví a hledal svůj Telegraph.

Bertie tu noc spal v mé posteli, což jsem mu předešlé noci zakázala, protože chrápal. Ale když jsem zhasla lampičku, kňučel mi a škrabal u dveří, až jsem ustoupila a pustila ho dovnitř.

„Ale pod peřinou spát nebudeš. To je nepřekročitelná hranice. Leda na ní,“ řekla jsem Bertiemu, když vyskočil na postel. Lehl si, vzdychnul a pak – a to jsem vážně slyšela – si maličko uprdnul.

*

Dalšího rána jsem byla zpátky v Posh!, když si mne Peregrine zavolal do své kanceláře.

„Máš toho hodně, Polly?“

„Zrovna píšu o té nejmódnější klinice na průplach střev v Londýně.“

„Tak to nejdřív dodělej. A pak pro tebe mám něco dalšího.“

„Aha?“ Řekla jsem to s nadějí. Můj článek o Jasperovi vycházel tento týden a já doufala, že mi Peregrine začne na základě toho dávat větší příběhy. Víc rozhovorů. Bylo mi už nanic z rozhovorů s urozenými labradory.

„Byl jsem včera na obědě s hraběnkou ze Stow-on-the-Wold a ta mi řekla, že bychom se měli podívat na šejka… Vydrž, někam jsem si to napsal. Legrační jméno.“

Poklepal na klávesnici. „Ano, to je ono. Šejk Khaled bin Abdullah. Zjevně si právě koupil dům blízko nich v Gloucestershiru. Je z… jak se to vyslovuje… Kadaru?“

„Z Kataru?“

„Jo, to je ono. Ať je to kde chce.“

„Střední východ.“

„To je fuk. Očividně dělá v Gloucestershiru nejrůznější zmatky, protože chce překopat svoje pozemky a postavit tam ranvej pro své soukromé letadlo. A všem krade personál. Chudák hraběnka právě ztratila druhého zahradníka.“

„Taková neopatrnost.“

„Cože?“

„Nic, nic. Dobře, tak já trochu zapátrám, ano?“

„Ano, prosím. Říkala mi, že si hodně potrpí na dostihy.“

„Aha, tak to se zeptám Jaspera. Mohl by něco vědět.“

„Jaspera? Jaspera Miltona?“

Řekla jsem jeho jméno bez přemýšlení. Vlastně jsem se Peregrinovi nezmínila, že se s Jasperem vídám, protože jsem se bála výslechu.

„Ach, no ano. Vlastně jsem se s ním v poslední době párkrát viděla.“ Snažila jsem se mluvit co nejvšeobecněji.

„Dvoří se ti?“

Vybavilo se mi, jak když jsme posledně měli s Jasperem sex, přitiskl mě tváří dolů na postel, chytil mě za zadnici, zabořil mi obličej mezi půlky a jazykem mě udělal. Strašně jsem si dělala starosti s tím, že má obličej tak blízko, no, mého zadku, ale nakonec jsem se uvolnila a křičela do polštáře.

„No, ehm, vlastně se mi dvoří, myslím,“ řekla jsem Peregrinovi.

„Polly, takové úžasné zprávy! Dej mi vědět, kdy si mám koupit klobouk.“

*

Podle Googlu byl šejk devětadvacetiletý miliardář, který studoval v Americe, ale nedávno se přestěhoval do Londýna. Velký dům v Mayfair, ještě větší v Gloucestershiru. Kníry jako mexický narkobaron, řasy jako mládě lemura. Napsala jsem Jasperovi.

Víš něco o šejkovi Khaledovi bin Abdullahovi? X

Okamžitě zavolal.

„Možná ano. Kdo se ptá?“

„Já, pochopitelně. Mám se pokusit udělat s ním rozhovor. Nebo napsat jeho profil.“

„Jestli chceš, můžu se ho zeptat.“

„Vážně? Ty ho skutečně znáš?“

„Trochu. Vloni jsem ho potkal v Ascotu. Je to Barnyho kamarád.“

„Kdo je Barny?“

„Ten, vedle kterého jsi seděla tehdy u nás při obědě.“

„Ach ano, ten. Jak se spřátelili?“

„Mají sousední pozemky v Gloucestershiru, i když ten Barnyho je větší. Což šejka dost štve. Pořád se od něj snaží koupit další půdu, ale Barny pokaždé odmítne a říká, že imigranti by tu stejně neměli mít právo koupit si nemovitost.“

„Proboha! Ale dobře, kdyby ti nevadilo se ho zeptat, bylo by to úžasné.“

„Tvé přání je mi rozkazem. Řeknu mu, že úžasně chytrá a skvělá dívka, se kterou se vídám, mu chce položit ty nejzáludnější otázky.“

„Vídáš?“ Usmála jsem se za stolem a po očku koukla po Lale, která měla na klíně Bertieho a krmila ho sladkostmi od Haribo.

„Nemám rád to slovo chození, je to moc americké.“

„Zníš jako tvůj kamarád Barny.“

„No tak, musíš připustit, že chození je příšerné slovo.“

Zasmála jsem se. „Nebuď tak nabubřelý. Kde vlastně jsi?“

„Řídím, zrovna jedu do Londýna, shodou okolností. Setkání dozorčí rady zítra. Zeptal bych se, jestli tě můžu vidět, ale táta si chce dnes večer projít pár věcí.“

„Ne, ne, nedělej si starosti. Asi bych se měla trochu podívat na toho šejka. Navíc se pak vrátí domů máma, takže tam budu muset zajít.“

„Tak fajn. Hned mu zavolám a pak se ozvu zpátky. Počítáš pořád s tou večeří v sobotu?“

„No ano, nebyla jsem si jistá, jestli ještě budeš mít čas, a pak to všechno s mámou a…“ Zajíkala jsem se a cítila se trapně.

„Ne, ne, vůbec nic nemám,“ ujistil mě. „Mám pocit, že potřebuješ, abych tě na chvíli unesl od toho všeho.“

Usmála jsem se do telefonu. „Dobře. Děkuju.“

„Jak se má tvůj milenec?“ zeptala se Lala, když jsem zavěsila, a dala Bertiemu další Haribo.

„Má se dobře. Zná toho šejka, o kterém mám psát. La, neměl by toho sníst tolik.“

„Miluje to, koukej…“ Vylovila ze sáčku se sladkostmi vajíčko a dala ho Bertiemu. Ten ho rychle rozkousal a spolknul a s našpicovanýma ušima se podíval na Lalu a chtěl ještě. „A vím, koho myslíš. Toho dostihového šejka. Viděla jsem ho na různých akcích. Vypadá docela sladce. Trošku jako plyšový medvídek.“

„Docela bohatý plyšový medvídek,“ řekla jsem s úlevou, že jsem setřásla téma Jasper. Pořád mi připadalo divné bavit se o něm s Lalou, zvlášť když poslední dobou říkala, že už roky neměla rande, že umře sama a vystaví ji jako zkamenělinu v přírodovědném muzeu.

Na monitoru počítače mi vyskočil e-mail od Billa:

Jak je? Prima večeře? Skončím pro změnu brzy. Jako obvykle?

Měl na mysli italskou restauraci na Pimlico Road, kterou měl rád, protože tam dávali tolik balíčků tyčinek, kolik člověk chtěl. Rychle jsem napsala odpověď:

Ráda bych. Ale potřebuju zajít za mamkou. Dnes ji po operaci pustí domů. Xxx

Měla jsem v plánu vrátit se do nemocnice a vzít ji domů taxíkem, ale Sidney se nabídl, že ji odveze. Pěkný Romeo, podle všeho.

Bill hned odepsal:

Jasně. Chcete být samy, nebo se pacientka těší na návštěvy? Přinesu jídlo, pokud se nevnucuju? Jen si říkám, že by se ti hodila morální podpora.

Odepsala jsem, že bych byla moc ráda. Stejně jako máma.

*

Bertie měl ten večer nechutnou radost, že se vrací domů k mámě. Jakmile jsem ho u ní v bytě postavila na zem, pelášil do obýváku a vyskočil na gauč, kde ležela.

„Ach bože, Bertie, dolů! Mami, jsi v pořádku?“ Byla skoro celá schovaná pod hromadou přikrývek.

„Jsem docela v pořádku, díky, drahoušku. Ahoj, Bertie, užil sis pěkně prázdniny? Starala se o tebe?“

„Ano, starala, v kanceláři o něj bylo důkladně postaráno,“ řekla jsem. O těch Haribo bonbonech vědět nemusela. Bertie měl pak příšerně zkažený žaludek a zaneřádil jeden kout zahrad v Kensington Parku. „Kde je Sidney?“

„Dnes večer má bridž, nechtěla jsem, aby o něj přišel. V kolik sem dorazí Bill?“

„Říkal okolo sedmé.“

„Perfektní. Já jsem teď o obyčejné vodě, ale otevři tu lahev vína v chladničce a nalij si skleničku.“

„Jo, to udělám.“

„A jsi si jistá s tím jídlem? V ledničce mám nějaká kuřecí prsa, co jsem koupila před pár dny.“

„Ano,“ odpověděla jsem pevně a nalila si víno. „Vlastně to navrhnul Bill, že něco donese. Je to jednoduší a nebudeme muset mýt tolik nádobí.“

„Tak fajn,“ souhlasila mamka. „Dám si to kuře později v týdnu.“

Bill dorazil o půl hodiny později, a když jsem otevřela dveře, našla jsem ho na prahu, jak drží aktovku, papírovou tašku a kytici lilií. „Ahoj, ahoj. Trošku jsem to přehnal, pokud jde o víno. A možná taky pokud jde o brambůrky. A upřímně, i pokud jde o čokoládu.“

„Ty seš trouba,“ řekla jsem a vzala od něj tašku. „Ale moc sladký trouba. Pojď dál, než tě rozsápá ten nejmíň děsivý hlídací pes v celém Battersea.“

„Ahoj, Bertie.“ Bill se sklonil, aby ho podrbal na hlavě. „Susan, chci pořádně obejmout,“ řekl Bill, jakmile byl uvnitř. „Nebudu se ptát, jak se cítíte, protože si umím představit, jak vás nudí, když se na to pořád všichni ptají. Ale přicházím vyzbrojený vínem a brambůrkami a trochu podivným a zářivým hummusem, který jsem našel v obchůdku na rohu za rohem. A tímhle.“ Vytáhl lilie a vystrčil je před sebe.

Máma ležící na gauči sevřela Billa v objetí, zatímco já v kuchyni vybalovala tašku s nákupem. „Ach, Bille, andílku, chlapče, je mi dobře,“ řekla. „A ještě líp, když tě vidím. Polly, dáš je do vody? A Bille, ty mi povíš všechno o té své nové přítelkyni?“

„Aha. Zprávy se v téhle části města šíří rychle.“ Když jsem mu podávala sklenku vína, zdvihnul na mne obočí.

„Já jí toho moc neřekla,“ ohradila jsem se.

„Dobře.“ Bill se posadil na gauč naproti mámě. „Jmenuje se Willow a je rozkošná.“

„A jak jste se vy dva potkali?“

„Tinder, víte, ta aplikace, říkala vám o tom Pols?“

„Ano, díky, Williame, je mi jednašedesát, ne sto šedesát jedna. Slyšela jsem o tom. Ale za nás to bylo úplně jiné.“

„Dopisy a poštovní holubi?“ zeptal se Bill.

Plácla ho přes paži. „Ne. Lidi se potkávali na večírcích a tak. Ale pak jsem potkala Mikea a bylo to vážně ono.“

„Nikdy jste se neohlížela zpátky?“ zeptal se jí s pusou plnou chipsů.

„Nikdy jsem se neohlížela, ne.“

„Ale mami, jak jsi to věděla?“ zeptala jsem se od kuchyňského dřezu, kde jsem seřezávala liliím stonky. „Chci říct, lidi vždycky říkají, že to poznáš. Ale co když nepoznáš? Nebo co když si myslíš, že to poznáš, ale ve skutečnosti nepoznáš vůbec nic?“

Pořád jsem se snažila zůstat ohledně Jaspera v klidu. Nenechat se unést. Nepředstavovat si, jak bychom pojmenovali naše děti (Olive? Vždycky se mi pro holčičku docela líbilo jméno Olive), protože jsem pořád tak docela nevěřila, že spolu „chodíme“. Pokaždé když byl Jasper se mnou (dobře, bylo to jen třikrát, ale stejně), jsem se ráno probudila a překvapilo mě, že jsem ho našla ve své posteli. Co ten pohledný markýz dělal v mé posteli? Byla jsem přesvědčená, že ho unaví můj vlhký byt, že to každou chvíli skončí. Ale pak… pak řekl do telefonu, že mě chce „unést“ – přehrávala jsem si ta slova v hlavě pořád dokola – možná jen potřebuju trochu víc věřit.

Máma se zamračila. „Jak to myslíš, jak to poznáš? To mluvíš o Jasperovi?“

„Ach bože, o něm ne,“ řekl Bill s pusou plnou brambůrek.

„Bille,“ varovala jsem ho.

„Co?“

„Koukej, ani ses s ním nesetkal.“

„No tak Pols. Je to playboy, sama jsi mi to říkala. Susan, musíte být na mé straně. Nejsem si jím vůbec jistý.“

Podívala jsem se na mámu, která otevřela pusu a pak ji zase zavřela.

„A mimochodem,“ pokračovala jsem, „na Lexiných zásnubách jsem byla moc milá na Willow.“

„A proč bys nebyla?“ zeptal se Bill přes další hrst chipsů.

„Jen tak. Je dobrá.“

„Dobrá?“

„Jo, dobrá. Dokonale sladká. Chci říct, asi nenajde lék na rakovinu, ale pokud ti tohle vyhovuje, tak v pohodě.“ Postavila jsem květiny na stůl v kuchyni a zakryla si pusu dlaní. „Ach bože, mami, promiň. Vůbec jsem nemyslela.“

„Polly, drahoušku, neblázni, ale nemohli byste oba nechat toho hašteření? Právě teď jsem to já, kdo tady má rakovinu, a jak řeknu, tak to bude. A já říkám, že bychom si měli objednat u Indů.“

„Dobrý nápad,“ řekl Bill a loupl po mně pohledem. Sundala jsem z ledničky jídelníček a podala ho mámě. „Nemám moc hlad, jen si něčeho zobnu. Objednej mi ty.“ Podala menu Billovi.

„Mně vyhládlo,“ prohlásil Bill a jednou rukou držel jídelníček, zatímco druhou nabíral lupínkem hummus jako lžičkou. „Dejme si tedy pro začátek nějaké cibulové bhaji. A pak si dám kuře na másle. K tomu dávají papadum, že ano?“

„Ano,“ potvrdila jsem a vzala od něj jídelníček. „A já si dám kuřecí jalfrezi. A obyčejnou rýži. Mamko, máme tu nějaké čatní?“

„Snad, zastrčené vzadu na polici.“

„Možná bych vzala ještě trochu mangového čatní, jen pro jistotu,“ řekla jsem, protože jsem neměla chuť strkat ruku do zadních řad máminy skříně. „Takže jednou bílá rýže a – Bille, jakou chceš ty?“

„Bílá mi vyhovuje. Hodně, prosím. A platím.“

„To je zlatý kluk,“ řekla mamka.

8

Další den okolo deváté vplula Lala do kanceláře a dramatickým gestem hodila tašku na stůl.

„Pols, asi mi vypadlo tělísko.“

„Jak to myslíš, vypadlo? Snad by tam mělo být docela dost zaklíněné.“

„Jo, já vím. Mělo by. Ale taky máš tu a tam kontrolovat ty vlákna a já je nemůžu nahmatat.“ Stáhla si kabát a přihlásila se k počítači.

„La, nejsem si jistá, jestli tohle zvládnu těsně před obědem,“ upozornila jsem ji a pokoušela se rozptýlit čtením e-mailů od Lex, které mi právě dorazily do schránky.

Líbilo by se ti být jako družička v růžové? A uvažuji o sladěných botách. A vlasy napůl vyčesané, půlka rozpuštěná. Xxx

Vážně jsem si nebyla jistá, že je růžová barva pro mne.

Ano, jistě. Jaká růžová? X

Odpověděla okamžitě:

Nějaká světle růžová. A taky… chceš vzít Jaspera jako svůj doprovod? Máma se ZBLÁZNÍ radostí, když bude v zasedacím pořádku skutečný markýz. Xxx

Opřela jsem se o židli a zamyslela se. Byl to nový, ale hřejivý pocit, že bych s sebou měla na svatbě někoho jako doprovod. A ne jen tak ledaskoho. Mít vedle sebe na svatbě Jaspera, jako normální pár. Namísto abych tam stála jako kůl v plotě a rozhlížela se po kostele, jestli tam není nějaký pohledný svobodný chlap. Ale pořád se mi zdálo brzy na to, abych se ho zeptala.

Ze snění mě vytrhnul Lalin hlas. „Co když mi cestuje někde v těle? Co když se mi zapíchne do ledviny? Nebo do plic?“

„Nezapomeň myšlenku, La, zvoní mi telefon.“ Byl to Jasper. Sakra, ten článek, nejspíš mi volá kvůli článku pro Posh!. Vychází to dnes.

Popadla jsem telefon ze stolu a vyšla na chodbu.

„Ahoj,“ řekla jsem co nejveseleji.

„Dobré ráno,“ odpověděl. Nezněl příkře? Možná trochu stroze? Co když mě nenávidí? Co když se to jeho rodičům nelíbilo?

„Poslyš,“ začal, „musím ti něco říct.“

ACH BOŽE, JE TO TADY. JE TO TADY? CHCE TO SKONČIT. Nařídila jsem si zhluboka se nadechnout. Uklidni se, Polly, měli jste jen párkrát rande. Stejně by sis ho nikdy nevzala. Tvoje kariéra je důležitější než nějaký chlap.

„Ano?“ kníkla jsem.

„Mluvil jsem se šejkem Khaledem a pozval nás k sobě.“

„Cože? Jak to myslíš k sobě?“

„No, chápeš, k sobě. Jako že oba půjdeme do jeho domu v Gloucestershiru a přespíme v jednom z jeho pokojů.“

„Dobře.“ Úleva se mi rozlévala celým tělem. „Chci říct, to je úžasné, děkuju. Myslela jsem, že voláš kvůli tomu článku.“

„Jakému článku?“

„Článku o tobě?“

„Aha, už je to venku?“

„Ano!“

„To je báječné. Hned jak položím telefon, požádám Iana, aby mi skočil pro jeden výtisk. Ale poslyš, Khaled chce, abychom přijeli tenhle víkend.“

„Tenhle víkend? Jakože už za dva dny?“

„Hmm,“ řekl Jasper, „tak co myslíš, že bych tě mohl vyzvednout v sobotu ráno, pojedeme tam a dorazíme právě včas na drink.“

„Hm, myslím, že jo. Jen se musím zeptat mámy, jestli bude v pořádku.“

„Je to jen sobotní noc,“ uklidňoval mě Jasper, „můžu tě v neděli dovézt zpátky.“

„Jsem si jistá, že to bude v pohodě,“ dodala jsem rychle s nadějí, že by si Sidney mohl v sobotu večer vzít křížovkářskou službu. „Zeptám se jí, ale jinak to zní skvěle, děkuju. Budu s ním moc udělat rozhovor?“

„Jsem si jistý, že se najde nějaká půlhodinka, kdy si spolu budete moct sednout a povídat. Po pravdě, myslím, že je docela nadšený, že bude v Posh!. Připadá mu to jako přijetí do britské společnosti, když bude představený po boku vévodů a tak. Ptal se, jestli budeš chtít pořídit nějaké fotky?“

„Ehm, nevím jistě.“

„A pak říkal, že by se mnou chtěl mluvit o pár koních. Takže to může být prospěšné pro všechny.“

„Dobře, skvěle, ještě jednou díky. Peregrine z toho bude bez sebe.“

„Tak jo, běž mu to povědět a já si půjdu přečíst ty hrozné věci, co jsi o mně napsala.“

„Nejsou hrozné, slibuju,“ ujistila jsem ho. „Tedy, myslím. Doufám, že se ti to bude líbit. Doufám, že se to bude líbit tvým rodičům.“

„Proboha, s těmi se netrap, nikdy nic nečtou.“

Zavěsila jsem a vrátila jsem se ke stolu, kde se na mne Lala dívala tázavě. „Jsi do něj zamilovaná?“

„Cože? La, ne. No tak. Je to teprve pár týdnů, nejsem zamilovaná. Já jen… docela se mi líbí.“ Usmála jsem se. Vlastně to bylo přesně pět týdnů a šest dní od chvíle, kdy jsem jela na hrad Montgomery. Ale Lala nepotřebuje vědět, že to tak zoufale počítám.

„Ach, drahoušku, rozhodně do něj jsi zamilovaná,“ řekla, když se obrátila zpátky k počítači a potřásla hlavou. „To je pohroma. Každopádně já teď půjdu vygooglit vypadlé tělísko.“

Jasper mi napsal asi o hodinu později:

Je to brilantní. Byla jsi k mé rodině a ke mně až příliš laskavá. Díky. Jsi naprosto úžasná. X

Žaludek mi dělal přemety a já měla závrať. Nemohla jsem si pomoct. I když jsem si říkala, že musím být rozumná, dlouho jsem za stolem zírala na jeho zprávu. Jsi naprosto úžasná. Tři malá slova, ale pro mne tolik znamenala.

Páni, být ženou bylo někdy vyčerpávající.

*

Ve čtvrtek ráno jsem našla Legs v šatně, jak svírá americano a mračí se na stojan s oblečením před sebou. Znovu jsem ji požádala o pomoc s oblečením na víkend.

„Brýtro, Legs.“

Vzdychla. „No, nevím, jak tochle půjde. Chanel poslal pár kousků, ale jsou to vzorky a…,“ podívala se na kávu v mé ruce (plnotučné latté), „… ty máš štrnáctku?“

„Spíš dvanáctku.“

Znovu vzdychla. „To bude těšké. Ale skusím to.“

„Když budeš tak hodná.“

„Takže potšebuješ něco na sobotní večeši, oui?“

„Ano.“

„Hmm.“ Přelétla pohledem moje boky. „OK. Vem tohle a zkus to.“ Podala mi několik ramínek a z ruky mi sebrala latté.

„Jasně, skočím si na záchod a všechno si to vyzkouším.“

„Non, zkus to tady. Rychlejší, uvidím, jak vypadáš. Jen si stoupni za to.“ Strčila mě za další stojan prohýbající se pod oblečením.

Stáhla jsem si stydlivě džíny a tričko, zády k Legs.

„Polly!“ vykřikla najednou vyděšeně. „Co to je?“

„Cože?“ ohlédla jsem se zahanbeně přes rameno. „Říkala jsi, že se mám převléknout tady.“

„Non. Myslím tvoji podprsenku! A kalhotky! To nemůšeš nosit. Šekni, že to je jen legrace, non?“

„Jak to myslíš?“

„Polly, moje babička má víc sexy prádlo. Zavolám kamarádce do Rigby & Peller a o polední pause tam půjdeš.“

„A utratím tam milion liber za kousek krajky, která mě bude škrábat a kousat a možná se mi zařízne do zadku tak, až mi způsobí vážná vnitřní zranění? Ne, díky.“

„Ne, ne milion liber. Dá ti slevu. Nemůšeš nosit tohle, Polly. Teď ale – jak jsou ti ty šaty?“

Nasoukala jsem se do krátkých černých vlněných šatů s koženým lemováním a zipem přes celá záda. „Nemůžu dopnout ten zip.“

„Ukaž.“

Došourala jsem se k ní.

„Nádech.“

„Nadechuju. Můžeš se jenom podívat…“

Legs s citlivostí nacistického vězeňského dozorce trhla zipem nahoru a skřípla mi trochu kůži na krku.

Odstoupila a prohlížela si mě. „To půjde. S lepší podprsenkou.“

*

„Dobrý den, já jsem Polly,“ pozdravila jsem o polední pauze dámu ve středním věku se zářivě růžovou rtěnkou, která stála za pultem v Rigby & Peller. „Myslím, že vám možná volala Alegra. Z časopisu Posh!.“

„Ach, Polly, dobrý den! Ano, je to všechno domluvené. Já jsem Carol. Co teď po vás chci, je, abyste se porozhlédla po obchodě, co si myslíte, že by mohlo vyhovovat. Já vás pak změřím a od toho se odpíchneme.“

Přikývla jsem a rozhlédla se. Vínové podprsenky, broskvové podprsenky, černé podprsenky. Všechny obrovské. Legs říkala, že kdysi vyráběli prádlo pro královnu. Ale vážně byla její výsost tak obrovská? Předpokládala jsem, že potřebovala něco pohodlného na všechno to cestování, na všechno to nudné otevírání továren, kterého se musela účastnit. Aby ji nebolela záda. Pak jsem pomyslela na sebe, co to vlastně vůbec dělám, že myslím na královnina prsa? Pokukovala jsem po bílém korzetovém živůtku, který se zapínal vepředu na malé háčky. Natáhla jsem ruku a dotkla se ho.

„Hledáte něco speciálního?“ zeptala se Carol za kasou.

„Ehm, myslím jen pár nových podprsenek a nějaké spodní kalhotky k nim,“ řekla jsem a pořád se dívala na korzet. „Tohle je pro mne nejspíš trochu moc.“

„Víte co, drahoušku, co kdybyste šla do kabinky a já vám donesu pár kousků? O jakých barvách uvažujeme?“

„No, rozhodně černou. Možná bílou, až na to, že bílá vždycky trochu…“

„Zažloutne v rozkroku?“ ztišila Carol spiklenecky hlas.

„Chtěla jsem říct, že zešedne.“

„To taky,“ přitakala a uvolnila závěs jedné z kabinek. „Tak šup tam. Jakou máte velikost? Počítám…,“ poodstoupila a zírala mi na hruď, „tak 36C.“

„Většinou 34C. Ale přijde na to, jak kdy.“

„Ale nechceme na zádech žádné bochníčky, drahoušku. Vydržte, budu tu za minutku.“

Carol se zakrátko objevila zpátky s náručí plnou krajek. Broskvové krajky, žluté krajky, bledě modré krajky, oranžové krajky, černé krajky a nějaké šeredně vínové krajky v barvě křečových žil. Vyzkoušela jsem si tolik podprsenek, že jsem si div nenatáhla krk, ale nakonec jsme to zúžily na novou černou podprsenku, novou bledě modrou podprsenku a ladící kalhotky. Plus ten korzet. Zkusila jsem si ho na Carolinin návrh, i přes své obavy, že v něm budu vypadat jako na konkurzu do Mořského světa – ale nakonec jsem se v něm cítila zatraceně úžasně. Dokonce sexy, což nebyl přívlastek, který bych si se sebou spojovala. Stahoval pas a dodával mi pozdvižené poprsí hrdinky z románu Jane Austenové. Nevypadala jsem ani tak jako cvičená kosatka, spíš jako Beyoncé.

„Tak,“ řekla Carol za pokladnou, když se zbožnou úctou všechno zabalila do hedvábného papíru, „dohromady to bude… dvě stě čtyřicet jedna liber, prosím.“

„Promiňte, Carol, Allegra říkala něco o slevě?“ Cukala jsem se si o slevu říkat, ale nemohla jsem utratit HDP Belgie za kapesníčky na bradavky.

„Ano, už jsem ji započítala, děvčátko. Sleva pro tisk je čtyřicet procent. Je to tak doufám v pořádku?“

„Jistě,“ souhlasila jsem se zářivým úsměvem a přehrabovala se v peněžence, abych našla kreditní kartu. „Jen jsem se chtěla ujistit. A děkuju.“

Tohle spodní prádlo bude jednou rodinné dědictví, které předám dcerám. Kdyby zažloutlo v rozkroku, bylo by to hodně špatné.

*

Jasper mne v sobotu ráno vyzvedl před domem.

„Rychle, šup šup, jinak se tu zasekneme na celé roky,“ popoháněla jsem ho, když jsem zabouchla dveře jeho rangeroveru a z dveří obchodu vykoukla Barbara. Hned jsem si začala dělat starost, jak si sednout, aby se mi stehna nerozkydla po elegantním koženém sedadle a nevypadala tlustě.

„Už jsem tam byl koupit nějaké cigarety,“ řekl Jasper a zamával na Barbaru. „Řekla mi, že jsi Kozoroh, takže si musím dát pozor na tvoje výkyvy nálad.“

„Ne, kéž by to neudělala! Je nebezpečná pro okolí.“

„Každopádně,“ pokračoval a nastartoval auto, „všechno připravené?“

„Jo,“ řekla jsem. „První víkend venku.“

„První?“

„Chci říct, nemusí být první, jako že budou nějaké další.“ Začervenala jsem se. „Myslím prostě, že někam jedeme. Spolu. Poprvé.“

Jasper vyprsknul smíchy.

„Zatraceně, nebuď hnusný,“ napomenula jsem ho.

„Polly Spencerová, z celé Británie neznám nikoho, koho by bylo tak snadné poškádlit. Dobře, no tak pojedeme, ať tam dorazíme před půlnocí.“

*

Little Swinbrook byla jedna z těch vesnic, které by americký turista označil za „rázovité“. Byl tam rybník a vedle něj se kolébalo pár kachen, pěkně posekaná tráva kolem a hospoda s doškovou střechou, která se jmenovala U kliky a kachničky.

„Tohle patří hraběti a hraběnce ze Stow-on-the-Wold,“ upozornil Jasper a ukázal na velkou dřevěnou bránu po levé straně od auta. Na ceduli stálo Swinbrook Hall. Narovnala jsem se a snažila se nakouknout, ale cesta byla otravně diskrétní, po obou stranách brány byl vysazený vysoký živý plot ze zimostrázu.

„A tohle myslím patří Khaledovi,“ pokračoval, zpomalil a vydal se po štěrkové příjezdové cestě na druhé straně silnice asi sto metrů dolů. Tam byla kovová brána, která se před námi začala pomalu otevírat, aby odkryla další kovovou bránu. „Ten tu svou bezpečnost bere dost vážně,“ řekl Jasper a jel pomalu dál, až jsme byli uvěznění mezi dvěma branami. Otevřel okénko a vyklonil se k panelu s tlačítky na stěně.

„Dobrý den, tady Jasper Milton.“ Odpověď nebylo slyšet, ale najednou se ozvalo vrčení a brána za námi se začala zase zavírat. Nakonec se s cvaknutím zavřela a potom se začala přední brána odsouvat na stranu.

„Sezame, otevři se,“ poznamenal Jasper.

„Jak to dělá, když si chce zaskočit do vesnice pro trochu mléka? To mu musí zabrat celý den.“

„Nejspíš na to má někoho, kdo se stará o mléko,“ odpověděl Jasper a pomalu jel po asfaltové cestě s úhlednými oplocenými pozemky po obou stranách.

A pak se v zorném poli objevil dům. Byl obrovský. Jako Buckinghamský palác. K hlavnímu vchodu vedlo schodiště, po obou stranách kamenné sloupy a před ním široký pás štěrku. Jasper ale pokračoval po asfaltce kolem skupiny rododendronů.

„Kam jedeme?“ zeptala jsem se, když dům zůstal za námi.

„K zadnímu vchodu. Nikdy se nechodí předním. Říkal, abychom zajeli na dvůr za domem.“

„K čemu tedy vůbec mají přední vchod?“

„Aby vypadal pěkně. A na akce. Večírky a tak.“

„Když jsem přijela na hrad Montgomery, šla jsem k přednímu vchodu.“

„Já vím. Sledoval jsem tě ze své ložnice a smál se, jak jsi po špičkách našlapovala přes trávník.“

„Řekni, že to není pravda!“

„Jistěže ano. Vlastně jsem byl uchvácený. Čekal jsem nějakou šeredu ve středním věku a pak jsem viděl tebe a…“

„A?“

„Zaujala jsi mě.“

„Zaujala jsem tě tím, že jsem se plížila přes tvůj trávník jako zloděj?“

„Přesně tak. Bylo na tom něco roztomilého.“ Zastavil auto a naklonil se, dlaní mě chytil pod bradou a přitáhl si můj obličej, aby mě políbil. „Tak pojď. Půjdeme dovnitř.“

Vyskočil a otevřel kufr, pak si hodil svou tašku přes rameno a vzal moji. Zkontrolovala jsem se ve zpětném zrcátku a vystoupila přesně ve chvíli, kdy se otevřely dveře.

Stál tam muž oblečený v černém fraku a šedých kalhotách s jemným proužkem.

„Dobrý den, pane, jsem Edmund. Mohu vzít vaše tašky?“

„To budete velmi laskav, děkuji.“

Vystoupala jsem za Jasperem po kamenných schodech. „Zdravím,“ řekla jsem a neohrabaně mávla na majordoma. Podává se majordomovi ruka? Nebyla jsem si jistá. Ještě před pár měsíci se majordomové v mém životě moc neobjevovali, a teď jsem znala dva. Dva! Nejspíš budu brzy potřebovat někoho, kdo by mi dával pastu na kartáček.

„Dobrý den, madam. Dovolte, abych vás dovedl do vašeho pokoje.“

Edmund nás tiše vedl domem. Zlaté lustry, zlatá zrcadla, zlaté stolky, zlaté židle a zlaté zábradlí na schodišti. Bylo to jako procházet domem šíleného francouzského krále. Pak se zastavil před dveřmi v prvním patře. Malá ručně psaná kartička na dveřích hlásala: Markýz z Miltonu a slečna Polly Spencerová.

„Prosím, tady, pane,“ řekl Edmund, vklouznul dovnitř a postavil naše tašky pod okno v průčelí domu s výhledem na příjezdovou cestu a řadu stromů.

„Jste laskav, Edmunde, děkuji vám. A kde je šejk Khaled?“

„Je ve stájích, pane. Říkal, abyste si udělali pohodlí a přišli v sedm hodin dolů na drink.“

„Báječné.“

„Mohu vám teď něco donést?“

„Neodmítl bych whisky, pokud by byla?“ odpověděl Jasper. „Pols, dáš si něco k pití?“

Zkoumala jsem koupelnu. Zlatou koupelnu. Dokonce i zlatý bidet a zlaté záchodové prkénko. Můžu dát na Instagram fotku zlatého záchodu, nebo bych se dostala do problémů?

„Polly?“

„Hmm?“ Vystrčila jsem hlavu z koupelny.

„Chceš teď něco k pití? Máme asi tak hodinu, než půjdeme dolů na drink, tak si dám whisky.“

„Aha, dobře, tak v tom případě by byla skvělá vodka s tonikem, pokud je to možné?“

„Jistě, madam.“ Edmund naklonil hlavu ještě o pár milimetrů a vyšel ven.

„To je lepší,“ řekl Jasper, když si uvolnil kravatu, sundal ji stejně jako sako a oboje hodil na gauč na konci postele. Postele se čtyřmi zlatými sloupky a asi patnácti polštáři. „Musíme zabít hodinu,“ usmál se na mě. „Co budeme dělat?“

„Nebude tu za chvilku Jeeves zpátky s naším pitím?“

„Ano.“

„Tak to bych mohla nejdřív skočit do sprchy a umýt si vlasy.“

Svlékla jsem se v koupelně a strávila nezbytných pár minut laděním sprchy, jak jsem se snažila přijít na to, kde je studená a kde teplá, a vlezla jsem dovnitř. Velké lahvičky šamponu a kondicionéru Guerlain. Napadlo mne, jestli bych si obě mohla vzít s sebou domů. Nejspíš ne. Zdvihla jsem ruku, abych zkontrolovala strniště v podpaží.

A pak se najednou otevřely dveře, a než jsem se stihla otočit, ovinula se mi Jasperova paže kolem břicha a zezadu se ke mně tiskl.

„Ahoj,“ řekla jsem a hned mě napadlo, že se mi roztekla řasenka a vypadám jako nějaká smutná gotička.

„Dobrý den,“ řekl a zdvihl mi vlhké vlasy, aby mě políbil na rameno.

Pokaždé mám ze sexu ve sprše obavy. Obvykle člověk stojí, že? Pokud tedy není v jedné z těch sprch pro stařečky, kde je římsa. Pokud tam ta římsa není, je to dost nešikovné.

Tak třeba milovat se ve sprše čelem k sobě. Nikdy jsem nebyla jedna z těch dívek s velikostí panenky, které muži mohou zdvihnout jednou rukou a držet opřené o dlaždičky. To se nikdy nestane. Vyhodil by si záda.

Takže místo toho se ke mně musel muž přiblížit, jako by tančil limbo, ohnout trošku kolena, aby měl boky níž než já. A pak jsem musela zdvihnout jednu nohu do vzduchu, případně se opřít chodidlem o protější stěnu sprchy nebo ji on může držet. Všechno to bylo tak trochu jako StarDance.

Nebo bych mohla být vepředu, čelem ke stěně sprchy, a on za mnou. Tak jako Jasper teď. „Dej ruce na stěnu,“ řekl. Naklonila jsem se tedy dopředu, dala dlaně na mramor a přemýšlela, jak asi vypadá celulitida vzadu na mých stehnech. Neměla jsem ale moc času se s tím trápit, protože Jasper sáhnul dopředu a stiskl mi bradavku. Silně.

„Aach,“ vydala jsem trochu mnohoznačný zvuk. Nechtěla jsem říct, že na tohle moc nejsem, protože to působilo upjatě. Ne sexy. Takže ten zvuk mohl taky znamenat „To je hezké, prosím silněji“. Ačkoliv Jasper byl poměrně drsný. Ten zvuk taky měl znamenat: „Nevadilo by ti mačkat míň silně?“

Sáhl po sprchové hlavici, vyháknul ji a obrátil proti mně. Namířil vodu tak, aby mi stříkala přímo do rozkroku. Ani na tohle jsem tak docela nebyla, ale vydechla jsem povzbudivé „aach“ a Jasper do mne pronikl.

„To je… senzační,“ řekl mi do ucha a znovu mě políbil na rameno.

„Vážně? Aach.“ Posunul sprchovou hlavici blíž ke mně, takže mi voda z trysek stříkala na klitoris poměrně zprudka. Lucy Hastingsová vždycky mluvila o tom, jak se udělala ve školních sprchách, ale nikdy jsem tak docela nechápala jak, protože tlak vody byl dost ubohý. To jediné, co mi kdy daly školní sprchy, byly bradavice.

„Aach,“ zopakovala jsem a položila ruku na Jasperovu, abych o kousíček odtáhla sprchovou hlavici.

Jasper přirazil silněji. Znovu a znovu, ale poměrně pomalu, zatímco jednou rukou držel sprchovou hlavici a druhou mi svíral bok. Po chvíli to začalo být lepší než školní sprchy. Mnohem lepší. Tak dobré, že jsem zapomněla na celulitidu na zadní straně stehen a po pár minutách jsem se udělala, s hlasitějším a naléhavějším vzdycháním, následovaným po pár vteřinách i tím Jasperovým.

„Prokrista,“ vydechl potom, ještě ve mně, a jednu ruku položil přes mou na stěně sprchy. Chvíli jsme tak stáli a ztěžka oddychovali, voda ze sprchy stříkala kolem našich nohou. „Pojď,“ řekl, když mi začalo být zima, „dáme si to pití.“ Otevřel dveře sprchy a vystoupil na předložku.

„Vteřinku,“ odpověděla jsem a nechtěla jsem se ohnout pro sprchovou hlavici, dokud tam stál a koukal se mi na zadek. „Jen si dám na vlasy kondicionér.“

*

Později jsme s Jasperem dorazili dolů na drink, salonek už byl plný. Když jsem vcházela, byla jsem na rozpacích. Navlékla jsem si pod šaty od Chanelu ten korzet a obávala jsem se, že mi zaškrtil přívod krve do hlavy. Jak to dělaly ty chudinky ve viktoriánských dobách? Žádný div, že pořád všude omdlívaly a volaly po čichací soli.

„Jaspere!“ zvolal muž, ve kterém jsem poznala šejka, a spěchal k nám. Přidusil Jaspera v objetí.

„Tak rád tě zase vidím, Khalede,“ odpověděl Jasper a poplácal ho po zádech. „Tohle je moje přítelkyně Polly.“

Šejk pustil Jaspera, poodstoupil a podíval se na mne. „Jak se máte, Polly,“ řekl a podal mi ruku. Byla měkká, jako si potřást tlapou s koalou. A byl menší, než jsem čekala. Měl pečlivě ostřihané tmavé vlasy, uhlazené a s pěšinkou, nad horním rtem mu trůnil knír jako slimák.

„Mám se velmi dobře, děkuji. A děkuji za pozvání.“

„Není zač, není zač. A teď… co byste si dali k pití? Obávám se, že vám nemohu nabídnout alkohol, takže si můžete dát džus z granátových jablek nebo minerální vodu, pokud chcete?“

Podíval se na mě tázavě.

„Ehm, džus z granátových jablek bude vynikající, děkuji.“

Rozesmál se a jednou z prapodivně měkkých dlaní se plácnul přes knír. „Jen si z vás trošku dělám legraci, Polly. Copak je to za nesmysl, žádný alkohol? Samozřejmě že tu je alkohol. Teď byste si jistě dali sklenku šampaňského, že?“

Usmála jsem se a vydechla, seč mi korzet dovolil. „Ano. Perfektní.“

„Jaspere?“ obrátil se k němu šejk.

„Šampaňské bude vynikající, Khalede, děkuji.“

Šejk zdvihl ruku do vzduchu a luskl prsty: „Dvě sklenky šampaňského, prosím.“ V rohu, pod olejomalbou znázorňující šejka ve vojenské uniformě v životní velikosti, číšník ve smokingu nadskočil, jako by dostal elektrošok do zadnice, nalil dvě sklenky a donesl nám je na zlatém podnose.

„Ano, ano, děkuji, děkuji, děkuji,“ řekl šejk a rukou zase číšníka odháněl pryč. „Teď se musíte seznámit s ostatními hosty.“ Otočil se ke gauči za sebou, kde seděla blondýna, nohy zastrčené pod sebe, a vedle muž s rudým obličejem v tvídovém saku. Malý žlutý pes spal mezi nimi.

„Barny!“ zvolal Jasper. „Nevěděl jsem, že přijdeš.“

Barny odtrhnul oči od ženských nohou a postavil se, aby si s Jasperem potřásl rukou.

„Nazdar, starouši.“ Jistě, vzpomněla jsem si, že se Jasper zmínil, že se Barny se šejkem přátelí.

„A Holly, že? To je skvělé vás zase vidět.“ Barny se naklonil, aby mě políbil na tvář.

„Polly, ale bylo to blízko,“ opravila jsem ho. Byla z něj cítit whisky.

„A tohle je Emile,“ šejk ukázal na blondýnu na gauči.

Emile zvolna rozmotala nohy, sebrala spícího psa a postavila se. Byla bosa, zlaté boty na podpatku skopla vedle gauče. „Dobrý vešer,“ řekla, políbila nejprve Jaspera a pak se obrátila, aby políbila mě. „Těší mne. To je Frank.“ Držela ho v náručí jako dítě.

„Je sladký,“ poznamenala jsem. „Co to je?“

„To je pes,“ odpověděla.

„Ne. Ne, promiňte, myslím, co je to za plemeno?“

„Je pekinéz.“

„Aha, jistě. Sladké. P. G. Wodehouse miloval pekinéze, měl jich několik.“

„Ach, toho musím poznat! Kde šije?“ zeptala se Emile.

Naštěstí nás v tu chvíli přerušil šejk:

„Jaspere, zítra se musíte přijít podívat na mé stáje.“

„Ano, rozhodně, to bych moc rád,“ odpověděl.

„Víte, Polly, mí koně jsou jako moje děti,“ řekl šejk. „Miluji je.“

„Samozřejmě. Má matka má teriéra Bertieho, takže to naprosto chápu.“

Šejk vypadal zmateně. „Co je to za druh koně?“

„Ach ne. Ne, promiňte, to není kůň. Je to pes. Malý pes.“

„A vaše matka s tím malým psem závodí?“

„Ne. Ne, já jen že má mazlíčka. Takže chápu, jak moc milujete své koně.“

„Chápu,“ řekl šejk a vypadal, jako by nechápal vůbec nic. Pak se v salonku objevila další dvojice.

„Ralphe! Dobrý večer. Vítejte. Pojďte dál. Dejte si něco k pití!“ Šejk je mávnutím zval dál.

Dvojice vešla. Ta žena byla úchvatná, oblečená jako filmová hvězda ze čtyřicátých let, v sametových šatech, blond vlasy stažené do drdolu a rty dokonale jasně červené.

„Ahoj!“ křičel Jasper, když je zahlédl.

Ralph se usmál. „Tady je, ten starý mizera. Rád tě vidím.“ Vykročil k Jasperovi, aby mu potřásl rukou. Pak Jasper políbil blondýnu na obě tváře. „Báječné vás zase oba vidět.“

„Tohle je Polly,“ dodal, když jsem se k němu přitočila.

„Ahoj,“ řekla jsem plaše, protože Ralph byl tak pohledný, až jsem měla pocit, že se nedokážu podívat přímo na něj. Vysoký, s hnědými vlasy a pravými, dokonale americky bílými zuby.

„A já jsem Flappy,“ řekla žena vedle Ralpha. „Stará historka ze školy,“ dodala rychle. „Neptejte se.“

„Nebudu,“ ujistila jsem ji. „Ale proč ty jsi mizera? Jsem zmatená,“ zdvihla jsem obočí na Jaspera.

„No, víte, Jasper Milton,“ odpověděl Ralph a oslnil mě svými zuby. „Blonďatý bůh Etonu, ďábel na kriketovém poli, ďábel mimo něj. Pořád někde rozbíjel okna a srdce. Zbožňovali jsme ho.“

„Takový nesmysl,“ řekl Jasper. „Skoro žádná okna jsem nerozbil a…,“ obejmul mě kolem pasu, „… srdcí ještě míň. Pokud si dobře vzpomínám, tak vždycky bylo zlomené to moje.“ Políbil mě na hlavu a mně poskočil žaludek.

Šejk zamával drobnou rukou ve vzduchu. „Prosím, všichni se posaďte.“

Já a Flappy jsme se šly společně posadit na gauč u krbu. Sedala jsem si opatrně pro případ, že by korzet nevydržel napětí, prasknul a zlotřilý knoflíček vystřelil někomu do oka.

„Znáte Jaspera už dlouho?“ zeptala se Flappy.

„Ne,“ odpověděla jsem, „pár měsíců. Jela jsem na hrad Montgomery udělat s ním rozhovor, pracuju pro časopis Posh!.“

Flappy přikývla. „Ach ano, jistě, to vy jste psala ten článek. Četla jsem ho.“ Ušklíbla se „Byla jste na něj moc hodná.“

„Příliš hodná.“

„To ne.“ Usrkla ze sklenky šampaňského a potřásla hlavou. „Vystihla jste to naprosto dokonale.“

„Znáte je?“

„Ne moc dobře. Párkrát jsme tam byli. Ale Ralph a Jasper v podstatě vyrůstali společně, takže ho znám o trochu lépe než zbytek jeho rodiny. Je dobrý, víte.“

Usmála jsem se na ni. „Taky myslím.“

Ztišila hlas a naklonila se ke mně. „A už jste se někdy setkala se šejkem?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ani já ne. Zábavný chlapík, že?“

„Hmm.“

„Všichni se můžou přetrhnout, aby se s ním pokusili spřátelit, protože má tolik peněz. Ale příští týden to bude zase někdo jiný. Další Arab. Nebo Rus. Taky jsem slyšela, že Číňané si momentálně vedou velmi dobře.“

„Ehm, ano, zdá se, že ano,“ řekla jsem a usrkla šampaňské. Myslela jsem na rozhovory, které jsme vedli v hospodě s Billem a Lex, když jsme trávili hodiny diskuzemi, jestli by bylo lepší mít ruce místo nohou, nebo nohy místo rukou.

Flappy si vzdychla a opřela se na gauči. Pak vykřikla, vyskočila do vzduchu a upustila sklenku šampaňského.

„Drahoušku,“ přispěchal Ralph. „Co se děje?“

„Tam… tam je myš, pod tím polštářem,“ vyhrkla.

„Myš?“

„Mrtvá myš. Nebo je to možná hraboš.“

Šejk znovu lusknul prsty a přispěchal číšník, sklonil se a opatrně zdvihl myš za ocásek. Položil myš na zlatý podnos, pak z podlahy sebral polštář, vrátil ho na gauč a několikrát ho naklepal.

„Prosím, madam,“ řekl.

Flappy pomalu klesla zpátky na gauč. „Děkuji.“

Emile se ozvala z druhé strany místnosti: „Myslím, še to musel být Frank. Obšas je nosí dovnitš pro mne jako… jak se šíká… cadeau?“

„Dárek,“ doplnil Jasper.

„Ano, pšesně. Dárek. Slobivý kluk,“ prohlásila Emile, zasmála se a pohladila Franka, který zdvihl hlavu, když slyšel Flappy křičet, ale už měl zase zavřené oči.

Pak se v hale ozval gong. „Všichni prosím do jídelny, je čas k večeři,“ ohlásil šejk.

*

„Ptejte se mě, na co chcete, Polly,“ ubezpečil mě šejk, když se všichni usadili v jídelně. Seděli jsme na jakýchsi zlatých trůnech, na jakých korunovali tudorovské vládce. Po délce stolu bylo rozmístěno několik zlatých svícnů.

Uvažovala jsem, že bych se ho zeptala, jestli by raději měl nohy místo rukou, nebo ruce místo nohou, ale pak jsem se rozhodla, že ne. „Ehm, dobře. Proč jste se přestěhoval sem, do Little Swinbrooku? Co vás přivedlo z Ameriky?“

„Protože tolik miluji anglické počasí,“ odpověděl a strčil si do pusy kousíček housky.

„Opravdu?“

Burácivě se zasmál, až ukázal měkký kousek pečiva. „Ne, Polly, to byl další malý žert.“

„Aha, chápu,“ zasmála jsem se nervózně, vzala svou sklenku a pořádně se napila. Zdálo se, že to bude dlouhá večeře. „Ale proč tedy tolik milujete Anglii?“

„Jde o vaše zvyklosti. Všechny anglické zvyklosti. Jako je střelba a lov, i ta posedlost těmi velkými černými psy.“

„Labradory.“

„Ano, přesně tak,“ přitakal. „Mám jich deset.“

„Deset labradorů?“

„Ano, všichni jsou venku. Zítra je můžete vidět, jestli chcete.“

„Určitě.“

Souhlasně přikývl. „A ty vaše velké domy, jako je tenhle.“ Opřel se na židli a rozhodil rukama. „Jsou velkolepé. V mé zemi nic takového nemáme.“

„Musíte ale asi hodně jezdit domů? Nemáte tam snad oficiální povinnosti?“

Zlehka mávl rukou. „Můj bratr, ten to všechno zvládne. Pro mě je v Dauhá moc horko.“

„Takže tam moc často nejezdíte?“

„Občas. Mám letadlo. Když chci, letím. Když ne, zůstanu tady se svými labradogy. Labradogy?“ Podíval se na mě tázavě.

„Labradory.“

„Ach ano, labradory.“

„O tom letadle jsem slyšela, šejku Khalede. Chcete tu vybudovat ranvej?“

„Ano, ale jen maličkou ranvej. Jenže všichni mí sousedé s tím hrozně nadělají.“

„Hmm.“ Přikývla jsem a doufala, že to vyznělo soucitně.

Pokračoval: „Moje letadlo taky není velké. Není jako Air Force One, Polly, má jen jeden pokoj.“ Šejk si poposedl a znovu se na mě podíval. „Mám ale jiný nápad a potřebuji vaši radu.“

„Dobrá.“

„Jak se stanu vévodou?“

„Ehm…“

„Protože,“ pokračoval, „jsem koupil tenhle velký dům a mám všechny ty psy a koně a teď bych si moc přál být vévodou. Ale jak?“ Svraštil obočí a díval se na mě.

„Tak tedy,“ začala jsem, „nemyslím si, že byste se mohl jen tak stát vévodou.“

„Ale co princ William? Ten je vévoda.“

„Ano, to je… pravda,“ řekla jsem pomalu a podívala se podél stolu Jasperovým směrem. Byl ale příliš zaneprázdněný hovorem s Flappy. „Ten je ale z královské rodiny, to je trochu… jiné.“

„I já jsem z královské rodiny,“ řekl šejk dotčeně.

„To jistě,“ dodala jsem rychle. „Jenže tady máme takový legrační systém.“

„Vy Angličané a ty vaše systémy, Polly. Je to tak matoucí. Můžu prostě jen zaplatit, abych byl vévodou?“

„Nemyslím, že byste si mohl titul koupit. Musí vám být udělen.“

„Ale zrovna jste řekla, že už je neudělují.“

„Ne, neudělují,“ odpověděla jsem a znovu se podívala po Jasperovi.

„Pomohlo by, kdybych se spřátelil s královnou?“ zeptal se.

„Ehm, můžete to zkusit.“

„Dobrá, v tom případě co kdybych pozval královnu do svého domu, aby se podívala na mé koně? Může přijít na večeři a já jí ukážu své stáje. A může klidně i zůstat, když bude chtít, to pro mne není problém.“

„Dobrý nápad,“ ujistila jsem ho a bylo mi slabo.

*

Po večeři jsme se přesunuli zpátky do salonku, kde jsem skončila na gauči vedle Barnyho s další sklenkou whisky v ruce. Číšník kroužil po místnosti se zlatým podnosem a krabicí doutníků na něm.

„Takže si tohle všechno užíváte?“ pronesl Barny, naklonil se a vzal si z krabice doutník.

„Tohle všechno?“

„Požitky. Luxus. Vznešenost chození s markýzem.“ Sebral z podnosu něco, co vypadalo jako nůžtičky na nehty, a odstřihl konec doutníku. Pak je položil zpátky na zlatý podnos a číšník se odplížil.

Podívala jsem se přes místnost. Jasper nebyl na doslech, stál s Ralphem vedle zlatého krbu.

„Jo, no, asi to je poučná zkušenost, řekla bych.“ Rozhodla jsem se to brát s nadhledem. Povznes se nad to, jako bych v hlavě slyšela mámin hlas. Další její oblíbené rčení bylo nastav druhou tvář. V téhle situaci by fungovaly obě její mantry. Ačkoliv zrovna teď bych nemohla nastavit druhou tvář, protože na druhé straně nebylo s kým se bavit.

„Kolik tomu tedy dáváte?“ zeptal se Barny.

„Kolik čemu?“

„Tomu s mým přítelem Jasperem.“

„To mi řekněte vy, Barny, když vás to tak zajímá.“

Opřel se o gauč a zasmál se, až se whisky přelila přes okraj skleničky. „Velmi dobře. Jste chladnokrevná. Chladnokrevnější než všechny ostatní.“

„Nesnažím se být chladnokrevná. Prostě nevím, co se mezi mnou a Jasperem stane, protože neumím věštit budoucnost.“

„Takže vám jde spíš o zajištění budoucnosti, že?“

Ta věc s povznesením se tady trošku selhala. „Nemluvte jako debil,“ odtušila jsem, rozmrzelá, že mě nenapadlo něco pohotovějšího.

Barny zůstal v klidu, opřený o gauč, nohu překříženou přes nohu. „Drahoušku, jsem jen upřímný. Za ty roky jsem viděl přicházet a odcházet řadu dívek. Naslibuje jim hory doly. Všechny si myslí, že skončí na hradě. A žádná nevydrží víc než pár měsíců.“ Potáhl z doutníku a vyfoukl kouř ke stropu. „Svým způsobem by se dalo říct, že vás jen varuju.“

„Aha, chápu, tak o to jde. To je laskavé, děkuju.“

„Není zač,“ odvětil.

„Mimochodem, kde je vaše žena, když máte takovou starost o vztahy ostatních?“

Znovu usrkl whisky a led zacinkal o skleničku, když ji opět spustil dolů. „V Londýně, myslím. Nejsem si úplně jistý, abych byl upřímný.“

„Všechno v pořádku?“ zeptal se najednou vedle mého ramene Jasper.

„V pořádku,“ řekla jsem rychle.

„Chová se Barny slušně?“

„V podstatě,“ přinutila jsem se ke smíchu.

„Říkal jsem si, že bychom mohli jít nahoru, jestli se ti chce?“ zeptal se mě. „Jsem utahaný.“

„Dobrý nápad,“ přitakala jsem a postavila se.

„Dobrou, Barny, starý brachu,“ rozloučil se Jasper. „Uvidíme se ráno.“

„Dobrou, Jazi,“ řekl. „A dobrou noc, Holly.“

„Polly,“ opravila jsem ho.

„Promiňte, nedokážu si zapamatovat jména Jasperových přítelkyň.“ Přitrouble se usmál.

„To stačí, děkuji, Barnaby,“ řekl Jasper, vzal mě za ruku a vedl mě od gauče pryč. „Pojď, rozloučíme se s Khaledem a půjdeme do postele.“

*

Nahoře jsem pocítila úlevu. Úlevu hlavně z toho, že jsem se dostala pryč ze salonku a od Barnyho. Ale taky byla úleva rozepnout si korzet, aby se moje vnitřní orgány mohly vrátit na správná místa. Vyčistila jsem si zuby, ale nechala jsem si make-up. Bylo ještě brzy na to, aby Jasper viděl můj přirozený obličej. Pro kůži je to strašné v něm spát celou noc, ale smůla. Rozpačitě jsem se vrátila do ložnice, pořád v kalhotkách francouzského střihu. Jasper mne pozoroval z postele. Právě si svléknul a jednoduše pohodil na podlahu sako, kalhoty, košili a ponožky.

„Byla to noční můra?“ zeptal se, když jsem mu položila hlavu na hrudník.

„Co?“

„Barny.“

„Aha. Ne, vůbec. Nic, co bych nezvládla.“

„To je moje holka.“ Políbil mě na hlavu.

Jasper usnul během pár minut. Já ležela vzhůru asi hodinu a cítila se v tak velkém zlatém domě divně. Skoro se mi stýskalo po domově. Jeho přátelé si mysleli, že jde jen o krátké vzplanutí. Vlastně jsem si to pořád myslela i já. Tak trochu. Celé to bylo jako sen, všechny tyhle víkendy ve velkých domech s majordomy. Ale kdyby to řekněme začalo být vážnější, přijali by mě vůbec někdy? A mohly by mi někdy víkendy jako tenhle připadat normální? Usnula jsem a zdálo se mi, že mám ruce místo nohou.

*

Dalšího rána po snídani (vejce a slanina naložené v jídelně na zlaté mísy, uniformovaní číšníci kmitající kolem s kávou a pomerančovým džusem) vzal šejk Jaspera a mě na slíbenou prohlídku stájí. A také se podívat na jeho smečku labradorů.

„Tudy, tudy,“ ukazoval a pod nohama mu křupal štěrk. Oblékl se na tu příležitost jako Sherlock Holmes. Kožené boty, tvídové kalhoty, tvídový kabát, prapodivný lovecký klobouk.

Stáje se nacházely na velkém dlážděném nádvoří na konci cesty. Prošli jsme klenutým průchodem na vydlážděný dvůr, po obou stranách ze dveří vykukovaly koňské hlavy. Zatímco si o nich Jasper s Khaledem povídali, vypnula jsem, protože jsem si nebyla jistá, co je to valach, a moc mě nezajímaly řeči o spermatu hřebce. Nikdy jsem nepochopila, proč smetánka tolik miluje koně. Většina těch Khaledových vypadala znuděně, stáli ve svých boxech a líně přežvykovali seno. Vím, že jsou majestátní, ale kůň je kůň. Čtyři nohy a ocas. Jako velký pes. Akorát dražší a náročnější než velký pes. A méně praktický. S koněm nemůžete do metra. A přece, pokud to vůbec šlo, aristokracie byla skoro víc posedlá koňmi než psy. Dokážou trávit hodiny hovorem o jejich rodokmenu. Rodokmenu! Zvířete! Jestli se dostanete do fáze, kdy si děláte starost o předky svého koně, asi se v životě trochu nudíte.

„Polly, jste v pořádku?“ zeptal se Khaled, když jsme obcházeli dvůr, a vytrhl mě ze zamyšlení.

„Hmm.“

„Chcete se jít podívat na mé psy, já vím,“ usmál se na mě.

„Jistě, ano,“ zareagovala jsem nadšeně.

A tak jsme se vrátili pod loubím a zabočili doprava, kde byl velký psinec. Když nás labradoři uviděli, začali skákat na kovovou bránu a vrtět ocasy. Khaled ji otevřel a vypustil je.

„Jak se všichni jmenují?“ zeptala jsem se a snažila se jim zabránit, aby mě očichávali v rozkroku.

„Všichni jsou pojmenovaní po anglických králích. Takže je tu Albert, tamhleten je Edward, tamten Alfréd. Pak tu máme Henryho a chystám se připouštět Jamese, tady toho, a až budou štěňata, nechat si fenečky, abych je mohl pojmenovat po anglických královnách.“

Asi o hodinu později jsme se rozloučili a Jasper mě vysadil na nádraží Swindon, protože musel jet zpátky do Yorkshiru. Došla jsem k závěru, že si rodina z Montgomery a šejk Khaled můžou hodit mincí, kdo je větší cvok.

9

O pár dní později jsem seděla u počítače a googlila, kolik kalorií je v mandlovém croissantu, když vtom zazvonil Enidin telefon.

„Ale drahoušku,“ uklidňovala osobu na druhém konci linky. „Ach, drahoušku, ano, nedělej si starosti. Hned ji pošlu dolů.“

„Pols,“ řekla, když zavěsila a podívala se k mému stolu. „Alan je pěkně vytočený. Ptá se, jestli můžeš okamžitě přijít na recepci.“

„Cože? Proč?“

„To neříkal. Jen že je to naléhavé.“

Sjela jsem dolů výtahem a přemítala, co je proboha tak naléhavé, že mě u toho Alan, místní údržbář, okamžitě chce mít.

Možná mi tam nechali nějaký nový, naprosto zbytečný produkt. Třeba lahev pampeliškového mléka. Čokoládový klobouk.

Dveře výtahu se otevřely a já vystoupila, ale sotva jsem se mohla hnout, protože všude byla spousta kytic bílých růží – od dveří výtahu až k recepci, pokrývaly podlahu až ke vchodu do budovy.

„Co se to tu děje?“ zeptala jsem se a opatrně našlapovala mezi květinami k pultíku recepce.

„To mi sakra řekni ty,“ vyjel Alan a další muž strčil hlavu do vstupních dveří. „To je vaše zásilka. Padesát kytic,“ řekl ten muž. „Můžete mi to tady podepsat?“ zamával na nás od dveří deskami s papíry.

„Ne, to zatraceně nemůžu. Ať to podepíše tady Polly, stejně jsou všechny pro ni.“

„Pro mě?“

„Ano, má zlatá, chci říct, že jsem už v životě viděl hodně, ale ještě nikdy padesát pugétů růží.“

„Od koho sakra jsou?“

„To mi řekni ty. Musíš mít tajného ctitele.“

Padesát kytic. Nehorázná spousta květin. To je tak… snažila jsem se to v duchu spočítat… růže za tisíce liber. Sáhla jsem pro podložku s papíry od doručovatele. To mohl být jedině Jasper. To je magor, pomyslela jsem si, zavrtěla hlavou a s úsměvem vrátila papír. Ale pochopitelně jsem byla u vytržení. Bylo to to nejromantičtější, nejpohádkovější, co pro mě kdy kdo udělal.

„Promiň, Alane. Je to zmatek, já vím, ale myslím si, že je to jen nějaký kamarád. Udělal velké gesto.“

Zavrčel: „Ty máš teda kamarády.“

„Hmm,“ odpověděla jsem a dřepla si, abych si jednu kytici prohlédla. „Je tam nějaký lístek?“ zeptala jsem se a podívala se na doručovatele.

„Netuším, zlato, já jen řídím dodávku.“

„Polly, ty víš, jak tě mám rád,“ pokračoval Alan, „ale tahle hromada představuje požární riziko a musí pryč.“

„Rozhodně, padesát kytic ve vodě, to je požární riziko,“ přitakala jsem a prohlížela další pugét. Žádný lístek. A další. Bez lístku. Dalších pět. Ne, žádné kartičky ani tam.

„Mám zavolat nahoru do tvé kanceláře, aby ti někdo šel dolů pomoct to odnést?“ zeptal se Alan.

„Ehm, ano. Byl bys tak hodný?“ odpověděla jsem a postupovala přes recepci jako žába a prohlížela jednu kytici po druhé.

O chviličku později se výtah s cinknutím otevřel a objevily se Lala a Legs, která řekla: „Mon dieu!“

„Jsou od Jaze?“ zeptala se Lala.

„Asi,“ přitakala jsem, pořád v podřepu. „Nevadilo by vám pomoct mi přesunout je nahoru?“

Musely jsme jet napětkrát, abychom je všechny dostaly nahoru do kanceláře.

„Pols, tady je kartička,“ řekla Lala při poslední cestě. Roztrhla jsem celofán a otevřela obálku.

Polly,

děkuji Vám za všechny rady ohledně královny a těším se,

až si přečtu rozhovor.

V úctě

Jeho královská Výsost šejk Khaled

„Bože, ty jsou od šejka!“ vydechla jsem s pocitem zklamání. Chci říct, bylo to od něj velmi laskavé, ale pořád jsem toužila, aby byly od Jaspera. Usoudila jsem, že to musí „s námi“ myslet vážně, když mě nejen vezme ven na víkend, ale pak mi ještě pošle padesát kytic růží.

„Je do tebe zamilovaný?“ zeptala se Lala.

„Šejk? Ne, určitě ne,“ řekla jsem. „Nejspíš si prostě myslí, že by to měl udělat. Jako když koupil deset labradorů.“

„Non. To ta podprsenka od Rigby & Peller,“ řekla Legs. „Šíkala jsem ti, že dělají sásraky.“

*

Květiny nebyly to jediné, co jsem ten den dostala. Také přišla krabice z House of Fraser – moje družičkovské šaty. Otevřela jsem ji u svého stolu a Lala s Legs mě sledovaly.

„Ach non!“ zvolala Legs a dlaní si zakryla ústa, jakmile viděla tu barvu. Vlastně to vůbec nebyla růžová. Byly fialové, z krepu, který spadal na zem, s velkou vínovou šerpou sepnutou vepředu sponou s kamínky. Přidržela jsem si je před sebou a hledala pohledem podporu.

„Víš, jak je v amerických filmech ze střední pokaždé nějaká zoufalka, které se nepovede výběr šatů na ples?“ zeptala se Lala. „To je přesně typ šatů pro ni. Bez urážky.“

„Neurazím se,“ odpověděla jsem.

„Jsou tak nijaké,“ dodala Legs.

„No, holky, budu si je muset vzít, protože je vybrala Lex.“

Ohromeně a mlčky se na mě podívaly. „Možná bych je mohla vylepšit doplňky, účesem nebo tak něco,“ zkusila jsem to a podívala se na Legs. „Nebo pěkné boty?“

„Polly, těm šatům nis nepomůše. Je to to nejhorší, co kdy moje oši slyšely.“

„Viděly,“ opravila jsem ji, složila ty hrozné šaty a uložila je zpátky do krabice.

„Bude Jaz na svatbě jako tvůj doprovod?“ zeptala se Lala.

„Ještě nevím jistě,“ odpověděla jsem a podívala se na ni. Pořád jsem nenašla odvahu se ho zeptat, ačkoliv bych po tom víkendu možná mohla. Když už jsme spolu někde byli. Ale při pomyšlení, že by mě viděl oblečenou jako emoji lilek, jsem se otřásla.

„V tom tě nesmí vidět,“ zhrozila se Legs, „nebo uš s tebou nikdy nebude chtít sex.“

*

Stejně jsem pro Jaspera měla jiné, mnohem naléhavější pozvání: oběd s mámou. Chtěla následující víkend uspořádat ve svém bytě velký nedělní oběd, den před svou první chemoterapií.

„Chci být obklopená mladými. Chci vidět krásné mladé tváře,“ řekla mi. „A samozřejmě Sidneyho. A chci poznat Jaspera, než přijdu o všechny vlasy. Co by si pomyslel, kdyby mě potkal, až budu vypadat jako sup?“

A tak jsem řekla, že všem napíšu a uvidíme, kdo bude mít čas. Zván byl Jasper stejně jako Joe a Bill. Lex s Hamishem nebudou moct přijít, protože budou u jejích rodičů na venkově kvůli organizaci svatby, jak mi vysvětlila po e-mailu tenhle týden. Až budu vévodkyně, pomyslela jsem si, když jsem vyťukávala odpověď, tak tohle zakážu.

Byla jsem nervózní z toho, že bych se měla zeptat Jaspera. Setkání s rodinou.Tedy s mámou a Bertiem. Ale také skutečné setkání s mými přáteli. Velký krok. Ale ukázalo se, že nebyl důvod k nervozitě. Jasper řekl, že mu bude potěšením a jaké víno má donést.

Nicméně od jeho otázky mě vyrušil jiný dotaz od Billa.

Můžu přivést Willow? X

Trochu mě to naštvalo. Nebyla jsem si jistá, jestli tam Willow chci, aby tam pohazovala vlasy jak jednorožec ocasem. Ale odepsala jsem:

Jasně! X

*

Když jsme Jasper, Joe a já dorazili v neděli do Battersea, vonělo bytem hovězí a probíhalo dohadování nad bramborami. Bill už tam byl, stejně jako Willow, seděli na podlaze se zkříženýma nohama a mluvili s mámou, která ležela ve žlutém županu na gauči.

„Jsi tady brzy,“ řekla jsem a políbila Billa na pozdrav. Přes rameno měl přehozenou utěrku. Zamávala jsem Willow na podlaze. „Ahoj, ahoj,“ řekla jsem. „Nevstávej, vážně.“ Nevstala.

„Říkal jsem si, že by tvoje máma mohla potřebovat trošku pomoct,“ prohlásil Bill, „ale zdá se, že se Sidney o všechno postaral.“

Sidney v růžové zástěře stál vedle trouby a držel pytel brambor. „Nejdřív je uvaříme,“ řekl a podíval se na Billa. „Dělám takhle brambory už čtyřicet let.“

„Vážně, když je oloupeme a prostě je mrskneme do trouby, nemyslím si, že by v tom byl rozdíl,“ oponoval Bill.

„Na můj způsob jsou nepochybně křupavější,“ trval na svém Sidney.

„Nejsem si jistý, jestli jsem někdy vařil brambory,“ přidal se Jasper, když vstoupil do kuchyně, následovaný Joem. Postavil na stůl dvě lahve červeného vína a okamžitě se obrátil k mámě na gauči.

„Vy musíte být Susan,“ řekl a sklonil se, aby ji políbil na obě tváře. „Poznám to, protože jste stejně nádherná jako vaše dcera.“

„Huš,“ začervenala se máma.

„A jaký krásný byt,“ dodal Jasper. Říkala jsem si, že to už trošku přehání a koutkem oka jsem zahlédla Joea, jak se ušklíbl. V rozích byly pavučiny a na oknech se srážela vlhkost. Ale máma se zase rozzářila. „Vy jste drahoušek.“

„Ahoj, já jsem Willow,“ řekla Willow a nějak se jí podařilo vstát, aby se s Jasperem políbila na uvítanou, zaznamenala jsem.

„Kdo nikdy v životě nevařil brambory?“ zeptal se Bill.

„Vaření není moje silná stránka,“ odvětil Jasper. „Mimochodem, já jsem Jasper.“ Podal Billovi ruku.

Bill si z ramene pomalu sundal utěrku, otřel si do ní ruce, znovu si ji přehodil přes rameno a potřásl Jasperovi rukou. Připadala jsem si jako Attenborough pozorující dvě gorily, opatrně se k sobě přibližující džunglí.

„Rád tě poznávám,“ řekl Bill a podíval se na Jaspera. Možná se mi to jen zdálo, ale myslím, že se mu na krátkou chvilku rozšířily nozdry.

„Můžu si tu ruku vzít zpátky, chlape?“ odpověděl Jasper, odtáhl ruku od Billa a třel si ji druhou rukou. „To je jako potřást si rukou s Goliášem.“

„To stačí,“ přerušila jsem je. „Je tu tolik testosteronu, že by z toho někdo mohl otěhotnět. Kdo si dá něco k pití?“

„Kdo otěhotněl?“ zeptala se z gauče máma.

Sidney se obrátil zpátky k troubě. „Já budu pokračovat s těmi bramborami.“

Asi o hodinu později byly už dvě lahve v koši a v kuchyni byl větší klid. Míchala jsem hrášek a sledovala Willow, jak v rohu obýváku klábosí s Jasperem. Přesně jak jsem se bála, házela vlasy všude kolem. Na olympiádě v pohazování hřívou by mohla vyhrát zlatou medaili, říkala jsem si a pozorovala ji přimhouřenýma očima.

„Myslím, že potřebujeme ještě tak dvacet minut,“ prohlásil Sidney a v podřepu nakukoval do trouby na brambory.

„Vyndám to hovězí,“ řekl Bill. „Pols, kde najdu alobal?“

„Tady.“ Otevřela jsem zásuvku a podala Billovi roli. Pak jsem ztišila hlas: „Jak to jde…?“ Hlavou jsem kývla směrem k Willow.

„Dobře, dobře. Vlastně skvěle. V podstatě teď u mě bydlí.“

„Cože? Co znamená v podstatě u tebe bydlí?“ Bill nikdy nebydlel s dívkou, pokud si vzpomínám.

„Technicky je mezi dvěma byty, a tak zůstává u mě. Je to pěkné, líbí se mi to.“

„Páni. Bude to… chci říct… myslíš, že to bude natrvalo?“

„Nevím. Prostě je to docela pěkné přijít domů a sníst něco teplého namísto studené postele a honění.“

Plácla jsem ho přes paži.

„Dělám si srandu. Tak trochu.“

Oba jsme se podívali na gauč, kde byla Willow hluboko ponořená do rozhovoru s Jasperem. Složila si kolena pod sebe a nakláněla se k němu, ale vklínil se mezi ně Bertie. Hodný kluk.

*

„Můžu říct,“ prohlásila mamka, když jsme všichni dojedli, „že to byl ten nejchutnější oběd se všemi mými oblíbenými lidmi. A nevím, jak se budu v dalších pár měsících cítit, ale jsem moc vděčná, že tady teď jste.“ Zdvihla na konci stolu sklenku.

„Slyšte, slyšte,“ prohlásil Joe, který střízlivým odhadem vyprázdnil sám dvě lahve červeného.

„Vynikající brambory,“ řekl Jasper a zdvihl sklenku Sidneyho směrem. Sidney se začervenal. „Ach, děkuji, Jaspere. A moc dobré hovězí,“ dodal rychle a podíval se na Billa.

„Společné úsilí,“ uznal Bill. „Myslím, že je důležité, aby chlap uměl vařit.“

Pokusila jsem se ho pod stolem kopnout.

„Au,“ ozvala se Willow naproti mně.

„Promiň,“ omluvila jsem se rychle. „Křeč.“

„Myslím, že byste se měli jít všichni projít,“ prohlásila Susan. „Vezměte Bertieho.“

„Já jsem pro,“ přitakal Jasper.

„A co nádobí?“ zeptala jsem se.

„Nechte to,“ ozval se Sidney. „Vyluštíme si s vaší matkou křížovku a pak se o to později postarám.“

„Jako dvě hrdličky,“ poznamenal Joe.

„Ven,“ zopakovala máma.

Do vrzání židlí začal štěkat Bertie. „Vodítko má na zábradlí,“ zavolala máma, když jsme se vlekli po schodech ven do zamlženého dubnového odpoledne. U brány parku Battersea začal Joe zpívat Jeruzalém.

Srovnala jsem krok s Willow s pocitem, že bych se měla raději pokusit o konverzaci, než ji prostě fyzicky napadnout. „Tak… co práce?“ zeptala jsem se.

„V pohodě, v pohodě,“ řekla Willow. „No, vlastně, však víš. Trochu nuda. Ale platí mi složenky a, no, nebudu to dělat na věky, předpokládám.“

„Jak to?“

Překvapeně se na mě podívala. „No, budu trochu pracovat, pochopitelně, ale pak budu mít děti, chci říct, ne že to bude zítra. Ale jednou. Nikdy jsem nebyla moc kariéristka.“ Kolem „kariéristky“ naznačila ve vzduchu uvozovky.

„Vím, že to ode mě není moc moderní ani feministické,“ dodala a naznačila uvozovky ještě kolem „moderní“ a „feministické“.

„Hm,“ zamumlala jsem. Zněla jako Lala, když říkala, že pracuje pro Posh!, jen dokud si nenajde manžela. Pak se chtěla odstěhovat na venkov, koupit si pár psů a mít děti. Tu a tam jsem se pokoušela něco namítat a vysvětlit jí, že by měla myslet na vlastní kariéru. Ale Lala to ignorovala a zeptala se, co si myslím o jménu Algernon pro chlapce. Podívala jsem se po Jasperovi a Billovi, kteří šli před námi. Joe byl úplně vepředu a pořád si omílal Jeruzalém. „Takže jste o tom už mluvili?“

„O dětech? Ne tak docela,“ řekla Willow.

„Hm,“ zamumlala jsem znovu opatrně. Věděla jsem, že Bill chtěl nejdřív rozjet byznys, než jenom pomyslí na rodinu. Napadlo mě, jestli bych ho neměla varovat: „Hej, kámo, hlavu vzhůru. Vím, že spolu chodíte teprve pár měsíců, ale Willow už myslí na děti.“ Chlapi v tomhle dokážou být dost natvrdlí.

„A co ty a Jasper?“ zeptala se.

„Jak to myslíš?“

„Myslíš, že si ho vezmeš?“

Vyprskla jsem smíchy. „To vážně netuším.“ Nechystala jsem se před Willow připustit, že mě to napadlo.

„Takže jste o tom nemluvili?“

„Ne! Vídáme se teprve asi tak dva měsíce.“ Ta otázka mi připomněla, že ještě pořád musím sebrat odvahu a požádat ho, aby se mnou šel Lex na svatbu. „To by se leknul a utekl na míle daleko.“

„Tím bych si nebyla tak jistá, vzhledem k našemu rozhovoru před obědem.“

„Proč? Co říkal?“

„No, jen že tě má moc rád a jak jsi jiná než všechny, se kterými chodil.“

„Vážně?“ ušklíbla jsem se a ucítila vlnu úlevy. Jako předchozí víkend, když šejk Khaled řekl něco, co naznačovalo, že to Jasper bere vážně. No, vážně bylo nejspíš trošku silné slovo. Ale ujistilo mě to, že by to – snad – mohlo být víc než jeden z jeho letmých románků.

„Ano!“ řekla Willow. „Takže se nemusíš přetvařovat.“

„V čem přetvařovat?“

„Že to bereš tak uvolněně.“

„Ale já to beru uvolněně!“

„No jasně,“ obrátila oči v sloup. „Jo, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Chci Billovi jako překvapení uspořádat narozeninovou oslavu. Za pár týdnů. Narozeniny má v pátek, tak jsem si říkala, že bychom rozhodně měli něco udělat, ale on pořád tvrdí, že nesnáší svoje narozeniny.“

„Jo, není moc velký fanoušek narozeninových oslav. Už od dětství,“ řekla jsem neurčitě.

Znala jsem skutečný důvod. Bill mi to řekl před lety. Ve škole ho jako šprta šikanovali, dlouho předtím, než jsme se poznali. A jeden rok, když měl osmé narozeniny, se hrozně těšil, protože mu máma udělala dort s robotem. Ale na jeho oslavě se ukázal jen jeden člověk, další třídní šprt. A tak spolu hráli jen ve dvou hru Podej balíček. Seděli naproti sobě na zemi, předávali si balíček sem a tam. Bill od té doby nikdy nepořádal oslavu narozenin. Ale nevěděla jsem, jestli chtěl, aby Willow tohle všechno věděla, a tak jsem byla zticha.

„Vážně to jen chci pořádně oslavit,“ pokračovala. „Ale je to tajemství. Mohla bys mi tedy poslat seznam jmen, koho pozvat? Jen abych na nikoho nezapomněla?“

„Jistě,“ řekla jsem a zase jsem přemýšlela, jestli bych i před tím neměla Billa varovat. Byla to přesně jedna z věcí, které nesnášel.

Vepředu se Joe zastavil a zakřičel na nás: „Pols, nemáš plastový pytlík? Bertie se vykadil.“

*

Jasper po procházce odjel domů do Yorkshiru, takže jsme se s Joem vrátili do našeho bytu v Shepherd’s Bush, posadili jsme se na gauč a společně zpívali s televizní show zbožné písně a dělili se o rodinné balení Milky. Máma mi později večer poslala zprávu se svým verdiktem:

Jasper je milý. Skvělý s Bertiem. Dobré znamení. Myslíš, že je Bill OK? X

Divná otázka. Odepsala jsem:

V pohodě, proč by nebyl? X

Neodpověděla. Vlastní matka. Nejspíš hrála se Sidneym scrabble nebo tak něco.

*

Enid si u stolu pilovala nehty, když jsem následujícího dne dorazila do kanceláře. Škráb, škráb, škráb. Viděla jsem maličké obláčky pilin z nehtů, jak se vznášejí nad kobercem.

„Brýtro, Enid, všechno v pořádku?“

„Jen se mi zlomil nehet.“

„Aha, dobře. Doufám, že to není vážné?“

„Nee, přežiju to,“ řekla Enid, aniž by vzhlédla. „Ale chce se s každým setkat,“ kývla hlavou k Peregrinově kanceláři.

„Proč?“

„Nevím. Mlel něco o focení na obálku.“ Škráb, škráb, škráb.

„Kdy?“

„V deset.“

„Takže mám čas na kafe?“

„Ano, když si pospíšíš.“ Vzhlédla a zamračila se. „Jsi v pořádku?“

„Já? Ano, nikdy mi nebylo líp. Proč?“

„Vypadáš strašně.“ Odmlčela se a zkoumala můj obličej. „Zkoušela jsi někdy něco na ty tmavé kruhy?“ Zamávala si jedním rudým nehtem před očima.

„Ach, moc ti děkuju.“

„Jen upozorňuju, zlatíčko. Nepřepínej se.“

„Jdu si pro to kafe. Vrátím se za pět minut.“

„Dobře, drahoušku.“

Jak se ukázalo, ta porada byla kvůli focení na obálku, a abychom to probrali, sešli jsme se kolem Peregrinova stolu:

1. Legs v černých džínách a maličkém topu bez rukávů. Nebyla vidět podprsenka.

2. Lala, dnes poměrně revolučně v obtažených kožených kalhotách a tričku s Che Guevarou, s vlasy vyčesanými a zajištěnými širokou červenou stuhou.

3. Jeffrey, pětačtyřicetiletý art director s knírem, který se vždy oblékal do třídílného obleku doplněného kapesními hodinkami a vodil s sebou denně do práce francouzského buldočka jménem Bertrand.

4. Já, docela naštvaná, že jsem musela opustit borůvkový muffin, který jsem nechala na svém stole.

„Achtung všichni,“ spustil Peregrine, jakmile jsme se usadili na své židle. „Musíme dát hlavy dohromady a přijít s nápadem, jak vyfotit ctihodnou Celestii Smytheovou.“

„Kdo to je?“ zeptala se Legs.

„Je to dcera lorda Smythe,“ odpověděl Peregrine na naše nechápavé obličeje. „No tak, bando, však víte. Bývalý bankéř, stal se poradcem premiéra. No tak Polly, ty nemáš v hlavě prázdno, ty musíš vědět, koho mám na mysli.“

Přikývla jsem. Matně jsem si jeho jméno vybavovala z nějakého skandálu před pár lety. Po pohromě ve vedení opustil s obrovským odstupným jednu z velkých bank, ale přesto nějak skončil ve vedení konzervativců.

„Každopádně,“ pokračoval Peregrine, „je jí osmnáct a vydává kuchařku o vaření z avokáda, takže jsem souhlasil, že by mohla mít červnovou obálku. Což znamená, že musíme přijít s brilantním nápadem.“

Legs znechuceně odfrkla.

Peregrine otočil svůj Mac, abychom viděli její obrázek. Vypadala přesně tak, jak se dalo čekat u někoho, kdo napsal avokádovou kuchařku. Hezká, uznala jsem neochotně, a zářící zdravím. Dlouhé hnědé vlasy, obrovské zelené oči a řasy jako dojná kráva.

„Jestli ji máme fotit na šerven, pošebujeme ji obléknout do chanelu,“ řekla Legs. „Slíbili jsme jim tu obálku.“

„Dobře,“ souhlasil Peregrine. „Ale potřebujeme nějaký chytrý nápad. Koncept. Nechci další obrázek vychrtlé rozmazlené holky, jak se usmívá na kameru. Potřebujeme se víc snažit. Jeffrey, nějaké nápady na fotografa?“

„No, je tu jedna mladá japonská fotografka, kterou bych rád vyzkoušel, než po ní chňapne Vogue,“ řekl. „Skvělá na kytky. Fotí s kytkami tak nějak poházenými všude.“

Jeffrey před sebou mával rukama, aby názorně předvedl rozházené květy, a pak vykřikl: „Víte co, proč nezkusit místo kytek avokáda?“

Peregrine se zamračil. „Cože?“

„Co třeba koupel z avokád?“ pokračoval Jeffrey vzrušeně. „Jako v Americké kráse. Víte, jak leží na posteli pokryté okvětními plátky? Akorát bychom místo těch plátků použili avokáda?“

„Ale Jeffrey, musí na sobě mít šaty od Chanelu,“ zdůraznila Legs.

„Já vím,“ přikývl Jeffrey. „Ale i tak, může ležet oblečená na posteli plné avokád. Nebo,“ pokračoval ještě vzrušeněji, „co ji vyfotit v šatech a s avokádovou maskou na obličeji? To by mohlo být děsně zábavné.“

„Mně se to líbí,“ přitakal Peregrine. „Je to smělé. Je to jiné.“

„A co to vzít z gruntu a navléknout ji do jednoho z těch pěkných karnevalových kostýmů avokáda?“ zažertovala jsem.

„Polly,“ nadchl se Peregrine, „to je brilantní! Úplně to vidím – oblečená jako avokádo, ale v podpatcích a špercích od Chanelu.“

To mě poser, on to vzal vážně.

„A taky chci, abys s ní udělala rozhovor, prosím,“ podíval se na mě.

„Hádám, že o avokádu?“

„Ano, prosím. Souvisí to s knihou, ale zároveň to pokrývá všechno ostatní. Rodinný život, milostný život. Jako obvykle.“

„Není problém,“ ujistila jsem ho a přemýšlela, jestli George Orwell s někým dělal rozhovor o avokádech.

„Bude to senzační, cítím to,“ zamnul si ruce. „Uděláme z Celestie novou Caru.“

Legs si znovu odfrkla.

„Tak, všem vám děkuju. A teď se do toho pustíme, ne?“

Byl to Peregrinův signál, aby všichni odešli, ale když jsme se všichni postavili, dodal: „Polly, můžeš tu ještě minutku zůstat?“

„Jistě.“

Všichni ostatní se vytratili a já zůstala na své židli.

„Jen jsem ti chtěl říct, Polly, že se mi moc líbil tvůj rozhovor se šejkem Khaledem. Máš vážně cit pro detail, jen tak dál. Obzvlášť se mi líbila ta zmínka o zlaté toaletě.“

„Páni,“ řekla jsem překvapeně, „díky.“

„A také jsem si říkal, jak to jde s Jasperem?“ pokračoval.

„Koukám, šéfe, že budu muset o tomhle vztahu podávat podrobné hlášení, co?“

„Ne, to vůbec ne,“ řekl a lovil v nose ukazováčkem. „Však mě znáš, Polly, jen se upřímně starám o blaho svého týmu.“

„No, ten zájem mě hluboce dojímá a všechno je fajn. Dokonce skvělé. Spokojený?“

„Fantastické. Ještě z tebe budeme mít vévodkyni.“ Vytáhl prst z nosní dírky a otřel si ho o podložku pod myš. „Připomeň mi, abych ti při příštím hodnocení zvýšil plat.“

„Vážně?“

„Ne, vážně ne. Pochopitelně nejsou peníze. Ale i tak dobrá práce. A k tomu nápadu s avokádem – úžasná věc. Inspirativní.“

„Není… zač,“ vypravila jsem ze sebe. „A v tom případě, nevadilo by, kdybych dnes odešla o trochu dřív?“

„Proč?“

„Máma má první chemoterapii, tak ji povezu ke svatému Tomášovi.“

„Ale holčičko, samozřejmě. Polly, na takové věci se nemusíš ptát, kdykoliv bude potřeba. Vezmi si tolik času, kolik potřebuješ. A pozdravuj ode mne matku.“

„Vyřídím.“

*

Když jsem toho odpoledne sedla na metro do nemocnice, trochu jsem se litovala, mám-li být upřímná. Dopřávala jsem si na Spotify playlist balad z osmdesátých let, což moc nepomáhalo. Rozhlížela jsem se po ostatních ve vagonu. Nejspíš tihle všichni znají někoho, kdo má rakovinu. Možná ji mají oni sami. A všichni vypadají v pohodě, ne? Jejich život jde dál. Zahlédla jsem muže sedícího naproti v tričku s nápisem TO NENÍ PLEŠ, ALE SOLÁRNÍ PANEL PRO SEXUÁLNÍ MAŠINU. Takže skoro všichni vypadali v pořádku.

Našla jsem mámu, jak sedí na recepci u svatého Tomáše.

„Jak se cítíš?“ zeptala jsem se.

„Jsem trošku unavená. Nespala jsem moc dobře.“

„Mami, to mě mrzí.“

„Ne já, to Sidney byl celou noc vzhůru. Problémy s prostatou.“

„Dobře.“ Nebyla jsem si jistá, jestli Sidneyho znám tak důvěrně, abych se bavila o jeho prostatě. „Kam teď půjdeme?“

Máma otevřela kabelku. „Na onkologii,“ řekla. „Má to jméno… počkej… Farberovo oddělení.“

„Dobře, tak pojďme. Bude to raz dva, a než se naděješ, budeš doma na gauči s hrnkem čaje.“

„Dobré odpoledne, drahé dámy,“ zašveholila sestřička na recepci oddělení.

„Ehm, dobrý den,“ pozdravila máma. „Jsem Susan Spencerová.“

„Susan, pěkně vás tu vítám. A s vámi přišla vaše sestra?“ usmála se recepční na mne.

„Jsem její dcera,“ odpověděla jsem. Nedokázala jsem říct, jestli recepční žertovala, nebo ne.

Sestra se zasmála, až jí poprsí nadskakovalo. „Já vím, drahoušku, to jsem hned uhodla. A teď, Susan, na kolikátou jste objednaná?“

„Na třetí,“ odpověděla máma.

„Tak to pro vás každou chvíli přijde ses… ach, tady jde. To je Beatriz.“

„Dobrý den,“ pozdravila Beatriz, malá žena v tmavě modrém stejnokroji. „Která z vás je Susan?“

„Já,“ přihlásila se máma.

„Ale můžu s ní zůstat?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě že můžete,“ ujistila nás Beatriz. „Pojďte obě za mnou. Susan, pustíme se do toho.“ Nasměrovala mámu do velkého křesla v rohu. „Vidím, že vám v pátek brali krev a všechno bylo v pořádku.“

„Ano,“ přitakala máma. „Doktor Ross říkal, že jsou hodnoty docela v pořádku.“

„Tak se nám to líbí,“ řekla Beatriz. „Já vám teď změřím tlak a teplotu. A pak – pokud bude všechno v pořádku – se do toho pustíme.“

Máma přikývla a začala si vyhrnovat rukáv. Rozhlížela jsem se po zbytku oddělení. Asi dvanáct pacientů sedělo v jednotných zelených křeslech, všichni napojení na kapačky. Starší dáma s tváří scvrklou jako hrozinka seděla v křesle s polštářkem na klíně a na něm měla noviny. V dalším zeleném křesle seděla mladší žena středního věku s růžovým šátkem na hlavě a prohlížela si iPad. Blízko mámina křesla spal starý pán v papučích. Alespoň doufám, že spal. Možná je mrtvý? Co když umřel? Umírají na tomhle oddělení lidé? Podívala jsem se mu na hruď, jestli ještě dýchá.

„Je v pořádku,“ ujistila mne Beatriz, když viděla můj výraz. „Jen si zdřímnul. Je tady už od desíti, chudák Martin.“

„Je tu s ním někdo?“

„Ne,“ odpověděla Beatriz. „Jezdí sám autobusem z Norwoodu.“

Zadívala jsem se na své ruce a snažila se nemyslet na to, že až Martin dokončí terapii, pojede zase sám domů.

„Všechno vypadá v pořádku,“ řekla Beatriz mámě o pár minut později. „Myslím, že začneme.“ Zaškrtila mámě ruku a utáhla. Pak vzala z vozíku malý plastový balíček a otevřela ho. Byla v něm jehla. Zaskřípala jsem zuby a podívala se na ženu v růžovém šátku. Jako malá jsem nic tak nemilovala jako loupat si strup na rozbitém koleně, ale poslední dobou se mi při pohledu na jehlu zpravidla zhoupnul žaludek.

„Jen najdu žílu, Susan, a pak vám pustím karboplatinu.“

„Dobře,“ řekla máma třesoucím se hlasem. Vzala jsem ji za druhou ruku a stiskla.

„No tak,“ zamumlala si Beatriz pro sebe, zamračila se na jehlu a o chviličku později rezignovala: „Ne, tohle nepůjde. Promiňte, Susan, mějte se mnou trpělivost.“

„Polly, drahoušku, to je v pořádku, nemusíš mi tak mačkat ruku,“ řekla máma.

„Promiň.“ Uvolnila jsem stisk. Měla jsem ruce celé zpocené. „Nejsem zrovna Florence Nightingalová, co?“

„Tak to zkusíme znovu,“ ozvala se Beatriz.

Znovu jsem odvrátila hlavu, bylo mi zle.

„To už je lepší, je tam,“ řekla, když našla žílu. „Teď vás napojím na sáček s infuzí a pak to potrvá devadesát minut. Pak musíte zůstat ještě půl hodiny sedět, Susan, jen abychom se přesvědčili, že je všechno v pořádku. Potom budete moct jít domů.“

„Děkuji,“ odpověděla máma a hlas se jí pořád chvěl.

Zašilhala jsem po sáčku s chemikáliemi zavěšeném na kapačce nad máminou hlavou. Nevypadal moc jedovatě. Byl čirý jako sáček s vodou.

„Sledujte hladinu,“ instruovala nás Beatriz a kývla hlavou k sáčku, když mámu napojila na hadičku, která z něj visela. „Bude pomalu klesat, takže uvidíte, až bude vaše maminka v polovině. Tak tedy…,“ postavila se, „máte všechno připravené. Nastavím časovač, který se ozve, až budete mít hotovo.“

„Děkuji,“ zopakovala máma.

„Vůbec nemáte zač. Budu se pohybovat tady na oddělení, takže mi dejte vědět, kdyby byl s čímkoliv problém.“

Od Martinova křesla se ozvalo pípání. „Jen se na něj podívám,“ řekla Beatriz a přesunula se k němu.

„Chceš podat noviny, mami?“

„Ne, chci mluvit o Jasperovi.“

„Cože? Teď?“

„Ano, teď. Máme celou hodinu a půl.“

„Líbil se ti, ne?“

„Samozřejmě že se mi líbil. Byl okouzlující. Má tak dobré způsoby. A dojedl celý oběd,“ dodala. „Milý chlapec. Mám-li být upřímná, byla jsem příjemně překvapená. Vůbec nevypadá moc nóbl.“

Zamračila jsem se. „Jak to myslíš?“

„No, já jen… nevím… Asi jsem čekala, že bude mluvit jako princ Charles. Ale vypadal docela normálně.“

Zasmála jsem se. „Jo, tak nějak. Na někoho, kdo vyrostl na hradě.“

„A pomáhal sklidit ze stolu a byl pořád tak milý na Bertieho.“ Pokývla hlavou. „Moc se mi líbil. Víc než jsem čekala.“

„To je dobře,“ odpověděla jsem. „Mně taky. Přesně to jsem si myslela, když jsem ho potkala poprvé.“

„Ale zdálo se mi, že Bill byl nějak tichý,“ pokračovala. „Nebo podrážděný. Je v pořádku? Jak se mu daří v práci?“

„Máš ten pocit? Myslím, že je v pořádku. Má hodně práce s rozjížděním té apky a sháněním investora, ale myslím, že je rád vlastním pánem a baví ho rozjíždět vlastní podnik…“ Odmlčela jsem se. „Co si myslíš o Willow?“

„No, taky mi přišla milá,“ řekla máma. „A páni, tak hezká, viď? Ty nádherné vlasy. Kéž bych takové měla.“

„Hmm,“ odpověděla jsem. Doufala jsem, že máma řekne, že jí taky připadala trošku, docela malinko otravná, a já bych si pak připadala jako o trošku menší mrcha, že si myslím totéž. Když jsem se v neděli vracela z oběda domů, utrousila jsem před Joem vtip o tom, že Willow organizuje Billovi jako překvapení oslavu, a dokonce i on mi řekl, že jsem nespravedlivá. Možná bych prostě neměla být tak ochranitelská.

*

O pár hodin později, když jsme se konečně vracely uberem domů, byla máma mnohem tišší.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

„V pořádku, jen unavená. To ale může souviset spíš s tím včerejším nočním couráním než s léky.“ Všimla jsem si, že odmítá používat slovo chemoterapie.

„Jsme skoro doma, tam si dáš šálek čaje. Nebo třeba rovnou drink. Dovolili ti to?“

„Ne ne, myslím, že si dám čaj a koupel. A pak do postele,“ řekla máma.

„Bude tu dnes večer Sidney?“

„Ne. Vzal si dnes k sobě na noc Bertieho. Chtěl tu zůstat, ale řekla jsem mu, že nevím, jak mi bude, takže bude nejlepší, když zůstane doma.“

„Ale… nechci abys dnes v noci byla sama. Mám tu zůstat?“

„Ne, miláčku, budu v pořádku. Čaj a postel. Jsem pořád tak ospalá.“

„Je ti špatně?“

„Ne, ne, jen jsem ospalá.“

Šla si lehnout hned, jak jsem ji dovedla domů. Budu si muset vygooglit ta mámina chemoterapeutika. Věděly jsme, že jí vypadají vlasy, to jí řekl doktor Ross. Ale snažila jsem se vyhnout dalšímu googlování o rakovině. O jejím stadiu rakoviny. O léčbě. A té obávané formulaci „šance na přežití“. Všechno mi to připadalo příliš pochmurné. Jiní lidé měli velké rodiny, které se scházely na Vánoce doma. Nebo u velkého stolu v restauraci na narozeninové oslavě. Hlasitě zpívali, když se objevil dort, a pak své mámě nebo tátovi všichni kolem stolu tleskali. Nebo bratrovi nebo sestře. Strýci nebo neteři. Bratranci nebo švagrovi. Vždycky jsem cítila trošičku závist, když někdo mluvil o švagrovi nebo tchyni. Říkala jsem si, máš štěstí, že někoho takového máš, že máš tak velkou rodinu.

Protože já měla rodinu malou. Máma byla moje rodina. Moje celá rodina. A já její. Bertie byl, řekla bych, něco jako čestný člen. Lidštější pes než kterýkoliv jiný pes, jakého jsem kdy potkala. Ale i s Bertiem jsme byli malá rodina. Nedokázala jsem pobrat myšlenku, že by moje rodina zmizela. Že bych zbyla jen já. A Bertie. Jeden člověk a jeden pes netvoří rodinu, ne? Nemůžete o narozeninách sedět v restauraci se svým psem na židli vedle sebe. Bertie by mi nezazpíval Hodně štěstí, zdraví ani neslavil Vánoce. Takže jediná možnost, říkala jsem si v autobuse cestou domů, byla, aby se máma zase uzdravila a naše rodina zůstala celá. Prostě musí.

10

Později v týdnu jsem se sešla s Lex na drink v hospodě Windsor Castle, hned za stanicí metra Notting Hill Gate. Pár dní předtím mi poslala e-mail, že se potřebujeme sejít, protože jsem její „svatmin“. Odpověděla jsem, že přijdu, pokud už to slovo nikdy nepoužije.

„Objednala jsem nám lahev bílého,“ řekla Lex, když jsem ji objevila v zahrádce hospody. Posadila jsem se a pokusila se poskládat nohy pod dřevěný stůl. Proč tyhle stoly dělají pro trpaslíky?

„Skvělé, díky. A chipsy, umírám hlady. Potřebuju aspoň deset balíčků chipsů.“

Lex nezdvihla hlavu od poznámek před sebou. „Pro mě ne, svatební dieta začala. Hubnu do šatů, dá se říct.“

Rychle jsem to spočítala na prstech. Teď je duben. Svatba je v červenci. Takže za… tři měsíce.

„Co děláš?“ zeptala se Lex, když jsem si při počítání měsíců ťukala na prsty.

„Nic, jen se… ehm… ujišťuju, že všechny fungují.“

„Jsi čím dál divnější. Ale poslyš, připravila jsem seznam, co všechno musíme udělat.“ Zamávala na mě poznámkovým blokem. Na přední straně měl nápis Budoucí nevěsta. Božíčku.

„Ty a Hamish?“

„Ne, ty a já.“

„To je vzrušující!“ řekla jsem s nadšením někoho, komu právě oznámili, že se na Zemi řítí meteorit a ráno všichni zemřou.

„Čeká nás dámská jízda. Už jsi přemýšlela o rozlučce?“

„Tedy…“

„Nechci ti s tím přidělat moc starostí. Stačí víkend někde, myslela jsem na Ibizu, ale to možná v červnu nepůjde. Moc lidí. Nebo jezero Como. Laura od nás z kanceláře říká, že jezero Como je v červnu kouzelné.“

Laura je koza, rozhodla jsem se bleskurychle.

„A sepsala jsem seznam lidí,“ pokračovala Lex, „dohromady je nás deset.“

„Ouky douky.“

„Jsou tam některé, které prostě nemůžu vynechat. Když pozvu Rachel z práce, musí tam být Laura. Z univerzity jen Sal. A nemůžu nepozvat sestřenici, taky se musím zeptat pár kamarádek. Tedy alespoň jsem je pozvala, možná všechny nepojedou. Takže ti pošlu všechny jejich e-mailové adresy. A možná založ skupinu na WhatsApp, aby se všechny mohly seznámit předem, co myslíš?“

„Hmm,“ zamumlala jsem. „Co chystá Hamish na svou rozlučku?“

„Pojede do Prahy. Nechci znát detaily. Udělám tedy tu WhatsApp skupinu a ty se pak postaráš o holky. Ale říkala jsem si, že bych mohla některé úkoly rozdělit mezi tebe a Sal, je v těchhle věcech dobrá.“

Puf, pomyslela jsem si, Sal je organizátorka oslav. Neviděla jsem ji od Billovy večeře v lednu, ale umím si představit, že vzhledem k tomu, že je také zasnoubená, bude to přesně pro ni.

Lex pokračovala v psaní a mně se rozsvítil telefon se zprávou od Jaspera, který se vracel na noc z hradu Montgomery:

Budu u tebe kolem desáté. X

„Jo, jo,“ přitakala jsem neurčitě Lex, zatímco jsem odepisovala Jasperovi:

Nemůžu se tě dočkat. Jestli se toho dožiju. Nekonečná diskuze s Lex o svatbě… Xxx

„A už víš, jestli s tebou půjde Jasper jako tvůj doprovod? Já jen že to potřebujeme vědět kvůli zasedacímu pořádku.“

„Jasně, promiň, pořád se ho chystám zeptat. Dokdy to potřebuješ vědět?“

„Během příštích dvou týdnů?“

„Bezva. Dám ti vědět.“

Lex si v bloku něco proškrtla a přikývla. „Mimochodem Hammy říkal, že přijde i Callum,“ prohodila. „Takže kdyby Jasper nemohl, alespoň budeš mít s kým flirtovat.“

„Lex, to už…“

Ale přerušila mě a pokračovala: „A musíme probrat samotný svatební víkend. V úterý pojedu z práce domů. Kdy chceš přijít? Je mi jasné, že si budeš muset vzít v práci volno, ale myslím, že budeme mít spoustu práce. Říkala jsem si, že u tebe by stačil čtvrtek?“

„Určitě.“

O půl hodiny později, když jsme probraly, jestli by si měla Lex vlasy vyčesat, nebo nechat rozpuštěné, zda mají jet na líbánky na Bora Bora, ačkoliv se Lex obává viru Zika, a jestli si má na svatbu koupit bílé, nebo světle růžové spodní prádlo, si vzdychla a položila pero. „Je toho potřeba tolik udělat. Myslím, že se mi z toho všeho stresu nadělají vrásky, koukni se mi na čelo, koukni sem…“ Ukázala si na místo těsně nad pravým obočím. „Vidíš tam tu vrásku? Ta je nová. Všimla jsem si jí dnes ráno, když jsem si čistila zuby. Možná bych měla jít na botox.“

Zkoumala jsem její čelo. „Lex, některé sedmileté děti mají víc vrásek než ty. Neboj, všechno se to zvládne.“

Znovu si vzdychla. „To doufám. Jak se vlastně máš? Co se děje?“

„Všechno v pořádku,“ odpověděla jsem. „Až na to, že jsem v pondělí vezla mámu na její první chemoterapii.“

„Do prdele,“ vyhrkla Lex. „Sakra, sakra, sakra. Jsem ta nejhorší kamarádka na světě. Promiň. Jaké to bylo? Jak jí je? Jak se cítíš ty?“

„Bylo to trochu pochmurné. Místnost plná lidí připojených na sáčky s jedem; už jsem viděla veselejší místa. Ale máma byla úžasná. Celou dobu nepřestala vyprávět. Tedy dokud jsem ji neodvezla domů, to byla docela dost unavená. Takže… teď musíme jen čekat a uvidíme. Další chemo má za pár týdnů.“

„Kolik jich bude muset podstoupit?“

„Celkem tři, po třech týdnech.“

Lex přikývla.

Ten den jsem s mámou mluvila a byla v pořádku. Bylo jí překvapivě dobře. Spala. Nebylo jí špatně. Každý den kontrolovala hřeben, ale zatím nic.

„Jak jsme se dostaly k tomu, že se bavíme o tvojí svatbě a mámině chemoterapii?“ zeptala jsem se Lex. „Kdy se to stalo? Chci říct, no vážně, kdy k tomu došlo? Copak už jsme tak staré?“

„Bůhví,“ odpověděla. „Ale většinu let po dvacítce jsme strávily namol, ne? Tak nejspíš někdy tou dobou…“

„Hmm.“

„Ještě lahev?“

„Ale jo, proč ne.“

*

Proč mi to připadá jako tak zásadní věc, pomyslela jsem si v noci, když jsem ležela v posteli, Jasperovi na prsou. O nic nejde. Jen se někdo někoho zeptá, jestli chce jít na svatbu. Ne na vlastní. Na cizí svatbu. No tak, seber se.

„Chci se na něco zeptat…,“ začala jsem opatrně.

„A jé,“ odpověděl, „mám malér?“

„Ne, ale někdo tu má špatné svědomí. Máš pocit, že bys měl mít malér?“

„Proč myslíš, že si myslím, že mám malér?“

„Dobře, nechme toho, zapomeň na malér,“ zasmála jsem se. „Nemáš malér. Já mám otázku.“

„A jakou?“

„Víš, jak jsem tenhle týden mluvila s Lex o její svatbě…“

„Polly Spencerová, chceš mě snad požádat o ruku?“

„Ne!“ plácla jsem ho do hrudi. „Nech toho a soustřeď se.“

„Dobře. Protože až ta chvíle přijde, mám v úmyslu se zeptat sám.“

Na chvíli mě vyvedl z míry. „Te-e-dy, teď si připadám divně, budu dělat, jako bys nic neřekl.“

„Nechci tě požádat o ruku.“

„No díky! Chci říct… to nevadí… bože, je to ještě horší.“

„Tak dobře, možná tě požádám o ruku.“

„Přestaň. Vážně, nech toho.“

„Ty se tak snadno necháš škádlit.“

„Můžeme se vrátit k té otázce?“

„Radši než abych mluvil o naší svatbě?“

„Ano.“

„A víš, že jsi neuvěřitelně sexy, když jsi na rozpacích?“ zeptal se Jasper, překulil se a přitiskl mě pod sebe.

Přimhouřila jsem oči. „Dobře. Ta otázka zní, jestli mě chceš na Lexinu svatbu doprovodit.“

„A to je všechno?“ zasmál se.

„Ano!“

„Teď jsem trochu zklamaný, žes mě nepožádala, abych si tě vzal,“ prohlásil a zabořil mi hlavu do krku a začal mě líbat.

„Přestaň. Vážně si připadám divně.“

Znovu zdvihl hlavu a usmál se. „Samozřejmě tě doprovodím. S radostí.“

„Opravdu?“

„Opravdu, vážně, upřímně. Doufám, že budeš mít nějaké úžasné družičkovské šaty.“

*

O pár týdnů později jsem dojela do studií ve východním Londýně na focení obálky s Celestií Smytheovou a zazvonila na interkom na velkých černých dveřích pod viaduktem.

„Ahoj, jsem z Posh!.“ ohlásila jsem se.

Dveře cvakly a já zatlačila. Uvnitř na recepci seděla žena se slovem Life vytetovaným na krku.

„Zdravím,“ řekla. „Studio tři, nahoru po schodech a chodbou na konec.“

Nahoře ve studiu jsem našla fotografku dřepící na zemi nad fotobrašnami, pak jsem si všimla Legs a Jeffreyho, kteří oba stáli u stojanu s oblečením. Další žena s jasně červenými vlasy stála nedaleko vedle stolku a rovnala si kosmetické štětce a houbičky. V pozadí hrála rocková hudba.

„Brýtro,“ pozdravila jsem, aniž bych oslovila někoho konkrétního, a zamířila jsem rovnou ke stolku s croissanty, ovocem a džusem, abych si nalila kávu.

„Dobrý den,“ odvětila fotografka, postavila se a došla ke mně. Měla tvídovou bekovku, tvídovou vestičku a pod ní černé tričko. Černé džíny, martensky. Klasická fotografka.

„Ahoj, já jsem Polly,“ potřásla jsem jí rukou. „Píšu to.“

„Kimiko,“ představila se. „Ráda vás poznávám, myslím, že tohle bude skvělé.“

„Hmm,“ odtušila jsem a sklouzla pohledem k několika vyskládaným bednám v rohu. Avokádo. Pět set avokád, o kterých Enid celý týden skuhrala v kanceláři. „Kde seženu pět set avokád? Sotva můžu skočit do Tesca a tam je všechny koupit, ne? No řekni.“ A tak pořád dokola.

„Ahoj, já jsem Rachel,“ řekla paní rovnající kosmetické štětce a došla k nám.

„Rachel, ahoj, ráda vás poznávám,“ potřásla jsem i její rukou. „Jen skočím prohodit pár slov s Legs. Už jste se s ní a s Jeffreyem seznámila?“ zeptala jsem se a kývla jejich směrem.

„Ano, rozhodně. Už jsme se spřátelili.“

„To je skvělé,“ řekla jsem zase.

Legs byla jako obvykle veselá míň než bouřkový mrak. „Nemyslím, že se tochle bude Chanelu líbit.“ Ukázala na stojan s oblečením.

Bylo tam rozvěšeno asi tak deset kousků oblečení. Sáhla jsem si na stříbrné minišaty pošité kolem spodního okraje stovkami peříček. Vypadaly jako něco, co by si baletka mohla obléct do Labutího jezera.

„Krásné, že?“ řekla Legs.

„Hmm.“ Snažila jsem se představit si, kam bych si je vzala. Do kanceláře? Skočila bych v nich po ránu k Barbaře pro cereálie?

„Polly, dobré ráno,“ oslovil mě Jeffrey.

„Ahoj, Jeffe. Jak to jde?“

„Myslím, že to bude v pohodě. Co myslíš?“

Odhrnul kousek plsti ležící u jeho nohou. Byl to kostým avokáda.

„Na obálce to bude vypadat úchvatně,“ prohlásil.

Naštěstí jsem neměla čas odpovědět, protože se za námi najednou ozvala rána, jak se rozletěly dveře a vstoupila žena v obrovském klobouku. Ctihodná Celestia Smytheová, hádám.

„Brýtro,“ ozval se zpod klobouku poměrně pisklavý hlas.

„Dobré,“ odpověděla jsem. „Vy musíte být Celestia?“

„Jo, těší mě,“ řekla a natáhla malou bledou ruku, abychom si potřásly. Pak si sundala klobouk a potřásla hlavou, jako by se účastnila castingu na reklamu na šampon. Měla vlasy husté a lesklé jako Kate Middleton. Nejspíš ze všeho toho avokáda.

„Dovolte, abych vám všechny představila,“ řekla jsem a mávla rukou po místnosti.

„To je Legs, naše módní ředitelka, která vás oblékne.“ Celestia znovu napřáhla ruku. „Těší mě,“ opakovala k Legs, která jí beze slova potřásla rukou.

„A tohle je Jeffrey, náš obrazový redaktor. „Dostal… vynikající, tedy, nápad na dnešní pojetí.“

„Jeffrey, ahoj, jak se vede,“ řekla Celestia.

„Mám se mimořádně skvěle, děkuji slečno Smytheová,“ řekl Jeffrey a mírně se uklonil. „Je mi ctí, že vás poznávám.“

„A to je Kimiko, fotografka, a Rachel, vizážistka.“

„Tak ráda vás všechny poznávám.“ Celestia se usmála na všechny kolem. Osobně byla ještě hezčí, to jsem musela uznat. Limetkově zelené oči, postava lesní víly. Nejspíš bych jí dlaněmi objala pas kolem dokola.

„Pustíme se do česání a líčení?“ zeptala jsem se. „Říkala jsem si, že kdyby vám to nevadilo, udělala bych s vámi rozhovor během toho?“

„Jistě,“ odpověděla a zamihotala na mě řasami.

„Ach, promiňte, nechcete kávu nebo tak něco? Nebo croissant?“

Otřásla se, jako bych ji pozvala na vesnickou tancovačku. „Ach ne, díky. Přinesla jsem si jeden ze svých avokádových shakeů.“

„V poho,“ odpověděla jsem vesele. „Jen do sebe kopnu kafe a pustíme se do toho.“

O pár minut později seděla, oči zavřené, na houpacím křesle před Rachel, která jí houbičkou poklepávala na obličej. Já seděla se zkříženýma nohama na zemi, telefon se zapnutým nahráváním vedle sebe.

„Máte nádhernou pleť,“ pochválila Rachel Celestii.

„To je od vás tak milé,“ odpověděla. „To všechen ten vitamín E.“

„Takže avokádo,“ navázala jsem. „Povězte mi o něm.“ Nebyla to kdovíjaká rozehrávka, ale předpokládala jsem, že když ji trochu rozehřeju na avokádech, budu moct pokračovat a začít se vyptávat na milostný život.

„No, dobře, vždycky jsem byla velká fanynka avokáda,“ začala Celestia. „Vždycky jsem si je objednávala k snídani. Třeba ke ztracenému vejci, víte?“

Přikývla jsem. „V kavárnách?“

„Přesně tak!“ rozzářila se.

„Ale jak vás napadla ta kniha?“ zeptala jsem se.

„Před pár měsíci jsem byla ve své oblíbené kavárně na King’s Road a bavila se s přáteli o tom, co jsem chtěla dělat, až opustím Edinburgh…“

„Univerzita, že? Studujete dějiny umění?“

„Ano,“ odpověděla. „Miluji Dandyho Warhola. Ale byla jsem v té kavárně a zrovna jsem snědla nějaká vejce s avokádem a prostě mě napadlo, že na těch avokádech něco je. Jako že jsou dnes tak populární, že?“

„Hmm. Byla jste vždycky dobrá kuchařka?“

„Bože ne,“ mávla rukou do vzduchu. „Doma to vždycky dělala chůva. Ale vaření s avokády je tak snadné. Prostě je jen naříznete, vyndáte pecku a pak s nimi můžete dělat všechno možné.“

„Správně. Jaký typ receptů tedy bude v knize? A promiňte, jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Zelená bohyně,“ odpověděla Celestia. „No není to chytré? A jsou tam nejrůznější recepty, které jsem připravila. Avokádová pěna, kukuřičné tostadas s avokádem, avokádo s vinným octem, plněné avokádo. Brownies s avokádem, pleťová maska z avokáda…“

Rachel jí na jedno víčko nakreslila linku. „Až to vyjde, pošlu vám podepsaný výtisk,“ doplnila.

„To bude skvělé, děkuju,“ odpověděla jsem, i když jsem měla vážné pochyby, jak moc skvělá ta kniha bude. „Můžu se vás teď zeptat, co děláte, když zrovna nemyslíte na avokáda? Kde žijete, co ráda děláte ve svém volném čase?“

„Tak žiju pořád doma v Chelsea, když pracuju na knize. Neměla jsem čas se zároveň ještě odstěhovat a najít si vlastní byt.“

„Hmm…“

„A moc ráda trávím čas se svým psem. Je to mops a jmenuje se Pasta. A ráda nakupuju. Miluju nakupování. A samozřejmě snídaně na King’s Road,“ doplnila.

„A přátelé…,“ odmlčela jsem se, „… možná nějaký přítel?“

„Většinou se vídám s Gussy Mountbattenovou a Sally Battenbergovou, jestli je znáte?“ Otevřela oči a zamžourala na mne. Znala jsem je z naší večírkové rubriky. Obě byly dcery vévodů, obě nějakým způsobem v linii na trůn. „A nemám přítele, ne. V Edinburghu jsem chodila s Frankem von Trapsburg, ale nebyl to ten pravý.“

Kimiko nás v tu chvíli přerušila z druhé strany studia, kde přesypávala avokáda do volně stojící vany. „Rachel, za jak dlouho to vidíš?“

Rachel se postavila a zadívala se na Celestiin obličej. „Tak deset minut?“

„A já potřebuju tak asi patnáct, abych vyzkoušela nějaké šaty,“ doplnila Legs sedící vedle stojanu s oblečením.

„Super,“ zavolala Kimiko.

*

Když došlo na ukládání do vany plné avokáda, musím uznat, že byla Celestia svolná. Svlékla se přede všemi do kalhotek – pleť mléčně bílou jako Kleopatra, pevný zadeček jako broskvičku – a ochotně vlezla do vany.

„Bože, to je úúúžasné,“ volala, když si lehla a Kimiko s Jeffreyem kolem ní strategicky rozmístili další avokádo, než ji začala Kimiko fotit ze štaflí.

„Celestie, bradu trošku nahoru, tak je to skvělé,“ komentovala Kimiko. Cvak, cvak, cvak. „Hlavu trošku doleva.“ Cvak, cvak, cvak. „Rachel, mohla bys jí odhrnout z obličeje ten pramen vlasů? Skvělé, díky.“ Cvak, cvak, cvak. A tak dál.

Legs trucovala vedle věšáku. „Slibuju, že ji časem navlékneme do Chanelu,“ řekla jsem jí. „Jen doděláme ty fotky ve vaně a pak ji můžeme vyfotit v jedněch z těch šatů, jak žongluje s avokádem nebo tak něco.“

Legs obrátila oči v sloup. „To se Karlovi nebude líbit, ale dobše.“

Celé to trvalo šest hodin. Šest hodin. Čtvero různého focení. Celestia ve vaně zasypaná avokádem. Celestia v šatech od Chanelu s peříčky, jak si drží dvě avokáda před prsy. Celestia převlečená za avokádo s několika šňůrami perel od Chanelu. Celestia v buklé kostýmku Chanel s rozmačkaným avokádem na obličeji. Kousíček avokáda spadl na límeček kostýmku, takže Legs málem vybuchla vzteky, ale řekla jsem jí, že to necháme vyčistit a Chanel se to nedozví.

„To bylo tak zábavné,“ prohlásila Celestia, když bylo po všem a ona stála v kalhotkách a tričku vedle stojanu na šaty.

„Vypadalo to skvěle,“ přitakala jsem. „Díky, byla jste skvělá. Kam míříte teď?“

„Jen domů a pak bych, myslím, mohla zajít na jógu. Potřebuju se protáhnout,“ řekla, předklonila se a dotkla se podlahy konečky prstů. Jeffrey přitom zrudnul a rychle se otočil čelem k zadní části studia.

„Co děláš dnes vešer ty?“ zeptala se mě Legs, zatímco si skládala šaty přes ruku. „Uvidíš se s Jasperem?“

„To je váš přítel?“ zeptala se Celestia, znovu se postavila a protahovala si ruce přes hlavu.

„No, nejsem si jistá, jestli přítel, ale je to někdo, s kým se vídám. Jenže žije v Yorkshiru, takže je to během týdne trošku komplikované.“

Celestia svraštila čelo, paže pořád natažené ve vzduchu nad hlavou. „Nemyslíte Jaspera Miltona?“

Překvapeně jsem se na ni podívala. „Ano, ale jak to? Vy ho znáte?“ Jasně že ho zná, uvědomila jsem si. Celá aristokracie se mezi sebou zná. V podstatě jsou všichni příbuzní.

Celestia dala ruce zase dolů a zavrtěla hlavou. „Ne, ne. Vlastně ho neznám, ale bratr s ním chodil na Eton. A já pro něj vždycky měla slabost. A jak dlouho spolu tedy chodíte?“

„No, pár měsíců,“ řekla jsem. Stála jsem tam ve vytahaných džínách a sportovních botách vedle drobné víly se smetanovou pletí, která se mě ptala na Jaspera, a připadala jsem si divně. Připadala jsem si jako pod drobnohledem, jako by se snažila přijít na to, proč by se mnou někdo jako Jasper chodil.

„Bože, já vám tak závidím,“ pokračovala. „Je pohádkový. A taky zábavný. Jake vždycky říkal, že je neuvěřitelně zábavný.“

„Hm, to je,“ potvrdila jsem a přála si, aby se už oblékla a mohli jsme jít všichni domů. Najednou jsem byla vyčerpaná a toužila po koupeli. Po horké koupeli plné bublinek namísto avokáda.

„Dobře vy!“ pokračovala. „Připadáte si jako ta nejšťastnější dívka na světě?“

„Občas,“ řekla jsem a hledala záminku, abych změnila téma.

„Legs!“ zavolala jsem. „Nevíš, kdy sem přijede to auto?“

Legs vzhlédla od skládání šatů od Chanelu do obrovské bedny, aby je odvezla zpátky do kanceláře. „Oui, právě mi poslali správu na mobil. Srovna dorazilo,“ řekla.

„Skvělé,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem se vrátit do kanceláře, ale mohla jsem předstírat, že musím odejít s Legs, abych se dostala ze studia.

„Počkejte, jen tohle zapnu a můžeme jít.“

„Tak moc ráda jsem vás poznala,“ obrátila jsem se k Celestii.

„Já také!“ ujistila mne, naklonila se a objala mne. „Možná vás někdy potkám s Jasperem?“

Ne, pokud tomu dokážu zabránit, pomyslela jsem si.

*

Celý týden mne zaplavovaly e-maily od Willow ohledně uspořádání překvapení pro Billa. Konečně bylo rozhodnuto, že v pátek musí všichni dorazit do jeho bytu před půl sedmou, aby se schovali, než se kolem sedmé Bill vrátí.

„Co když se zasekne v kanceláři?“ zeptal se někdo v řetězu e-mailů mezi asi čtyřiceti lidmi. Pomyslela jsem si, že lidé, kteří v takových e-mailech klikají na Odpovědět všem, by neměli mít přístup k technologiím. Willow odepsala, že se „postará“, aby odešel z práce včas.

Joe založil oddělené vlákno e-mailů se mnou a Lex:

Vsadím se, že mu slíbila, že mu vykouří, až přijde…

Opatrně jsem odepsala:

Lidi, veeelký pozor, aby někdo omylem nekliknul a neposlal tohle zpátky Willow.

Vyskočil e-mail od Lex:

Cos říkal, Joe? Neprojde mi to filtrem?

Říkala jsem si, jako každý den už několikrát, o kolik produktivnější bych byla, kdybych pořád neodbíhala k e-mailům od obou z nich.

Mezitím jsem se pokoušela psát rozhovor s Celestií. Peregrine toho rána řičel nadšením nad fotografiemi a říkal, jak moc se mu líbí. Vzdychla jsem a zadívala se na prázdný wordovský dokument před sebou. Nebyla jsem si jistá, jak dlouho ještě zvládnu dělat s lidmi rozhovory o jejich psech a avokádových kuchařkách. No dobře, asi neskočím rovnýma nohama do novinářské práce a nebudu referovat o íránské jaderné krizi. Ale měla jsem pocit, že bych potřebovala pomýšlet na novou, serióznější práci, kde bych psala. Kde ji najdu?

11

V pátek večer jsme Lex, Hamish, Joe a já leželi na koberci v Billově ložnici, namačkaní jako sardinky mezi jeho postelí a stěnou.

Zbytek hostů večírku se schovával v kuchyni, v podřepu za nejrůznějšími kusy nábytku. Joe balancoval s lahví piva na břiše.

„Joe, drž si to pivo, nebo ho vyliješ,“ nařídila jsem.

„Můžeš se uvolnit?“ zeptal se.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Lex po jeho druhé straně.

„Za tři minuty sedm,“ odpověděl Hamish a natahoval krk, aby viděl na hodiny na Billově nočním stolku.

„Tohle je večírek pro mě,“ řekl Joe a zívnul. „Klidně bych tady zůstal, až dorazí.“

„Pozná to,“ řekla Lex. „Ještě nikdy nikomu se nepodařil úspěšný večírek jako překvapení.“

Slyšela jsem Willow, trošku nasupenou, jak zkouší utišit lidi v kuchyni, ale moc se snažila. Všude po bytě balonky, girlandy natažené přes kuchyň, vana plná lahví prosecca a ukázala nám i dort s Mašinkou Tomášem schovaný nahoře na ledničce, protože to byla Billova oblíbená kreslená pohádka, když byl malý.

„Přeseděl jsem si nohu,“ upozornil Joe.

„Potřebuju čůrat,“ řekl Hamish.

„Já chci ještě drink,“ přidala se Lex.

„Lidi, psst, zbývá jen pár minut. Lex, jestli nevydržíš pár minut bez další skleničky vína, měla bys vyhledat doktora. Nebo terapeuta.“

„No dobře, dobře.“

Leželi jsme pár minut potichu, když se z kuchyně ozvalo ještě zoufalejší okřikování.

Pak jsem zaslechla Billův hlas.

„Ahoj, zlato, jsem doma.“

Zaklapnutí zavírajících se dveří.

„PŘEKVAPENÍ!“ vykřikli všichni poschovávaní po kuchyni.

„Měli bychom vstát,“ řekla jsem, jelikož jsme zůstávali bez hnutí na podlaze ložnice, zatímco se zbytkem bytu rozléhaly další výkřiky překvapení a veselí.

„Konečně,“ prohlásila Lex a posadila se. „Kdo chce dolít?“

„Já,“ ozvali se Joe a Hamish jednohlasně.

„Jo,“ přidala jsem se a vstala. „No tak, pojďme se družit.“

Došourali jsme se do kuchyně, kde stál Bill v obleku a jednou rukou držel Willow kolem ramen.

„Jsi úžasná,“ řekl jí, „neměl jsem tušení.“

„Vážně?“ vypískla a podívala se na něj.

„Vážně,“ usmál se a políbil ji. Nebyla to pravda, poznala jsem to na něm. Nutil se k úsměvu. Takový ten škleb, jaký mívají děti na školní fotografii.

„Prosím, lidi, nechte si to na soukromí,“ vystoupil Joe a objal Billa.

„Všechno nejlepší,“ řekla jsem a objala Billa, když Joe uhnul. „Máma tě moc pozdravuje.“

„Jak jí je?“

„Dobře, dobře. No, však víš. Začaly jí trochu padat vlasy, ale je v pohodě.“

Přitáhl mě znovu, aby mě objal. „Zatraceně, Pols.“

„V pohodě, chlape, máš narozeniny, nemluvme o tom.“

„Kde máš toho temného rytíře?“ zeptal se.

Obrátila jsem oči v sloup. „Jede z Yorkshiru, tak nevím, jestli to stihne. Říkal, že záleží na provozu.“

„Skvělé.“

„Bille,“ varovala jsem ho.

„Co?“

„Však ty víš co.“

„Jen jsem řekl skvělé.“

„Dobře, pojďme se napít.“

Dolily jsme si s Lex víno, Hamish a Joe vytáhli z chladničky další pivo a všichni jsme se šli posadit ven ke stolu. Byl to jeden z těch pátečních večerů, kdy cítíte léto za rohem – večerní slunce svítí, ptáci vesele švitoří, ve vzduchu je cítit, že soused připálil nějakou klobásu nebo maso na grilu. Všechno bylo v pořádku. Všechno bylo skvělé. Všechno bylo… A do prdele. Francouzským oknem jsem v kuchyni zahlédla Calluma.

„Co ten tady dělá?“ zašeptala jsem.

„Kdo?“ zeptali se všichni.

„Callum.“

Hamish se otočil na židli, aby se na něj podíval.

„Hamishi,“ sykla jsem. „Necháš toho? Uvidí tě.“

„Je to můj kámoš. Proč by mě neměl vidět?“

„Není to můj kámoš.“

„Kdo je Callum?“ zeptal se Joe.

„Ten, co k nám tehdy před pár měsíci přišel,“ odpověděla jsem. Joe se na mě díval nechápavě.

„No víš, ten, co odešel uprostřed noci?“

Pořád nechápal.

„Ale víš. Přece ten, co jsem mu ho vykouřila a on pak odjel uberem domů, protože měl ráno golf.“

Joe zvrátil hlavu a rozesmál se. „Jo tenhle! Je úžasný, ten kluk mi chybí.“

„Ani jste se nepotkali.“

„Jo, ale líbily se mi jeho zvuky.“

„Typický Callum,“ dodal Hamish. „To je ale kluk.“

Obrátila jsem oči. „Mám ho jít pozdravit?“

„Ne,“ odpověděla Lex. „Zůstaň pěkně tady. On může přijít za tebou. A kdy vlastně dorazí Jasper?“

Podívala jsem se na telefon, bylo osm večer. „Nevím, říkal, že podle provozu.“

Podívala jsem se znovu do kuchyně a zachytila Callumův pohled. Sakra. Slabě jsem zamávala. Usmál se od ucha k uchu a vydal se směrem ke dveřím. Sakra.

„Joe, ne abys řekl něco, co ho přivede do rozpaků.“

„Jako co?“

Neměla jsem čas odpovědět, protože Callum už byl u stolu.

„Ahoj,“ řekl a sklonil se, aby mě políbil na tvář.

„Ahoj,“ odpověděla jsem nepřirozeně vysokým hlasem. O co tu šlo? Proč jsem byla tak nemožná? Už jsem přece měla jeho penis v puse. „Jak se máš?“

„Skvěle,“ odpověděl, „ještě líp, když tě vidím. A tebe taky, kámo.“ Natáhl ruku k Hamishovi a pak políbil Lex. „Ahoj, budoucí paní Wellingtonová.“

„Ale nech toho,“ usmála se na něj Lex. Zrádkyně.

„Nevadí, když si přisednu?“

„Ne, ne, posaď se,“ řekla a ukázala na místo vedle sebe.

„Já jsem Joe,“ řekl Joe z druhé strany stolu a díval se na Calluma jako můj přísný, ochranitelský otec. „Bydlím s Pols.“

„Aha, dobře,“ odpověděl Callum. „To není daleko ode mě, taky jsem ze Shepherd’s Bush.“

„Jistě,“ upíral na něj Joe dál pohled.

„Tak co chystáte?“ zeptal se Callum.

„A co tvůj hendikep?“ odsekl Joe.

Callum se nervózně zasmál. „Ha. No, ano, poslední dobou jsem golf moc nehrál. Mám novou práci.“

„Dobře ty, kámo,“ prohodil Hamish.

„Gratuluju,“ dodala jsem. „No… nemůžu si vzpomenout, jakou práci jsi hledal.“

„V podstatě něco v osobní bezpečnosti. Říká se tomu K&R. Únosy a výkupné.“

„Páni!“ Lex si poposedla dopředu. „To zní mužně a dobrodružně. Co to znamená?“

„Většinou to, že pojišťuju zásilkové společnosti a obchodníky pracující v zahraničí. Ale v nebezpečných oblastech. V Africe, trochu na Blízkém východě, a takové věci.“

„Takže děláš pojištění?“ zeptal se Joe a nezdálo se, že by to na něj dělalo dojem. „Jsi pojišťovák.“

Pokusila jsem se ho kopnout, ale netrefila jsem se a praštila jsem se místo toho do holeně o kovovou trubku pod stolem.

„V podstatě ano,“ usmál se Callum na Joea.

„Ale co teď chystáte?“ podíval se Callum na mě.

„Pols má neuvěřitelně bohatého a pohledného přítele,“ vmísil se Joe.

„Joe!“

„No co? Však máš. Buší do toho jak římský voják,“ pokračoval.

„JOE!“

„Ale no tak, já tě slyším. Ty stěny u nás doma jsou jak z papíru.“

„Omlouvám se za něj,“ obrátila jsem se ke Callumovi.

S potěšením jsem zaznamenala, že vypadal, že je mu to nepříjemné. „Nojo, už si vzpomínám. Z toho zásnubního večírku. Nějaký playboy ze společnosti nebo tak něco?“

Otevřela jsem ústa k odpovědi, chystala jsem se říct, že ve skutečnosti není takový playboy, jak si všichni představují. Začínalo mě unavovat muset Jaspera pořád bránit. Ale Joe mě přerušil.

„Kdo chce ještě víno?“ zeptal se a ukázal na naše prázdné skleničky. „Dojdu pro další lahev.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Lex.

„Nemusíš, lahev unesu sám.“

„Ne, ne, půjdu dovnitř s tebou,“ zopakovala Lex a zatvářila se na Joea netrpělivě. „Hamishi, pojď mi pomoct otevřít další lahev.“

„Lex, drahoušku, ze všech lidí zrovna ty přece nepotřebuješ s otevíráním lahve pomáhat.“

„Pojď hned dovnitř,“ sykla na něj.

„Tak dobře,“ přikývl Hamish a vstal. „Cale, kámo, uvidíme se za chvilku.“

Šli dovnitř.

„Ten kluk,“ pokračovala jsem, „když jsme se posledně viděli… jmenuje se Jasper. Vlastně sem za chvíli dorazí. Je lepší, než si lidi myslí.“

Callum si přihnul z lahve piva. „Dobře, to jsem rád,“ řekl po chvíli. „Přepral by mě?“

Podívala jsem se na jeho svalnaté paže. „Nevím. Možná, je docela vysoký.“

„Vysocí muži, nesnáším je.“ Zakřenil se na mě.

„Aha. No a co ty?“

„Já?“

„Co tvůj milostný život?“

„Příšerný. Londýnská milostná scéna připomíná bitevní pole.“

„Myslím, že se ti bitevní pole docela líbí.“

„To jistě, ale není moc dobré pro romantiku.“

Znovu jsem se zasmála a pak jsem se podívala do kuchyně, odkud nás sledovali Joe a Lex.

„Nebude ti vadit, když si odskočím na záchod? Chce se mi strašně čůrat,“ řekla jsem a postavila se. „Tos asi nepotřeboval vědět, co?“

„Hej, poslyš, teď jsme kamarádi. Kamarádi se svěřují. Ale vrať se sem za mnou.“

„Dobře, vrátím.“

Vyhnula jsem se Lex a Joeovi a šla rovnou na záchod, protože se mi skutečně chtělo čůrat. Sedla jsem si a trochu se mi motala hlava. To bylo dobré. Byli jsme s Callumem kamarádi. Dobří kamarádi. Kámoši. Kámoši, co spolu trošku flirtují. Ale stejně kámoši.

Stoupla jsem si a šla si umýt ruce, když vtom jsem zaslechla vedle v ložnici Willow.

„Víš, měli bychom je brzy pozvat oba na večeři. Jen my a oni.“

„Možná,“ ozvala se Billova odpověď.

„Myslím, že bychom měli. Bude to legrace, myslím. Ale no tak, jen proto, že ho nemáš rád…“

„Nevadí mi, jen nechci, aby Pols ublížil.“

Upustila jsem ručník.

„Nevíš, že se to stane,“ řekla.

„Nejsem si jistý. Chlapi jako on… no, uvidíme.“

Zmítala jsem se mezi chutí zůstat a slyšet víc z jejich předpovědi mého milostného života, přerušit je a říct: „Promiňte, ale nechali byste starost o moje vztahy laskavě na mně?“ a strachem, že mě přistihnou, jak se potloukám kolem jejich ložnice. Strach zvítězil, a tak jsem se po špičkách kradla zpátky do kuchyně, kde Joe a Lex pustili starou písničku od Britney.

„Pols!“ křičel Joe. „Pojď, přidej se.“

Usmála jsem se na ně a kývla hlavou směrem ven. „Jsem v pohodě, jdu si na chvilku sednout tam ven.“

Callum tam ještě byl a kouřil. „Super, můžu si jednu vzít?“ zeptala jsem se.

„Jasně,“ odpověděl a hodil na stůl krabičku. „Nevěděl jsem, že kouříš.“

„Vlastně nekouřím. Jen… tu a tam.“ Věděla jsem, že bych neměla, ale cítila jsem se otřesená.

„Posluž si.“

Chvíli jsme seděli a mlčky kouřili a já si v hlavě procházela ten rozhovor. Tak tohle si všichni mysleli. Že se brzy začne nudit a bude. Žádné překvapení, myslím. Od budoucích vévodů a majitelů hradů se neočekává, že by skončili s děvčaty z Battersea. I když jsme byli všichni naočkovaní disneyovskými pohádkami, abychom věřili, že je to možné. Zasraná Popelka.

„Co děláš o víkendu?“ zeptal se Callum.

„No, většinu času budu s mámou. Není na tom teď moc dobře.“

„To je mi líto. Co jí je?“

Pomalu jsem vydechla kouř do večerního vzduchu. „Rakovina prsu.“

„A do prdele. To je mi fakt líto.“

„Jo. Ale byla na operaci, takže teď už jen chodí na chemoterapii.“

„Hrozný,“ odpověděl. „Můj táta měl to samý. Myslím chemoterapii.“

„Kvůli čemu?“

„Játra. Před pár lety.“

„A jak je na tom teď?“

„Už tu s námi není.“

„Promiň.“

„Ne, neomlouvej se. Je to už nějakou chvíli, už je to dobrý.“

Jak jsme tak seděli u Billova zahradního stolku a mluvili za soumraku o tomhle, uvědomila jsem si, že jsme s Jasperem nikdy pořádně nemluvili o mámě. Že se vlastně nikdy skutečně neptal. Že kdykoliv jsem jen zmínila rakovinu nebo její léčbu, bylo to proto, že jsem s tím začala sama. Bill se na ni vždycky ptal, dokonce i Lex mě zpovídala, když vyčerpala řeči o svatbě. Ale Jasper… moc ne. I když myslím, že měl vlastní rodinné problémy.

Najednou se mi na stole rozsvítil telefon. Byl to on.

Nebude ti vadit sejít se u mne? Byl to horor.

Rychle jsem se usmála na Calluma a odepsala:

Jasně. V kolik?

Tak za půl hoďky. OK?

Odpověděla jsem usmívajícím se smajlíkem.

„To je ten playboy?“ zeptal se Callum.

„Jo,“ odpověděla jsem. „Ale smůla, nepřijde sem. Celý den řídil, tak zajdu k němu.“ Ještě nikdy jsem nebyla u něj doma. Za dva měsíce chození s námi v tomhle ohledu dělal tajnosti, jelikož tam bydlela Violet a bývali tam jeho rodiče, pokud byli v Londýně.

„To je ovšem tragédie,“ odtušil.

„Vy kluci jste bestie,“ zažertovala jsem.

„Nemůžu nesouhlasit.“

Vrátila jsem se do kuchyně, postavila sklenku do dřezu a poohlédla se po Billovi, abych se s ním rozloučila. Našla jsem ho v hale, kde klábosil s dívkou, kterou jsem neznala.

„Pols, to je Emma, jedna z kolegyň Willow. Emmo, to je Polly.“

„Ahoj, Emmo,“ pozdravila jsem ji, „je mi to moc líto, strašně ráda bych se zdržela a popovídala si, ale už musím běžet.“

„Ty už jdeš?“ zeptal se Bill. „Ani jsme si ještě pořádně nepopovídali. A v kuchyni je někdo, s kým jsem tě chtěl seznámit. Dělá nové webové stránky. Říkal jsem si, že by sis s ním měla promluvit. Jestli nepotřebuje nějaké nové copywritery?“

„Promiň,“ odpověděla jsem nevzrušeně a duchem jsem pořád byla u jeho rozhovoru s Willow, který jsem zaslechla, „ale Jasper právě řídil celou cestu z Yorkshiru, tak jsem mu řekla, že přijdu k němu.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Je jen vyčerpaný, tak si nemyslím, že by měl náladu na večírky.“ Zpovzdálí jsem slyšela Joea a Lex zpívat Ritu Oru.

„Dobře, tak běž,“ řekl Bill a natáhl se, aby mě objal. Odejít z narozeninové oslavy nejlepšího kamaráda kvůli… vlastně ani nechci myslet na to, kvůli čemu. „Prostě běž.“

Krátce jsem ho objala a odešla.

*

Jasperův dům byl v jižním Kensingtonu, na jednom z těch velkých londýnských náměstí se soukromými zahradami, které obklopovaly obrovské bílé domy se sloupy. Mrkla jsem na telefon. Ukazoval čtyřicet tři. Doufala jsem, že tam nebudou jeho rodiče. Nebo Violet. Nerada bych, aby mě vévodkyně překvapila na záchodě. Ale předpokládala jsem, že jsou někde jinde, a právě proto tu můžu poprvé být.

„Je to číslo čtyřicet tři,“ řekla jsem řidiči, když jsme pomalu jeli kolem a sledovali lichá čísla.

Vystoupila jsem a on odjel, právě když přijel Jasperův rangerover.

„Jaká byla cesta?“ zeptala jsem se, když jsem vystoupila z auta.

„Naprosto příšerná, ale už jsem tu,“ odpověděl a políbil mě.

„Ahoj,“ usmála jsem se na něj, když odtáhl hlavu.

„Dobrý den, madam,“ řekl s tváří pořád těsně u mé, „kolikpak lahvinek?“

„Moc ne.“

„Jistěže ne. Tak pojďme dovnitř a já to zkusím dohnat.“

Zalovil v džínách, našel klíče a odemkl dveře. Jen hala byla větší než celý můj byt. Bílá mramorová podlaha, černobílé fotografie, rodinné portréty na stěnách. A na nočním stolku rozsvícená lampička.

„Určitě tu nejsou tví rodiče?“ ujišťovala jsem se.

„Právě jsem je opustil v Yorkshiru, takže pokud se sem nějakým zázrakem neteleportovali, tak docela určitě nejsou.“

„A tvoje sestra…“

„Ta je taky doma v Yorkshiru.“

„Můžu si nechat boty?“

Jasper se zasmál. „Jo, jasně. Pojď dovnitř.“ Vstoupila jsem na mramor a on za mnou zavřel dveře. Dokonce to tam bylo draze i cítit. Koženým nábytkem a čističem stříbra.

Následovala jsem ho přes mramor a dolů po pár schodech do kuchyně. Vypadala jako z historického dramatu. Měděné pánve visely na jedné straně na zdi nad troubou. Obrovský krb. Dlouhý dřevěný stůl s kapacitou nejméně dvacet sluhů a dvacet kuchyňských pomocnic.

Jasper otevřel jedny dvířka a objevila se obří chladnička.

„Sklenku bílého?“

„Jistě,“ přikývla jsem.

Zavřel chladničku a otevřel další skříňku, aby vyndal dvě skleničky.

„Bydlel jsi tu vlastně někdy doopravdy?“ zeptala jsem se a rozhlížela se po místnosti. Plnila mne úžasem. Byl to jeden z těch domů, o jakých člověk čte v Evening Standard. Ten typ domu, který stojí třicet milionů liber a má sedm pater, místnost jako kino, tři sklepy, jaderný kryt a bazén.

„V Londýně? Vlastně ne. Tu a tam tu pobývám, ale když je tu někdo jiný, snažím se tomu vyhnout,“ odpověděl.

„Kolik je tu pokojů?“

„Upřímně, nevím jistě. Osm? Devět?“

„A to je moc malé, než abys tu byl s někým dalším z rodiny?“ Vzhledem k velikosti domu to znělo divně, že se jim snažil vyhnout. Ledaže, napadlo mě najednou, ledaže by nechtěl, aby narazili na mě? Vzpomněla jsem si na rozhovor, který jsem předtím zaslechla, a cítila jsem, jak ve mně hlodají pochybnosti. Možná měl Bill pravdu. Možná to byla jen otázka času.

„Poznala jsi mou rodinu,“ řekl a podal mi skleničku.

„Hmm.“ Nebo jsem jen paranoidní?

„Jaká byla oslava?“ zeptal se.

„Všechno v pořádku. Pokecala jsem s pár starými kamarády. Když jsem odcházela, Joe v kuchyni zpíval. Však víš, normální páteční večer. A jak se máš ty?“

„Já…“ Odmlčel se, jako by přemýšlel, jestli vrátit lahev do chladničky. „Mám se dobře. Chybělas mi tenhle týden.“

Bylo to poprvé, co mi řekl, že jsem mu chyběla.

„Vážně?“ ušklíbla jsem se. Opravdu směšné, jak tahle jediná věta rychle a snadno způsobila, že se moje obavy rozplynuly.

„Vážně,“ ujistil mě Jasper. Postavil sklenku na kuchyňskou linku a popošel ke mně, vzal mou tvář do dlaní.

„Taky jsi mi chyběl.“ Začervenala jsem se.

„A chybělo mi šukání,“ řekl, objal mě a přitáhl k sobě.

„Chybělo?“

Neodpověděl. Jen mě políbil a rukou mi pročísl vlasy, uchopil mě vzadu za hlavu. „Půjdeme nahoru?“

„Do jedné z tvých pěti set ložnic?“

„Nechytrač.“

„Dobře, dobře, ale co to víno?“

„Na vinných sklenkách je úžasné to, že jsou mobilní,“ ujistil mě.

Vedle kuchyně byl výtah. Opravdový výtah s takovou tou mříží, kterou je potřeba nejdřív zavřít, než se dá kabina do pohybu. Jasper stiskl tlačítko čtvrtého podlaží a pomalu jsme s rachotem stoupali. Se skleničkou v jedné a lahví vína v druhé ruce mě tiskl ke stěně. Pak se výtah s trhnutím zastavil.

„Vystupovat,“ řekl a otevřel kovovou bránu. „Druhé dveře napravo.“

Měl ložnici v přední části domu, s výhledem na náměstí. Na jedné straně v ní stála postel se čtyřmi sloupky a před ní starý dřevěný stůl. Postavil na něj lahev a svou sklenku a zatáhl závěsy. Na stěnách visely různé sportovní fotografie.

„Malý Jasper, to je roztomilé,“ řekla jsem a naklonila se, abych si je prohlédla.

„Nebezpečný šílenec s kriketovým míčkem,“ opravil mě Jasper, došel za mě a odhrnul mi vlasy stranou, aby mě mohl políbit na krk.

Pokoušela jsem se otočit, ale nenechal mě. „Zůstaň tak,“ zašeptal mi do ucha.

Dlaně mi vsunul pod tričko a přejel mi nahoru přes břicho, pak mi rozepnul podprsenku a přetáhl mi tričko přes hlavu. Zdvihla jsem ruce za sebe, abych mu dosáhla na hlavu.

„Dej ruce dolů,“ nařídil, „polož je na stůl.“

A tak jsem to udělala. Přejel mi dlaněmi po těle zpátky k zipu a rozepnul ho. Pak mi stáhnul džíny a kalhotky dolů, takže jsem je měla kolem kotníků. „Sundej to,“ řekl, a tak jsem se z nich pokusila vykročit pokud možno sexy způsobem, namísto abych přešlapovala jako slůně. Svůdně si svléknout skinny džíny je docela fuška.

A už jsem tam stála nahá, pořád zády k němu, a on mi dlaněmi znovu přejížděl nahoru po vnější straně nohou, přes boky, až mě k sobě otočil čelem. „Lehni si na postel,“ nařídil.

„Můžeme trochu ztlumit světlo, aby nebylo tak…“

„Lehni si na postel,“ zopakoval. „Na záda.“ Došel ke dveřím, zavřel je a ztlumil světla. Pak došel k posteli a na nočním stolku zapálil svíčku. „Dej ruce nad hlavu a nech je tam,“ řekl a svlékl si vlastní tričko.

Klekl si nade mě a začal mi líbat zápěstí zkřížená nad hlavou. Pak dolů po levém předloktí, pak po pravém, pak mi líbal levý biceps. Pak pravý. Na chvíli mě napadlo, jestli jsem použila deodorant. Asi ano. Vybavila se mi ta scéna v Zaříkávači koní, kde Robert Redford olizoval Kristin Scott Thomasové chlupy v podpaží. Viděla jsem ten film jako teenager a několik let poté jsem si myslela, že být „dobrá“ v sexu znamená olizovat chlupy v podpaží. Pak jsem ale zjistila, že Kristin Scott Thomasová žila dlouho ve Francii, a dospěla jsem k závěru, že tím se to vysvětluje.

Jasper pokračoval ústy dolů po mém těle, jemně mi okusoval bradavky a sázel polibky dál až k bokům. Vzdychala jsem rozkoší při představě, jak do mě vsune jazyk, a dala jsem ruce dolů, abych mu je zabořila do vlasů.

„Nechej ruce nad hlavou,“ řekl, „nebo ti je svážu.“

„Dobře, pane Greyi,“ odpověděla jsem. Přestal a postavil se.

Podívala jsem se na něj. „Co je?“

Vzal ze stolku svíčku, klekl si nade mnou a naklonil ji, takže mi vosk stékal z mezery mezi prsy dolů na břicho. Kapičky vosku chviličku pálily a pak ztuhly.

„Líbí se ti to?“ zeptal se.

„Ano…,“ odpověděla jsem, i když jsem o tom nebyla tak docela přesvědčená. To, že na mě kapal vosk ze svíčky od Jo Maloneové, připomínalo markýza de Sade úplně stejně jako můj sexuální život odjakživa, ale dělala jsem si starost o povlečení. Vyprat vosk byl horor.

Znovu naklonil svíčku, takže mi vosk dál kapal na boky. I z toho jsem byla docela nervózní. Horký vosk na klitorisu bude bolet, ne? A navíc to byl parfémovaný vosk. Vždycky jsem si dávala pozor na parfémované koupelové oleje a pěny, ze kterých člověk mohl dostat kvasinky. Parfémovaná svíčka by mohla mít stejný efekt. Ale pak Jasper přestal a postavil svíčku zpátky na noční stolek, svlékl si džíny a boxerky a strčil ho do mě.

Vydechla jsem a objala ho kolem zad, zatímco do mě pronikal znovu a znovu. Tvrdě. Hluboko. Tak hluboko, že jsem měla pocit, že mi vytlačí ledvinu. Pak ale zase přestal, vytáhl ho a kleknul si mi mezi nohy, naslinil prsty a začal jimi jemně kroužit přes klitoris. Začala jsem zdvihat boky a on do mě vsunul prsty.

„Ne. Ne, prosím, pokračuj jako předtím, zpátky, nahoru,“ vyrážela jsem mezi vzdechy. Znovu mi začal třít klitoris, dokud jsem nebyla na pokraji exploze. Pak odsunul ruku a znovu ho do mě strčil. Vyvrcholila jsem a svírala jsem se kolem něj. Pak mi zařval do ucha, když se taky udělal. Leželi jsme a společně oddechovali, vlhcí od potu.

„Bože,“ vydechl mi do ucha, „na tohle jsem myslel celý týden.“

„Já taky.“

„Líbilo se ti to?“ zeptal se, zdvihl hlavu a podíval se na mě. „Ten vosk?“

„Jo,“ ujistila jsem ho, „naprosto.“ I když, pomyslela jsem si, kapat po sobě horký vosk byla každopádně činnost na sobotní večer, ne záležitost úterní noci. Vždycky mě tyhle rozhovory, na co kdo je, a na co rozhodně není, znervózňují. Jako když se chlap zeptá: „O čem sníš?“ a vám se chce říct: „O gauči, filmu a pytlíku oříšků v čokoládě“, ale musíte si vymyslet nějakou nepravděpodobnou pozici a říct, že se ráda oblékáte jako nemravná optička, protože si myslíte, že to je to, co chce slyšet.

„Můžu se osprchovat?“ zeptala jsem se, když se odkulil a já se podívala na ztuhlý vosk na svém břiše.

*

Dalšího rána jsem Jaspera opustila a jela domů. Nejdřív jsem zapadla k Barbaře, abych koupila trochu mléka.

„Jak se má ten váš přítel, co?“ zeptala se.

„Dobře, díky,“ odpověděla jsem nepřítomně, zatímco jsem kontrolovala datum na polotučném mléce. Barbara vždycky dávala dopředu mléko, kterému se blížilo datum spotřeby, a čerstvé zastrčila na regálu dozadu.

„A co sex?“

Rozhlédla jsem se po obchodě, abych se ujistila, že nás neuslyší žádný nicnetušící zákazník, který přišel jen pro čtyři roličky toaleťáku.

„Ech, taky v pohodě, díky.“ Postavila jsem mléko na pult.

„Potřebujete chlapa, Polly, pořádného chlapa. To je dobře.“ Ignorovala mléko před sebou.

„Hmm.“

„Kdy má narozeniny?“

„Koncem listopadu.“ Tu otázku jsem čekala.

Souhlasně pokývala hlavou. „Dobrodružný.“ Ještě pořád nevzala to mléko. „I když někdy dokážou být netrpěliví. Je netrpělivý, Polly?“

Vzpomněla jsem si na ten vosk z předešlé noci.

„Ne, nemyslím, že by byl tak docela netrpělivý. Vlastně spíš já jsem docela netrpělivá,“ dodala jsem a podívala se na mléko na pultu.

„Střelec a Kozoroh,“ řekla a konečně ho vzala. „Hmm. To je nezvyklá kombinace. Experimentální,“ zdvihla na mě obočí.

Proč musím tolik vytrpět kvůli mléku?

„Střelec je velmi vášnivý,“ pokračovala, než se podívala na pokladnu. „Libru dvacet prosím.“

„Díky, Barbaro, uvidíme se později,“ řekla jsem, když jsem jí podávala mince a popadla mléko. „Tašku nepotřebuju.“

„Informujte mě,“ zavolala přes dveře, které se za mnou s rachotem zavíraly.

12

Peregrine se otočil na židli dokola a upřeně se na mne zadíval. Prosím, prosím, prosím, neptej se mě na milostný život, pomyslela jsem si, když jsem si sedala před jeho stůl.

„Polly, dobré ráno,“ řekl.

„Brýtro,“ odpověděla jsem a na klíně svírala kávu, jako by to byl amulet odvracející ode mě všechno zlé.

„Tedy,“ začal Peregrine, „to, o čem s tebou chci mluvit, je dost choulostivé.“

Ach bože.

„Ale myslím si, že jsi na tu práci ten správný člověk.“

„Dooobře…,“ odpověděla jsem.

„Zjistil jsem, že je v Londýně jedna Italka, která organizuje neobvyklé večírky.“

„Co tím přesně myslíš ‚neobvyklé‘?“

„Tedy…“ Peregrine se odmlčel. „Myslím, mám-li být naprosto upřímný, že se nedají popsat jinak než jako orgie.“

Zírala jsem na něj.

„Ano,“ pokračoval, „podle všeho má mimořádný seznam hostů. Ministry, vysoce postavené soudce, bankéře, právníky, bývalé starosty Londýna, umíš si to domyslet. A všichni se bičují koženými důtkami.“

„Jak to víš?“

„Co?“

„Chci říct, jak ses o těch večírcích dozvěděl?“

„Ale, to je jedno,“ mávl Peregrine rukama do vzduchu. „Co po tobě chci, je, abys na jeden šla a pak o tom napsala. Konají se v soukromém domě v Mayfair každý měsíc… podle všeho,“ dodal rychle.

„Jak se tam ale dostanu, když je seznam hostů tak přísný? Nejspíš mají opatření proti novinářům. Zákon cti a tak?“

„Neboj. Provozuje to ta Italka Ana, s kterou jsem už mluvil. Nevadí jí, když o tom napíše Posh!, to noviny chce udržet dál.“

„Ouu-kej,“ vyslovovala jsem pomalu, „takže já půjdu na jeden z těch večírků a pak… to prostě sepíšu?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděl. „Spousta barev, spousta detailů, žádná jména. Možná jen náznaky. Poslanec sem, hraběnka tam. Polly, to se bude v podstatě psát samo, vážně barvité téma. Nazveme to NEJEXKLUZIVNĚJŠÍ PARTY SVĚTA.“

„Fajn,“ stoupla jsem si, „pošleš mi mailovou adresu té ženské?“

„Cože?“ Už se otočil zpátky ke svému počítači na stole.

„Té ženské, která ty večírky organizuje.“

„Jo, Ana. Ano, samozřejmě.“

Došla jsem zpátky ke svému stolu a posadila se. Dokážu samu sebe přesvědčit, že jít do nějakého velkého nóbl domu na erotický večírek je neohrožená investigativní práce? Jedna z těch věcí, za které skuteční, pořádní novináři dostávají ceny? Nebyla jsem si jistá.

„A kde je Lala?“ zeptal se Peregrine, když strčil hlavu znovu do dveří.

Pokrčila jsem rameny.

„U doktora,“ řekla Enid. „Nejspíš ženské problémy.“

Otřásl se. „Nebuď nechutná.“ Pak se vrátil do své kanceláře a zavřel dveře.

*

Později toho večera jsem v mámině bytě vzala holicí strojek a zadívala se na chomáče na její hlavě. Po dvou chemoterapiích jsme se rozhodly, že jí oholím hlavu, aby se zbavila těch rozčepýřených zbytků, s kterými vypadala jako mládě sovy pálené. Sidney nám půjčil elektrický strojek, protože s břitvou jsem se na to necítila.

„No tak, mamko, jdeme na to. Budeš vypadat jako rocková hvězda,“ usmála jsem se na ni povzbudivě.

Ušklíbla se. „Spíš jako ten chlap, co kdysi uváděl Křišťálové bludiště. Jak se jen jmenoval?“

„Richard O’Brien. V tom případě budeš potřebovat dlouhý sametový frak a být trošku mimo z léků.“

„Jeden takový mám nejspíš ve skříni a nevadilo by mi být trochu sjetá léky.“

„Nestarejme se teď o Richarda O’Briena,“ upozornila jsem. „Sedíš pohodlně?“

„Ano,“ odpověděla.

„Dobře. Tak jdeme na to.“

Zapnula jsem holicí strojek a uvědomila jsem si, že nevím, kde začít. Od čela dozadu přes hlavu a dolů ke krku, nebo naopak? Strojek se vznášel nad máminou hlavou. Jemně jsem ho přiložila na vrcholek hlavy a pomalu jsem jím pohybovala dozadu.

Máma seděla klidně.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se, zatímco se prameny vlasů začaly snášet na ručník a cestou se od nich odráželo večerní světlo. Bertie ležel vedle židle, s hlavou položenou na mámině noze.

„Ano,“ řekla potichu.

Pomalu jsem pokračovala strojkem dolů po zadní straně hlavy, kde za sebou zanechával brázdu zářící světlé kůže.

„Ještě v pořádku?“

„Ano, myslím. Trochu to lechtá. Jak to vypadá?“

„Eh, skvěle. Úžasně. Mnohem líp. Až skončím, budou to chtít nosit všichni.“ Zdálo se, že žertování byl jediný způsob, jak tenhle scénář dokážu zvládnout. Nesnažila jsem se být necitlivá, jen jsem si nebyla jistá, jak bych to jinak zvládla.

„Myslíš, že to bude Sidneymu vadit?“

„Jasně že ne. Bude se mu to líbit.“ Nebyla jsem o tom přesvědčená, ale s tím si můžeme dělat starosti později.

Máma prohlédla jednu ze svých zásuvek a vytáhla několik starých, pomačkaných hedvábných šátků. Pak je vyžehlila. Na stole teď ležela hromádka úhledně poskládaných šátků.

Další vlasy se snášely na ručník, pak se máma otočila a vzhlédla ke mně. Zdvihla ruku, aby si sáhla. „Je mi docela zima,“ poznamenala.

„Od toho jsou šátky. Budeš jako královna.“

„Ta není plešatá.“

„No jo, já vím.“ Naklonila jsem se, abych jí oholila chomáč za levým uchem. „Ale vzpomeň si, jak v těch šátcích od Hermese vypadá elegantně.“

Obtočila jsem elektrickou šňůru kolem židle a přešla před ni. „Zavři oči, potřebuju to ostříhat vepředu. Jinak budeš vypadat jako jeden z těch mnichů.“

Máma zavřela oči, které teď taky měla holé a nechráněné, jelikož jí před pár dny vypadaly řasy a obočí. Podle internetu zase dorostou. Možná budou řidší než dřív, ale dorostou.

Také zhubla, všimla jsem si, když jsem se jí podívala na nohy. Ruce měla pevně sevřené mezi koleny a byly jí volné džíny. Dokonce měla prázdnější chladničku než obvykle. Obývala ji jen trocha mléka, maličký kousek parmazánu a starý ztvrdlý citron. Později dojdu nakoupit.

„Netrap se, drahoušku, budu v pořádku,“ řekla máma, s očima pořád zavřenýma, jako by mi četla myšlenky.

„Já vím,“ přitakala jsem. „Jen jsem myslela… na práci.“ Chtěla jsem ji rozptýlit. I sebe.

„Proč, co se děje?“

Vzpomněla jsem si na tu odpolední scénu v kanceláři. „Peregrine má takový šílený nápad na nový příběh. Chce, abych šla na jeden večírek.“

„A co je na tom špatného?“

„Je to erotický večírek.“

„Cože to je?“ Otočila hlavu čelem ke mně.

„Nehýbej se a zavři oči,“ napomenula jsem ji. „No, jsou to vlastně spíš orgie. Myslím. Nejsem si jistá.“

„Jak to myslíš?“ zamračila se máma.

„Otoč hlavu ke krbu,“ řekla jsem. „V podstatě potkal nějakou Italku, která pořádá tyhle divoké večírky ve velkém domě v Mayfair nebo tam někde. Kam přijdeš a nastrojíš se. A potom… no, bůh ví, co se děje potom.“

„Sex? Dochází na těch večírcích k sexu?“ zeptala se máma.

„Myslím, že je to možné. Nevrť se.“

„Páni! Budeš muset mít sex?“

„Ne. Ne, to nebudu,“ ujistila jsem ji. „Jen tam půjdu a budu se tak nějak dívat, předpokládám. Otoč hlavu na druhou stranu. Už to skoro mám.“

Otočila hlavu. „Drahoušku, budeš opatrná, že ano? Můžou tam být různí podivíni.“

„Tak to jsem si jistá, že budou.“

„Můžeš vzít Jaspera?“

Jasperovi jsem se o tom nezmínila. „No, možná. Nejsem si jistá, že by to bylo pro něj.“

„Co se na takové večírky nosí? Nějaké pěkné šaty?“

„Ne, nemyslím, že by to bylo místo na šaty. Myslím, že se tím myslí spíš kůže. Nějaký kožený obleček.“

„Páni!“ Odmlčela se a strojek dál vrčel. „Někde mám starou koženou bundu po tvém tátovi, kdybys chtěla?“

Zasmála jsem se. „Díky, mami, ale nejsem si jistá, že Hell’s Angel z osmdesátých let je tak docela styl na tenhle večírek.“

„No, kdybys chtěla, je tady.“

„Dobře,“ řekla jsem, smetla jí vlasy z ramen a vypnula strojek. „Teď si stoupni a jdi se podívat do zrcadla.“

Postavila se a podívala se do zrcadla nad krbem. „Jejda.“ Přitiskla si obě dlaně na ústa a pak je zdvihla k hlavě. „Je to trochu hrbolaté, co?“

„No, trošku.“ Když jsem viděla mámu, jak se prohlíží v zrcadle, vhánělo mi to slzy do očí. Vypadala ještě zranitelnější, jako by ji oholení hlavy vrátilo o šedesát let zpátky a byla zase novorozeně. Zamrkala jsem, jak jsem se snažila nerozplakat. Seber se, říkala jsem si, ty nejsi ten, kdo je tu nemocný.

„Vypadá to divně. Nemáš pocit, že vypadám divně?“ Podívala se na mě holýma očima.

„Ne,“ odpověděla jsem pevně. „Myslím, že vypadáš skvěle. Mnohem líp. Jako rocková hvězda. Jako že se tomu nepoddáš. Nezkusíme ten šátek?“

Přikývla a jeden vzala z kuchyňského stolu. Červená a žlutá čísla a přes ně cválající koně. Přeložila ho na velký trojúhelník, položila si ho přes hlavu a zavázala pod bradou. Pak se na sebe zamračila do zrcadla.

„To moc jako královna nevypadá,“ zapochybovala.

„Nevypadá,“ souhlasila jsem. „Vydrž, zkusíme to jinak.“ Rozvázala jsem uzel a přesunula se za ni, nasadila jí šátek a zavázala uzel vzadu, na Stevea Tylera.

„Tak,“ řekla jsem. „Lepší.“

Máma se znovu zamračila. „Opravdu?“

„Opravdu. Upřímně. Sidneymu se to bude líbit.“

„Nepřipadá ti, že to křičí ubohý pacient s rakovinou?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Protože ty nejsi ubohá a ta chemoterapie tě té rakoviny zbaví. Nedáme si šálek čaje a sušenky?“

Máma v zrcadle přikývla.

*

Řekla jsem Billovi, že s ním tento týden půjdu nakupovat narozeninový dárek pro Willow. Měla třicetiny, a tak se rozhodl, že to musí být něco „výmluvného“, což podle mě znělo hrozivě. Znamenalo „něco výmluvného“ diamant?

Nejdřív jsme šli na oběd, protože Bill řekl, že v žádném případě nemůže jít nakupovat nalačno, a tak jsme se potkali poblíž Old Street.

„Měl bys jí pořídit štěně,“ řekla jsem s pusou plnou šunkového sendviče. „Je to dobrý trénink na děti.“

„No jasně. Děti taky čůrají a kadí všude po podlaze?“

„Ty tvoje nejspíš budou.“

„Nejsem ještě na děti dost zralý. Včera jsem dorazil domů v jedenáct a s pivem a pizzou sledoval Příběh hraček.“

„Dobře. Tak když ne štěně, co jí chceš koupit?“

„Já nevím. Proto jsi tady ty.“

„Šperk? To je výmluvný dárek.“

„Jako prsten?“

„Ne! Prsten ne. To je moc sugestivní.“

„Jak jako?“

„No, co myslíš…?“ Přemýšlela jsem, proč jsou chlapi tak tupí.

„Náhrdelník?“ navrhnul.

„Hmm, možná. Kolik chceš utratit?“

„Nevím. Tak tři čtyři stovky?“

„No páni, Williame!“

„Co?“

„No, to je docela vážné. Štěně je vážně levnější.“ Položila jsem sendvič. „Vlastně možná vyjdou tak nastejno.“

„Zdá se mi, že jsme se na těch štěňatech nějak zasekli, Pols. Co třeba kabelku? Nebo boty? Jak se jmenují ty s tou červenou podrážkou?“

„Louboutinky, a ne. Je to tvoje přítelkyně, ne milenka. Myslím, že šperk bude nejspíš lepší.“

„Ale ne prsten?“

„Ne, ne prsten.“

„Protože by si myslela, že si ji chci vzít?“

„Ano. Tedy pokud si ji nechceš vzít?“

„Cože? Už? No tak, měj rozum.“

„No, nevím, tuhle mluvila o vás a o dětech.“

„Kdy?“

Vyprskla jsem smíchy. „Měl by ses vidět, jak se tváříš.“

„Kdy jste se o tom bavily?“

„Tuhle u mámy. Chci říct, nemyslím, že tím měla na mysli zítra, ale rozhodně tím myslela jednou.“

Bill nafoukl tváře. „Bože, ženské! Mimochodem, jak se má máma?“

„Dobře. No, vlastně je trošku unavená.“

„Kolik dalších chemoterapií podstoupila?“

„Jen jednu. Ale už má pryč všechny vlasy. A není jí moc dobře, tak pořádně nejí. Já jen…“ Odmlčela jsem se. „No, ale má Sidneyho, to je důležité.“

„Líbí se mi,“ řekl Bill a smetl si z klína drobky.

„Jo, je sladký, co? Milý chlap, myslím. Dělám si starost…“

„Kvůli čemu?“

„Není to tak docela starost. Jen jsem svým způsobem smutná, že si někoho našla a vypadá šťastná jako už roky ne. Přitom na druhou stranu je…“

„Nemocná?“

„Jo.“ Zatínala jsem zuby, abych nebrečela.

„Hej, no tak.“ Bill mě přes stůl vzal za ruku. „Bude v pořádku.“

Přikývla jsem. „Jo, musí být, že jo?“ Ale měla jsem pocit, že o tom ujišťuju spíš sebe.

„Jasně.“ Odtáhl ruku zpátky. „A doufám, že se Jasper stará o tebe?“

Myšlenky mi zaletěly zpátky ke Callumovi, který se místo Jaspera ptal na mámu, ale to poslední, co bych chtěla, bylo přiznat to Billovi. „Zdá se, jako by ti ta otázka nešla z pusy,“ poznamenala jsem a přimhouřila oči.

Pustil bagetu a zdvihl ruce do vzduchu, jako že se vzdává. „Nic neříkám. Pokud jsi šťastná, jsem šťastný taky.“

„Poslyš,“ začala jsem. Trápil mě rozhovor mezi ním a Willow, který jsem zaslechla na večírku. Nic jsem neřekla, protože jsem Billa od té doby neviděla. A protože bych si radši uřízla levou nohu, než abych s ním někdy vedla jakýkoliv trapný rozhovor. Ale nesnášela jsem ten pocit, že se lidé za mými zády baví o mém vztahu. Nebo přesněji mi vadilo pomyšlení, že mě Bill rozebírá za mými zády.

„Poslyš,“ řekla jsem znovu, „zaslechla jsem tě s Willow.“

Vypadal zmateně. „Jak to myslíš? V posteli?“

„Ne, fuj! Přestaň. Slyšela jsem, jak mluvíte o mně a o Jasperovi.“

Pořád se tvářil nechápavě.

„Na tvé oslavě. Byli jste v pokoji a já poslouchala. Tedy, no, neposlouchala. Ale šla jsem na záchod a pak jsem vás zaslechla. A vím, co si všichni myslí. Vím, že je vysoce nepravděpodobné, že tohle bude mít šťastný konec. Vím, že se v minulosti choval jako pitomec, ale ke mně se jako pitomec nikdy nechoval.“

Znovu zdvihl ruce. „Promiň, cos vyslechla. Tedy promiň, že jsme se o tom bavili, měl bych říct.“

„To je v pořádku,“ řekla jsem a cítila úlevu, že jsem si s ním o tom konečně promluvila.

„Já jen nechci, aby ti někdo ublížil. A…“

„Ani já ne,“ přerušila jsem ho. „Ale zatím je to… legrace. Jestli s ním skončím? Bůhví. Jen chci, aby mu lidi dali pokoj.“

„Tak jo,“ odpověděl. „Pořád si nemyslím, že je pro tebe dost dobrý, ale OK.“

„Chlape, mám tě ráda, ale je to jako mít nad sebou dohled staršího bratra vyzbrojeného kusem olověné trubky, který čeká, aby mu mohl jednu švihnout.“

„Tak jo,“ řekl, „slibuju, že se budu chovat hezky.“

„Dobře.“

„Mimochodem,“ pokračoval, „stalo se něco mezi tebou a Callumem?“

Okamžitě jsem se cítila provinile. „Proč?“ zeptala jsem se pomalu.

Vykulil oči. „Takže stalo!“

„Už dávno,“ snažila jsem se to zlehčit. „A proč?“

„Lex mi něco řekla na oslavě, když jsi odešla.“

„U Lex jsou moje tajemství evidentně v bezpečí.“

„Proč je to tajemství?“

„Dělám si legraci, není. Stalo se to už v lednu. Po té večeři u tebe. A vážně o nic nešlo. Nespala jsem s ním.“

Bill zakroutil očima a zavrtěl hlavou. „Nechci myslet na tebe a Calluma. Úplně stačí, že musím poslouchat řeči o lordu Voldemortovi.“

„Jaspere,“ napomenula jsem ho, „a co je na tom tak špatného?“

„Cože?“

„Na pomyšlení na mě s Callumem?“

„Nejde o Calluma. Jen… jen o tebe, Pols. Jen mi to připadá… divné, když se líbáš s mým kamarádem.“

„No, nemyslím, že by se to opakovalo, neboj.“

„Fajn,“ odpověděl a loknul si koly z plechovky. „Tenhle oběd byl pořádná zpověď, co? Mimochodem co v práci?“

Vzdychla jsem si při pomyšlení na Peregrinův nápad s orgiemi. „Všechno v pořádku. Ale myslím, že se musím začít poohlížet po něčem jiném. Posh! je skvělý, ale mám pocit… Nevím… mám pocit, jako by to byla trochu rutina, asi. A nevím jak z toho ven. Už mi docházejí přívlastky pro psy.“

Bill se zasmál. „Vážně tě chci seznámit s kamarádem Lukem, tím, o kterém jsem se zmínil na večírku. Zrovna spouští takové stránky se zprávami.“

„Odkud ho znáš?“

„Google.“

„A co myslíš těmi zprávami?“

„Jmenuje se to Dobré zprávy,“ řekl Bill a smetl si drobky z nohou. „Mem o koťátkách a štěňátkách, to připouštím, ale také rozhovory s opomíjenými hrdiny, myslím. S lidmi pracujícími pro nevládní organizace v Africe. Nebo v Sýrii… kdekoliv. Jestli chceš, můžu vás propojit přes e-mail. Zrovna získal pořádnou podporu od jedné americké firmy.“

„Úžasné,“ odpověděla jsem. „Jo, kdyby ti to nevadilo, ráda bych si s ním alespoň promluvila.“

„Jasně, domluveno.“

„Díky, zlatíčko. A co tvoje práce?“

„V pohodě,“ zakřenil se. „Národní zdravotní služba NHS právě potvrdila, že to můžou v říjnu spustit, takže musím najmout tak deset dalších lidí, aby na tom pracovali. Všechno za pochodu. Myslím, že to bude pár hektických měsíců, ale jsem nadšený.“

Potřásla jsem hlavou a usmála se na něj. „Moderní Aneurin Bevan.“

Bill se zamračil. „To byl kdo?“

„Politik, labourista, ty exote. Založil NHS.“

„Dobře, dobře. Ty jsi taky exot. Ale pojďme už nakupovat, nemůžeme si tu celý den užívat a posedávat.“

Hodinu jsme se bez úspěchu potloukali po obchodech a dívali se na náhrdelníky v Links. Cokoliv se mi líbilo, Bill okomentoval: „To se k Willow nehodí.“ Cokoliv se líbilo jemu, to se hodilo pro postarší prodavačku podprsenek u Johna Lewise.

„Díky, bylas skvělá,“ řekl a objal mě, když jsem se omluvila, že se musím vrátit do kanceláře.

„Není zač. Kdy má vlastně narozeniny?“

„Příští víkend. Odjedeme do Wiltshiru. Máme zamluvený nóbl hotel.“

„OK, určitě něco najdeš. Hádám náhrdelník. Ale ne nějaké šeredné zlaté číslo. Prostě se sám sebe zeptej, jestli by to nosila tvoje matka. A pokud bude odpověď ano, nekupuj to.“

Zasalutoval. „Rozumím!“

*

Pátek v kanceláři Posh! byl docela typický v tom, že tam nikdo nebyl. Dokonce ani Enid. Jen já, silné americano a můj seznam úkolů. Na jehož čelném místě stálo promluvit s Anou, s tou Italkou, o erotických večírcích. Celý týden cestovala, ale říkala, že dnes bude k dispozici, abychom si promluvily, a tak jsem jí rychle napsala e-mail:

Dobré ráno, Ano. Jsem dnes ráno kdykoliv k dispozici, dejte mi tedy vědět, kdy se to hodí, a zavolám Vám.

Pak jsem musela zavolat mámě. „Brýtro,“ zašvitořila jsem, když to zvedla. Ale nebyla to máma, byl to Sidney.

„Ach, Sidney! Dobrýtro, jak se vede?“

„Mám se velmi dobře, děkuji. Ale… tedy… vaše maminka je ještě v posteli.“

Podívala jsem se na počítač na hodiny. Bylo 10.45.

„Neměli jsme moc dobrou noc,“ vysvětlil. „Bylo jí zle.“

„Ach bože, je v pořádku?“ Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce.

„Teď zase usnula, ale mám vám dát vědět, až se probudí?“

„Mohl byste? Je všechno v pořádku, viďte? Chci říct, podle očekávání. Tohle chemo dělá? Četla jsem, že to tak může probíhat,“ drmolila jsem.

„Ano,“ odpověděl Sidney pevně. „Střádá se to, takže teď se cítí dost mizerně, ale přejde to.“

„Dobře. Celý den budu v kanceláři, tak mi kdykoliv zavolejte.“

„Rozhodně. A nebojte se, zůstanu tady a dám na ni pozor. Strávíme klidný den a pustíme si něco na Netflixu.“

„Vy jste úžasný, vážně. Jsem vám tak vděčná.“

Sidney se nervózně zasmál. „Nojo.“

„Mějte se a ještě jednou moc děkuju.“

Zavěsila jsem. Do prdele. Do prdele, do prdele, do prdele. Nemůžu po dva tisíce tři sta sedmdesáté čtvrté vygooglit rakovinu prsu. A pak se rozletěly dveře a objevila se Lala.

„Brýtro,“ řekla zasmušile.

„Ahoj,“ odpověděla jsem. „Jsi v pořádku?“

„Chci se zabít. Kamarádka Morwenna se včera zasnoubila.“

„A to je… smutná zpráva?“

„Jo! Proč je každá vdaná, a já ne?“ zeptala se, přihlásila se k počítači a ťukala do klávesnice tak silně, až jsem měla pocit, že si poraní prst.

„Já nejsem vdaná.“

„Jo, ale máš přítele.“

Poté co jsem právě mluvila se Sidneym, jsem neměla moc náladu na dlouhé diskuze s Lalou o svém milostném životě, a tak jsem zůstala zticha.

„Jdu na cigáro,“ řekla po necelých třech minutách v kanceláři. „Chceš něco?“

„Ne. Ne, mám všechno, díky.“

Otočila jsem se zpátky k monitoru počítače a rozhodla jsem se, že nebudu googlit rakovinu prsu, protože jsem si připadala, jako bych o tom tématu pročetla celý internet a pokaždé to byly jen depresivní statistiky. Namísto toho jsem do Googlu napsala Ana Aubinová. Nic se neukázalo. Ani webová stránka, žádný link ani její fotka. Znovu jsem se podívala na její e-mail. Určitě jsem to jméno napsala správně.

S dokonalým načasováním mi zazvonil telefon a italský hlas na druhém konci řekl: „Aló, je to Polly?“

„Jojo. Ana?“

„Ano.“

„Dobrýtro, jak se máte?“

„Moc dobře, díky. A vy?“

„Výborně, děkuju. Jen jsem si zkoušela udělat trochu… průzkum ohledně vašich večírků.“

„Online nic nenajdete. Musíte raději na jeden večírek přijít, abyste viděla a pochopila.“

Měla měkký, svůdný přízvuk. Měla jsem pocit, jako bych mluvila s Bond girl.

„Ano, o tom jsem chtěla mluvit. Peregrine je nadšený myšlenkou, že na jednu zajdu.“

„Ano, jistě, to musíte. Jste nezadaná, Polly?“

„Ehm… ne, pro jednou v životě právě nejsem. Ale to je v pořádku. Můžu se zajít jen… dívat… je to tak? Kvůli článku.“

„Jistě, to můžete. A stejně jsou ze začátku všechna soaré velmi civilizovaná. Teprve později se trochu rozjede zábava.“

„Rozjede zábava?“

„Ano, je to víc sexy, víte,“ zasmála se do telefonu.

„Ano, jistě. Dobře. Kdy tedy pořádáte příští večírek?“

Ana mi řekla, že příští večírek bude za dva týdny v soukromém domě kousek od Mount Street. Dress code byl „noir“.

„Jako káva?“ zažertovala jsem.

„Přiveďte si kamarádku, jestli chcete,“ ignorovala můj vtip. „Možná přiveďte přítele?“

„Děkuju, nejsem si jistá, jestli je to jeho šálek čaje. Možná raději kamarádku?“

„Jistě,“ řekla Ana uhlazeně. „Bude tam okolo devadesáti lidí.“

„La,“ spustila jsem o chvilku později, když se vkradla zpátky do kanceláře a posadila se s povzdechem ke svému stolu. Vypadala jako odsouzenec v cele smrti. „Nechceš se mnou za pár týdnů zajít na večírek?“

„Čí večírek?“

„Ten, na který Peregrine chce, abych šla. Ten erotický.“

„Kdy to je?“

„Od pátku za dva týdny.“

Ztěžka vzdychla. „No, radši bych se zabila, ale možná bych tam měla. Třeba bych si tam mohla sehnat manžela.“

„Přesně tak, o to jde. Dobře, řeknu Aně, že přijdeme dvě. Bude legrace. Alespoň se zasmějeme, kdyby nic jiného.“

„Uvidíme,“ řekla Lala.

*

Později toho dne mi Lex poslala e-mail o rozlučce. Sal pro deset z nás rezervovala chatu na pobřeží v Norfolku. Zbylo na mě ale ještě pár povinností. Jednou z nich byl víkendový nákup na Ocadu. Další byl výběr vhodné „aktivity“ na sobotu. A taky rezervace oběda v hospodě. Nic z toho mi ale nevadilo, pokud jsem nemusela nakupovat žádné blbosti s penisy. Jako žilnatá penisová brčka, penisová péřová boa, penisové náhrdelníky a tak dál. Trochu legrační na prvním rozlučkovém večírku v životě. Na sedmnácté rozlučce už to taková švanda není. Každopádně jsem od Lex dostala instrukce, že její matka není v žádném případě zvaná.

Strašně ji miluju, ale jen by se namazala a dělala ostudu.

Odepsala jsem jí:

To ty taky.

Vyskočilo mi další upozornění na e-mail od Lex:

Jo, ale je to moje rozlučka – já můžu.

Znovu jsem zavolala mámě, abych zjistila, jak jí je. Tentokrát to zvedla.

„Mami, ahoj, jsi v pořádku?“

„Ahoj, drahoušku,“ řekla zesláble. „Jsem v pořádku. Ležím na gauči s Bertiem a piju čaj.“

„Je mi to moc líto. Měla jsi hodně zlou noc?“

„Nebyla moc dobrá, ale říkali mi, že se budu cítit trochu zničená.“

„Mrzí mě to. Zase. Ale už jen jednou a bude to. Bude hotovo. Konec.“

„Přesně tak,“ odpověděla. „Drahoušku, koukám na Agathu Christie a zrovna je tam dobrá část, popovídáme si zítra.“

Vzala jsem to jako dobré znamení, že se cítí na to, aby sledovala ty svoje vraždy.

*

S outfitem na erotický večírek mě jako obvykle zachránila Legs a objednala latexový catsuit od společnosti jménem Bondinage in Hackney.

„Potšebuješ pudr, aby ses dostala do toho, ten tam máš, a máš tam i léštidlo na latex,“ řekla mi ten týden v kanceláři a podala mi tašku. „Musíš se pak naleštit.“

„Super, ty jsi prostě nejlepší, díky. Mám si to jít zkusit na záchod?“

„Oui. Jdi skusit, jestli to pasuje.“

Zkoušeli jste se někdy dostat do latexového catsuitu? Vyžaduje to ohebnost gymnastky a hbité prsty harfenistky. Nejdřív si všechno svléknete. Úplně všechno. Včetně spodního prádla, protože nechcete, aby se pod catsuitem rýsovalo. Pak si chodidla a lýtka pokryjete pudrem a vstoupíte do té gumové věci. Bříšky prstů vytahujete latex po nohách, pozor na nehty, abyste ho neroztrhli. Nasypete další pudr na stehna a vytáhnete přes ně catsuit. Tak, půlka je hotová, dobrá práce. Ještě si trochu pudru natřete na břicho, prsa, ramena a paže. Hlavně paže. Pak vsunete jednu paži dovnitř, pak druhou a přetáhnete si catsuit přes ramena a vpředu zapnete zip.

Říkám vpředu, ale tmavě modrý catsuit, který pro mne Legs našla, měl zip nejen přes celý přední díl, pokračoval i dolů a vzadu zase nahoru až nad zadek. „Snadný pšístup,“ řekla, když jsem se jí vyšla ukázat. Kabinku na záchodě jsem zanechala ve stavu připomínajícím mexickou drogovou továrnu. „Ale vypadáš skvěle, sluší ti to. Stahuje tady,“ sevřela mi prsty kolem pasu, „a vypadáš prsatá. Skvělé. Budeš muset odhánět všechny ty zvrchlíky.“

13

V pátek večer, když jsem dorazila na adresu, kterou mi poslala Ana, nebylo po Lale ani památky. Říkala, že už je tam, ale jediný člověk, kterého jsem viděla, když jsem mžourala do tmy ulice, byl starý pán s holí venčící velkého, tlustého kokršpaněla. Rozhodně nevypadal, jako by měl namířeno na erotický večírek. I když některým lidem se zvířata líbí, že? Otřásla jsem se v catsuitu.

„Dobrý večer,“ pozdravila jsem, když procházel kolem.

Kývl hlavou na pozdrav.

„Baf,“ řekl mi někdo do ucha.

Byla to Lala, ale žádný div, že jsem ji neviděla. Měla na sobě neobvyklý plášť, kapucu přetaženou přes hlavu a cípy pláště jí povlávaly kolem nohou.

„Pěkný plášť!“

„Já věděla, že je super, že jo?“ ujistila se. „Mám ho od Versaceho, takže se na něj nesmí nic dostat.“

„Žádné skvrny od spermatu?“

„Ne, pokud možno ne,“ zasmála se. „No tak, pojďme dovnitř, je mi zima.“

Když jsme vešly do mramorové haly osvětlené desítkami mihotavých svící, dva muži v oblecích se nabídli, že nám vezmou kabáty. Vypadali jako dvojčata Davida Gandyho s tmavými, dozadu uhlazenými vlasy.

„Jistě,“ řekla Lala a vyklouzla ze své karkulky. Okamžitě se ozřejmil důvod, proč jí bylo venku tak zima. Byla pod ním v podstatě nahá. Černá krajková podprsenka, černé krajkové kalhotky, podvazky a černé boty na jehlovém podpatku.

„Zapomněla sis šaty?“ zdvihla jsem obočí.

„Viděla jsem Spalující touhu, Pols,“ odpověděla a podala plášť Davidu Gandymu. „Očekává se, že si něco takového vezmeš.“

„Dooobře,“ protáhla jsem. „Necítíš se divně? Že jsi na večírku v kalhotkách?“

Pokrčila rameny. „Ano i ne. Je to jako mít na pláži bikiny. A stejně jsem si před odchodem z domova dala pár panáků vodky.“

Vypadala ohromně. Blond vlasy měla vysoko vyčesané, protažené silné oční linky a tělo pevné jako šestnáctka, za což vděčila takřka výhradně dietě sestávající z černé kávy, cigaret a těch podivných balíčků želé bonbonů.

„Do prčic, Pols, tohle vypadá divoce,“ řekla a vykulila oči na catsuit, když jsem předala kabát Davidu Gandymu č. 2.

„V… dobrém slova smyslu?“

„V naprosto skvělém slova smyslu. Je to super. Je to pohodlné?“

„Ne. Buď je mi moc zima, nebo moc horko a trvalo mi půl hodiny se do toho dostat,“ odpověděla jsem. „Takže se docela potřebuju napít.“

„Všichni jsou momentálně v salonku,“ prohodil jeden z Gandyů a hlavou ukázal směrem do chodby. Slyšela jsem klokot zábavy.

„Tak jdem na to, La,“ řekla jsem nervózně, když jsme se tam vydaly.

Nemám moc odhad na čísla. Jako když někdo řekne, že na koncertě bylo padesát tři tisíc lidí a já si říkám „Páni, zdálo se mi, že jich je pár set“. Ale odhaduju, že v téhle místnosti bylo pár desítek lidí. A Lala měla pravdu. Většina z nich byla ve spodním prádle.

„Vážně díky,“ řekla, vzala si od číšníka flétnu se šampaňským a podala mi ji. Pak si vzala druhou pro sebe.

„Můžeme se jít postavit do kouta a všechno obhlédnout,“ pošeptala jsem jí.

„Nemusíme se schovávat, Pols.“

„Ne, jen chci říct, že nechodívám v latexu ven moc často a docela bych se někde ráda postavila zadkem ke zdi.“

„Tvůj zadek vypadá výborně,“ ujistila mě. „Ale jasně, pojďme tamhle a vypijeme to. Pak možná budu potřebovat jít ven na cigáro.“

„OK.“

Přešly jsme místnost a já stydlivě zatahovala břicho. Lala si vykračovala jako na módní přehlídce Victoria’s Secret.

Zdálo se, že poměr mužů a žen je zhruba vyrovnaný. Ale rychle mi došlo, že pro ženy je obléknout se do fetišistické soupravy snadnější než pro chlapy. Zahlédla jsem blondýnu ve smetanové košilce a francouzských kalhotkách a další ženu v obepnutých růžových kalhotách od pyžama, která nahoře neměla nic než stříbrné střapce na bradavkách. Postávala jsem na okraji místnosti a připadala si jako divák v cirkuse.

Muži vypadali méně uvolněně. Jeden menší chlapík na sobě měl kožené kalhoty a latexovou masku. Další měl kožené šortky a vojenskou čepici. Vysoký snědý muž stojící zády k nám na sobě měl kilt, kožené kotníkové boty a nic víc. Bylo to úplně jiné než páteční večer v hospodě. Vážně pod těmi maskami mohli být členové vlády a soudci?

„Cigáro?“ zeptala se Lala.

„Ne, ale půjdu postát s tebou, nejsem si jistá, jestli je dobrý nápad tam lelkovat sama.“

Venku na terase bylo několik ohřívačů. Očividně večer počítali s hosty, kteří se nebudou obtěžovat s oblečením.

„Radši bych si přímo k tomu nesedala, La, mohla bych se rozpustit,“ upozornila jsem.

„Dokdy vlastně tohle všechno potrvá?“

„Do šesti ráno, psala Ana v e-mailu.“

„Je tady?“

„Tvrdila, že tu někde bude. Až se vrátíme dovnitř, měly bychom se porozhlédnout.“

„Myslíš, že můžeme šmejdit po domě?“

„Ano, určitě. Pojďme si dát další drink a projít to.“

„Budeš něco… dělat?“

„Ne! La, tohle je práce. Navíc mám pocit, že ‚něco dělat‘ na erotickém večírku by se dalo považovat za podvádění.“

Usmála se. „Jak se má?“

„Fajn, dobře. Až do tohohle víkendu.“

„Kolik to je?“ zeptala se a vydechla kouř.

„Kolik je co?“

„Ty a Jaz.“

„No, tři měsíce, tak nějak.“

„To na něj není zlé.“

„Můžeme toho nechat?“

„Čeho?“

„Mluvit o tom zrovna teď.“

„Proč?“

„Prostě si připadám trochu divně, když o tom mluvím s tebou. Zvlášť když jsme oblečené jako komparzistky z pornofilmu.“

„Nepřipadej si divně, ty trubko, to je v pohodě. Nejdřív to bylo divné, ale už je to dobré. Akorát musím jít za kmotru vašemu prvorozenému, víc nežádám.“

„Dobře, platí. Tak jo, pojďme dovnitř.“

Pach byl to první, čeho jsem si všimla, když jsme stoupaly po schodech. Horký pach těl, sexu, gumy. A hluk, podivné pleskání a funění a zvuky dveří, jak se zavírají a otevírají. Bylo šero, na stěnách se mihotalo světlo mnoha svící.

Nahoře byli další Davidové Gandyové rozestavění ve strategických rozestupech podél chodby. Dům byl obrovský. Větší než Jasperův, pokud to vůbec bylo možné.

„Nenechávej mě samotnou,“ zašeptala jsem Lale za zády, když přede mnou stoupala po dalších schodech.

Nahoře byla obrovská, propojená místnost zabírající celé patro, slabě osvětlená, s rudými sametovými závěsy zataženými přes okna. A další svíce. A byla zaplněná stroji připomínajícími tělocvičnu z padesátých let. Koně a kozy, odrazové můstky a takové věci.

Ale rozhodně tu neprobíhala hodina tělocviku. Jak naznačil Peregrine, byly to orgie. S několika svíjejícími se postavami. Místnost obklopovaly lavice, a tak jsme si s Lalou vzaly další sklenku šampaňského z odkládacího stolku a na jednu z nich se posadily.

„Můžeme se jenom dívat?“ zeptala jsem se.

„Jsem si docela jistá, že to je možné,“ odpověděla s pohledem upřeným na stůl před námi, na kterém na zádech ležela žena s roztaženýma nohama a muž v kožených šortkách jí olizoval stehno. Mohl by tohle být poslanec? Možná byli oba poslanci? Ta žena dělala příšerný rámus.

Na druhé straně místnosti jsem matně tušila dvojici provozující sex. Ona seděla na něm a kolébala se dozadu a dopředu.

„Bože, to je smrad, La!“ nakrčila jsem nos. Závan horkých těl a hormonů mě znovu praštil do nosu.

„Trochu kyselý, co?“ odpověděla.

Pak se před námi objevil muž. Měl na krku obojek s cvočky a kožené psí vodítko, sestříhané hnědé vlasy a na sobě měl těsné kožené kalhoty.

„Ahoj, já jsem Rupert a rád bych byl dnes vaším otrokem,“ řekl a podal mi vodítko.

„Ach, Ruperte, to je tak milé, ale vlastně si tu právě dávám drink se svojí…“

„Dolů na všechny čtyři, Ruperte,“ poručila Lala a vytrhla mi vodítko z ruky.

Podívala jsem se na ni a spadla mi čelist, ale nenapadlo mě co přesně říct.

Rupert vypadal nadšeně. Okamžitě padnul na kolena.

„A ruce na podlahu,“ nařídila Lala.

Položil dlaně na zem.

„Rupes, budeš náš stolek,“ řekla Lala. „Pojď, Pols, polož si nohy Rupertovi na záda.“

„La, mám podpatky, ublížím mu.“

„Nebuď měkká, on chce, abys mu ublížila, viď, Rupes?“

Rupert na podlaze přikývl, a tak jsem zdvihla nohy a jemně mu je položila na záda. Lala udělala totéž, ale méně jemně.

Objevil se číšník s dalším tácem šampaňského, a tak jsme si každá vzaly další skleničku. „Vzala jsem jednu pro tebe, Ruperte, můžeš si dát později,“ řekla Lala a postavila si jeho sklenku na podlahu pod nohy.

Křičící žena před námi právě skončila a se svým přítelem uvolnila stůl. Ale na druhé straně místnosti byl k lavičce připoutaný muž, kterému kouřil další muž, takže jsme se pořád měly na co dívat.

„To je legrace,“ řekla Lala a opřela se o zeď. „Nikdy jsem si nemyslela, že by to bylo tak zábavné.“

„Můžeme se pobavit i víc, děvčata,“ navrhl zdola Rupert.

„No, ehm, díky, ale chci se jen trochu dívat,“ prohlásila jsem rychle. „Takže vy už jste byl na mnoha takových večírcích?“ Nechtěla jsem, aby na mě tenhle lidský stolek sahal, ale docela jsem potřebovala, aby mi řekl pár detailů o typu lidí, kteří chodí na podobné večírky.

„Na pár…,“ ozval se z podlahy Rupertův tlumený hlas.

„A znáte tu hodně lidí?“

S rukama a koleny pořád na zemi kývl hlavou nahoru a dolů jako pes. „Pár. Ale je to tu důvěrné.“

„Máme vás nechat postavit?“ zeptala jsem se, když jsem ucítila, jak sebou pod mýma nohama náhle trhnul. „Asi ho bolí kolena, La, měly bychom ho nechat stoupnout.“

Lala si vzdychla. „Tak jo, Ruperte, vztyk, tady máš svoje šampaňské.“ Narovnal se v kleče a La mu podala skleničku.

„A co tedy… děláte?“ zeptala jsem se, když se postavil.

„Dělám v přepravě,“ odvětil a posadil se vedle mne se sklenkou šampaňského v jedné a vodítkem ve druhé ruce.

„Ach tak,“ řekla jsem zdvořile a měla pocit, jako bych byla na nějakém extrémním banketu.

„A co vy?“

„Já píšu,“ odpověděla jsem rychle. Napadlo mne, že slovo „novinářka“ by ho mohlo vyplašit. Potřebovala jsem ale, aby mi Rupert řekl víc. „Vím, že jste říkal, že jde o důvěrné večírky, ale jsem strašně zvědavá. Chodí sem hodně… slavných lidí?“

Spiklenecky se ke mně naklonil. „Nikomu neříkejte, že to máte ode mě, ale šušká se, že sem jednou přišel jeden z princů.“

„Cože? Kdy? Jak se sem dostal nepozorovaně?“

„Měl masku,“ prozradil Rupert. „Myslím, že šlo o rozlučku se svobodou.“

„A… dělal tu něco?“

„To je důvěrné,“ řekl znovu a poklepal si na nos.

„Ano, jistě, promiňte,“ omluvila jsem se.

„Pols, půjdeš se mnou ven? Potřebuju trochu čerstvého vzduchu a další cigáro,“ ozvala se z druhé strany Lala.

„Tak jo.“ Řekly jsme Rupertovi, že se uvidíme později, a sešly zpátky dolů, kolem dvojice uspokojující se ručně na podestě.

„Docela bych si dala naplácat,“ prohlásila Lala venku a vydechla kouř do vzduchu.

„Od úplně cizího člověka?“

„Jo, proč ne?“

Pokrčila jsem rameny. „Ne. Jdi do toho. Tady je, no víš, to správné místo. Rupert ti určitě vyhoví.“

„Od něj ne.“

A tak jsme se za půl hodiny ocitly zpátky v místnosti se stroji, já zase seděla na lavičce a sledovala Lalu, jak se blíží k vysokému muži v kukle a latexových slipech. Přes rameno mu visel gumový pytel a vypadal jako příslušník IRA, který se dnes ráno obtěžoval s oblékáním jen napůl. Představila se a dali se do řeči. Pak oba dva nadšeně přikývli a on jí ukázal na lavici před sebou.

Lala si na ni klekla, ale špatně rozložila váhu, takže se jí lavička zdvihla k obličeji. Dvojice drtící se vzájemně u zdi přestala, aby se podívali. Lalin přítel v kukle ji upozornil, že se musí posunout dál a opřít se rukama, aby lavičku držela v klidu. Když se uvelebila s připravenou zadnicí, otočila se a mrkla na mě. Pak si zase položila hlavu na předloktí.

Muž sáhl do svého pytle a vytáhl bič.

„To jsou důtky.“ Vedle mne se zhmotnil Rupert a posadil se. „Kožené. Bolí to s nimi míň než s gumovými.“

„Aha,“ řekla jsem. „A je to pak vidět?“

„Ne, ani ne,“ zavrtěl hlavou. „Leda byste použila ty s drátem uvnitř.“

„Drátem?!“ Otřásla jsem se. Jak člověk přijde na to, že se mu líbí dostat nasekáno drátem, říkala jsem si. Jak to probíhá? Začne to mokrým koncem utěrky doma v kuchyni? Odtud se to vyvine?

„Já na to taky nejsem,“ řekl Rupert.

Lalin inkvizitor se postavil za ni a začal jí proužky kůže švihat zadek. Začala se vrtět. Přitlačil. Pokaždé když zasáhl zadek, zaťala Lala pěsti. Ale pokračoval, švih, švih, švih. Pak přestal a natáhl se dopředu, aby jí něco zašeptal do ucha. Přikývla.

Sáhl do tašky a vytáhl jiný bičík.

„A tyhle jsou gumové,“ komentoval Rupert. „To může trochu štípat.“

Znovu se vrátil k jejímu pozadí a švihal důtkami sem a tam, dotýkal se jí konci gumových pásků.

„Sakra!“ slyšela jsem ji vykřiknout skrze zatnuté zuby. Zamžourala jsem na její zadnici, kde na kůži začaly naskakovat červené čáry.

„Myslíte, že bude v pořádku?“ zeptala jsem se Ruperta. Měla jsem pocit, jako by se mi večer vymykal z rukou.

„Ano, nebojte se. Je to profík.“

„Znáte ho?“

„Ne doopravdy, ale už jsem ho tady viděl. Nemyslím, že by jí ublížil.“

Lala otočila hlavu přes rameno a pokusila se podívat na svoje pozadí. Muž v kukle jí něco řekl a ona přikývla, pak spustila jednu nohu na podlahu a postavila se. Jednou rukou si třela půlku. Smála se s ním, šťastně, i když šrámy na jejích půlkách vypadaly jako něco, co člověk běžně zahlédne v dokumentu o středověku.

Pak si muž stáhl kuklu a mně se sevřel žaludek. Byl to Hamish. Lala se znovu zasmála a otočila se, aby na mě ukázala. Pak ztuhly rysy jemu. Co je v takovou chvíli správné udělat? Co má člověk udělat, když je na fetišistickém večírku a zjistí, že jeho kamarádce právě nasekal snoubenec jiné kamarádky? No co byste řekli?

Zírala jsem na něj, zatímco se ke mně blížil.

„Ahoj,“ řekl rozpačitě.

„Pěkný den,“ odpověděla jsem.

„Já jsem Rupert,“ představil se Rupert a točil v ruce vodítkem.

„Ruperte, ehm, dobrý den,“ pozdravil Hamish.

„Takže,“ pokračovala jsem, „… ty jsi tady? Chodíváš na tyhle večírky?“

„Občas,“ odpověděl Hamish. „Byl jsem tu jen párkrát.“

„Byl jste tu těsně před Vánoci, viďte?“ zeptal se Rupert. Hamish se na něj podíval, jako by byl radši, kdyby tam nebyl.

„A Lex tu byla?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odpověděl rychle, „ona na tohle není.“

„Ach bože, vy dva se znáte?“ zeptala se Lala sledující rozhovor jen okrajově, protože si ještě třela zadnici.

„Je to snoubenec mojí kamarádky Lex, takže ano,“ odpověděla jsem.

„Poslyš,“ začal Hamish, „mohli bychom z toho nedělat vědu? Prostě to občas dělám. Občas. Ne moc často.“

„A kde si myslí, že jsi?“

„Na rugby,“ řekl zahanbeně. „Prosím tě, Pols. Prosím, nic jí neříkej.“

Podívala jsem se na něj, jak tam tak stál přede mnou v těch pitomých lesklých spoďárách. V ruce měl pořád gumové důtky.

„Chlape, upřímně si myslím, že by sis o tom s ní měl promluvit. Než se vezmete.“

Díval se do země.

„Tak, La, myslím, že bychom se měly přesunout,“ řekla jsem. „Začíná to být trochu divné.“

Přikývla.

„Nebo si všichni můžeme dát další drink?“ navrhl Rupert poměrně optimisticky, vzhledem k okolnostem.

Zavrtěla jsem hlavou. „Je čas jít domů. Ale moc ráda jsem vás poznala. A Hamishi… tebe nechci ani vidět.“

A pak, s maximální důstojností, jakou může člověk předvést v latexovém catsuitu a v doprovodu někoho ve spodním prádle, jsem se otočila a odkráčela i s Lalou, která si ještě pořád masírovala zadek. Nechaly jsme tam Hamishe stát s důtkami v jedné a kuklou v druhé ruce.

*

Šťastnou (nebo nešťastnou) shodou okolností jsem se s Lex viděla hned následující den. Viděla poměrně doslovně, protože jsem pro stránky o kráse v Posh! psala o nových lázních v Notting Hill a musela jsem si obléknout nejméně oblíbený kus oblečení – bikiny. Lex řekla, že půjde se mnou, protože zkusí cokoliv, co by jí pomohlo před svatbou shodit pár kilo.

„Co je to za místo a zhubnu tam?“ zeptala se, když jsme se toho odpoledne setkaly před stanicí metra.

„Říká se tomu baňa,“ vysvětlovala jsem, „a je to ruská záležitost. Máš s sebou bikiny?“

„Ano, v tašce.“

„Dobře, tak to najdeme a oni nám to pak vysvětlí.“

Lázně byly v bývalých stájích o pár ulic dál od stanice.

„Cos prováděla včera v noci?“ zeptala se mě cestou. Nezmínila jsem se, že jdu kvůli práci na orgie. A určitě jsem se necítila na to, abych teď zabíhala do detailů. A tak jsem lhala.

„Zůstala jsem doma, natažená na gauči. Dívala jsem se s Joem na Skutečné manželky. A ty?“

„Zašla jsem s pár děvčaty z práce na drink a pak domů. Hamish byl venku.“

„Hmm. Jé, podívej, myslím, že tohle je ta ulice.“ Dívala jsem se v telefonu na Google Maps. „Mělo by to být tady někde.“ Díkybohu to nebylo daleko. Měla jsem a) kocovinu, b) nulovou představu, jestli Lex říct o Hamishovi, nebo ne. A c) jsem byla mizerná lhářka. A tak jsem nechtěla trávit diskuzí o předešlé noci víc času, než bylo absolutně nezbytné.

Šly jsme, dokud jsme nedospěly k růžovým dveřím. Číslo sedmnáct. Zaklepala jsem a otevřela blondýna v bílé uniformě.

„Dobrý den, já jsem Polly z časopisu Posh!, máme schůzku.“

„Ano, dobrý den. Prosím, pojďte dál.“

Šly jsme.

„Kdybyste si mohly obě pročíst a podepsat tyhle formuláře, pak můžeme začít,“ řekla a podala nám tužku a desky s papíry. „Obě máte baňu, je to tak?“

Přikývla jsem. A pak jsem se podívala na formulář před sebou. Jako obvykle. Zneklidňující drobné písmo o tom, že náhlé úmrtí je na vaši zodpovědnost a tak dál. Podepsala jsem to a vrátila.

„Děkuji,“ řekla. „Víte něco o proceduře?“

„Ne,“ odpověděly jsme sborově.

„Ruská baňa je detoxikační procedura,“ začala se zbožnou úctou. „Zahrnuje extrémní teplo a chlad, které vám z těla odstraní toxiny.“

„Jak extrémní?“ zeptala se Lex.

„Bude horká,“ řekla vážně. „A pak vás vydrhnou březovými listy pro zlepšení oběhu, než půjdete do bočky…“

„Co to je?“ přerušila jsem ji.

Znovu se usmála. „To je ochlazovací bazének. Dost studený. Ledový. A pak vylezete a půjdete na pár minut na floating. Pak vás zabalíme a dostanete trochu zázvorového čaje.“

„Sakra,“ poznamenala Lex.

„Úžasné,“ řekla jsem rychle.

„Kdybyste mne tedy následovaly…“ Vedla nás po točitém schodišti do šatny. „Tam jsou ručníky a župany. Kdybyste se laskavě převlékly, počkám na vás venku.“

Svlékly jsme se a oblékly si bikiny. „Docela by se mi líbilo, kdyby mě to zbavilo celulitidy,“ poznamenala jsem a ohlédla se přes rameno do vysokého zrcadla na zadní stranu svých stehen.

„Já odsud chci vyjít a vypadat, jako bych přečkala hladomor v Africe, ale jen jako,“ řekla Lex a prstem se šťouchla do břicha.

„Stojí to za pokus, ne? Tak pojď, půjdeme si nechat nařezat.“

Následovaly jsme lázeňskou vzhůru po schodech a chodbou do potemnělé místnosti s horkou vanou uprostřed.

„Prosím, kdybyste mohly jít nejdřív do páry,“ vybídla nás a otevřela dřevěné dveře. „Tady jsou háčky na ručníky. A pak pro vás přijde váš terapeut.“

Položily jsme se na dřevěné lavice a vdechovaly eukalyptovou páru.

Vydechla jsem. „Přesně tohle potřebuju na kocovinu.“

„Myslela jsem, žes měla klidnou noc?“ řekla Lex.

„No dobře, slečno Marplová, dala jsem si na gauči pár skleniček,“ vymýšlela jsem si co nejrychleji.

„Jak se má Jasper?“ zeptala se.

„Dobře. Tenhle víkend je v Yorkshiru.“

„Ani ti nemůžu popsat, jak je máma nadšená, že bude na svatbě,“ pokračovala. „Ptala se, jestli před ním má ten den udělat pukrle.“

Dveře se otevřely a do místnosti plné páry strčil hlavu plešatý muž. „Lex?“

„To jsem já,“ ozvala se Lex a spustila nohy na podlahu. „Uvidíme se za chvíli, Pols. Budu tak hubená, že mě ani nepoznáš.“

Vyšla ven a pustila dovnitř vítaný závan studeného vzduchu. Po tvářích a krku mi začal stékat pot. Cítila jsem se, jako bych se zbavovala přebytků ze včerejška. Uvolňovala jsem ze sebe šampaňské a zápach těl a latexu. Protáhla jsem se. Bikiny jsem už měla propocené a pot mi zmáčel vlasy. Dnes jen vodu, říkala jsem si, žádné víno. Koupel a brzy do postele.

O deset minut později, právě když jsem si říkala, že horkem snad vybuchnu, strčil ten Rus znovu hlavu do dveří. „Polly? Teď vy.“

Postavila jsem se a okamžitě jsem skoro spadla zpátky, jak se mi zatočila hlava, ale vypotácela jsem se ze dveří do chladného vzduchu. Po Lex nebylo ani památky. „Prosím tudy,“ řekl ten plešatý chlapík v adamkách a žabkách. Měl silný přízvuk a tvrdý, hrozivý vzhled zabijáka.

„Položte se sem,“ instruoval mě v další horké místnosti s jedinou dřevěnou lavicí. „Obličej si položte sem,“ ukázal na cosi, co vypadalo jako menší větev ze stromu.

„Na tohle?“ ujistila jsem se.

„Ano, obličej položte sem na to dubové listí.“

Položila jsem na listí jednu tvář a zavřela oči. Bylo vlhké, studené a vonělo.

„A teď vás budu třít kvůli prokrvení.“

Otevřela jsem jedno oko, zatímco mě zabiják začal švihat přes zadní stranu lýtek svazkem větviček. Byly horké. Jezdil s nimi nahoru a dolů, rychle, takže když už si člověk myslel, že je bolest nesnesitelná, posunul se a postupoval vzhůru přes lýtka, stehna, zadek, záda a ramena.

„Otočte se, prosím,“ řekl za chvíli, „a svlékněte si vršek.“ Srdce mi bušilo, jako bych právě zaběhla maraton. Na poušti. V poledne. Po obličeji mi stékal další pot. Kdybych si měla vybrat mezi tímhle a výpraskem od Hamishe, možná bych se dokonce rozhodla pro to druhé.

„Teď udělám předek,“ oznámil a přejížděl mi větvičkami po přední straně nohou. Znovu postupoval vzhůru po těle. Skoro jsem se rozesmála, když se dostal k hrudi a já si představila toho plešatého Rusa, jak nade mnou vážně stojí a švihá mne přes bradavky kouskem stromu.

„Stoupnout prosím.“ Vrátil mi vršek bikin, který jsem si navlékla a zavázala na zádech. Pak mě nasměroval ven. „Teď jděte sem.“

Ukázal mi na nějaké kamenné schody k velké dřevěné kádi naplněné vodou. „Vlezte tam.“

Skočila jsem dovnitř a zaječela. Byla ledová. Studenější než kterékoliv moře, na které si vzpomínám.

„A hlavu,“ trval na svém ten muž, dal mi ruku na temeno a zatlačil. Znovu jsem se vynořila a lapala po vzduchu. A bylo to. Už musí být po všem, ne?

„Ven prosím,“ řekl, a tak jsem vylezla. Ukázal na horkou vanu uprostřed místnosti.

„Vlezte tam a lehněte si.“

Vylezla jsem po kamenných schodech a vlezla dovnitř. Cítila jsem se jako batole, které se ochotně podrobuje pokynům.

„Lehnout,“ nařídil ten Rus znovu. „Položte mi dlaně na hlavu a naprosto se uvolněte.“

Snažila jsem se „naprosto uvolnit“, zatímco mi držel hlavu a bublinky nadnášely zbytek těla. Vznášela jsem se. Chvilku jsem tak ležela, pak zase ven, omotal kolem mě dva ručníky a třel mi ramena a záda.

„A teď čaj. Tudy.“

Následovala jsem ho a kolébala se jako tučňák, protože jsem byla uvězněná v ručnících, do tlumeně osvětlené místnosti s bílými pohovkami.

Ukázal na jednu vedle Lex, která ležela skoro natažená, omotaná v ručnících jako egyptská mumie, s očima zavřenýma.

„Pols, nevím, co se to právě stalo, ale cítím se úžasně,“ prohlásila. „Vypadám hubenější?“

„Nevím, Lex, musím si okamžitě lehnout.“

Muž mě zabalil do ručníků, odešel a vrátil se za několik minut s malou kovovou konvičkou, plátky citronu a malou mističkou medu. „Vypijte tohle a pak vypijte vodu. A za dvacet minut se úplně vzpamatujete,“ řekl.

„Děkuju,“ usmála jsem se na něj ze svého ručníkového sarkofágu. Přikývl a znovu vyšel ven.

„Upřímně,“ zahihňala se, „nikdy jsem se necítila líp. Celé moje tělo se chvěje. Myslím, že to bylo lepší než sex. Skoro si toho chlapa chci vzít místo Hamishe.“

„Hmm,“ řekla jsem. Chystala jsem se jí lhát, předstírat, jak dlouho to jen dokážu. To bylo asi tři minuty předtím, než Lex řekla, že chce trochu čaje a posadila se, aby ho nachystala. „Dáme si do něj citron a med, co říkáš? Jeden plátek citronu? A kolik medu?“

Bylo by víc uvolňující zajít si do lázní s Bertiem.

Pochopitelně jsem dostala strach říct jí něco o Hamishovi. Nebyla jsem si jistá, jestli je to moje starost. Snažila jsem se představit si tu situaci obráceně, kdyby tam ona přistihla Jaspera, chtěla bych to vědět? Odpověď byla ano, samozřejmě. Ale s Lex to bylo jiné. Byla s ním zasnoubená. Na jednu stranu další důvod jí to říct, ale na druhou – chtěla jsem být zodpovědná za to, že všechno zničím? Rozhodla jsem se, že ne dnes. Ne poté, co mi ruský vrahoun nařezal větvemi. Necítila jsem se na to.

*

Sidney zavolal v neděli večer. Máma měla takovou horečku, že ji vzal ke svatému Tomášovi do nemocnice. Měla hodně nízký počet bílých krvinek, vysvětloval mi po telefonu.

„Ta chemoterapie ji vážně dost vyčerpala,“ řekl. „Takže možná budou muset další dávku odložit.“

„Co to znamená?“ zeptala jsem se vyděšeně, posadila se ve svém bytě na pohovku a šátrala po ovladači, abych ztlumila Příběhy starožitností.

„Zdá se, že možná odloží příští chemoterapii, dokud na tom nebude dost dobře. Dokud na to její tělo nebude dost silné. V podstatě má hodně slabý imunitní systém, v tuhle chvíli není dost silný, aby zvládnul další chemoterapii.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Zrovna si zdřímla v křesle na oddělení,“ odpověděl, „ale jakmile se probudí, dám vám vědět.“

„Dobře, díky, Sidney.“ Zavěsila jsem a vyhrkly mi slzy. Poddala jsem se tomu a bála se nejhoršího. Dokáže člověk zpracovat pomyšlení, že někdo, koho miluje, tu nebude? Že někdo, koho miluje, prostě zmizí? Nebyla jsem si jistá, že to dokážu. Takhle vypadá zármutek, že? Ten proces, kterým člověk musí projít, aby pochopil, že tu někdo jeden den je, a další už není. Opravdu si nedokážu představit život bez mámy. Odmítala jsem na to celou tu dobu třeba jen pomyslet. Ale jestli tahle léčba nezabrala a jí se neudělá líp, tak… co bude?

Seděla jsem na gauči, slzy mi kapaly do klína, a rozhodla jsem se zavolat Jasperovi domů do Yorkshiru.

„Ahoj, co se děje?“ zeptal se. Vzlykala jsem do telefonu o krvinkách a chemoterapii.

„Dobře,“ řekl po pár minutách. „Jsi doma?“

„Ano,“ popotáhla jsem.

„Sama?“

„Ano.“

„Dobře, hned sednu do auta. Budu tam tak…“ Odmlčel se. „Za tři hodiny, když na to šlápnu.“

„Z Yorkshiru? Ne, Jaspere, to je moc daleko, jsi blázen. Je to…“

„Nejsem blázen, chci tě vidět. Zůstaň tam. Už prakticky vycházím ze dveří. Poslouchej,“ zacinkal něčím do telefonu. „Klíče, slyšíš. Jedu.“

Zasmála jsem se, až mi z nosu vyletěla nudle. A pak jsem pocítila vlnu úlevy. No, možná se Jasper moc nevyptával na máminu léčbu, ale jede sem.

O deset minut později jsem zašla dolů k Barbaře koupit lahev červeného vína. Zamračila se, když jsem ji postavila na pult, a pak se zadívala na můj opuchlý obličej.

„Pijete sama?“

„Ne, Jasper je na cestě.“ Šátrala jsem v mikině a hledala kartu.

„Dobře,“ přikývla. „To jsem ráda. Měla byste mu k tomu něco uvařit. Muži mají rádi ženy, které umí vařit. Něco pořádného. Ne něco jako pizzu, to není opravdové jídlo pro chlapa.“

Neměla jsem náladu na Barbařiny tipy pro domácnost, a tak jsem slabě poděkovala a vrátila se nahoru. Byla to jedna z těch chvil, kdy jsem měla pocit, že by v tomhle bytě mělo být snížené nájemné za emocionální trauma, které musím podstoupit pokaždé, když potřebuju dokoupit toaletní papír.

Jasper dorazil asi o tři hodiny později.

„Ahoj,“ zamumlala jsem mu do ramene mezi otevřenými dveřmi. „Musíš být z té rychlé jízdy hotový.“

„To je jedno. Chci se o tebe postarat.“

Bylo to to nejhezčí, co mi kdy jaký muž řekl. Chvíli jsme tam stáli mlčky a objímali se. Pak zamumlal něco, čemu jsem nerozuměla.

„Cože?“ zeptala jsem se.

Zdvihl hlavu a podíval se na mě. „Říkal jsem, že tě miluju.“

Vyprskla jsem smíchy. „Vážně?“ Byla to jediná odpověď, která mě napadla.

Jasper si povzdychl. „Ano, vážně, i když jsi úplně nemožná a směješ se, když se někdo pokouší být vážný.“

„Promiň.“

Jen svému příteli na vysoké, Harrymu, jsem řekla, že ho miluju. Jo, a taky jsem to řekla jednomu Australanovi, kterého jsem znala asi dvě vteřiny, když jsem byla opilá. Odpověděl: „To je skutečně čest,“ a krátce poté se vrátil do Darwinu.

Milovala jsem ho? Tedy myslím Jaspera, ne toho Australana. Tak nějak se to sluší říct na oplátku, ne? Bylo by hrubé to neříct. A stejně si myslím, že ano. Myslela jsem na něj asi tak každé dvě vteřiny. Nikdy jsem ho nepustila z hlavy a chyběl mi, když jsem s ním nebyla.

Najednou jsem byla nervózní.

„Víš ty co?“ zeptala jsem se.

„Hmm.“

„Myslím, že tě taky miluju.“

„Myslíš si, že mě miluješ?“

„Ne, ne. Já to vím.“

„Víš co?“

„Chceš mě přinutit říct to znovu?“

„Ano.“

Odmlčela jsem se. A pak jsem to řekla, potichu. „Taky tě miluju.“

„Dobře,“ odpověděl. „A to s tvojí mámou mě mrzí.“

„To je v pořádku. Bude v pořádku, musí být.“ Řekla jsem to co nejpevněji.

„Samozřejmě že bude,“ ujistil mě. „Řekl jsem, že se o tebe postarám.“

*

Tu noc jsem se probudila těsně po třetí ráno a poslouchala Jasperův dech vedle sebe. Markýz z Miltonu, britský playboy, svůdce princezen, mi řekl, že mě miluje. A já mu to také řekla. Protože je to pravda. I když to působilo tak očividně. Příliš velké klišé – žena se zamiluje do pohledného boháče. Ale já se zamilovala do Jaspera – i přes všechny historky, přes jeho pověst. Říkal taky všem těm ženám přede mnou, že je miluje? Bodl mě osten nejistoty. Možná to stejně všechno skončí v slzách. Ale pak jsem si vzpomněla, jak jsme se poprvé setkali na hradě Montgomery, kdy jsem si uvědomila, že je složitější, než napovídá jeho reputace. Kdy mi řekl, že taky neví, co chce. Kdy řekl, že se snaží protlouct životem zrovna jako my ostatní.

Otočila jsem hlavu, abych se podívala, jak spí, tváří otočený ke mně, jako bych se mu snažila nahlédnout do hlavy a číst v jeho snech. Znovu jsem neslyšně vyslovila: „Miluju tě.“ Mým rtům to připadalo neznámé. Jako bych si hrála, že už jsem velká. Řekl, že se o mě chce postarat, takže možná opravdu skončíme spolu? Možná je to ten pravý?

Zívla jsem a znovu otočila hlavu ke stropu. Bála jsem se, že se Jasper probudí a přistihne mě, jak na něj zblízka zírám, jako v hororovém filmu. Polly, ty cvoku, jdi spát. Z přemílání věcí v nejhlubší noci nikdy nevzešlo nic dobrého.

14

Den před Lexinou rozlučkou jsem byla v bytě, upíjela šálek čaje a dívala se do Google Maps v notebooku na klíně. Bože, zabere mi čtyři hodiny, než dojedu do Norfolku, abych začala všechno chystat. K Peregrinově nelibosti jsem si vzala ten den dovolenou – roztomile mi sdělil, že neprovozuje rekreační zařízení. Musela jsem se tam ale dostat brzy, abych vyložila čtyři sta sedmdesát dva sáčků z Ocada dřív, než všichni dorazí. Podívala jsem se na čas – jedenáct dopoledne. Potřebovala jsem zavolat mámě. Počet bílých krvinek se jí konečně dostatečně zvýšil, aby doktoři schválili její poslední chemoterapii. Jel s ní Sidney. Cítila jsem se provinile, ale řekla mi, abych nebyla pitomá.

„Brýtro, mami,“ řekla jsem, když to zvedla.

„Ahoj, zlatíčko, už jsi na cestě?“

„Za minutku. Jak se cítíš?“

„Dobře. Budu ráda, až bude po všem.“ Zněla unaveně. Vyčerpaně. Dělalo mi starost, že ji tu nechám celý víkend.

„Mami, určitě nechceš, abych tu zůstala? Můžu. Lex by to určitě pochopila.“

„Nedělej si kvůli mně starosti, hlupáčku. Jen jeď a užij si to. Jeď a dej si za mě pořádnou skleničku vína.“

„To udělám. Řekla bych, že tenhle víkend několik skleniček.“

„Dobře, drahoušku. Budeme teď se Sidneym odcházet z nemocnice, tak se uslyšíme později.“

„Jasně. Zavolám, hned jak tam dojedu.“

„Jeď opatrně, drahoušku.“

*

O pět hodin později jsem se konečně dostala do Norfolku, kde budeme všichni trávit tenhle víkend. Pytlíky z Ocada byly vyskládané na sobě na verandě. Kdybych už nikdy neměla jít na žádnou rozlučku se svobodou, pomyslela jsem si při pohledu na ně, nemrzelo by mě to.

Samozřejmě jsem měla hlad, a tak jsem se prohrabávala sáčky, dokud jsem nenašla balíček čokoládových sušenek. Bylo nás na rozlučku devět a byly to dvě noci. Dvě noci. Jen dvě. Páteční večer. Sobotní večer. Ale nakoupila jsem zásoby jako pro případ apokalypsy. Rybí koláčky, lasagne (které jsem koupila, protože, no vážně, kdo má čas je dělat a patlat se s bešamelem?), krájenou šunku, šest baget, několik bochníčků krájeného chleba, dost salátu, aby uspokojil i ty vybíravé, chipsy, dipy, sušenky, dietní kolu, obří sáčky dražé v čokoládě, čokoládový dort, několik kartonů vajíček, müsli a sojové mléko, protože přirozeně někdo prohlásí, že má laktózovou intoleranci. A pak lahve: deset lahví prosecca, patnáct lahví bílého, patnáct lahví rosé, dvě lahve vodky, jedna láhev ginu, pět lahví tonicu.

A taky bych šla radši na výtěr než muset vybírat na další rozlučku. Pokaždé se najde alespoň jeden člověk, který nepije – kvůli těhotenství nebo prostě aby otravoval –, a tak nevyhnutelně přijde e-mail: „Já nepiju, můžu tedy zaplatit o dvacet liber míň?“ A já musím odpovědět: „Jasně, to není problém,“ když mám chuť říct: „Prosím, jestli chceš být takový suchar, radši ani nechoď.“

Zapnula jsem konvici a šla si projít dům. Byl bezvadný – zvenčí bíle omítnutá zemědělská usedlost, zevnitř newyorský loft. Hodně odhalených cihlových zdí, dřevěné podlahy a minimalistické béžové pohovky. Na to praskne záloha, pomyslela jsem si při představě červeného vína kapajícího v neděli na ty pohovky. No dobře. Dokud si do nich neutře koule ten živý model na kreslení…

Gavin, pracovník IT z Norwiche a model na částečný úvazek, byl zamluvený na další ráno. Aktivity na rozlučkách jsou taky děsné. Nejpříšernější jsou přeslazené hodiny pro manželky z padesátých let – výroba makronek, příprava koktejlů, výroba fascinátoru. Nesnáším makronky. Pitomé líbezné mandlové cukrovíčko. Žádná pořádná svačina. Nenajedla by se toho ani anorektická myš. Takže jestli musíme dělat kvůli Lex nějaké aktivity, rozhodla jsem se, že budou přisprostlé. Gavin přijde zítra v deset dopoledne na dvě hodiny. Bude to trochu obhroublé, protože v tom bude penis, ale taky trochu kulturní, protože budeme sedět a kreslit uhlem.

Zatímco jsem nad tím hloubala, vybalila jsem sáčky z Ocada a rozhodla se, že si půjdu vybrat postel dřív, než všichni dorazí. Byly tam čtyři pokoje, všechny po dvou, a Cathy z pronajímající agentury řekla, že přidala rozkládací lehátko jako deváté lůžko. Rozhodně neskončím na tom rozkládacím lehátku, a tak jsem si hodila kabelku na jednu stranu velké manželské postele a vyhlédla jsem ven na pobřeží. Venku bylo zataženo. Šedé mraky se usadily nad mořem.

Dala jsem si dole další sušenku a šálek čaje a plánovala. Bylo skoro šest, ale měla jsem spoustu času, protože všichni ostatní jeli vlakem z Liverpool Street a ještě pár hodin nedorazí. Potřebovala jsem trochu čerstvého vzduchu, a tak jsem se rozhodla projít po pobřeží a smočit si prsty.

Bylo to pár set metrů přes trávník a po oblázkovém břehu pokrytém chomáči suchých chaluh dolů na pláž. Žádný bílý písek. Písek byl tmavě hnědý, moře blátivě zelené. Stejně jsem pořídila fotku, abych ji poslala Jasperovi. Brrr, napsala jsem pod obrázek. Pak jsem hodila boty na oblázky, vyhrnula si džíny a vstoupila do vody po kotníky. Okamžitě jsem ztratila cit v nohách. Nikdy jsem nebyla z těch lidí, kteří dokážou skočit do studené vody. O dovolené mi trvalo vždycky tak patnáct minut, než jsem do kteréhokoliv bazénu vlezla. Nejdřív chodidla, pak po kolena, pak do půli stehen, pak jsem tam strčila ruce a namočila si obličej, pak jsem se brodila, dokud jsem neměla vodu kolem zadku a vaječníky mi uvnitř nenadskakovaly hrůzou z toho chladu. Pak po pupík a nakonec jsem se zhluboka nadechla a strčila zbytek pod vodu. Trapné.

Cítila jsem, jak mi v zadní kapse zabzučel telefon. Jasper. „Ahoj,“ usmála jsem se do telefonu.

„Zvládlas to,“ řekl.

Zadívala jsem se přes moře, v nohách mě pořád píchal chlad. „Jo, tak nějak. Vybalila jsem čtyři miliony nákupních tašek. Dala víno do chladničky. Zrovna jsem se pokoušela smočit si nohy v moři, ale je tak studené, že bych z toho mohla mít omrzliny.“

„Nebuď bábovka. Počkej, až tě doma strčím do jezera.“

„Fujtajbl. Nejsem zrovna moc vášnivý plavec.“

„Tak už to tu máme.“

„A co?“

„Důvod, proč si tě nemůžu vzít.“

„Aha, promiň.“ Znovu jsem se usmála do telefonu. „Pěkné bazény a moře mi nevadí. Pěkná, čistá modrá voda, kde si vidíš na nohy a nic tě nemůže napadnout.“

„Píšu si.“

„A kde vlastně jsi?“ zeptala jsem se.

„V autě. Na cestě domů, Bovril sedí vedle mě. Budeš nám tenhle víkend chybět.“

„Taky mi budeš chybět. Doufám, že doma je všechno v pořádku.“

„Nojo, to bude fajn. Zabavíme se s Bovrilem, že jo, ty kluku? Tak jo, volal jsem, jen abych se ohlásil, tak se běž ohřát a já na to šlápnu.“

„Dobře, jeď opatrně. Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Zavěsila jsem a strčila telefon zpátky do kapsy, abych nezakopla a neupustila ho do moře. Pak jsem se znovu podívala na obzor. Pořád jsem měla protichůdné pocity z toho, jestli si s Lex promluvit o Hamishovi. O tom večírku. O výprasku. Nikomu jsem to neřekla. Ani Joeovi. Na jednu stranu asi budu ta nejhorší kamarádka na světě, jestli se jí o tom nezmíním. Ale zase na druhou stranu, můžu jí to prozradit na rozlučce? Ale jestli ne tenhle víkend, tak kdy? Svatba byla blíž a blíž.

Šla jsem se dovnitř vykoupat a asi o hodinu později jsem v sobě sice měla už dvě skleničky vína, ale pořád jsem myslela na Hamishovu situaci. Taky jsem zavolala mamce, která se se Sidneym dívala na starou epozidu Taggarta, strávila jsem půl hodiny snahou přijít na to, jak používat troubu, nakopla jsem troubu, dala jsem do trouby rybí páje, jakmile jsem se uklidnila a promluvila si se Sal, která mi řekla, že všechny jedou taxíky z nádraží. Slyšela jsem na pozadí, jak si zpívají Girls Just Wanna Have Fun.

Nalévala jsem si třetí skleničku vína, když skrz kuchyňské okno blýskly světlomety. Dveře se rozletěly. První jimi prošla Lex s šerpou „nevěsta“ a růžovou tiárou. Objala mě a škytla mi do ucha.

„Už jen kvůli rozlučce stojí za to se vdát.“ Znovu škytla a za ní se vynořily ostatní.

Znala jsem Sal, pochopitelně. Už jsem se setkala se dvěma Lexinými bývalými kolegyněmi z práce, s Rachel a Laurou. A znala jsem Lexinu lesbickou sestřenici Hattie. Poprvé jsem se s ní setkala, když nám bylo oběma sedmnáct a já si tak trochu říkala, jestli nejsem lesba, protože jsem ještě neměla sex s klukem, ale pak mi Hattie vysvětlila pozici nůžek a já se rozhodla, že rozhodně nejsem.

Ostatní jsem čas od času potkávala s Lex, většinou to byly její kamarádky ze základní školy. V předchozích týdnech jsem jim posílala čím dál výhrůžnější e-maily s žádostí o peníze. „Čau, lidi,“ mávla jsem na ně. Jedna se jmenovala Alice, další byla Beatrice. Takže zbývala jedna s růžovými vlasy, kterou jsem odhadla na Lexinu kamarádku z umělecké školy Elisu.

„Dá si někdo skleničku vína?“ zeptala jsem se.

„Ne, pro mě ne, díky,“ řekla ta, kterou jsem měla za Beatrice, a poklepala si na břicho. No jo, vzpomínám si, Beatrice byla těhotná. „Máš tady bezinkovou šťávu?“

„A sakra! Ne, promiň, nemám. Ale je tu dietní kola?“

Beatrice se na mě podívala, jako bych jí právě navrhla, aby snědla vlastní dítě.

„Ach, ne. Ne, díky. Dám si teda jen vodu.“

„Ouky douky,“ odpověděla jsem vesele, „kohoutek je tamhle. Jděte si všechny zabrat pokoje, večeře je skoro hotová. Rybí páj a hrášek.“

„Jaký druh ryby v něm je?“ zeptala se Beatrice. „Musím si dávat pozor na otravu rtutí.“

*

Další den v deset ráno byly pochopitelně všechny ještě v posteli, když u dveří zazvonil Gavin – občas pracovník IT, občas živý model. Natáhla jsem si tepláky a seběhla dolů.

„Vy musíte být Gavin,“ řekla jsem, když jsem otevřela dveře.

Gavin byl podle všeho model pro kresbu, protože by nikdy nemohl být jakýkoliv jiný druh modela. Byl malý a hubený, s oholenou hlavou a silnými brýlemi, za kterými šilhal.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ zvala jsem ho. „Trochu líné ráno. Půjdu všechny popohnat. Můžu vám nabídnout kávu?“

„Ano, prosím, moc rád si dám. Černou, dva cukry. A kam se mám jít osvěžit?“

„Aha, jasně, projděte kuchyní, koupelna je na konci.“

Vyběhla jsem nahoru a strčila hlavu do jednotlivých ložnic. „Vstávejte, lenoši, začíná program. Už vařím kafe.“

O deset minut později byli všichni víceméně rozsazení po gaučích v obývacím pokoji, s kávou v jedné a croissantem ve druhé ruce. Kromě Alice, která řekla, že má takovou kocovinu, že by umřela, kdyby vstala z postele. Nechala jsem jí tedy na nočním stolku balíček Nurofenu a další lahev vody.

„Tak dámy, kde mě budete chtít?“ Gavin v županu se vynořil z koupelny. Hrnečky s kávou zamrzly ve vzduchu. Sal se zahihňala.

„No, říkaly jsme si, že uprostřed by to bylo nejlepší,“ odpověděla jsem a ukázala na židli mezi dvěma gauči. Položila jsem na židli ručník. Opravdu bych nezvládla ušpiněné čalounění.

„Úžasné,“ řekl Gavin a opatrně vstoupil mezi gauče. Jak procházel, zavanul ostrý závan Axe, který se mi usadil vzadu v krku a Elisa se z něj rozkašlala.

Když se dostal k židli, rozvázal si vázačku županu. Podívala jsem se přes místnost po Beatrice, která se odhodlaně dívala dolů a zkoumala si nehty. Lex a Sal byly na stejném gauči, ale upíraly oči na Gavina jako lvi v čase krmení.

Župan spadl na podlahu a místností zavanula další vlna Axe. „Ach bože,“ řekla Rachel po mé levici. „Promiň, já jen… je ještě dost brzy.“

Nezdálo se, že by si toho Gavin všimnul, protože se právě snažil zaujmout pózu. Je to docela divné být červnového sobotního rána v chatě na pobřeží a kulit oči na čerstvě oholený šourek cizího chlapa z Norwiche.

„Vyhovuje vám to takhle, dámy?“ Stál s jednou nohou na podlaze, jednou nohou na židli, ruce zavěšené ve vzduchu, jako by natahoval luk. Na levé lopatce měl vytetovaného německého ovčáka.

„Hmm,“ zamumlaly všechny neurčitě. Lex a Sal se otřásaly tichým smíchem.

„Skvělé. Zůstanu takhle deset minut a pak udělám další pózu. Připravit, pozor, teď.“

Hlavy se sklonily a začaly skicovat. Ve škole jsem byla v kreslení nemožná. Pan Robertson, učitel výtvarné výchovy, mě jednou pochválil za „vynikající“ kresbu králíka.

Chladně jsem se na něj podívala a odpověděla: „To je kůň.“

Ale, pomyslela jsem si a podívala se na uhel ve své ruce, copak může být těžké nakreslit zadek?

„Čas vypršel,“ ohlásil Gavin o deset minut později, sundal nohu ze židle a protáhl si ve vzduchu ruce. „Ukažte a povíme si. Držte všechny svoje kresby ve vzduchu, abychom na ně viděli.“

„Tak tady to je, Gavine.“ Sal zdvihla obrázek do vzduchu. Byl na něm hubený muž s obrovským penisem.

„Velmi lichotivé,“ okomentoval Gavin. „Myslím, že jste mě zachytila dokonale.“

„Pols, co to proboha je?“ zeptala se Sal.

„No,“ odpověděla jsem a přes okraj papíru se dívala na kresbu, „myslela jsem si, že kreslit zadek bude poměrně snadné. Ukazuje se, že ne.“ Už jsem viděla prsty malované obrázky pověšené na ledničce, které byly lepší než moje studie Gavinovy zadnice.

*

Po téměř dvou hodinách kreslení Gavina a několika skleničkách Buck’s Fizz se všichni dostatečně spřátelili, aby se s ním dívky fotily. Pak se znovu oblékl, popřál Lex hodně štěstí a nasedl do své corsy, zatroubil a vyjel zpátky na silnici.

„Zdálo se mi, že měl docela pěkný penis,“ řekla Rachel.

„Trochu krátký,“ komentovala Sal.

„Do háje, Sal,“ vyhrkla jsem, „jestli je tenhle krátký, tak se děsím zeptat, jak vypadá penis tvého snoubence.“

„Nelíbí se mi, když se holí,“ oznámila Elisa.

Nahoře na schodech se vynořila Alice.

„Dobré ráno, zlato. Jak ti je?“ zeptala se jí Lex.

„Skvěle,“ odpověděla. „Naprosto dobře. Pár Nurofenů a několik hodin v posteli navíc a jsem v kupě.“

„To je dobře,“ řekla jsem. „Protože za necelou hodinu potřebujeme být v hospodě.“

Hostinec U krávy a houslí byl ve vedlejší vesnici – byla to krátká, ale osvěžující procházka podél pláže. To Jasper mi řekl, abych ji rezervovala. Měl encyklopedické znalosti venkovských hospod. Zatímco si všichni mumlali něco o sprše a převlékání, napsala jsem mu a poslala fotografii své nejlepší kresby Gavina, na které ležel na podlaze s hlavou opřenou o pravou ruku, s jedním kolenem pokrčeným ve vzduchu a penisem visícím přes druhé stehno a pohupujícím se nad kobercem.

„Nejsem si jistá, jestli se cítím na procházku,“ řekla Alice, když vykoukla z okna právě ve chvíli, kdy začalo pršet.

*

U krávy a houslí byla jedna z těch hospod, jaké bývaly ve dvacátých letech v Irsku. Měla doškovou střechu a uvnitř byla cítit starým pivem a zatuchlým kouřem. Chlapi, kteří vypadali, že jsou tu už od dob renesance, seděli u baru, pes blíže nezjistitelného plemene ležel vedle pod stoličkou jako zdechlina.

Náš stůl byl v rohu, vedle okna s výhledem na moře. „Všichni si musí vzít tohle,“ prohlásila Sal a podala nám čelenky. Na každé byly dva maličké růžové penisy upevněné na pružinkách. Nasadila jsem si ji a zamžourala do zamlženého zrcadla s nápisem Guinness vedle okna. Když jsem pohnula hlavou, penisy se komíhaly.

„Žádné výmluvy, Beo, je to jako vánoční kloboučky. Všichni si je musí vzít. A pít s tímhle.“ Sal zase sáhla do tašky a vytáhla hrst neonových brček, nahoře s připevněnými maličkými plastovými penisy, takže se dalo pít přes žilnatý plast.

„Užij si rozlučku, Lex,“ popřála jsem jí a pokývala na ni hlavou.

„A ty si musíš vzít tohle…,“ dodala Sal a natáhla se přes stůl, aby Lex podala placku s písmenem L pro „začátečníka“.

„Mohly bychom začít třemi lahvemi prosecca?“ zeptala se Sal číšnice, která se objevila u stolu.

„A velký džbánek kohoutkové vody,“ požádala Alice. „A nějaký chleba?“

„Lidi,“ řekla Lex v čele stolu, „můžu jen něco říct, než budeme úplně namol…“

„Zase,“ poznamenala Laura.

„Ano, zase,“ potvrdila Lex. „Ale jen bych chtěla říct, jak jsem ráda, že jste všechny tady. Upřímně, kdybyste mi před rokem řekly, že budeme sedět v hospodě v Norfolku na mojí rozlučce se svobodou, protože si budu brát Hamishe, doporučila bych vám lobotomii. A přece jsme tu a právě tohle děláme. A já jsem tak moc šťastná.“

„Příště ty, Pols,“ vmísila se Sal a dloubla do mě loktem.

„Ano, Polly Spencerová,“ řekla Lex nahlas. „Příští rok touhle dobou chci být na tvojí rozlučce.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Lidi…“

„Upřímně, klidně i dřív,“ přisadila si Lex. „Jak dlouho už spolu chodíte?“

„No, asi tak čtyři měsíce,“ řekla jsem s vědomím, že všichni u stolu poslouchají. „Takže si myslím, že možná trochu předbíháme.“

„Svatba v září na hradě Montgomery by byla úžasná,“ pokračovala Lex.

„Jasně, žádný problém,“ přitakala jsem a hrabala se v tašce, abych zkontrolovala, že můj telefon nějakým nedopatřením nevytočil Jasperovo číslo a on tohle nevyslechne.

„Vdávala by ses tedy na hradě Montgomery, ne tam, kde jsi vyrostla?“ zeptala se Sal.

„Lidi, upřímně, tohle je trochu šílené. Já nevím. Kde máte pití?“

„Vezmeš si Jaspera a bude z tebe vévodkyně,“ řekla Lex. „Můžu prosím tě přijet, až budeš bydlet na hradě? O víkendech?“

„Jasně a měly bychom tam mít Gavina,“ řekla jsem a mávla na servírku.

„No, nic neříkám, jen držím palce,“ prohlásila Lex a podala prázdnou sklenici servírce. Usmála se na mě a vzrušeně zapištěla.

Podařilo se nám vypít v té hospodě sedm lahví prosecca a v tu chvíli se Lex začala dožadovat espresso martini. „A to má být něco jako káva? Bílá káva?“ zeptala se servírka a vypadala zmateně, a tak jsme se rozhodly požádat o účet a vrátit se do domu, než se setmí a někdo se cestou utopí v moři.

Ne že by procházka domů někomu moc pomohla vystřízlivět. Vešly jsme se Sal do kuchyně za zpěvu It’s Raining Men a okamžitě jsme začaly rabovat kredenc v honbě za brambůrky.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se a zamžourala na kuchyňské hodiny. „Půl šesté. Řekněme, že si chceme sednout k večeři v půl deváté. To znamená dát lasagne do trouby v osm, což znamená začít hru Pán a paní kolem osmé, že ano?“

„Hmm,“ přikývla Sal s pusou plnou chipsů.

„Všichni ať jsou v sedm zpátky dole na skleničku a hry,“ zařvala jsem na celý dům a po tři sta dvaadevadesáté jsem si uvědomila, jak jsou rozlučkové víkendy vyčerpávající. Jestli se kdy vdám, chci se nadrat u Italů v Battersea.

Zkontrolovala jsem telefon. Ani slovo od Jaspera, což bylo v pohodě, říkala jsem si, protože já přece nebudu takováhle přítelkyně. Jsem na rozlučce se svobodou a dobře se bez něj bavím. Nemusíme být nepřetržitě ve spojení. Ačkoliv jsem mu předtím poslala svou kresbu a on ji určitě viděl, protože zatržení na WhatsApp zmodralo.

*

Hra Pán a paní v poslední době začala být high-tech záležitost. Už není přijatelné poslat ženichovi e-mailem pár otázek, na které odpoví. Namísto toho musí jedna nebo více družiček najít vzájemně vyhovující čas a natočit ženichovy odpovědi na kameru. Někdy si kvůli tomu musí ženich obléknout maškarní kostým. Někdy ho přinutí pít během odpovědí panáky. Nikomu nepřipadá divné, že se nevěstina kamarádka sejde se ženichem, aby se ho vyptávala na sexuální preference páru.

Sal natočila Hamishe v jeho kanceláři několik týdnů před rozlučkou. Pak udělala nějaké speciální úpravy, takže když jsme se všechny usadily na gauče s koktejlem z vodky a zázvorového piva, dívaly jsme se na televizní obrazovku s nápisem Pán a paní Wellingtonovi.

„Připravené?“ ujistila se Sal.

Ozval se povzbuzující pokřik. Na obrazovce se objevil Hamish, nejspíš za svým stolem. Neměl na sobě žádný kostým, byl v obleku. Nervózně zamával do kamery. „Ahoj, holky.“

„Ahoj, Hamishi,“ odpověděly mu sborem.

Na obrazovce se pod Hamishem objevila první otázka. Co měla Lex na první schůzce na sobě? Sal zastavila video.

„To je lehké!“ vykřikla Lex. „Černé šaty od Maje, koženou bundu a stříbrné espadrilky. Bylo léto. Šli jsme do hospody u řeky.“

Sal znovu stiskla play. „Ach bože,“ řekl Hamish a zamračil se na nás. „Vím, že to bylo U modré kotvy v Hammersmith.“ Opřel se v křesle a vypadal zaskočeně. „Páni… bylo to… ehm… budu hádat, džíny a podpatky. A možná nějaký top?“

„Příšerné,“ zavrtěla Lex hlavou.

„Tak prvního panáka, Lex,“ řekla Sal a přistrčila jí malou skleničku vodky.

Na obrazovce se objevila druhá otázka: Kdy jste si s Lex poprvé řekli, že se milujete?

„Jé, to je taky lehké,“ zajásala Lex. „Vyšli jsme si do New Forestu, když jsme spolu už asi tak měsíc randili.“

Sal stiskla play. „Ehm. Bože. No…“ Hamish zase vypadal jako v panice. „Ehm,“ podrbal se na bradě. „Já si vzpomínám. Bylo to v neděli ráno a byli jsme doma v posteli. Donesla mi kávu do postele a já si najednou pomyslel, jo, to zvládnu.“ Sal znovu stiskla pauzu.

„Naprostá blbost,“ vyhrkla Lex. „Tohle bylo U prasete. Stoprocentně. Tam jsme leželi v posteli. Je to idiot.“

„OK, OK, další,“ pokračovala Sal. Na obrazovce se objevila otázka: Na jakém nejdivnějším místě jste měli sex?

Lex se zasmála. „V posteli mých rodičů. Stoprocentně. Nebyli doma. Byl to Hamishův nápad, v tu chvíli mi to připadalo docela legrační.“

Jasně že to byl jeho nápad, pomyslela jsem si.

Sal znovu stiskla play a Hamishův obličej se při té otázce rozzářil. „Na nejvyšší silnici světa. V Himálaji. No, tedy ne přímo na silnici… spíš vedle ní. Ve stanu.“

„Lex!“ obrátila jsem se na ni. „Lidi, kdy jste tohle stihli?“

„Nestihli.“

„Cože?“

Zamračila se. „Mluví o jiné holce. O té dívce, kterou potkal, když si udělal rok volna.“

Podívala jsem se na Sal a pak zpátky na Lex. „Eh? Určitě se ptala na nejdivnější místo, kde jste měli sex? Společně?“

„Tak zněla otázka,“ odpověděla Sal. „Jen jsem si myslela, že bude legrační tohle zařadit.“ Odmlčela se a podívala se na Lex. „Není?“

„Není to moc legrační,“ odpověděla tiše. „Bylo by pěkné, kdyby jednou odpověděl správně.“

„Dobře, tak na tuhle zapomeneme a budeme pokračovat.“ Znovu stiskla play.

Další otázka byla: Kdy jsi zjistil, že si chceš Lex vzít? Naštěstí se Hamishovi podařilo vyškrábnout odpovědí pár bodů. „Bylo to o Vánocích, když jsme spolu chodili čtyři měsíce. Byl jsem doma, ona byla u svých rodičů. Ale já nechtěl nic než být s ní. A věděl jsem, že to tak chci i všechny příští Vánoce. V našem vlastním domě, s našimi vlastními dětmi. Tak jsem to ten den řekl svým rodičům.“

„Aach,“ zašuměly všechny.

„Přestaňte,“ začervenala se Lex.

Pak byla otázka na oblíbenou polohu, stará známá otázka, na kterou Hamish odpověděl, že obrácená na koníčka. Všimla jsem si, že si v téhle hře muži často vybírají obrácenou na koníčka. Nemůžou říct misionářská, protože se bojí, že by působili jako místní vikář, co to dělá potmě. Pár mužů zvolí na pejska, ale to je často přijímáno s nelibostí, protože to má nádech stylu jdi do kuchyně a přines mi další pivo. Obrácená pozice na koníčka působí víc demokraticky. Ona je nahoře, takže, chápete, třikrát hurá feminismu, ale dívá se na druhou stranu, takže je to trochu pikantnější než obvykle. Osobně pro mě bylo šplhání do téhle pozice odrazující, protože to znamenalo mávat mu zadnicí přímo před obličejem jak couvající sklápěčka. A určitě to pro nikoho není nejlichotivější úhel. Pro mě rozhodně ne.

A tak to pokračovalo. Co je na Lex nejhezčí? (Řekl oči, i když chtěl ve skutečnosti říct kozy, protože Lex má skvělé kozy – jenže dostal strach a rozhodl se pro „citlivou“ variantu.) Co by zachránili při požáru? (On řekl sebe, ona svoje sako od McQueena.)

Napadlo mě, jestli by na některou z těch otázek Jasper odpověděl správně. Dokázal by si vzpomenout, co jsem měla na sobě na té večeři u Italů? Která část mého těla se mu nejvíc líbila? A věděl, že se úplně nejvíc ze všeho, naprosto patologicky bojím toho, že ve spánku spolknu pavouka? Pochybovala jsem o tom. Jediný člověk, který o tom věděl, byla máma. A vlastně ještě Bill. Ne že by někdo z nich dokázal odpovědět na otázku o oblíbené pozici. Díkybohu. Jednou, už dávno, Lex říkala, že ta její je na kuchyňském stole v jejím bytě, což mě pokaždé vyděsilo, když jsem tam šla na večeři. Chvíli jsem uvažovala, jakou má oblíbenou Bill, a pak jsem se zastyděla.

„Jsi v pořádku, Pols?“ zeptala se Sal.

„Hmm, jo, naprosto,“ odpověděla jsem.

„Nemůžu uvěřit, že mluvil o tom, kde měl sex s někým jiným,“ řekla Lex a zavrtěla hlavou.

Sal se po mně podívala. „No, jen se nesoustředil. Vždyť víš, jaký jsou kluci. Troubové. Prostě řeknou první věc, která je napadne.“

„Hlavně když jde o sex,“ dodala jsem.

„To hlavně,“ přitakala Sal.

„Jo, ale nevěděl ani, kdy jsme si řekli, že se milujeme.“

„Prostě si to jen spletl s jinou příležitostí,“ řekla Sal. „Neotevřeme další lahev?“ Stoupla si a šla k chladničce.

Lex vypadala, že má na krajíčku. „Jen bych chtěla, aby se líp zamyslel.“

„Někdo si dá chipsy?“ zeptala se Rachel hlasitě a držela mísu ve vzduchu.

„Copak je tak těžké si zapamatovat, kdy někomu poprvé řekneš, že ho miluješ?“ vedla dál svou Lex.

„Říkám si, jestli bych tam neměla strčit ty lasagne?“ navrhla jsem. „Jak velký máte všichni hlad?“

Všichni zamumlali, že mají vážně hlad. „A pustíme si nějakou hudbu,“ dodala jsem.

„Lex,“ pokračovala Sal vážně a naklonila se k ní na gauči. „Říkal tu sladkou věc o tom, jak o Vánocích zjistil, že si tě chce vzít.“

„Nejspíš byl jen opilý,“ odpověděla a rozhodila rukama do vzduchu. Trhla jsem sebou, protože prosecco šplíchlo přes okraj její sklenky nebezpečně blízko béžového gauče.

„Mluvil moc pěkně o tvých očích,“ odvážila se poznamenat Beatrice.

„Hovadina,“ reagovala Lex. „Řekl oči jen proto, že se styděl říct kozy.“ Zavřela víčka a začal se jí chvět ret. Podívala jsem se na kuchyňské hodiny. Bylo krátce po osmé a pily jsme od poledne, takže slzy byly nejspíš nevyhnutelné. Jen by ideálně nemusely patřit nevěstě.

„Koukej,“ řekla Beatrice, „dej si chipsy a trochu hummusu. A sklenici vody.“

Lex zavrtěla hlavou a popotáhla. „Vzpomene si vůbec v kostele na moje prostřední jméno? Je to takový trouba. Proč si beru takového troubu?“ Začínaly jsme se blížit hysterii. Vzala si polštář a kvílela do něj. Všechny dívky na sebe přes místnost dělaly mlčky obličeje. Já jsem dál krájela okurku do salátu.

„Lex,“ řekla Sal a dřepla si před ní na koberec. „Je to jen hra. Pitomá hra.“

„Jsi stejná jako on, nikdy nic nebereš vážně,“ řekla Lex. Hlas byl přidušený tím, že si pořád držela na obličeji polštář. Nůž se mi zastavil ve vzduchu, když jsem přemýšlela, jestli řasenkou nezamaže polštáře.

„Nemusíš se do mě hned pouštět,“ odpověděla Sal. „Jen jsem se snažila pomoct.“ A pak se taky rozbrečela. Přestala jsem krájet okurku a zírala na ně. Pro lásku boží. Teď tu máme dvě vzlykající jednatřicetileté holky. Vážně už opravdu nikdy, ale vůbec nikdy nepůjdu znovu na rozlučku se svobodou. Ani kdyby to byla moje vlastní.

„No, moc to nepomohlo,“ prohlásila Lex. „Beru si muže, který je tak hloupý, že ho asi budu muset dvakrát denně zalévat…“ Hlasitě popotáhla. „A ty ho v tom ještě podporuješ.“

„Já ho v tom nepodporovala,“ řekla Sal přes slzy, ještě pořád v podřepu na podlaze. „Myslela jsem, že o tom sexu na Machu Picchu víš.“

„V Himálaji,“ opravila ji Lex.

„Je mi jedno, jestli to bylo třeba v podělaném Cairngorms. Prostě jsem si myslela, že ti to bude připadat legrační.“

Lex otevřela pusu, aby něco řekla, ale pak se začala smát. Spadla na bok na gauč a otřásala se smíchem. Ach bože, teď umaže řasenkou nejen polštáře, ale i gauč.

„Sal, promiň,“ omluvila se Lex, když se zase posadila. „Nemyslela jsem to tak. Jsem prostě opilá a naměkko, jen se na mě podívej. A koukni se na sebe. Vždyť ty nikdy nebrečíš.“ Natáhla ruce dolů a neohrabaně je ovinula kolem Saliných ramen ve snaze ji obejmout.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Sal a otřela si nos hřbetem ruky.

„Tak, vy všichni,“ ozvala jsem se nahlas z kuchyně. „Salát je skoro hotový. Lauro a Rachel, mohly byste prostřít stůl. Myslím, že lasagne a česnekový chléb to všechno vyřeší.“

„A co budeme dělat po večeři?“ zeptala se Rachel tiše, když otevřela zásuvku s příbory.

„No, v podstatě zase pít,“ odpověděla jsem, otevřela chladničku a dívala se do ní. Ještě jsme před sebou měly osm lahví rosé. A litr vodky. „Ale nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad.“

„Co kdybychom se prostě jen podívaly na nějaký film nebo tak něco?“ navrhla.

A tak jsme se nakonec – i když jsme se příšerně hašteřily o to, který film budeme sledovat (někdo chtěl Bridget Jonesovou, další chtěly Zápisník jedné lásky) – domluvily na Notting Hill a všechny konečně přestaly brečet.

*

Víte, jak vypadají domy v amerických filmech ze střední, v nichž si děcka pronajmou na „prázdniny“ dům pobitý bílými prkny nedaleko pláže, ten dům zdemolují večírkem plným beček piva a červených plastových kelímků a tisíce dalších studentů spolu střídavě šoustají v pokojích nahoře? Tak přesně takhle vypadal dům další den ráno. Špinavé skleničky, špinavé talíře, špinavé ubrousky, špinavé půllitry, prázdné lahve od vína, přetékající popelníky a všude boty. Taková spousta bot. Proč tu bylo tolik bot? Měly snad spolu ty boty sex a přes noc se rozmnožily? Našlapovala jsem po špičkách po lepkavé podlaze, jako bych přecházela minové pole, abych zapnula varnou konvici, dostala se k oknu za dřezem a otevřela ho.

Kdybych měla laskavou a šlechetnou náladu, začala bych to všechno hned odklízet. Sama. Abych mohla udělat snídani a všechny nahoře by přilákala vůně slaniny a kávy. Ale takovou náladu jsem neměla a stejně, kdybych to všechno uklidila a nachystala snídani, nikdo by si neuvědomil, že jsem to udělala a já bych nezískala červený puntík. A tak jsem uvařila kávu a dívala se na bednu, dokud se někdo další neprobudí.

Zatímco se vařila voda v konvici, listovala jsem Instagramem. Obvyklé nedělní záležitosti. Obrázky smažených vajíček vedle Sunday Times, fotky někoho, jak předstírá, že ještě spí v posteli, obrázky něčího psa skutečně v posteli pod peřinou, fotka Laliných prstů u nohou, které vyfotila ve vaně, a několik memů o kocovině. Vzdychla jsem a vrátila telefon zpátky na linku vedle penisového brčka. Od Jaspera pořád ani slovo, což bylo divné. Bylo to divné? Možná mám jen kocovinu a jsem zoufalá.

Když přišla dolů Sal, ležela jsem vodorovně natažená na gauči s třetím šálkem vlažné kávy a sledovala seriál Hollyoaks, který nikdy nepřestane být depresivní. „Brýtro,“ řekla. „Bože, koukni, jak to tu vypadá.“

„Já vím, sama bych to nezvládla, promiň.“ Vzhlédla jsem z gauče. „Na sporáku je ještě celkem teplé kafe.“

„Super.“ Sáhla si pro hrneček. „Lex je dnes ráno v pořádku?“

„Ještě spí. Myslím, že bude v pohodě. Jen unavená a přecitlivělá. A pily jsme už od oběda.“

Sal si nalila kávu a lehla si na gauč naproti mně. Potichu jsme několik minut sledovaly Hollyoaks.

„Sal,“ řekla jsem, když jsem se rozhodla, že se musím té zátěže s Hamishem zbavit, vzhledem ke včerejší scéně, „když ti něco řeknu, slíbíš, že o tom nebudeš mluvit s Lex?“

„Co?“ zeptala se nervózně. A tak jsem jí vysvětlila všechno o tom večírku. Že jsem tam viděla Hamishe. Že mě žádal, abych Lex nic neříkala. „Tak jsem jí nic neřekla,“ uzavřela jsem. „Ale mám pocit, jako bych nesla to velké tajemství. Mám pocit, že kdyby šlo o mě, chtěla bych to vědět. No ne?“

Přikývla. „Musíš jí to říct. Potřebuje to vědět. Opravdu, Pols. Já vím, že je to příšerné, ale nemůžeš to tak prostě nechat. Jen si představ, jestli se později dozví, žes o tom věděla?“

„Já vím, já vím. Dobře, řeknu jí to. Jde o to, že technicky vzato ji nepodvádí. On tam jen… dává výprask. Nevím, jestli, no víš, zajde někdy dál.“

„Ale prosím tě,“ reagovala. „Ten chlap je psychouš. Potřebuje to vědět.“

„Dobře, řeknu jí to,“ opakovala jsem a dělalo se mi z toho zle. „Jen nevím jistě kdy. Co kdybychom se teď rozveselily troškou uklízení?“ Pohlédla jsem ke kuchyňskému dřezu, kde se vršily upatlané sklenice a talíře. Vedle zasychala polovina nedojedeného humusu v misce. „Já myju, ty utíráš?“

*

„Lex, co kdybys šla do auta s Pols a dělala jí společnost,“ navrhla Sal, když jsme o pár hodin později všechno sbalily. Všichni ostatní jeli vlakem.

„Ale nebydlím nikde blízko ní,“ namítala Lex.

„To nevadí,“ upřela na mne Sal pohled. „Můžete si povídat o svatebních záležitostech.“

Díky, Sal, pomyslela jsem si, když jsem nastupovala do auta s takovou kocovinou, že jsem měla pocit, jako bych neměla mozek. Jako medúza. Přesně ta pravá chvíle na ohromě nepříjemný rozhovor. Lex i já nejspíš budeme obě brečet a cesta zpátky z Norfolku bude jako návrat ze Středozemě. Trvá to celé hodiny. Takže budeme brečet celou věčnost. No skvěle. Dokonalé zakončení rozlučkového víkendu. Dokonalé nedělní odpoledne. Brečet na M11. Ideální.

Lex nastoupila a sklopila si sedadlo spolujezdce dozadu, a když jsem vyjela na cestu, nasadila si na obličej masku na oči s nápisem Nevěsta čekatelka.

„Na chvilku bych si zdřímla, nebude ti to vadit, Pols?“

„No vlastně,“ řekla jsem s pocitem, že se mi asi udělá zle. Mohla bych pozvracet volant. „Můžu s tebou… o něčem mluvit?“

„Jistě, o co jde?“ Zamračila se na mě a posunula si masku nahoru.

„Ach bože, ani nevím, jak ti to říct, tak půjdu rovnou k věci. Jen ti chci říct, že… říct ti jen…“

„Dobře, Pols. Mohla bys mi to prostě říct? Děsíš mě.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Dobře. Tak tedy, tuhle jsem musela jít kvůli práci na večírek. Byla to taková fetišistická party, řekla bych. Organizuje to nějaká Italka. Peregrine chtěl, abych si to vzala na starost, tak jsem šla. A šla jsem tam s Lalou. Bylo to v jednom velkém domě v Mayfair, byli tam různí lidé, upřímně v docela nedůstojném oblečení a…“

Lex mě přerušila. „Já vím, co mi chceš říct. Vidělas tam Hamishe. Je to tak?“

Byla jsem jak opařená. „Cože? Ano. Ale cože? Ty to víš? Jak to víš? Říkal, že o tom nevíš, že tam chodí.“

„Pols, můžeš se soustředit na cestu? Ta zeď mi dělá trochu starosti.“

„Jasně, promiň,“ vyhrkla jsem a srovnala auto. „Ale jsem vážně zmatená. Šílela jsem z toho, abych ti to řekla, ale ty to víš? Ty to víš?“

Vzdychla. „Už to vím nějakou dobu. Už tam nějakou dobu chodí.“

„Ale říkal, že o tom nevíš.“

„Vím. Mluvili jsme o tom. Nevím, proč ti to řekl. Nejspíš mě jen chtěl chránit.“

„Ale proč? Teda, tobě to nevadí? Lex, není to trošku divné, že tvůj snoubenec chodí sám na tyhle večírky?“ Nedokázala jsem to pobrat.

Dívala se ven z okénka. „Já vím, že to vypadá divně,“ řekla nakonec. „A když jsem to zjistila, tak to bylo divné. Ale pak jsme si o tom promluvili a já se rozhodla, že jestli je na tohle, jestli chce na tyhle večírky chodit, tak dobře, může. S nikým tam doopravdy nespí. A dokud to znamená, že se pak vrátí domů ke mně.“

Zamračila jsem se. „Lex, přece si nemůžeš vzít…“

„Pols,“ obrátila tvář ke mně, „já to chápu. Ty jsi úplně nezávislá. Nemáš pocit, že se musíš vdát. Nemyslíš na svůj velký den a šaty a všechny tyhle věci nesnášíš. Já to chápu. Znám tě. Vím, že na tohle nejsi. Vím, že nejspíš ani nechceš být moje družička. Ale víš ty co? Já chci svůj velký den. Chci ty šaty. A je mi líto, jestli s tím nesouhlasíš a není to pro tebe dost moderní. Ale já to tak chci a chci si vzít Hamishe. A chci, abys byla moje družička, protože jsi moje nejlepší kamarádka. Mohla bys prosím být prostě šťastná a zkusit mě podpořit?“

Nečekala jsem, že to budu já, kdo bude brečet, ale neudržela jsem se a slza mi tekla dolů po obličeji.

„Promiň,“ řekla jsem. „Nevím co říct. Asi jsem se jen chtěla ujistit, že jsi v pořádku.“ Otřela jsem si obličej rukou.

„Jsem v pořádku, vážně. No tak chodí na tyhle večírky. A je úplně k ničemu, protože si ani nedokáže zapamatovat, kdy jsme si navzájem vyznali lásku. A včera jsem se sesypala, protože jsem byla opilá. Ale je ke mně upřímný. Možná jsme k sobě navzájem upřímnější než spousta dalších dvojic, které mě napadají.“

„Dobře,“ řekla jsem a znovu si otřela obličej. „Dobře, promiň.“

„Neomlouvej se, ty hloupá,“ zasmála se. „Mě mrzí, že kvůli mně brečíš. Ale aspoň jsme si tenhle víkend obě poplakaly, co?“

Zasmála jsem se a sáhla si do tašky pro kapesníček, abych si utřela nos. „Můžu se jenom na něco zeptat?“ řekla jsem – pořád zmatená – o pár minut později.

„Jasně.“

„Jak jsi na to přišla? Myslím na ty večírky.“

„Našla jsem v jeho prádelníku kožené slipy,“ řekla a obě jsme vyprskly smíchy. Smály jsme se tak, až i Lex začaly téct slzy po tvářích. Takže to vlastně nakonec byla docela stmelující cesta autem. Pořád jsem si myslela, že je Lex blázen, když si bere Hamishe, ale jestli říká, že je tak šťastná, musí to tak být.

O tři hodiny později jsem ji vysadila u stanice metra Notting Hill. „Dík za tu nejlepší rozlučku,“ řekla Lex a naklonila se, aby mě objala.

„Nebuď hloupá. Dobře dojeď domů.“

„Dojedu. Uvidíš se dnes s Jasperem?“

„Ehm, no, nevím jistě.“

„Dobře, jestli ho uvidíš, tak ho pozdravuj.“

„Jasně.“ Zamávala jsem jí z okénka auta a najela zpátky směrem ke kruhovému objezdu v Shepherd’s Bush. Potřebovala jsem se vykoupat a možná i malou skleničku vína po cestě. Pak zavolám Jasperovi. A mámě. Sakra, musím jí taky zavolat.

*

V bytě bylo tma a zima, což znamenalo, že Joe byl pryč. Hodila jsem si tašku na postel, zapnula topení a začala napouštět vanu.

Zavolala jsem mamce, ale měla tam schránku. Kde jsou všichni? Nastala nějaká apokalypsa?

„Ahoj, mamko, zrovna jsem se vrátila domů z Norfolku. O víkendu byla zábava. No, bylo to šílené, ale to ti povím pak. Teď si dám koupel, tak kdybys mi volala a já to nebrala, smývám ze sebe vodku. Doufám, že se cítíš dobře. Miluju tě.“

Jasper. Měla bych mu zavolat? Podívala jsem se, kolik je – 19.02, neděle. Sakra, zavolám mu. Celý víkend ticho, to bylo divné.

Zvonilo to, zvonilo a zvonilo a pak to spadlo do schránky, tak jsem zavěsila.

Jasper ani máma mi nezavolali zpátky, než jsem se asi o hodinu později plazila – ještě se ze mě kouřilo, jak jsem vylezla z vany – do postele. A v tu chvíli jsem si začala dělat starosti. Ne tak moc o mamku, která se nejspíš dívá se Sidneym na Vraždy v Midsomeru a uzobává z plechovky cizrnu, kterou s sebou přivezli Vikingové. Víc jsem vyšilovala kvůli Jasperovi. Nemohla jsem si pomoct. Co když se mu něco stalo? Co když boural? Nebo co když ho někde postřelili? Hlavu jsem měla plnou možností. Neobvyklý úder blesku v Yorkshiru? Pád hradního cimbuří? Znovu jsem rozsvítila lampu a poslala mu zprávu:

Ahoj, doufám, že jsi v pořádku?? Jsem doma, tak mi zavolej, až si to přečteš. Chybíš mi. X

Zhasla jsem světlo a položila si telefon ve vibračním módu na polštář, abych věděla, až odpoví. Pokud odpoví. Jestli ho Bovril neroztrhal nebo tak něco. Usnula jsem a zdálo se mi, že mě honí labrador s velkými zuby.

Probudila jsem se uprostřed noci a zkontrolovala telefon. Ucítila jsem vlnu úlevy, když jsem našla zprávu od něj na WhatsApp:

Moc se omlouvám, miláčku. Nechci volat, abych tě neprobudil, jen to byl těžký víkend doma. Můžu tě zítra večer unést na večeři?

Následovaly tři malé smajlíky se srdíčky místo očí. Ha, pomyslela jsem si, cítí se provinile. Dobře. Znovu jsem usnula a ve snech už mě labradoři netrápili.

15

Další den v práci jsem byla ještě pořád trochu neklidná, unavená, nedokázala jsem se soustředit na nic náročnějšího než článek o nejtlustší kočce v Británii na internetové verzi Daily Mail.

Z myšlenek mě vytrhnul Peregrine. „Polly,“ vyštěkl ze své kanceláře, „chci, abys napsala článek o tom, že whippeti jsou nová černá.“

„Cože?“ Vstala jsem a strčila hlavu do dveří jeho kanceláře.

„V sobotu jsem byl s Wolverhamptonovými a zrovna si koupili nového whippeta. Tak jsem si říkal, že by z toho byl dobrý příběh. Osm set slov do odpoledne. Dobře?“

Necítila jsem se na to, abych se hádala. „Jistě. Udělám to.“

Znovu jsem se posadila ke svému počítači.

Příští rok touhle dobou, pomyslela jsem si, když jsem otevírala nový dokument ve Wordu, už nebudu psát o psech. Nejspíš nebudu psát o Sýrii nebo pásmu Gazy, ale budu mít novou práci. Určitě existuje něco mezi psy a Středním východem, v novinářském smyslu slova. Možná články o cestování? Rozhodně jsem chtěla víc cestovat. Kam jsem chtěla jet? Otevřela jsem si v počítači mapu a zkoumala ji. Burma? Kolumbie? Srí Lanka? Třeba bych mohla být jedna z těch neohrožených novinářek, které odjely do zahraničí s malým batůžkem na několik týdnů a posílaly zpátky příběhy svých dobrodružství s psanci a vzdálenými kmeny. Přemítala jsem, co by Jasper řekl na to, kdybych se na pár týdnů vydala za drogovými kartely do Kolumbie. Pak jsem zavřela mapu a napsala do Googlu „pes whippet“.

Lala dorazila o pár hodin později a nesla s sebou pach cigaret.

„Pols, jaké to bylo?“ zeptala se.

„Co jaké bylo?“

„No přece ta rozlučka.“

„No jo, promiň.“ Opřela jsem se na židli. „Myslím, že to bylo dobré. Jako obvykle. Slzy, hašteření, pindíková brčka, pět set devadesát tři lahví rosé, kreslení nahého muže. A co tvůj?“

„Co můj?“

„Víkend.“

„V pořádku. Šla jsem na jógu.“

„Cože?“ Opřela jsem se o židli a zadívala se na ni. Lala a víkend s jógou, to znělo asi tak pravděpodobně jako Dalajláma zobající pilulky a ožírající se na divokém večírku.

„Jo,“ pokračovala, zatímco se přihlašovala k počítači. „Prostě jsem si o víkendu potřebovala orazit. Na pejska a tak.“

„Pes hlavou dolů?“

„Jo, přesně to mám na mysli. Mimochodem, říkal něco dnes ráno?“ Lala naklonila hlavu směrem k Peregrinově kanceláři.

„Ano, dal mi napsat článek o whippetech.“

„Té zmrzlině?“

„To je Pan Whippy. Ten pes, mám na mysli to štíhlé plemeno. Zjevně teď letí.“

„Kam?“

Vzdychla jsem. „Nepotřebuješ kafe, La?“

„Ano!“ řekla důrazně. „A pak musím dodělat všechny ty věci, které jsem říkala, že udělám v pátek, ale pochopitelně jsem je neudělala. Dáš si taky kafe?“

„Ano, prosím. Silné.“

Lala přikývla, a i když to ráno ještě neudělala ani ždibec práce, odloudala se udělat nám oběma kávu.

Vrátila se za pětačtyřicet minut bez kávy.

Bill mi později toho dne poslal e-mail:

Jaká byla rozlučka? Koupil jsem Willow skotského teriéra, včera jsme se na něj byli podívat. Jmenuje se Crumpet. Ta fenka, ne Willow, pochopitelně. Takže můj život je v troskách. Díky za všechnu pomoc. X

Koupit si s někým psa, to v podstatě znamenalo chystat se vzít si ho, ne? Což znamená, že si Bill vezme Willow. To pomyšlení mě deprimovalo. Zase další prsten, nad kterým se budu muset rozplývat, jako by snad diamant na prstě byl vrcholem lidského úspěchu. Další svatební seznam, kterým budu listovat (musím promyslet, jestli ručníky nebo skleněnou vázu). Další spárovaný kamarád. Vrátila jsem se k hledání informací o whippetech.

*

Když jsem večer dorazila, byl už Jasper nahoře v baru The Electric. „Tady ji máme,“ řekl, postavil se a rozpřáhl náruč.

„Ahoj, ty,“ odvětila jsem a políbila ho.

„Chyběla jsi mi.“ Přitáhl mi barovou stoličku.

„Ty mně taky. A chci slyšet, jaký jsi měl víkend.“

„Jo ten,“ mávl rukou do vzduchu. „Nic zásadního.“ Sáhl pro kbelík s ledem vedle sebe a vytáhl lahev šampaňského. „Každopádně jsem si říkal, že bychom měli relaxovat s tímhle.“

Když jsem se na něj zamračila, nalil mi skleničku.

„Co je?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděla jsem. A po chvíli: „No, vlastně něco ano.“

„Dobře,“ vyslovoval pomalu. „O co jde?“

„Jen že jsi… no, je to trochu zahanbující říkat nahlas jako tříleté dítě. No, byl jsi celý víkend nějak potichu.“

Rukou si prohrábl vlasy a zasmál se. „To proto se na mě takhle díváš? Špulíš pusu a rozkošně se durdíš?“

„Nevysmívej se mi. Jen jsem byla trochu… nevím. Možná smutná. A dělala jsem si starosti.“

Znovu se zasmál a naklonil se, vzal moje ruce do dlaní. „Promiň, miláčku. Byl jsem doma, zatraceně doma. Otec řval na matku, která se v sobotu večer nevrátila domů. A tak celou noc vysedával a pil a já si musel promluvit s Vi a ujistit se, že je v pořádku a… no, byl to zatraceně příšerný víkend, mám-li být upřímný.“

„Aha.“ Připadala jsem si jako blázen. A bylo mi ho líto. „To mě mrzí. Bylo to hodně zlé?“

„Přišlo mi, že dost. Táta hrozil rozvodem. Máma řekla, že to nikdy neudělá, protože na to nemá koule. Vi byla ve svém pokoji v slzách. Ian otevíral pro otce víno – lahev za lahví. Nic moc.“ Odmlčel se. „Ale mrzí mě, že sis dělala starosti. Promiň, že jsem byl sobec. Myslím…“ Odmlčel se.

„Co?“ zeptala jsem se.

„Myslím… jde o to… ještě si zvykám na to, že mám vztah. Jak víš, zatím jsem v tomhle nebyl moc dobrý. Ale chci být. Kvůli tobě v tom chci být dobrý.“

Při tom se mi oči zalily slzami, a tak jsem rychle zamrkala a zavrtěla hlavou. „Ne, ne. Kvůli mně si vůbec nemusíš dělat starosti.“

„Jen jsem z toho všeho byl trochu mimo. Každopádně…“ Znovu zdvihl sklenku. „Tady… na nás. Díky, že to se mnou vydržíš. Nezasloužím si tě.“

„Dobře,“ zdvihla jsem i svou sklenku. „A už žádné omluvy. Pojďme mluvit o něčem jiném.“

„Ano, chci, abys mi vyprávěla o svém víkendu. Až na tu část o jakémkoliv nahém muži. O těch nechci nic slyšet.“

„Žádní tam nebyli. Tedy, ne tak docela, byl tam Gavin z Norwiche. Ale jinak nikdo.“

„Gavin, to je strašné jméno,“ řekl Jasper a vzal do ruky jídelníček. „A teď, miláčku, co si dáme dobrého?“ Podíval se na mě přes jídelní lístek. „Tedy kromě tebe, ale to pochopitelně až později.“

„Ach, máme na to náladu, jo?“

„Ano. Mám neuvěřitelný hlad,“ řekl a naklonil se, aby mě znovu políbil.

*

„Na pudink nezbývá čas,“ řekl Jasper o pár hodin a lahev červeného vína později. „Chci tě vzít domů.“

„K tobě, nebo ke mně?“

„To je jedno,“ pokrčil rameny a ukázal přes bar servírce, že chce účet. „Musím si jen odskočit, je to na tobě.“ Hodil mi přes stůl svou peněženku. „Použij stříbrnou kartu, 4721.“

„Dobře, super,“ řekla jsem a chytila peněženku. „Můžu utéct a ukrást ti všechny peníze.“

„Dohnal bych tě,“ namítl a sklonil se, aby mě políbil. „A pak bych ti hodně, ale hodně naplácal.“

Servírka položila na stůl účet a řekla, že se vrátí s terminálem. Otevřela jsem tedy peněženku. Zlatou American Express ne. Zlatou Visa ne. Ani tmavě modrou kartu Coutts. Měl víc karet než v papírnictví. Vytáhla jsem stříbrnou kartu uloženou mezi několika padesátilibrovými bankovkami a účtenkami a přejela prsty přes vyražené jméno – JRT Milton. Jasper Ralph Thomas. Montgomeryové vždycky museli mít prostřední jméno Ralph, řekl mi. Takže kdybychom měli syna, měl by stejné… DOST, Polly. Dívala jsem se na účet.

Bylo to 144 liber. Bláznivě hodně na klidnou pondělní večeři, ale to Jasper koupil lahev šampaňského, říkala jsem si, když jsem servírce podávala stříbrnou kartu. Nepřítomně jsem otevřela účtenku v jeho peněžence, zatímco servírka ťukala do terminálu. Páni! Nemusela jsem se kvůli večeři cítit špatně, protože tohle bylo ještě víc. Hotelový účet na 850 liber.

A potom – pořád netuším, proč jsem to udělala a co mě k tomu vedlo – jsem se podívala na datum. Byl to tenhle víkend. Hotel v Cotswolds jménem The Olde Bell. Ale to je divné. Tenhle víkend byl doma. Tak proč měl v peněžence účet z hotelu v Cotswolds? Zírala jsem na účet a jako by se mi myšlenky zpomalily. Byl to účet za dvě noci, dvě večeře a… pět lahví šampaňského. Plus balíček Marlboro Lights. Tenhle víkend. Třikrát jsem zkontrolovala datum. Řekl mi, že byl doma, doslova řekl, že byl doma a snažil se urovnat záležitosti své dysfunkční rodiny. Celý víkend byl podivně zticha.

Všechno bylo jakoby zamlžené.

„Promiňte, madam, váš PIN,“ ozval se hlas vedle mého ramene. Sáhla jsem po terminálu, ale nedokázala jsem si vzpomenout, jaký ten PIN byl.

„Všechno vyrovnané?“ zeptal se Jasper, když se znovu objevil u stolu.

„Nemůžu si vzpomenout na PIN,“ dostala jsem ze sebe prkenně a podala mu terminál.

„Polly, drahoušku,“ řekl, vzal terminál a usmál se na servírku. „Já nevím. Řeknu ti čtyři čísla a ty je za pár vteřin zapomeneš. Tady, prosím.“ Vrátil ho servírce. „A moc děkujeme, bylo to vynikající.“

„V pořádku, brzy na shledanou.“

„To doufám,“ prohodil Jasper a natáhl se přes stůl pro sako. „Pojďme honem domů.“

„Myslím, že nemůžu,“ řekla jsem, přimrzlá ke své židli.

„Cože? Co se stalo? S tím PINem jsem si jen dělal legraci.“

„Ne, o to nejde.“ Žmoulala jsem na klíně účet. „Já jen… kdes byl tenhle víkend?“

„Ach, Pols. No tak. Mohli bychom přestat o mém víkendu mluvit? Nechme už mého vetchého otce ječícího na mou šílenou matku. Už jsem ti to řekl. No tak, pojďme domů.“

„Počkej,“ zastavila jsem ho a položila účet před něj na stůl. Hranou ruky jsem ho uhladila. „Vysvětli mi tohle.“

Sáhl pro něj, zdvihl ho a zamračil se.

„Předpokládám, že víš, co na něm je,“ pokračovala jsem. „Protože jsi tam tenhle víkend byl. Pil šampaňské. Hodně šampaňského. Jako nějaký… nějaký… rapper z videoklipu.“

„Ach…“ Jasper se zadíval na účtenku a odmlčel se. Pak si přidřepl vedle mě a vzdychl. „OK, OK, OK. Nebyl jsem doma. Byl jsem v Burfordu. V hotelu. Ale důvod, proč jsem tam byl a který jsem ti nemohl říct dřív, byl ten, že mi zavolal Barny a potřeboval, abych se o něj přijel postarat. Rozvádí se s Willy.“

„Cože?“

„Je to celé příšerně zamotané,“ řekl pořád vedle mě v podřepu. „Přistihla ho, jak ji podvádí.“

„S kým?“ Pomyšlení, že by Barny dokázal ne jednu, ale dvě ženy přesvědčit, aby s ním spaly, bylo skutečně šokující.

„Pšš.“ Ohlédl se přes rameno. „S nějakou ženou, kterou potkal v Londýně. Projela mu telefon.“

„Ale proč jsi mi to prostě neřekl?“ Neměla jsem daleko k slzám. Nemůžu brečet v baru The Electric.

„Posuň se,“ řekl, stoupl si a posadil se vedle mě. Vzal moje ruce do dlaní. „Slíbil jsem mu to. A nechtěl jsem ti lhát. A tak jsem si myslel, že bude nejjednodušší ho celý víkend opíjet. A pak bych ti to řekl v pravou chvíli.“

Po tváři mi tekla slza. Brečela jsem v The Electric. Byla jsem jedna z těch žen, které člověk vidí brečet na veřejnosti a je mu jich líto.

Jasper setřel slzu palcem a vzal můj obličej do dlaní. „Je mi to líto. Promiň, že jsem ti to neřekl. Promiň, že jsem byl tak vyhýbavý. Ale je to jeden z mých nejstarších kamarádů a… a…“ Odmlčel se. „No, potřeboval, abych to nikomu neříkal.“

Po tváři mi tekly další slzy.

„Pojď sem.“ Přitáhl si mou bradu k obličeji a políbil mě, slané slzy nám prosakovaly mezi rty. „A teď půjdeme domů. K tobě.“

Popotáhla jsem a sebrala svůj kabát. Cítila jsem úlevu, ale pořád jsem byla nejistá a zmatená zároveň. Měla jsem další otázky, jenže jsem se bála zeptat. Vzali jsme si domů černé taxi, ale ani jsme se nedostali ke mně do ložnice. Namísto toho se posadil na gauč, já stála před ním, rukama mi vklouznul pod sukni a stáhl mi kalhotky, přitáhl si mě na sebe a společně jsme se pohupovali, dokud jsme oba nevyvrcholili. Držela jsem ho kolem krku, Jasper mě kousal do ramene. Cítila jsem se trochu špatně, že tohle děláme na Joeově gauči, ale zase ne tak moc.

*

Všechno se změnilo následující den, ačkoliv začal jako kterýkoliv jiný den v kanceláři. Káva, čtyři sta třicet kalorií z muffinu, i když jsem si říkala, že si dám ovesnou kaši s dvěma sty kaloriemi, půl hodiny poflakování na internetu, během něhož jsem se pokoušela vymyslet vtip, který bych dala na Twitter, přemítání, kde je Lala. Zkontrolovala jsem telefon. Ne, neposlala žádnou zprávu. Nejspíš jí nezazvonil budík nebo ji bolelo ucho nebo tak něco.

Z Peregrinovy kanceláře přiletělo předvolání: „Polly, můžeš za mnou na chviličku zaskočit?“

Zavřela jsem Twitter, smetla si drobky kolem pusy a šla dál. „Co se děje?“

Peregrine vzhlédl od svého počítače. „Ach, Polly, dobré ráno.“ Zněl podivně formálně.

„Co se děje?“ zeptala jsem se nervózně. Dostali jsme se do nějakých právních obtíží? Přivolal snad můj článek o nejpohlednějším gynekologovi v Británii dopis od jeho právníka?

Peregrine otevřel ústa. Pak je zavřel. Pak je znovu otevřel. „No, jde o to, chci říct…“

A sakra. Představovala jsem si, jak gynekolog s výraznou čelistí a oblečený v bílém plášti žaluje Posh!. Přijdu o práci. Ačkoliv to mě alespoň přinutí si konečně hledat nějakou jinou.

„Co se snažím říct,“ pokračoval, „je to, že jsem dostal nějaké fotky. Nějaké obrázky od paparazzi. Podle všeho z tohoto víkendu. No a…“ Odmlčel se.

„Cože?“ zeptala jsem se. „Jaké fotky?“

Peregrine otočil svůj počítačový monitor ke mně a já se k němu naklonila.

Fotografie pořídili v šeru a zjevně z dálky, takže bylo poměrně těžké něco rozeznat. Byla na nich postava vysokého muže a ženy, brunety, jak se objímají před venkovskou hospodou. Šlo o to… Nevím, jestli jste někdy zjistili, že někdo, koho milujete, vás podvádí. Trvá jen pár vteřin si to uvědomit, když něco najdete – cizí kalhotky v posteli, textovou zprávu „náhodou“ nalezenou v jeho telefonu, zrnitou fotografii, na které líbá někoho jiného –, ale všechno se v těch prvních vteřinách zpomalí. Nebo dokonce zastaví. Nedokážete to zpracovat. Je to, jako by vám mozek stávkoval.

Já: Tohle by mi neudělal. To by nemohl.

Můj mozek: Tohle je dost pádný důkaz.

Já: Ale včera jsem s ním byla. Říkal, že mě miluje, když dnes ráno odcházel. Vlastně jsem v sobě ještě měla jeho sperma. Pravděpodobně ho v sobě ještě mám.

Mozek: Já vím. Je to hrozné. Ale věděla jsi, že s ním budou potíže. Vědělas to hned od začátku. Jen jsi zapomněla.

Já: Ano, ale jak mi tohle mohl udělat? Jak to vůbec mohl udělat? Když říkal, že mě miluje.

Mozek: Je to hajzl.

Já: Ne, není, miluju ho.

Mozek: I když se líbá s někým jiným? Podle všeho to byla pořádná pusa.

Já: Ano. Ne. Já nevím. Do prdele.

Zhruba nějak takhle se mi to honilo hlavou. Muž na fotkách byl nepochybně Jasper. Byly to jeho vlasy, jeho tvídový kabát. Ale kdo byla ta žena? Naklonila jsem se blíž. Ach bože! Najednou mi to došlo. No jasně. Byla to Celestia z focení. Celestia Pět-set-avokád Smytheová, ani trochu ctihodná, jak se ukázalo. Jasper byl tenhle víkend s Celestií. V Burfordu. Vypili všechno to šampaňské.

Narovnala jsem se a zatočila se mi hlava.

Peregrine si odkašlal. „Tak jsem jim řekl, že o ty fotky nemáme zájem.“

Mlčela jsem.

„A, ehm, nechceš si vzít na zbytek dne volno?“

Dál jsem mlčela.

„Jde o to, ta rodina, však víš. Vždycky jsem si myslel…“ Utichl. „No dobře, já si na chvilku odskočím,“ dodal. „Zůstaň tu, jak dlouho chceš.“ Vzhlédl k hodinám. „I když asi za hodinu mám schůzku, ale to se vždycky dá přesunout.“

Peregrine zmizel a já si stoupla. Dál jsem zírala na jeho monitor. Po tvářích mi začaly stékat slzy. No jistě. Samozřejmě se tohle muselo stát. Samozřejmě bych si ho nikdy nevzala. Samozřejmě to nemohlo mít šťastný konec. Nikdy to nemohlo dobře dopadnout. Vzpomněla jsem si na Lalina varování. Vzpomněla jsem si na Billova varování. Vzpomněla jsem si na Barnyho jízlivé poznámky o Jasperových přítelkyních. Cítila jsem, jak mi v hrudi bojují velké vlny smutku s neschopností uvěřit.

V hlavě se mi svářely hlasy. Kdybych byla opravdu, skutečně upřímná, necítila jsem se vždycky jen jako jeho letmý flirt? Vždycky bylo jasné, že skončí s někým naleštěným a zářícím, jako je Celestia, no ne? Až na to, že mi říkal, že mě miluje, a říkal, jak jsem jiná než ostatní ženy, s kterými kdy chodil. A pak jsem si vzpomněla na svou návštěvu hradu Montgomery před čtyřmi měsíci, kdy jsem tam přijela skeptická, s předpokladem, že to bude zmetek. Pohledný zmetek. Ale stejně zmetek. Jenže dokázal překonat mou obranu. Byla jsem pro něj celou tu dobu jen výzva? A když si potvrdil, že mě dokáže dostat, bylo po lovu. Šlechta miluje ten podělaný lov, ne? Jasper byl honicí pes a já liška. Chudák stará liška. A teď mě dostal.

Najednou jsem musela z té kanceláře ven. Věděla jsem, kde chci být, a tak jsem se rychle vrátila ke svému stolu, popadla kabelku a kabát a šla. „Musím jít,“ řekla jsem přes rameno Enid.

V uberu jsem napsala zprávu Jasperovi:

Už nikdy tě nechci ani vidět, ani slyšet.

Tak. To není zpráva složitá na pochopení. Pak jsem se opřela a rozplakala se. Z rádia prozpěvovala Nina Simone, což mě přimělo rozbrečet se ještě víc. Telefon mi začal bzučet v ruce. Ale nechtěla jsem mluvit. Doslova jsme si neměli co říct. Prožiju svou dramatickou chvilku na zadním sedadle uberu s Ninou Simone. Bylo to jako v té scéně z Rozumu a citu, když Marianne zjistí, že se Willoughby zasnoubil s tou bohatou ženou, protože ho odstřihli od jeho vlastního bohatství. Chtěla jsem jen ležet na zádech a brečet. V zrcátku jsem zahlédla řidiče, který se rychle podíval jinam. Prostě moderní verze té scény.

O dvacet minut později jsem zazvonila u dveří a otevřel mi Sidney. Při pohledu na můj obličej se okamžitě zatvářil vyděšeně.

„Ach, Polly, drahá, jste v pořádku?“

„Ne,“ zahuhňala jsem s plným nosem. „Rozešla jsem se s Jasperem.“

„Ach, chudinko,“ řekl Sidney, jako vždy mistr porozumění. „No, vaše matka je nahoře.“

„Díky.“ Otřela jsem si nos hřbetem ruky a vyšla po schodech.

Nahoře nakukovala máma do chladničky, zády ke mně. Neměla na hlavě šátek, takže vypadala jako malý holohlavý lupič rozhlížející se, co by mohl sebrat.

„Ahoj, mami,“ řekla jsem přes ucpaný nos.

Máma se otočila, s rukou pořád na dveřích chladničky. „Polly, co tady děláš? Co se proboha děje?“

„Jasper mě podvedl.“ Když jsem to řekla, znovu se mi zlomil hlas a vytryskla nová vlna slz.

„Ach, drahoušku, pojď sem.“ Máma rozpřáhla náruč. Hlava jí voněla pudrem.

Vzlykala jsem jí na rameni, mumlala slova, snažila se jí to vysvětlit.

„Vyspal… o víkendu… Celestií,“ blekotala jsem jí do ramene. Na pozadí jsem zaslechla cvaknutí konvice.

„Chce to pořádný hrnek sladkého čaje,“ prohlásila máma. „A pojď se sem posadit.“ Sedla si na gauč a poklepala na místo vedle sebe.

„Myslím, že vezmu Bertieho vykonat potřebu,“ oznámil nám Sidney.

„Byl bys tak hodný?“ zeptala se máma. „A vezmi s sebou prosím nějaké plastové sáčky. Má příšerný zvyk chodit na dlažbu před Costou.“

„Měla jsem to tušit,“ spustila jsem, když se máma otočila zpátky ke mně. „Všichni to říkali, no ne? ‚Je tak složitý‘, ‚má svoje mouchy‘, ‚špatné zprávy‘.“

„Trochu se ztrácím, Polly, lásko moje. Potřebuju, abys mi to řekla celé.“

O půl hodiny později stála máma u plotny a chystala oběd – svou verzi paelly (do které přidala plechovku palmových srdíček) – a já právě dokončila vyprávění novinek.

„No,“ řekla a pokukovala po hovězích bujónových kostkách Knorr, „myslím, že je to sprosťák a bude ti líp bez něj.“

„Ale jak ho přestanu milovat?“

„Ach, drahoušku. Mluvila jsi s ním?“

„Ne, to vážně nechci. Není důvod, ne?“

Máma pokrčila rameny a já sáhla do kabelky pro telefon. Čtrnáct zmeškaných hovorů od Jaspera, jedna zpráva Zavolej mi, další o deset minut později Promiň. Hajzl.

Také tam byl e-mail od Peregrina, který mi nabízel, že pár dní nemusím do kanceláře:

Polly, ve Španělsku jsou nové lázně, o kterých bych chtěl reportáž. Masáže, jóga, kávový klystýr a takové věci. Jmenuje se to Olive Retreat. Dej mi vědět a zařídíme to.

„Mami,“ řekla jsem a zdvihla k ní oči, „jak by se ti líbilo strávit pár dní ve Španělsku?“

16

O pár dní později, poté co doktor Ross udělil mámě svolení, že může letět, jsme dorazily do příletové haly v Malaze, kde jsem si všimla hubeného muže s povislým knírem a cedulí, na které byl nápis Olive Retreat a obrázek olivovníku.

„Mami, tamhle, to jsme my,“ řekla jsem a kývla jeho směrem. Tlačila jsem kufr a máma – už se zplihlým slamákem, aby si chránila hlavu – šla za mnou.

„Zdravím,“ řekla jsem, když jsem se k němu přiblížila.

„Vítejte, vítejte,“ odpověděl se silným španělským přízvukem. „Slečna Polly?“

„Sí,“ odpověděla jsem. To bylo víceméně všechno, co jsem se svou středoškolskou španělštinou zvládla.

„A slečna Susan?“ zeptal se.

„Slečna Susan, to se mi moc líbí,“ řekla máma. „A vy jste?“

„Já jsem Alejandro,“ odpověděl a maličko se uklonil, než od nás vzal kufr. „Teď půjdeme do Olive Retreat. Tudy prosím. Následujte mne, následujte mne.“ Vířil kolem s kufrem, jako by řídil závodní auto, a rychlým krokem se vydal k východu. Lidi se před ním rozestupovali jako před Mojžíšem.

„Jak je to daleko?“ zeptala se máma s nadějí v hlase o půl hodiny později na zadním sedadle taxíku. Stoupali jsme vysoko mezi kopce porostlé borovicemi a Alejandro vybíral zatáčky s jistotou olympijského šampiona v bobování.

„Není to daleko, slečno Susan. Jen dolů z toho kopce a pak přes město a na další kopec.“

„Po tomhle budeme relaxaci potřebovat,“ zamumlala máma a zavřela oči. Podívala jsem se na telefon. Tři zprávy od operátora vítající mě ve Španělsku. Nic dalšího. Skvělé. V tom útočišti stejně nebyl signál ani wifi, žádný kofein, žádný alkohol, žádný cukr, žádná pšenice, žádné mléčné výrobky, žádné maso. „Jen přirozený klid a mír, který vám pomůže zbavit se tlaků každodenního života,“ tvrdili. Ačkoliv pod záložkou Jak se k nám dostanete uváděli i souřadnice pro helikoptéry. Takže se dalo předpokládat, že klid a mír někdy narušovali bankéři přilétající dopřát svým játrům oraz.

Pár dní bez telefonu mi jen prospěje. Jasperovy fotografie se objevily dva dny předtím v onlinovém Daily Mail. Vím to, protože jsem dostala dva tisíce osm set deset zpráv od Laly, několik od Lex a zprávu od Billa, že ví, že mi možná není do řeči, ale můžu mu kdykoliv zavolat. Sama jsem se tomu vyhýbala, nechtěla jsem znovu prožívat to ponížení, mučivý smutek z toho, že bych ho znovu viděla. Že bych věděla, že je vyfotili, zatímco jsem byla v Norfolku na Lexině rozlučce, myslela na Jasperovy odpovědi ve hře, poslouchala, jak Lex plácá o mé svatbě na hradě Montgomery. Proč jsem se tím nechala pobláznit, proč jsem se nechala pobláznit Jasperem, přemítala jsem po milionté od chvíle, kdy jsem stála v Peregrinově kanceláři a dívala se na monitor jeho počítače.

Z pochmurného zasnění mě vytrhnul Alejandro, který najednou zabočil na prašnou cestu. „Tamhle, vidíte?“ Ukázal před sebe ke kopcům. „Už je vidět dům.“ Prst mu poskakoval nahoru a dolů, jak jsme sebou zmítali na cestě. „Budeme tam za pět minut,“ dodal.

O pět minut později zastavil před bytelnou kovovou bránou. Spustil okénko, vyklonil se a naťukal pár čísel, načež sebou brána trhla a pomalu se začala posouvat. Jakmile Alejandrovi připadalo, že je dost otevřená, projel jí se zkušeností a přesností – brána jen o pár milimetrů minula zrcátko.

„Bienvenidos, vítejte v Olive Retreat,“ pronesl a jel s námi po cestě až ke shluku kamenných domů, kde vypnul motor.

S úlevou, že jsme to zvládli, jsem otevřela dveře a vystoupila do odpoledního slunce. Obklopovaly nás desítky olivovníků klesající až dolů k nekonečnému bazénu v dolní části zahrady. Cikády kolem nás hlasitě cvrkaly a ztěžka oddechující Alejandro tahal naše zavazadla z auta.

Ve dveřích jedné z chatek se objevila rozložitá žena. Byla celá oblečená v bílém: bílá bavlněná halena přes bílé kalhoty a bílé espadrilky. Také měla bílý turban a z uší jí visely silné zlaté kruhy. Jak pospíchala, na každém zápěstí jí cinkaly zlaté náramky.

„Drahouškové, drahouškové moji, vítejte v ráji!“ zahlaholila a rozpřáhla ruce, aby mě rozdrtila na své hrudi. „Určitě jste měly příšernou cestu, chudinky, musíte být zničené.“

Pustila mne a natáhla paže po mámě, která pevně vystrčila ruku, aby si s ní potřásla.

„Já jsem Susan,“ řekla máma.

„Susan, moc vás tady vítám, máme obrovskou radost, že vás můžeme uvítat v Olive Retreat.“ Potřásla si s mámou rukou, byl to ale jen trik, protože tu ruku použila prostě jako páku a přitáhla ji do svěráku svého objetí.

„Já jsem Mary,“ řekla, když mámu pustila. „Teď mě následujte, ukážu vám vaše pokoje. Obě budete v téhle chatce, v Růženínové chatě, samozřejmě, protože růženín je kámen vztahů, božské lásky, živí a uzdravuje. Růženín je velmi důležitý.“

„A jak se jmenují další chatky?“ zeptala jsem se.

„Ta hned vedle je Ametystová pro duchovní rozvoj a také pro menopauzu.“ Mary se upřeně zadívala na mámu. „Potom Hematitová tam za ní, která úžasně odvádí negativní energie. A je na ledviny. Tamhle na konci je Chata měsíčního kamene, používá se na všechno kolem vnitřního růstu a hormonální rovnováhy. V našem malém útočišti nás může být až osm, ale tenhle týden je nás jen pět. Vy dvě a další tři na detoxikaci, kteří dnes odpoledne dokončí meditaci.“

Následovaly jsme Mary do Růženínové chaty – do malé obývací části s lososově růžovými stěnami, velkým světle růžovým gaučem a koženým křeslem pod knihovničkou. V rohu stála kamna na dřevo.

„Tak, tady můžete večer po masážích sedět a odpočívat, když budete chtít. Vyberte si z knihovničky něco ke čtení, dejte si šálek zázvorového čaje.“

„Rozkošné,“ řekla máma.

„A není tu wifi?“ Napadlo mě, že jsem se taky mohla prostě podívat.

Mary rozhodila rukama do vzduchu, až zlaté náramky zachrastily. „Ne, miláčku. Žádná wifi tu není. Žádné obrazovky a displeje. Jestli jste si přivezly notebooky, nechte si je, prosím, ve svých pokojích. Totéž s telefony. E-maily narušují detoxikační proces. Susan,“ pokračovala cestou do ložnice, „říkala jsem si, že by se vám mohl líbit tenhle pokoj, protože má koupelnu.“

Byla to bílá ložnice s otevřenými růžovými lamelovými dveřmi vedoucími ven do olivového háje. Nad postelí visela moskytiéra, uchycená po obou stranách světle růžového čela.

„Pokud chcete, je tady klimatizace, ale možná vám bude víc vyhovovat větrák.“ Ukázala ke stropu. „Klimatizace narušuje detoxikační proces, ale někteří lidé špatně snášejí zdejší horko.“

Došla ke dveřím a naplno je otevřela, aby dovnitř pustila víc slunce. „Osobně je většinou nechávám v létě otevřené, když spím. Tak, Polly…“ Vyšla z mámina pokoje a vešla do dalšího na druhé straně obýváku. „Tohle je váš pokoj.“

„Skvělé,“ řekla jsem a pohled mi padl na knihu s názvem Detox duše na nočním stolku.

„Jestli si chcete udělat trochu pohodlí,“ navrhla Mary, „přijďte dolů do hlavní budovy za deset minut. Představím vás ostatním a pak bude meditační gong.“

„Co?“ zeptala jsem se.

„Všechno se dozvíte,“ ujistila mě Mary a zakývala prstem.

Přesně o devět minut později, pro případ, že by mi znovu hrozila prstem, jsme sešly s mámou po cestičce olivovým hájem dolů k hlavní budově.

„Zdá se, že je to starý statek,“ řekla jsem mamce.

„Jak to všechno začalo? Jaký příběh má asi matka představená?“

„Mary? Nemám tušení. Měla jsem googlit cestou sem. Teď pochopitelně nemůžu.“

„Ne,“ řekla máma. „Nemám na telefonu ani čárku a řekla jsem Sidneymu, že mu pošlu zprávu, až dorazíme.“

Před hlavním vchodem do domu byl dvorek s malým jezírkem, zvonkohra slabě cinkala ve větru.

„Dobrý den…?“ pozdravila jsem nejistě do dlouhé bílé chodby. „Haló?“

„Boty dolů, boty dolů,“ ozvala se najednou za námi Mary. „V našem útočišti chodíme naboso.“

Zuly jsme si boty a nechaly je u dveří, kde se nad obrázkem pantoflí přeškrtnutých tlustou červenou čárou usmíval Buddha.

„Rychle vás tu provedu a pak se všemi seznámím. Nahoře je kuchyň. Tam budete vždy chodit na jídlo. Následujte mě, rychle vám ukážu, kde najdete čaj.“

Prošla chodbou a ukázala pod oblouk, kde na obrovské komodě stála elektrická várnice. Police byly přecpané krabičkami čaje. Po očku jsem si je prohlížela. Mátový, heřmánkový, rebarborový a zázvorový čaj, nejrůznější detoxikační čaje a čaje na dobrou noc. Dokonce i růžová krabička s ženským čajem. Vzala jsem ji do ruky a prohlížela složení.

„To je ajurvédský čaj,“ upřesnila Mary. „Zázvor, pomerančová kůra, smetánka a heřmánek. Trošička fenyklu. Lahodný. Velmi dobře vám vyladí hormony, Polly.“

„A pak tudy,“ pokračovala, vrátila se do chodby a zabočila vpravo. „To je naše učebna, kde budete mít zítra odpoledne přednášku o výživě. A tam za ní jsou masážní místnosti. Každý večer budete mít jednu masáž, různé druhy. Některé budou hloubkové, další thajské, některé shiatsu.“ Zadívala se mámě na břicho. „Uvažovala jste někdy o shiatsu, Susan?“

„Ehm, ne, nemyslím si,“ odpověděla máma.

„Je hrozně skvělá k rozhýbání pomalého metabolismu. Rozproudí energie, víte, takže napomáhá…,“ snížila hlas do hlasitého šepotu, „… pravidelnosti.“

„Aha, chápu,“ přitakala máma a položila si dlaň na břicho.

„Teď ale není čas na klábosení, musíme jít do studia. Hned naproti přes dvůr. Tudy.“ Proklouzla zase ven – cinkání šperků přehlušilo zvonky – a do předělané stodoly, jejíž jedna stěna byla skleněná a nabízela výhled na bazén. Na podlaze leželo pět karimatek a vepředu seděla se zkříženýma nohama žena s dredy v růžovém trikotu vedle něčeho, co vypadalo jako obrovský gong svolávající k večeři. Měl nejméně metr v průměru.

„Tohle je naše studio,“ oznámila Mary, „kde budete cvičit jógu, meditovat a možná jedno dvě další překvapení, která jsme pro vás připravili. Jako meditační koupel ve zvuku gongu. A tohle je Delilah, naše specialistka.“

Delilah se na nás z podlahy zářivě usmála. „Vítejte.“

„Zdravím,“ řekla jsem a nebyla si jistá, jestli to není příšerně londýnské podat jí ruku. „Já jsem Polly.“

„A já Susan,“ doplnila máma a i jí se ruka vznášela vedle těla.

„Namasté,“ odpověděla Delilah, spojila dlaně jako k modlitbě a sklonila hlavu.

Dveře za námi se otevřely. První vešla mladá štíhlá blondýna s tlustým černým obočím, které vypadalo jako nakreslené fixem. Pak Asiat ve středním věku následovaný silnou ženou středního věku s nepovedeným uličnickým sestřihem.

„Polly a Susan, tohle je Jane,“ ukázala Mary na blondýnu s tím obočím. „Pak je tu Aidar z Kazachstánu a Alison tam vzadu. Ahoj, všichni, tohle jsou Polly a její matka Susan.“ Plaše jsme se na sebe usmáli, až na Aidara, který šel k podložce a posadil se.

„Pšš, teď se všichni uklidněte,“ řekla Delilah a našlapovala kolem po špičkách, podávala nám přikrývky a malé polštářky. „Lehněte si na záda a dýchejte. Jen zhluboka nadechnout a zhluboka vydechnout.“ Předvedla to pro případ, že bychom nevěděli, jak dýchat. Hlasitě nadechovala nozdrami a pak vydechovala ústy.

Lehla jsem si, hlavu podložila polštářkem a skopla přikrývku, aby mi zakrývala nohy. Paže jsem si položila přes ni a rýžový polštářek si dala na oči. Voněl levandulí. Zhluboka jsem se nadechla. Na tohle se budu vážně pořádně soustředit. Nedovolím myšlenkám na Jaspera nebo kohokoliv jiného proniknout do mé mysli. Chtěla jsem jen dýchat a relaxovat. Znovu jsem se nadechla tak zhluboka, jak to jen šlo, a chystala jsem se vydechnout, když…

GONGGGGGGGGGG. Otevřela jsem jedno oko a zamžourala dopředu, kde Delilah stála za gongem s paličkou v ruce. „Prosím oči máme zavřené,“ řekla, když si mě všimla. „Jen nadechovat a vydechovat. Dovolte zvuku, aby zklidnil vaši mysl.“

GONGGGGGGGGGGGGGG, ozvalo se znovu. A znovu a znovu. Někdy jemně, někdy se to zrychlovalo do crescenda. Bylo docela těžké zklidnit svou mysl, když pár metrů od vašich uší probíhala bitva o Británii. Ale ležela jsem klidně, nadechovala a vydechovala. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Ať si ten bláznivý hipík nad námi klidně hraje na svůj hudební nástroj.

Za pár minut jsem byla ještě méně zklidněná kvůli chrápání po mé levici. Byl to Aidar, kterému se očividně podařilo svou mysl zklidnit natolik, že usnul. A jelikož jeho chrápání nabývalo na hlasitosti, přidávala i Delilah. Pomyslela jsem si, že je to určitě nejméně zklidňující sezení, na jakém jsem kdy byla.

Konečně to skončilo a já se po očku podívala na hodiny – pětačtyřicet minut kraválu.

„Vstávejte všichni pomalu,“ nabádala Delilah, sedící už zase se zkříženýma nohama vedle svého nástroje. „Meditační koupel ve zvuku gongu může být pro některé lidi dost intenzivní.“

Posadila jsem se okamžitě. Máma si sundala rýžový polštářek z očí. „No nebylo to dobré?“ zeptala se.

*

K večeři jsme každý dostali čtvrtinu lilku a pár listů kadeřávku zakápnutých tahini omáčkou. Aidar do kadeřávku podezíravě rýpnul nožem. Celestii by se tohle líbilo, pomyslela jsem si, než jsem se rychle pokusila vytěsnit ji z hlavy.

„Aidare, jestli to nechcete, vezmu si i vaše,“ navrhla Alison. Podal jí talíř.

„Co vás dvě přivádí?“ zeptala se a shrnula si kadeřávek na vlastní talíř, než Aidarovi vrátila ten jeho.

„Technicky vzato je to kvůli práci. Pracuju pro časopis a máme dělat recenze na místa jako tohle,“ řekla jsem. „Ale taky docela potřebuju pauzu.“

„Nedělám si legraci,“ přerušila mě Jane, „ale tohle je na to jedno z nejlepších míst. A já je zkusila všechny.“

„Všechny?“

„Jo. Zkusila jsem Mayrovu kliniku, víte – tu v Rakousku, kde musíte do každého sousta kousnout padesátkrát – a jela jsem do Green Pastures v Arizoně, kde deset dní jíte jen trávu.“

„Skutečně trávu?“

„Skutečně trávu,“ přikývla. „Bylo to peklo. A denně klystýr. Ale za celý život jsem se necítila tak čistá.“

„Podívejte se na nástěnku, kdy máte masáže,“ řekla Jane a mávla vidličkou k nástěnce za námi.

Byly na ní přišpendlené pohlednice a slogany jako Buď za všechno vděčný a Jakkoliv těžká byla minulost, vždy můžeš začít znovu. Uprostřed nástěnky byl list papíru s našimi jmény a vedle nich údaje o času a masážní místnosti. Já měla mít v sedm shiatsu masáž. „Mami, ty máš masáž taky dnes v sedm večer. Hloubkovou, v místnosti tři.“

„Skvělé,“ řekla máma. „Masáž, pak koupel a do postele. Asi není naděje na dobrou sklenku vína, předpokládám?“

Jane zavrtěla hlavou.

*

„Máte v žaludku hodně hněvu,“ řekla mi o hodinu později Isabel, moje masérka. Ležela jsem na dekách na podlaze masérny v tričku a teplákách a ona mě dlaněmi dloubala do břicha. „Potřebuju jen…“ Zatlačila ruce hlouběji, jako by se mi snažila dostat pod hrudní koš. „Tady to je. To vám trochu uvolní játra. Cítíte to?“

„Hmm…“

„Jestli vám nevadí, že se ptám, pijete hodně, Polly?“

„Ne. Ani ne. Chci říct, poslední dobou jsem to možná trochu přeháněla, protože jsem se s někým rozešla, ale…“

„Ach, to pak všechen ten hněv vysvětluje. Celý váš systém je opravdu plný hněvu,“ prohlásila a kroužila mi zase dlaněmi na břiše, až zabublalo. Obě jsme to slyšely. „Tady!“ zvolala Isabel jako nadšená porodní bába. „Vidíte? To je přesunující se energie.“

„Hmm,“ zamumlala jsem, „báječné.“

Další půl hodiny do mě dloubala, šťouchala a píchala – někdy i lokty –, zatímco moje břicho vydávalo další zahanbující zvuky.

„Promiňte,“ omluvila jsem se pokaždé, zatímco mi Isabel reorganizovala vnitřní orgány.

Nakonec mi vzala hlavu do dlaní. „Teď máte mnohem lepší energii, Polly. Dala byste si sklenku vody?“

„Ne, ne, nedělejte si starosti. Myslím, že se vrátím do pokoje a dám si sprchu, ale moc děkuju. Bylo to…“ Jaké bylo to správné slovo? „Neobvyklé.“

„Nemáte vůbec zač. Namasté,“ řekla Isabel, spojila dlaně a uklonila se.

„Dobrou noc,“ řekla jsem vážně, spojila jsem dlaně a také se uklonila.

Když jsem se vrátila do chatky, máma nebyla ve svém pokoji, a tak jsem napustila vanu v její koupelně. Vedle ní stála sklenice s koupelovou solí, pro jistotu jsem přihodila pár hrstí. Trochu očisty navíc nemůže uškodit. Napustila jsem vodu moc horkou, proto jsem znovu pustila kohoutek se studenou a pomalu se položila. Vyjekla jsem, když mě horká voda opařila na zádech.

„Polly, jsi v pořádku? Co tam proboha děláš?“ ozval se z pokoje mámin hlas.

„Promiň, mami, říkala jsem si, že si dám první koupel. Jaká byla masáž?“ zavolala jsem na ni.

„Báječná. Pěkně se pustil do zatuhlých míst na ramenou a krku.“

„On?“

„Ano, jeden Australan. S dlouhými vlasy. Když jsi tam, půjdu se projít dolů z kopce a zkusit, jestli nechytím nějaký signál.“

„OK, super, nebudu tu dlouho. Ještě tak deset minut.“

Slyšela jsem, jak za ní zaklaply dveře, a zdvihla jsem jednu nohu z vody, abych s ní zavřela studenou vodu. Nebudu nikam chodit kvůli telefonu. Budu si číst knihu o detoxikaci duše, co mám na nočním stolku, a usnu. Ačkoliv nakonec jsem se nedostala ani tak daleko. Vlezla jsem si do postele a usnula ještě před devátou. Muselo to být něčím v té koupelové soli.

*

Další ráno začalo brzy, lekcí jógy v 7.15. Máma stála ve studiu a pokoušela se dosáhnout si na špičky. Dostala se jen těsně pod kolena a znovu se narovnala.

Aidar seděl v rohu na své podložce a mnul si oči. Jane ležela na zádech, oči zavřené a nadechovala a vydechovala, jako by vykouřila krabičku denně. Alison se neobjevila. Posadila jsem se na svou podložku. Ohledně jógy jsem si nikdy nebyla moc jistá. Všechny ty podivné pozice à la štěkající drak a lidi v tričkách s nápisy jako láska a radost.

„Tak dobře,“ prohlásil blonďák s australským přízvukem, který prošel dveřmi. Měl na sobě tílko s nápisem DÝCHEJ. „Dobré ráno všem, začneme s pár dechovými cvičeními. Sedneme si na podložku a zkřížíme nohy.“

„Dobré ráno, Simone,“ řekla Jane, posadila se a věnovala mu zářivý úsměv. Všimla jsem si, že její top na cvičení měl docela dost hluboký výstřih.

„Dobré ráno, Jane, jak se máte?“

„Báječně, děkuji. Nejsem si jistá, že s námi dnes bude Alison. Není zrovna ranní práče.“

„To nevadí,“ řekl Simon. „Dobré ráno, Susan.“

„Dobré ráno, Simone,“ odpověděla máma. „Po včerejšku se cítím tak dobře.“

„To mi říkají všechna děvčata.“ Mrkl na ni. Ach bože.

„Promiňte, my se ještě neznáme.“ Podal mi ruku.

„Zdravím, já jsem Polly.“

Bylo to jako potřást si rukou se Samsonem.

„Polly, to je krásné jméno.“

„Díky,“ zamumlala jsem.

„Tak dobře, všichni se posaďte. Nohy zkřížené, oči zavřené. Hluboký nádech na pět. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět. Pak výdech na pět. Pět, čtyři, tři, dva, jedna.“

Byli jsme příšerná čtyřka. Já a máma jsme co pět minut vyprskly smíchy, protože se nám nedařilo stát na jedné noze víc než tři vteřiny.

„To nevadí, děvčata,“ řekl Simon, „jen to zkoušejte.“

Měl silné paže dřevorubce, napadlo mne, když jsem si přitáhla kolena k hrudi. V břiše mi zaburácelo, a tak jsem otočila hlavu stranou, abych se podívala, jestli to někdo slyšel.

Po hodině nám Simon řekl, abychom si lehli na zda. „Jednu nohu do vzduchu, prosím, další malé protažení podkoleních šlach před snídaní.“

Dala jsem pravou nohu do vzduchu. Simon ke mně došel, klekl si a zatlačil mi ramenem na zadní stranu stehna, aby ji natáhl dál. „Zkusíme to trochu prohloubit,“ pronesl.

Vzhledem k tomu, že jsem na sobě měla staré, pouštějící lycrové elasťáky s klínkem, které za ty roky zatuchle páchly jako chcíplá myš, vyvádělo mě to z míry. Ale samozřejmě jsem nic neříkala. Jen jsem se snažila soustředit na to, abych si neprdla. Měl tetování na bicepsu, něco hindsky, říkala jsem si.

„Co to znamená?“ zeptala jsem se a kývla k té paži, ve snaze překonat ticho a rozpaky z toho, že ten muž byl v čichatelné vzdálenosti od mé vaginy.

„To tetování? To je sanskrtská mantra,“ odpověděl. „Vyměňte si nohy.“ Položil mou pravou nohu a levou mi zdvihl do vzduchu.

„Co to znamená?“

„Kéž jsou všude všechny bytosti šťastné a svobodné,“ odpověděl Simon.

Ha, to určitě, pomyslela jsem si, zatímco mi tlačil na levou nohu ramenem. Je dost těžké cítit se šťastně a svobodně, když je člověku tak smutno, že se mu chce googlit, jestli někdo skutečně zemřel na zlomené srdce.

„Tak, lidi,“ prohlásil za pár vteřin, když pustil mou nohu dolů a znovu mrknul. „Je čas na snídani.“

*

Následující dva dny byly v podstatě stejné. Vstávat v sedm na jógu, snídaně zahrnující několik druhů ořechů, procházka po kopcích, další ořechy, další jóga, další debaty o pohybu střev, další meditace, další masáže. Závěrečné odpoledne jsme s mámou došly nahoru k chatce a posadily se před ní na skládací židle. Tedy já jsem si sedla na sluníčko a máma se posadila do stínu pod slunečník a ovívala se výtiskem časopisu Dáma.

„Jak ti je, miláčku?“ zeptala se.

„Jsem v pohodě, ale myslím, že se mi pálí ramena,“ odpověděla jsem, otevřela jedno oko a zamžourala na pravou ruku.

„Myslím pokud jde o Jaspera.“

„Aha.“ Na chvíli jsem se zamyslela. Po pravdě, vlastně jsem nevěděla. Můj mozek to ještě pořád zpracovával. „V pořádku. Chci říct, nesnáším ho. Ale myslím, že zároveň jsem do něj pořád trochu zamilovaná.“

„Ach, drahoušku, to se nezmění přes noc.“

„Co ale pořád nechápu, je, jak mohl říkat všechny ty věci, říct, že mě miluje a tak dál, a pak tohle udělat. Jak to někdo může udělat? Znovu a znovu nad tím přemýšlím. Prostě si to nedokážu představit. Neumím si představit, že bych šla s někým jiným. Jak to vůbec funguje?“

„Jsou prostě tak odlišní. Než my, mám na mysli. Jsi chytrá, talentovaná, nádherná dívka. A on je jenom… hloupý, pitomý kluk.“

„Je to zasranej debil.“

„No tak, nesnižuj se k vulgaritám, Polly, drahoušku,“ napomenula mě.

„No jo, mami, promiň. Ale důležitější je, jak se cítíš ty?“

„Jsem v pořádku, drahoušku,“ řekla a položila si výtisk Dámy na klín. „Bylo to zábavných pár měsíců, ne?“

„Jo,“ řekla jsem, „ale ty…“

„Já se cítím dobře,“ odpověděla pevně. „Začíná mi být mnohem líp. Už nejsem tak unavená.“

„To je dobře.“ Cítila jsem se provinile, že jsem kvůli Jasperovi tak vyváděla, zatímco máma brala rakovinu s takovým klidem.

„Polly, miláčku, někdy je těžké být sama,“ pokračovala máma, jako by mi četla myšlenky, „a je hrozné mít zlomené srdce, ale je to lepší než být s nesprávným člověkem. Nechceš si přece vzít toho nepravého.“

„Ale ty a táta…“

„Ne, ne! On pro mě byl ten pravý,“ pronesla zaníceně, „jen nás opustil trochu brzy, to je celé. A dokud se neobjevil Sidney, neexistoval nikdo, komu bych chtěla zasvětit život. Nikdy nic neobětuj. Ten pravý člověk bude pro tvůj život přínosem, o nic tě nepřipraví.“

Opřela jsem se o židli a přemítala, jestli ohledně mužů budu někdy tak moudrá jako moje matka. Bylo to tím, že jí bylo přes šedesát? Možná ano.

„Víš, co jsem si vždycky myslela?“ pokračovala a znovu si ovívala obličej časopisem.

„Hmm?“

„Vždycky jsem si myslela, že by pro tebe Bill mohl být ten pravý. Nakonec.“

Znovu jsem otevřela oči. „Cože? Bill? Ale no tak, mami. Ne. Odporné. Rozhodně ne. A stejně je s Willow.“

„Ale ta není ta pravá,“ namítla máma. „Je hrozně sladká, ale… No, nejsem si jistá, jestli je pro něj dost velká výzva.“

„No, koupili si psa, tak mám pocit, že už je ruka v rukávě,“ řekla jsem. Bill, no vážně. Možná blouzní ze sluníčka. Miluju ho, ale ne TAKHLE. Vím to od chvíle, kdy jsme byli teenageři. Bill byl ten kamarád, co vaší mámě nosil kytky a pokaždé zavolal, když to slíbil. Jeden z těch hodných hochů, což bylo naprosto výborné, pro někoho. Třeba pro Willow. Ale já vždycky chtěla víc než to. Vždycky jsem chtěla být láskou otřesená, pohlcená, zachvácená vášní a touhou, cítit bolest, když nejsme spolu. To přece byla pravá láska, ne? Ačkoliv, uvědomila jsem si, když jsem sahala pro opalovací krém, to bylo předtím, než jsem poznala Jaspera a byla skutečně otřesená láskou. Možná bych měla o zlomeček snížit svá očekávání pro příště, až budu mít někdy za pět set let přítele. Ve skutečném životě byly všechny ty citové turbulence dost náročné.

Prozatím jsem ale stejně s muži skončila. Dám si pauzu, nebudu si dělat starosti s tím, že jsem single a nemám na Lexinu svatbu doprovod. Možná mi španělský vzduch dodával sílu. Až se vrátím domů, budu se soustředit na hledání nové práce a možná se pokusím pít o trošku míň vína. Být zdravější. Začnu brát vitamíny. Budu jíst pětkrát denně, nebo to teď je desetkrát?

„Koupě psa neznamená, že se musí vzít, drahoušku,“ pokračovala máma ze své židle. „Což mi připomíná, jak se asi vede Bertieho žaludku?“

Při vyhlídce na rozhovor o Bertieho trávení jsem znovu zavřela oči.

„Každopádně na Lexině svatbě by mohl být nějaký fajn chlap,“ vedla si dál svou. „Nějaký Hamishův kamarád, kterého ještě neznáš.“

To znělo dost nepravděpodobně.

„Nikdy nevíš,“ dodala.

To lidi říkají pořád. „Nikdy nevíš.“ Jako byste měli někoho potkat, když si skočíte do obchodu pro bochník chleba. Nebo v autobuse. Nikdy jsem v autobuse nikoho neviděla žádat o ruku. Obvykle tam byli teenageři posílající jeden druhému erotické textovky nebo matky, které všem okolo narážely kočárky do kotníků.

„Ne, už žádní chlapi,“ zamítla jsem rezolutně, oči pořád zavřené.

Později toho večera jsem vylezla z vany, vyčistila si zuby a otřela na zamlženém zrcadle kolečko. Po čtyřech dnech, kdy jsem jedla jako lesní zvířátko, se mi alespoň zlepšila pleť, všimla jsem si. A zmizely mi tmavé kruhy pod očima. Navíc, když jsem se podívala na svoje břicho, bylo o kousek plošší. Což by mohlo pomoct tomu chuchvalci šatů, co si mám vzít na Lexinu svatbu.

*

„Užily jste si to?“ zeptal se druhý den ráno Alejandro a položil mou tašku do kufru auta.

„Ano, děkujeme,“ odpověděla jsem upjatě a nastoupila dozadu, kde už seděla máma, šátek držela v rukou a třela si hlavu.

„Cítím se o tolik líp, Polly, drahoušku,“ řekla. „Vypadám líp?“

Přikývla jsem, protože to byla pravda. Vypadala míň unaveně. „Jo, mami, vypadáš jako koťátko. Jako Sinead O’Connorová.“

„Kdo je to?“

„Irská zpěvačka.“

„Tu neznám. Ale koukej, můžeš mi podržet telefon a udělat jedno to… jak se tomu říká? Selfítko? Pro Sidneyho?“

*

Na letišti jsem poprvé po pěti dnech zapnula telefon a okamžitě začal vibrovat. Desítky nudných pracovních e-mailů, zpráva od Lex, která se ptala, jestli jsem mrtvá, zpráva od Billa, jestli bych mu mohla zavolat, pět milionů zpráv plných chyb od Laly.

„Sidney říká, že se s Bertiem spolu měli báječně,“ řekla mi máma v hale. „Dojdu si pro Daily Mail. Nechceš něco?“

„Půjdu s tebou. Potřebuju pero a nějaký papír.“

Rozhodla jsem se, že zpáteční let strávím sepisováním seznamu úkolů. V jehož čele bude najít si novou práci. Ale jakou?

A v letištním obchodě jsem to uviděla. Obálku Posh!, ze které se křenila Celestia ležící ve vaně plné avokáda. Zaplavila mne další vlna ponížení a při pohledu na její obličej se mi udělalo špatně. Už nikdy nesním žádné avokádo.

*

Ne že bych další ráno nadšeně vyskočila z postele při pomyšlení na návrat do Posh!.

„Brýtro,“ řekla jsem, když jsem vešla a nakoukla k Peregrinovi. Přemítala jsem, jestli se zmínil o Jasperovi.

„Ach, Polly, to je dobře, že jsi zpátky. Zrovna jsem dostal nápad. Můžeš se pustit do článku o novém morčeti hraběnky z Basingstoke?“

Lala se v kanceláři objevila asi tak o hodinu později. „Ach, Pols,“ vzdychla a objala mě. Byla nasáklá cigaretovým kouřem. „Chybělas mi. To s Jazem je mi líto. Není pro tebe dost dobrý, tak je to. A jestli chce chodit s tou nudnou starou Celestií Smytheovou, tak hodně štěstí. Na mou duši, jestli ho potkám o víkendu na tom večírku u Fotheringham-Montaguových, tak…“

Zatímco mlela dál, já sebou v duchu trhla při slově „chodit“. Jedna moje část chtěla vyzpovídat Lalu, co ví o Jasperovi a Celestii, ale věděla jsem, že by to nepomohlo. Dolovat z ní informace by bylo v podstatě duševní sebepoškozování.

A tak namísto mluvení o Jasperovi nebo vymýšlení otázek pro rozhovor o morčeti jsem strávila většinu rána v šatně s Legs, která objednala několikery boty, jež bych si mohla vzít na Lexinu svatbu.

„Je to jako pokoušet se pracovat s tou pšíšerou z hor,“ prohlásila Legs, když přede mnou klečela nad hromadou vyřazených bot, které se kolem povalovaly jako padlí vojáci.

„Jakou příšerou?“ zeptala jsem se.

„No víš, taková ta chlupatá, co nechává stopy ve sněhu.“

„Yetti?“

„Ano, to jsi ty.“

„Díky. A co tyhle?“ Ukázala jsem na krabici od Valentina s černými hedvábnými lodičkami.

Legs si vzdychla a sáhla pro krabici. „To by mohlo jít. Tak, chceme mluvit o Jasperovi, nebo mošná nechceme o něm mluvit?“

„Myslím, že k tomu není moc co dodat, Legs. Rozešli jsme se a…“

„Dobše, nebudeme o něm mluvit,“ řekla, „hajzl chlap.“

„Je to hajzl,“ potvrdila jsem, když mi podala jednu botu, abych ji vyzkoušela.

„Polly, musíš si navoskovat šlapadla.“

„Chodidla se tomu říká. Ne šlapadla.“

Seděly mi. Jen tak tak. Pochopitelně mi zablokovaly krevní oběh ve šlapadlech a během pěti minut po příchodu do kostela mi z nich naskáčou puchýře, ale co, prostě si hodím do kabelky pár náplastí Compeed.

*

„Joe mi řekl tu smutnou novinu,“ oznámila Barbara, když ten večer s nelibostí markovala mou jedinou polévku.

„Opravdu?“

„Měla byste se ho pokusit získat zpátky.“

Ignorovala jsem to a lovila v peněžence drobné.

„Žena potřebuje muže, Polly. A tenhle muž byl dobrý muž. Měl hrad.“

„Žena nepotřebuje muže, Barbaro,“ namítla jsem pevně, „a nebyl zase tak moc dobrý. Podvedl mě s někým jiným.“

„Ále,“ řekla a rozhodila rukama do vzduchu. „To je jen sex, Polly. Na tom nezáleží. Muži potřebují sex pořád, tak to prostě je. Když ještě byl Albert naživu…“

Rozhodně jsem nechtěla slyšet o Albertově a Barbařině sexuálním životě. „Už budu muset běžet, Barbaro. Musím se sbalit na kamarádčinu svatbu.“

„Měla by to být vaše svatba,“ volala na mě, když jsem odcházela.

*

„Díky, že ses s Barbarou podělil o novinky,“ řekla jsem nahoře Joeovi, který ležel na svém gauči a na hrudi mu balancoval talířek s toustem.

„Ptala se na všechny možné nemístné věci, jako kdy se zasnoubíš, tak jsem chtěl tu starou semetriku umlčet, než se vrátíš.“

„Nezabralo to,“ řekla jsem a vyklopila hráškovou polévku do hrnce.

„Ozval se?“ pokračoval.

„Ne-e. Myslím, že to vzdal.“

„Nemohla sis vzít nějakého snobského pracháče,“ prohlásil o pár minut později s pusou plnou toustu. Oči nespouštěl z televizního seriálu.

„Skutečně?“

„Ne. Možná je jednadvacáté století, ale aristokracie je pořád šílená. Špatné geny, špatný dech, příšerný vkus na oblečení.“ Polkl toust a smetl si drobky z hrudi na koberec. „To jen potvrzuje moje přesvědčení, že jsme měli mít revoluci a useknout jim všem hlavy.“

„Možná.“

„Žádné možná, nebyl pro tebe ani zdaleka dost dobrý, Pols. A to myslím vážně.“

„Díky, lásko.“ Nalila jsem si polévku do misky a posadila se na gauč s miskou na kolenou. „Víš co, pověz mi, co se zatím dělo v tom seriálu, jo?“

*

Později toho večera jsem ležela v posteli a projížděla všechny Laliny fotky na Instagramu, když mi na telefonu zabzučela WhatsApp zpráva od Billa:

Už se chystám poslat poštovního holuba, můžu se jen dohadovat, jestli se k tobě dostaly moje starostlivé zprávy. Nezajdeme v týdnu na večeři?

Uvědomila jsem si, že jsem mu ještě neodpověděla.

PROMIŇ, jasně. Ve čtvrtek? Nejspíš budu naživu. X

Na displeji naskočila Billova odpověď:

Skvělé. Jako obvykle. Rezervuju stůl pro 7. Spousta vína. Je to kokot. X

Položila jsem telefon na noční stolek a říkala si, že musím jít spát. Alespoň Bill nenapsal, že mi to říkal. Ačkoliv to si nejspíš schovává na čtvrtek.

*

„Objednal jsem lahev červeného,“ řekl Bill, když jsem dorazila ten týden k Italům.

„To je dobře.“ Posadila jsem se a sáhla po balíčku tyčinek.

„Jak to zvládáš?“

„Nedívej se na mě tak.“

„Jak?“

„Jako bych byla zraněné zvíře,“ vysvětlila jsem a chroupala tyčinku. „Jsem v pohodě. Měla jsem to tušit. Všichni mě varovali a tak dál.“

„Říkám snad něco?“

„Ne, ale vidím to na tobě, z toho, jak se tváříš.“

„Ne že by na tom záleželo, ale i když je mi tě líto, ulevilo se mi,“ pokračoval Bill. „On pro tebe nebyl ten pravý. Je mi fuk, jestli měl třeba sto hradů, stejně nechceš bydlet na hradě. V Yorkshiru. V Yorkshiru je hrozná zima.“

„Díky. Totéž říkal i Joe. Ale stejně jsem pořád trochu zmatená. Jak jsme se dostali od vyznání lásky k tomu, že s někým odjel na víkend. Ale asi…“ Odmlčela jsem se.

„Poslyš,“ reagoval, „chlapi jsou prostě divní. Lidi jsou vůbec divní, ale chlapi ještě víc. Kdoví proč to udělal. Ale nepřiváděj se k šílenství tím, že nad tím budeš dumat. Jenže to se líp řekne, než udělá, já vím.“

„Kdy se z tebe stal takový vztahový guru?“

„To nejsem,“ odporoval, „jen tě znám. Vím, že řekneš, že jsi v pohodě, ale v duchu si to budeš pořád dokola přemílat. Ale… do prdele s ním.“

„Tak na to si připijeme!“ Zdvihla jsem sklenku. Přiťukli jsme si a přišel číšník, abychom si objednali. Bill si dal jako obvykle extra pálivý americký hotdog a já svoje špagety carbonara.

„A jak se vlastně máš?“ zeptala jsem se.

„Dobře,“ odpověděl pomalu.

„Co?“ Něco jsem tušila.

„No, vlastně mám nějaké novinky.“

„A ty jsou…“

„Řekl jsem Willow, aby se ke mně nastěhovala.“

„Ach bože! Neděláš si srandu?“

„Ne!“ vyprskl smíchy. „Proč bych měl o tomhle žertovat?“

„Já jen… je to… chodíte spolu teprve kolik… šest měsíců?“

Zavrtěl hlavou. „Asi tak osm. A já vím, je to rychlé. Ale stejně u mě bývá a jsem s ní šťastný. Tak si říkám, proč vlastně ne? Natož v našem věku.“

Zamrkala jsem. Zaprvé „v našem věku“? Billovi bylo třicet, nebylo mu devadesát. A zadruhé, no prostě… páni.

„Jen… není to tak docela ta, se kterou jsem čekala, že skončíš,“ snažila jsem se znít rozjařeně.

„Ani já ne,“ přitakal s pusou plnou tyčinek. „Ale čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc mi to dávalo smysl. Teď jsme si pořídili Crumpet. A nechtěl jsem ti to říkat tak brzy potom co… no, to s Jasperem a tak vůbec,“ pokračoval, „ale pak jsem si uvědomil, že nás stejně příští víkend uvidíš na Lexině svatbě, takže…“

„Chlape, gratuluju,“ pronesla jsem a znovu zdvihla sklenku. Ale najednou jsem ucítila příval slz. Ach bože, Pols, už zase. Nemůžeš zase brečet v restauraci, říkala jsem si. To se snažíš trhnout rekord v počtu londýnských restaurací, ve kterých dokážeš udělat scénu? Ale bylo pozdě. Oči se mi zalily slzami a přetekly. Zase mi tekly slzy po tvářích. Do prdele, zatraceně.

„Pols? Co se děje?“

„Já nevím,“ řekla jsem zastřeným hlasem. „Promiň. Fakt jsem ráda, vážně. Asi jsem unavená. A naměkko. Já jen… ach bože, já nevím. Promiň.“

U stolu se objevil číšník a položil před nás talíře.

„Dáte si trochu parmazánu?“ zeptal se zvesela.

„Myslím, že v tuhle chvíli máme všechno, díky,“ odpověděl mu Bill, zatímco mně ukápla slza na špagety. Podal mi svůj ubrousek a pak vzal mou ruku do své.

„Možná by sis potřebovala vzít chvíli volno?“ zeptal se. „To všechno s Jasperem… a tvoje máma…“

„Teď jsem zrovna měla trochu volna,“ řekla jsem a vysmrkala se do ubrousku. „Myslím, že potřebuju novou práci.“

„Poslala jsi vůbec e-mail tomu mému kamarádovi, Lukovi? Kvůli těm webovkám?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Promiň, úplně jsem na to zapomněla. Chtěla jsem to udělat a pak mne Jasper úplně rozhodil.“ Znovu se mi zalily oči. Jak si můžu najít novou práci, když jsem takhle k ničemu?

„Tak co kdybys to udělala zítra?“ navrhl Bill. „Zmínil jsem se mu o tobě a rád by tě poznal. Podle všeho potřebují spoustu nových lidí na psaní.“

Popotáhla jsem. No tak, Polly, koukej se sebrat. „Jo, dobrý nápad. A děkuju.“

„Jasně, víš, že bych pro tebe udělal cokoliv. Nebo bys to měla vědět,“ ujistil mne. „A jak se vlastně daří mámě?“

„Dobře.“ Znovu jsem se vysmrkala. „Alespoň myslím. Má po poslední chemoterapii. Cítí se líp. Tak teď jen musíme nechat vyšetřit krev a ujistit se, že je to všechno pryč.“

„Uff,“ vydechl. „Tedy, ty jsi moje oblíbená Spencerová, ale Susan je za tebou dost těsně v závěsu.“

Usmála jsem se na něj pod oteklýma očima. „Díky.“

17

Cestou domů v autobuse, po večeři s Billem, jsem to znovu všechno přemílala sem a tam. Máma byla celé roky sama. Byla jsem naprosto schopná toho samého. Nepotřebuju s někým být. Zaměřím se na svou kariéru a Bill mě představí svému kamarádovi se zpravodajským webem. Ale pořád jsem měla uvnitř takový trošku nepříjemný pocit kvůli tomu, že se Bill sestěhuje s Willow. A nebyla jsem si jistá, jestli to bylo tím, že všichni moji přátelé dospívali a byli v životě o pár kroků přede mnou. Nebo proto, že jsem měla pocit, že Billa ztrácím.

Do sobotního rána, dne Lexiny a Hamishovy svatby, jsem na to nepřišla. Probudila jsem se v domě Lexiných rodičů v dobré náladě. Tedy, v přemýšlivé náladě, žádné ha ha. Moje nejlepší kamarádka se vdává, a já ani nemám doprovod. Ale moje nejlepší kamarádka si bere nesprávného člověka, přes všechna ujištění, jak ho miluje. V Rozumu a citu to takhle nikdy nebylo. Eleanor a Marianne si nakonec vzaly toho správného muže, ačkoliv Marianne byla pořád trošku smutná kvůli Willoughbymu. Ale rozhodně si nakonec vybrala toho pravého. Starého dobrého plukovníka Brandona s pěkným velkým domem. Kde byl můj plukovník Brandon, říkala jsem si. Bezpečný a spolehlivý plukovník Brandon s pěkným velkým domem. Nezdálo se, že by se jich po hospodách západního Londýna potloukalo kdovíkolik.

Vstala jsem z postele a vyhlédla oknem na trávník. Nebo spíš tam, kde by byl trávník, kdyby ho nezakrýval stan velikosti cirkusového šapitó. Lexini rodiče Pete a Karen žili ve velkém domě ze žlutého kamene dvacet minut od centra Oxfordu. Petovi se po roce 2000 ve městě „velmi zadařilo“ (kulantní vyjádření pro „nahrabal si“) a odešel do penze těsně předtím, než se všechno pokazilo. V současné době působil uvolněným dojmem muže, kterého netrápí nic zásadnějšího než hendikep v golfu. Lex byla jejich jediná dcera, takže kvůli téhle svatbě udělali první poslední.

Došla jsem k vedlejším dveřím Lexina pokoje a zatlačila na ně. Ležela na zádech a zírala do stropu.

„Brýtro.“

Podívala se na mě a posadila se na posteli. „Pols, dneska se vdávám,“ pronesla pomalu.

„Já vím. Dobře, že sis vzpomněla.“

„Chci říct…“ Zarazila se.

„Co?“

„Ne, nic, jen že je to můj svatební den. Není to divné?“

„Asi to je trošku divné. Na jednu stranu jsem ještě pořád překvapená, že už jsme dost staré, abychom směly řídit. V hlavě mi je v podstatě pořád asi tak patnáct.“ Odmlčela jsem se. „Na druhou stranu o tvojí svatbě mluvíme posledních šest měsíců a tam dole je zatraceně obrovský stan.“

Podívala se na svoje ruce. „Jo. Říkám si… asi je to normální, co? Probudit se ve svůj svatební den a připadat si divně?“

„Já vážně nejsem ta pravá, které se zeptat, ale jsem si jistá, že nejspíš jo. No tak, pojď dolů dát si kafe.“

Lex beze slova vylezla z postele a vzala z nočního stolku telefon. „Mám mu napsat zprávu?“

„Komu?“

„Hammymu.“

„Proč?“

„No, víš… jen abych zjistila, jestli si taky připadá… divně.“

„Ne,“ zamítla jsem pevně. „Jsem si jistá, že to nosí smůlu. Vážně, pojď se dolů nasnídat a začít den. Nejspíš je to tím vším očekáváním.“ Opravdu? Kdo ví, ale chtěla jsem kafe a měla jsem pocit, že tenhle typ předsvatební nervozity je spíš Karenina parketa než moje.

*

Dole seděli v županech u kuchyňského stolu Karen a Peteův bratr, kterého všichni znali jako strýčka Nicka. Karen jedla kiwi a uprostřed stolu byl obrovský talíř s croissanty.

„Drahoušku!“ zvolala, když jsme vešly do dveří, a vyskočila. „Pojď obejmout svou stařičkou matku. Moje dcera se vdává, no to je věc!“

Postavila jsem konvici na litinová kamna, zatímco Karen objala tichou Lex.

„Vyspali jsme se všichni dorůžova?“ zeptal se strýček Nick a vzal si croissant. Byl to bankéř, neměl žádné vlasy a měl úžasně velké břicho. Nikdy se neoženil, ale všichni ho zbožňovali, protože to byl ten nejlaskavější člověk v Británii.

„Tak nějak,“ odpověděla Lex a podívala se na Karen. „Mami, asi jsem trochu nervózní.“

„No jistěže jsi, lásko, dnes je tvůj svatební den. Já byla v ten svůj vyděšená.“

„Vážně?“

„Jistě, drahoušku. V sedm ráno ten den jsem vběhla do ložnice své matky a řekla jí, že to nezvládnu.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Lex. „A co potom?“

„Moje matka se na mě jen podívala a prohlásila: ‚Drahoušku, ženy z vesnice připravovaly květiny tři dny.‘ A bylo to.“

„Takže ty sis tátu vzala proto, abys nezklamala ženy z vesnice a jejich afrikány?“

„Vlastně to byly růže, Alexo. Ale ano, přesně tak. A podívej se na nás – pětatřicet let, a pořád toho praštěného troubu miluju.“

Pete si uměl vybrat chvíli, kdy vejít do kuchyně. V ruce měl vodítko na psa a na hlavě vínovou baseballovou čepici JP Morgan.

„Vezmu Daisy na procházku,“ řekl. „Chce se moje jediná dcera jít naposledy projít se svým otcem?“

„Já neumírám, tati,“ odpověděla, ale usmívala se, což jsem považovala za dobré znamení vzhledem k tomu, jakou hrůzu měla v očích před pár minutami v posteli. „Jistěže půjdu, jen počkej, skočím si něco obléknout.“

„Asi vás v tom nechám,“ ozval se od kuchyňského stolu strýček Nick. „Velmi nebezpečná věc, tyhlety procházky.“ Sáhl pro další croissant.

„Já si musím udělat nehty,“ řekla Karen. „Polly, všechno v pořádku? Nabídni si snídani, víš, jak to je. Budu nahoře.“

„Jasně,“ přikývla jsem.

„A Její Výsost se objeví tak za hodinu, předpokládám, a bude se dožadovat poloviny grapefruitu, ale bude se o sebe muset postarat sama.“

Karen tím myslela svou tchyni Fionu, která byla ve čtyřicátých letech modelkou – fotili ji Cecil Beaton, Cartier-Bresson a Man Ray. V jednadvaceti si vzala Peteova otce, diplomata, a vzdala se modelingu, aby měla děti. Ale od té doby se na každou událost ve svém životě připravovala, jako by ji každou chvíli měli povolat na focení. Karen její majestátnost pokaždé popuzovala, ale já ji měla ráda, protože s chutí vyprávěla historky o časech, kdy s Audrey Hepburn jely do Švýcarska na večírek. Nebo kdy s ní u večeře v LA flirtoval „chlapík od filmu“ Steve McQueen.

„Neboj, budu tady držet stráž u croissantů,“ prohlásil strýček Nick, který zůstal u kuchyňského stolu.

O pár minut později se znovu objevila Lex v soupravě do tělocvičny. „Tak, tati, můžeme jít.“ Vyšli ven, Karen zmizela nahoře a já si sedla ke kuchyňskému stolu a vzdychla.

Strýček Nick zdvihl obočí.

„Copak? To byl velmi těžký povzdech.“

Usmála jsem se na něj a natáhla se pro kávu. „To neměl být, přísahám.“

Přisunul ke mně talíř s croissanty. „Víš, každá se nemusí vdát ve stejnou chvíli. Možná to vypadá, že celý svět utíká do kostela, ale někteří lidé se bez toho docela dobře obejdou. Dokonce ještě líp, troufám si říct.“ Mrknul na mě. „Ale nikomu neříkej, že jsem ti to řekl.“

Usmála jsem se na něj a sáhla pro malinový džem. „Díky, strýčku Nicku. Ty jsi chlap, škoda že se nemůžeme vzít.“

„Nesmysl, drahoušku. Jsem pro tebe moc tlustý, to by bylo jako vzít si Jindřicha VIII. na sklonku života. Nechutné. Podej to máslo.“

*

Kolem půl třetí se Orsino, jeden ze dvou malých mládenců, kterého jsem měla na starost, pozvracel na svou lakýrku. Opatrně jsem mu ji zula a stála u dřezu, kde jsem se snažila kouskem kuchyňského papíru odstranit malé hrudky zvratků kolem stříbrné přezky. Řekla jsem čtyřletému Orsinovi a jeho tříletému společníkovi Wolfovi, aby klidně seděli na gauči v rohu a dívali se na mém telefonu na Prasátko Peppu.

Orsino byl Hamishův kmotřenec, Wolf jeho synovec. Byli oblečení jako miniaturní komorníci z osmnáctého století. Béžové krátké kalhotky, bílé punčochy, bílé košile s nabíraným krajkovým límcem a přes ně dlouhé modré fráčky.

Venku zajel před hlavní vchod rolls-royce a šofér ho obcházel a leštil hadříkem.

V kuchyni se objevil Pete. „Myslím, že bychom se měli vydat na cestu, co myslíš, Pols?“

Podívala jsem se na kuchyňské hodiny. „Nepanikař, máme ještě tak dvacet minut. Ostatní zatím ani nevyrazili.“

Těmi ostatními jsem myslela Karen, Fionu a strýčka Nicka, který seděl venku před vchodem na lavičce a dával si svůj první doutník. Karen byla nahoře s Lex, která našla ztracenou odvahu a pila v matčině ložnici šampaňské, zatímco jí připínali závoj.

„Máš pravdu. Dám si radši sendvič. A co vy dva?“ Podíval se shora na hlavičky Orsina a Wolfa, kteří ho ignorovali a dál zírali do mého mobilu.

„Prima,“ řekl Pete, aniž by se obracel k někomu konkrétnímu. „Myslím, že se půjdu přesvědčit, jestli Nick ví, kam má jet.“

Zaostřila jsem na maličkou lakýrku v ruce. Vypadala dobře. Smrděla strašně.

„Tumáš, Orsino, nandej si to, ať jsme připravení.“ Orsino beze slova zdvihl levou nohu, abych mu nasadila botu.

„Ne, tu druhou,“ upozornila jsem ho. Zdvihl druhou nohu, aniž by spustil oči z Prasátka Peppy.

Postavila jsem se a zahlédla se v kuchyňském zrcadle. Začaly mi krepatět vlasy, purpurové šaty mi byly příliš těsné kolem pasu, takže kdykoliv jsem si sedla, dělala se mi nepěkná pneumatika, a měla jsem podezření, že kosmetička Michelle svůj talent zdokonalovala u místní pantomimy. Tváře jsem měla jasně růžové, a když jsem se pokoušela je otřít, zrudla jsem ještě víc. Vypadala jsem jako gejša, ne jako družička.

Pak jsem nad sebou zaslechla zavrzat prkna, což znamenalo, že se svatební veselí dávalo do pohybu. První do kuchyně přišla Karen. Nakonec se rozhodla pro světle modré šaty a kabátek od Caroline Charlesové. „Trošku výstřih, ale ne takový, aby všichni propírali, jaká je matka nevěsty běhna,“ okomentovala je a postavila na dřez dvě prázdné flétny od šampaňského. „Kde je Pete?“

„Venku se strýčkem Nickem, aby se ujistil, že ví, kam jet.“

„Proboha! Vždyť je kostel pět minut odsud. A stejně s ním v tom zatraceném autě budu.“ Vystrčila hlavu z kuchyňského okna. „Pete, Nicku, prosím, okamžitě do kuchyně! Lex jde dolů.“

„A kde je Fiona?“ zeptala se, když zavírala okno.

„Neviděla jsem ji.“

„Já tu zatracenou ženskou zaškrtím,“ řekla Karen a vracela se ke schodům.

*

Ten okamžik, kdy Pete uviděl Lex, mě dostal. Sešla dolů po schodech, šaty šustily, jak se otíraly o sloupky, dole se zastavila.

„No teda…,“ vydechl Pete, který stál ve dveřích kuchyně a pohrával si s manžetovými knoflíčky. Oči se mu zalily slzami a nedokázal říct nic víc. Vehnalo mi to slzy do očí.

Měla šaty ze svatebního salonu ve Wimbledonu. Bílé s malými rukávky a přiléhavým krajkovým živůtkem převázaným v pase tenkým páskem. Dolů spadala dlouhá hedvábná sukně. Závoj ze stejné látky jako živůtek táhla za sebou. Vybavila se mi ta rána na univerzitě, kdy jsme se budily s očními linkami rozmazanými po obličeji, v kalhotkách oblečených naruby a s vlasy, jako bychom šly na konkurz Sex Pistols.

„Ať ti neumažu oblek make-upem,“ řekla Lex Petovi, když ho objímala.

„Tím se netrap, drahoušku. Musíme se ale vydat na cestu. Tvoje matka bude šílet, když nebudeme v kostele za deset minut.“

„Už odjeli?“

„Ano,“ odpověděl Pete. „Díkybohu!“

„Já se postarám o tyhle dva,“ řekla jsem a podívala se na Orsina a Wolfa, pořád na gauči, zabrané do Prasátka Peppy. „Kluci, vstáváme, je čas jít do kostela.“

Venku na cestě čekal šofér vedle rolls-royce. Za ním stál velký černý mercedes pro mě a mládence. Pod dřezem jsem vytáhla plastovou tašku M&S pro případ, že by se Orsino rozhodl poblinkat si i druhou botu.

„Nastupovat,“ strkala jsem je do auta.

Vedle nás nakládal Pete Lexinu vlečku do rolls-royce tak opatrně, jako by manipuloval s granátem. Pak nastoupil a auto se zvolna rozjelo. Následovali jsme ho.

„Můžeme se dívat na Prasátko Peppu?“ zeptal se Orsino.

„Ne, mohlo by se ti zase udělat špatně,“ odmítla jsem rázně. Orsino a Wolf měli jít uličkou v kostele jako první, ale před kostelem dostali trému, a tak to nakonec dopadlo tak, že jsem šla já, z každé strany jsem za lepkavou ručičku vedla jednoho malého chlapečka a za námi se vznášel odér zvratků. Ale stejně se na nás nikdo nedíval, protože následovala Lex s Petem.

Dívala jsem se na Hamishe stojícího vepředu, který se neotočil, dokud jsme s chlapci nedošli ke své lavici. Nervózně se na mě usmál, pak se otočil, aby se podíval na Lex, a do očí se mu začaly drát slzy. Alespoň se mi to zdálo, jenže v tu chvíli mě Wolf zatahal za šerpu. „Chce se mi čůrat,“ řekl.

„Wolfe, budeš to muset vydržet. Koukej, už jde Lex. Že jí to ale sluší?“

„Ale já opravdu musím čůrat.“

„Koukni na její kytici? No není nádherná? Tumáš, hraj si s tímhle.“ Podala jsem mu tištěný program obřadu a doufala, že čtyřletého kluka zaujme čtení chvalozpěvů.

„Drazí bližní,“ zahřímal vikář John, který vypadal na šest set let a z uší mu rašily chlupy. Swiftovi chodili do tohohle kostela o Vánocích a Velikonocích už roky. Ačkoliv vikář John nedávno Lex na předsvatební přípravě s Hamishem šokoval prohlášením, že pokud si není svým snoubencem jistá, on je pořád volný. „Myslím si, že žertoval,“ řekla mi poté, „ale kdoví.“

A pak došlo na patriotickou píseň, při které za námi Pete burácel jako velšský chórista.

„Pořád potřebuju čůrat,“ oznámil Wolf, když jsme se posadili a strýček Nick se zvedl, aby předčítal.

„Můžeš to vydržet? Ještě chviličku? Koukni, strýček Nick nám něco bude vyprávět,“ kývla jsem k řečnickému pultíku.

„A největší z nich je láska,“ odříkával strýček Nick o chvilku později a přes brýle se vážně díval na Lex a Hamishe.

„Zatraceně není,“ brblala jsem si pro sebe.

„Cože?“ zašeptal Wolf a zdvihl ke mně oči.

„Nic, neboj. Už to skoro bude, pak můžeme jít domů a dát si něco k pití,“ zašeptala jsem.

Pak se vikář John postavil kvůli proslovu, který jsem poslouchala jen napůl, protože jsem přemýšlela, jaké jednohubky asi budou na recepci. Nevyhnutelně s uzeným lososem. Možná maličké hovězí yorkshirské pudinky. Možná nějaké sýrové tartaletky?

Maličká ruka mi poklepala na koleno a já se znovu podívala na Wolfa. „Já vážně musím čůrat.“ Po tváři se mu kutálela maličká slza.

Ach bože. Vzhlédla jsem k vikáři Johnovi a pak se podívala na konec naší lavice. Došlo mi, že bych mohla proklouznout po straně a pak dozadu ke dveřím. Smí se na hřbitově čůrat?

„Orsino,“ zašeptala jsem a podala mu svůj telefon. „Zůstaň tady a potichu se dívej na Prasátko Peppu. Vrátíme se s Wolfem za minutku.“

Vzala jsem Wolfovu maličkou dlaň do své a přikrčená ho vedla na konec lavice. Pak jsem po špičkách a maximálně potichu našlapovala k zadním dveřím. Cítila jsem na sobě všechny pohledy. Dveře zarachotily a zavrzaly, když jsem je otevřela. Do prdele. Začala jsem se ze všeho toho stresu potit. Moje biologické hodiny nebyly nikdy víc potichu.

„Rychle, Wolfie, kalhoty dolů a vyčůrej se hned tady,“ řekla jsem a krčila se za starý náhrobní kámen. A v tu chvíli jsem za sebou zaslechla známý hlas.

„Pols,“ řekl a já se otočila.

Byl to Jasper.

„Jaspere! Co tady… Proč jsi…?“ Byla jsem tak překvapená, že ho vidím tady, na Lexině svatbě, že mě nenapadlo nic dalšího, co bych řekla.

„Jaspere, vážně, co tady děláš?“ zeptala jsem se hlasitěji. Ještě pořád jsem se krčila vedle Wolfa, který čůral všude po náhrobním kameni.

„Polly, je mi to tak líto. Tak strašně moc líto, jen ti to chci vysvětlit,“ začal. Měl na sobě oblek, ale bez kravaty. A mumlal.

„Jsi opilý? A proč na sobě máš oblek? Už nejsi zvaný, Jaspere. Co to děláš? Proč jsi tady?“

Překvapeně se podíval na svoje oblečení. „Nestarej se o můj oblek. Chybělas mi.“

„Jak ses sem dostal? Ty jsi řídil?“

„Ne, vzal jsem si uber. Fajn chlapík… jmenoval se… no, už si moc nepamatuju, jak se jmenoval, ale přivezl mě.“

„Z Londýna? Proboha.“

Jasper zavrtěl hlavou. „Polly, miláčku, soustředíš se na špatné věci. Koukni, jsem tady. Mám tady být. Jsem tvůj doprovod. Tak můžeme si promluvit? Ani jsme si nepromluvili a já potřebuju…“

To, co následovalo, se seběhlo tak rychle, že mi několik vteřin trvalo, než jsem si uvědomila, co se vlastně děje. Jako by se zpoza mě vynořila raketa a Jasper byl najednou v trávě a zápasil. Ozývalo se vrčení. A pak jsem si uvědomila, že to nebyla žádná raketa. Byl to Bill.

„Ty jsi ale takovej kokot!“ řval.

„Co to děláš? Slez ze mě,“ vřeštěl Jasper.

Bill ho popadl za vlasy.

„Nesahej mi na vlasy!“ křičel Jasper, který Billa popadl za kravatu.

„On mě chce uškrtit!“ křičel Bill.

Stála jsem nehnutě a nevěděla, co dělat. Zburcovat někoho a riskovat, že zničím svatební obřad? Nechat je si to vyřídit?

„Neboj, Wolfie,“ řekla jsem a pomohla chlapci natáhnout kalhoty. Znovu jsem ho vzala za ruku. „Oni jen… zápasí.“

Stáli jsme tam s Wolfem a tiše pozorovali ty dva, jak se válí v trávě mezi náhrobky. Jasper se pokusil Billa praštit, ale minul a narazil pěstí do země. Bill popadl Jaspera za límec a roztrhl mu košili.

„Tohle je hodně drahá košile!“ křičel Jasper.

„SUPER,“ zařval Bill.

„To STAČÍ,“ vstoupila jsem do toho. „Oba vstaňte.“

Ignorovali mě a prali se dál. Pak se Jasperovi podařilo uštědřit Billovi ránu do obličeje. „Říkal sis o to,“ utrousil.

A pak se najednou z kostela vynořil strýček Nick, vstoupil do potyčky a odtáhl Billa od Jaspera.

„Že se nestydíte,“ řekl jim, „no jen se na sebe podívejte.“

„Promiň,“ řekl Bill a oklepával si kalhoty. Krvácel mu ret.

„Promiňte, pane,“ dodal Jasper. „Ale, Pols…“

„Nechci to slyšet.“

„Potřebuju s tebou mluvit,“ namítl Jasper chabě.

„Ne, nepotřebuješ,“ odmítla jsem. „Jdi domů. Neměl bys tu vůbec být.“

Jasper se na mě podíval překvapeně. „Ty dáš přednost jemu? Přede mnou?“

„Nedávám přednost nikomu. Oba jste šílenci, ale ty musíš jít domů dřív, než úplně zničíš tuhle svatbu. Hned.“

„Jak se dostanu domů?“ zeptal se. „Nechal jsem řidiče odjet a jsem uprostřed venkova. No tak, Pols.“

„Nezkoušej na mě žádné no tak, Pols. Je mi to jedno.“

„Bille, vrať se do kostela. I ty, Polly. Zavolám vám taxi,“ řekl strýček Nick směrem k Jasperovi.

Jasper se na mě ještě jednou podíval. Dívala jsem se na druhou stranu.

„Pols,“ oslovil mě Bill.

„Bille, ani od tebe nechci nic slyšet. Celá takhle věc je…“ Chtěla jsem říct šílená, ale tohle bylo víc. Podívala jsem se na Billa. Ret mu pořád krvácel. „Musíš si dát obličej do pořádku.“

„Tak ti tedy pěkně děkuju. Šel jsem se podívat, jestli jsi v pořádku, pak jsem bránil tvoji čest a…“

„Bille,“ přerušil ho strýček Nick a podal mu kapesník. „Vezmi si to a jdi dovnitř.“

Bill si vzdychnul. „Tak dobře.“ Sáhnul si na ret. „Vážně to bolí. Ten chlap je magor.“

„A vy,“ podíval se strýček Nick na Jaspera, „můžete jít se mnou a společně počkáme venku, než přijede vaše taxi.“

„Pols…,“ zkusil to Jasper ještě jednou. Ale vzala jsem Wolfa za ruku a šla zpátky do kostela.

Našlapovali jsme s Wolfem po špičkách zpátky podél lavic do naší řady, kde seděl Orsino, pořád pohroužený do mého telefonu. Posadila jsem se co nejtišeji a Lex na mě upřela tázavý pohled ze svého místa, zatímco vikář John – očividně nevyrušeně – pokračoval ve svém proslovu. „Všechno OK,“ artikulovala jsem mlčky.

Seděla jsem a snažila se zpracovat tu scénu venku. Bylo to zlé, jestli jsem mu chyběla, říkala jsem si. Byl otravný. To je tedy pěkný doprovod. Bože, vážně v pravou chvíli. Lhal sám sobě, když si myslel, že ho tady ještě chci.

Lex a Hamish se postavili kvůli té části o lásce a cti. Pak se mu pokusila narvat na prst snubní prsten a chichotala se. Shromáždění se zasmáli takovým tím zdvořilým způsobem říkajícím: Není to ten nejlepší vtip na světě, ale smějeme se, abychom byli zdvořilí a protože jsme Britové a nevíme, jak jinak odlehčit společenské napětí, když snubní prsten pořádně nesedí.

„A teď, Alexo, opakuj po mně. Já, Alexa Jennifer Swiftová si beru Hamishe Jamese Thomase Wellingtona za svého manžela.“

Lex odříkala svoje slova, Hamish ji vzal za ruku a navlékl jí prsten. Pak si ho sama sundala a podala mu levou ruku, protože jí ho navlékl na pravou. Shromáždění se zase stejným způsobem zasmálo.

„Báječné,“ prohlásil vikář John. „A teď vás prohlašuji mužem a ženou, můžete políbit nevěstu.“

Když se plaše políbili, zašuměl kostelem potlesk a ozval se jásot.

„A teď se všichni postavíme k poslednímu chvalozpěvu,“ řekl vikář John, když varhaník zahrál úvodní tóny Jeruzaléma. Bože, chci skleničku šampaňského, pomyslela jsem si. Pořádně velkou sklenici. Takovou tu sklenici na šampaňské, v jaké se nakrucuje Dita Von Teese.

Posadili jsme se k závěrečným modlitbám a požehnání a já se po očku podívala po chlapcích, kteří pořád sledovali obrazovku mého telefonu.

„Pojďte,“ řekla jsem, vzala si telefon a hodila ho do kabelky.

„Proč?“ zeptal se Orsino.

„Protože je čas vrátit se domů na oslavu a přípitek.“

O půl hodiny později byl v domě zmatek. Auta blokovala příjezdovou cestu, číšníci nosili do stanu jeden podnos s vysokými sklenkami šampaňského za druhým a já se pořád snažila předat Wolfa jeho matce.

„Focení, Polly, focení,“ řekla Karen. „Honem, šup šup do salonku.“ Byl z ní hotový Stalin.

Fotograf Pierre stál v salonku na židli a vydával pokyny.

„Vy, drahoušku,“ ukázal na strýčka Nicka, „vy musíte jít dozadu.“

„Ach, malí chlapci,“ podíval se na Wolfa a Orsina. „Ti musí být tady, vepředu.“ Ukázal na koberec před Lex a Hamishe, a tak jsem směrovala své stádečko na podlahu.

Usmála jsem se na Lex. „Úplně záříte, paní Wellingtonová.“

Zamračila se na mě. „Co se tam venku stalo? Co je s Billem? Viděla jsi ho dnes?“

„Ehm, ano, krátce.“ Pomyslela jsem si, že v tuhle chvíli není nutné zabíhat do detailů. „Proč?“

„No, máma říkala, že je sám.“

„Sám?“

„Bez Willow,“ dodal Hamish.

„Nevím, co se děje, ale celý zasedací pořádek je kvůli tomu v háji,“ řekla Lex a strčila si pramen vlasů za ucho.

„To bude dobré, tvoje matka se o to postará, nevyšiluj,“ řekl Hamish.

„VŠICHNI NA MÍSTA, PROSÍM,“ zavolal Pierre, stojící pořád na židli.

„Vy,“ dodal a podíval se na mě, „vy jste její, no, jak se tomu říká, družka?

„Cože?“ nechápala jsem.

„No, družka, chápete, kamarádka-družka Alexy,“ vysvětloval Pierre.

„Má na mysli družičku,“ syknul za mnou strýček Nick.

„Ano, družička, to jsem myslel. Stoupněte si vedle Alexy, prosím.“

Vmáčkla jsem se za Lex.

„Krása, krása. Teď se všichni dívejte přímo do mé čočky a řekněte sýr,“ nařídil Pierre.

„SÝÝÝÝR,“ zařvali Orsino s Wolfem, svalili se na bok a společně se rozesmáli.

*

Po focení jsem potřebovala tři věci, a to v tomto pořadí:

1. Vrátit Wolfa matce.

2. Něčeho se napít.

3. Najít Billa.

Wolfova matka se schovávala v kuchyni, a tak jsem jí ho rychle strčila. Říkala jsem si, jestli už náhodou nedošly jednohubky. „Uvidíme se ve stanu,“ dodala jsem.

Pak jsem hlavním vchodem vešla do stanu a rozhlížela se uvnitř. Dvě stě hlav do sebe lilo šampaňské a rozhlíželo se po číšnících s podnosy. Sledovala jsem, jak se v rohu objevil číšník s něčím – zamžourala jsem, možná to byl tuňákový tatarák – a hrozen lidí se na něj vrhnul jako hyeny. Když se číšník znovu vynořil v mém zorném poli, vypadal, jako by šel z války, a podnos měl prázdný.

„Polly!“ ozval se vedle mě jakýsi hlas. Otočila jsem se. Byla to paní Maloneyová, naše stará učitelka ze střední.

„Paní Maloneyová!“ vyhrkla jsem, když mě přitáhla k sobě, aby mě objala. Vypadala jako královna Viktorie – malá, s drdolkem vyčesaným úplně nahoře na hlavě a impozantním poprsím, které za mladších let mohlo zdobit příď lodi.

„Chyběly jste mi, holčičky. Že vypadala znamenitě? A ty, drahoušku, kdy bude tvůj velký den?“

„Obávám se, že v dohledné době to nebude,“ odpověděla jsem a zoufale se rozhlížela po podnosu se šampaňským.

„Žádný muž na obzoru? Pořád vypadáš tak rozkošně. Ztratila jsi tu dětskou oplácanost!“

„To je od vás tak milé. To z toho všeho sexu, co si užívám. Ale nikoho z nich si nechci vzít…“

Drdol paní Maloneyové se zachvěl.

„Nebude vám vadit, když si půjdu sehnat pití? Nutně potřebuju skleničku šampaňského! Uvidíme se u oběda,“ řekla jsem. Bylo to ošklivé, já vím, ale měla jsem nízkou hladinu cukru a nebyla ta pravá chvíle na vzpomínaní se svou starou učitelkou.

„Polly, tady jsi,“ prohlásila Karen, jen co jsem se otočila.

„Musíme teď trošku pohnout se zasedacím pořádkem, protože Billova Willow nepřišla a sestřenici Mabel se ráno udělalo mdlo a nezvládla se sem z Birminghamu dostat. Nevadilo by ti najít svatební organizátorku, tu s těmi deskami a takovým přísným sestřihem, a říct jí, aby ty dva stoly přeuspořádala? Zatraceně kdybych si jen vzpomněla, které to byly. Prostě ať je vyřadí a přerovná příbory a všechno ostatní. Promiň, že tě o to žádám, ale musím představit vikáře Johna Peteově matce.“

„Jasně,“ ujistila jsem ji a sklenka šampaňského se mi čím dál víc jevila jako zázrak na poušti.

Vypochodovala jsem ze stanu a obešla ho zezadu. Po straně byl prodloužený a zaměstnanci tam připravovali jídlo. Všimla jsem si Janie, svatební organizátorky, která stála v rohu a mluvila s hrstkou číšníků.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekla jsem a stoupla si vedle ní. „Posílá mě Karen. Jde jen o to, že potřebujeme dva lidi vyškrtnout ze zasedacího pořádku.“

„Nevadí,“ vyštěkla. „Umřeli? To se stává pokaždé. Ze dne na den zemře prateta Agáta nebo prastrýček Henry.“

„Ehm, ne. Žádní mrtví. Nic, o čem bych věděla. Jde o Willow Maldonovou. Polzeath. A Mabel, ehm, nevím jistě příjmení. Lisabon.“ Lex pojmenovala stoly podle míst, kde byli s Hamishem na dovolené.

„Vy,“ luskla Janie prsty na nejbližšího číšníka, „poslouchejte. Můžete jít odklidit dvě místa u stolů?“

„Ano,“ řekl rozhodně. A pak už o trochu méně rozhodně: „Která místa?“

„Jedno u Lisabonu, jedno u… no, nevadí, udělám to sama, jinak v tom bude zmatek. Vraťte se k nalévání šampaňského. Proslovy budou za…,“ mrkla na hodinky, „dvacet minut a všichni musí mít plné sklenky.“

„Ach, když o tom mluvíme, můžu si vzít sklenku, když jsem tady? Ještě jsem žádnou neměla a jsem zoufalá,“ řekla jsem.

„Jistěže můžete. Vy tam, číšníku, vezměte tuhle dámu a dejte jí velkou sklenici šampaňského. A pak se tam vraťte s lahví. Já se půjdu postarat o ty stoly. Willow a Mabel, Willow a Mabel…“ Odkvačila i se svými deskami a mumlala si pro sebe.

„Vydržte,“ řekl číšník a šel k chladničkám. Vrátil se s lahví a sklenkou, kterou mi podal, a s hlasitou ránou otevřel lahev.

„Nechte si tu lahev,“ prohlásil, když mi nalil sklenku. „V chladničce jich je spousta. Prostě vezmu další.“ Podal mi ji a vrátil se k chladničce, otevřel další, půlku si vylil na boty a spěchal zpátky na bitevní pole.

Pořádně jsem si přihnula, pak znovu a ještě párkrát. Pak jsem si znovu dolila skleničku. Nemohla jsem se vrátit zpátky s lahví v ruce, to nevypadalo dobře. Prostě to budu muset celé vypít. Potřebuju deset minut klidu. O samotě. Napít se. V rohu stanu s cateringem byla židle, a tak jsem se posadila, dolila si skleničku a rychle si přečetla zprávu od mámy:

Pošli nějaké fotky. Xxxx

Propracovala jsem se třemi sklenkami, takže mi zbylo pár minut, abych se vyčůrala a vrátila se do stanu na proslovy. Skvělé. Taky Bill. Musím najít Billa a promluvit si s ním o tom, co se stalo.

Potíž byla v tom, že ve stanu si lidé začali sedat ke svým stolům. Sakra. Ještě jsem ho nenašla a teď to bude muset počkat. Byla jsem u stolu jménem Ben Nevis s Hamishovým svědkem, člověkem jménem Ed po jedné straně a Petem po druhé.

„Nervózní?“ zeptala jsem se Eda, když se objevil u stolu.

„Nee,“ odpověděl. „Nic to není. Pár vtípků o análním sexu a je to za námi.“

Podívala jsem se na Petea na své druhé straně a slabě se na něj usmála.

Pete vstal první, ačkoliv plakal, takže ze sebe s námahou dostával slova. „No tak, Pete, seber se, lásko,“ řekla Karen přes stůl, když se pokoušel vyprávět historku, jak Lex spadla ze svého prvního kola. Když se posadil, sáhl si pro ubrousek a vysmrkal se do něj tak hlasitě, že jsem se bála, že si vysmrká kousky mozku.

Pak byl na řadě Hamish, který stál a svědomitě předčítal seznam poděkování. Peteovi a Karen, vlastním rodičům, svému svědkovi a ceremoniářům, cateringu a květinářkám a „rozkošným“ mládenečkům. Také své „novomanželce“ – narážka k ovacím po celém stanu – a poděkoval i mně. „Vím, že by to Lex nezvládla bez tebe, Pols, takže ti děkuji.“ A dodal: „A pánové, Pols je čerstvě nezadaná, takže se řaďte spořádaně do fronty!“

Potom se ozval další výbuch smíchu a různé chlapské výkřiky. Měla jsem chuť zalézt pod stůl a umřít. Byla jsem tu, svázaná jak vdova Twankey, v podstatě nabízená jako na trhu.

Konečně se postavil Ed, aby pronesl svůj proslov. Po očku jsem se na něj podívala . Mohla bych se s ním muchlovat? Byla to svým způsobem tradice, aby se hlavní družička dala dohromady s družbou. Ale Ed na mě byl trochu malý.

Pohlédla jsem se přes stan a zahlédla Joea v živém rozhovoru s Laurou z rozlučky. Pak jsem uviděla Billa na druhé straně a dívala se na něj, snažila se zachytit jeho pohled, ale mluvil s Lexinou sestřenicí Hattie. Alespoň mu přestal krvácet ten ret.

Pak jsem u dalšího stolu zahlédla taky Calluma. Mrknul na mě, takže jsem pochopitelně okamžitě zrudla. Vážně skvělé, Polly, dobrá práce.

„A Hamish řekl: ‚Já osobně jsem spíš horňák!‘“ vykládal Ed za skřípavého smíchu publika. „Ale pak to najednou bylo jinak, když potkal Lex. Takže dámy a pánové, vzdejme znovu hold panu a paní Wellingtonovým.“

Všichni se vzorně postavili, ještě hladoví, zdvihli po dvě stě třicáté čtvrté sklenky a zase se posadili. Měla jsem takový hlad, že bych si snědla vlastní hlavu.

„Takže čerstvě nezadaná?“ naklonil se ke mně Ed.

Sáhla jsem po rohlíku.

*

Jako dezert byly minibrownies a panáčky Espresso Martini. „Šup tam s tím,“ řekl Ed. Ten výraz jsem nesnášela, ale vzala jsem panáka a kopla ho tam. Rozhodně se s ním nebudu muchlovat. Pak za námi začala hrát hudba. Natahovali jsme krky, abychom viděli Hamishe, jak provádí Lex po parketu. „Mám z tebe horečku,“ zpívala Peggy Lee, když Hamish zdvihl ruku, aby pod ní Lex protočil.

Asi tak o minutu později se na mě Lex podívala pohledem, který byl jasný signál. „A teď všichni,“ pobízela jsem lidi kolem sebe na taneční parket. „Tak jdeme.“ Našla jsem v davu Joea a vzala ho za ruku. Odvedl mě doprostřed parketu a začal mě protáčet.

„Mluvila jsi s Billem?“ překřikoval muziku.

Zavrtěla jsem hlavou. „Vlastně ne. Je v pořádku?“

„Jo. Myslím. Je to tak lepší,“ prohlásil Joe a jednou rukou mě odhodil.

„Ale jsem zmatená. Co se vlastně stalo? Když jsem s ním posledně mluvila, tak se k němu stěhovala.“

„Vážně nevím jistě, myslím, že se jen vylekal,“ řekl Joe.

„A ty jsi v pořádku?“ zeptal se, když jsem se mu otočila pod rukou.

„Jo, proč bych nebyla?“

„Jen se ujišťuju. Bill se zmínil, že tu byl Jasper, tak jsem si říkal, že bych se měl zeptat a…“

„Mohli bychom teď o něm nemluvit?“ zeptala jsem se. „Pojďme se prostě jen opít.“

Kolem nás tančil Hamish se svou matkou, Lex skákala na místě a držela si sukni nahoře, zatímco několik družiček tančilo v kruhu kolem, a Karen dělala něco zvláštního s jedním ze svých synovců. Chudák kluk, muset vydržet sexy tanec vlastní tety.

„A kdo ti vlastně padnul do oka?“ zeptala jsem se Joea. Věděla jsem, že se někdo najde.

„Dnes je malý výběr. Ale předtím jsem zahlédl roztomilého číšníka, tak možná za chvíli odběhnu do zákulisí.“

Obrátila jsem oči v sloup. „No jasně. To asi prozatím stačí. Dáme si něco k pití?“

„Jo,“ souhlasil Joe, a tak jsme zamířili k baru, kde barmani rozlévali Espresso Martini tak rychle, jak dokázali. Svatby jsou bizarní. V jednu chvíli jsou všichni v kostele, šeptají na kolenou svoje modlitby jako banda oddaných kvakerů, v další se strkají jeden přes druhého o koktejly.

Joe mi podal Martini a uhnuli jsme z cesty. „Kam se poděl Bill?“ Rozhlížela jsem se po tanečním parketu. „Pořád se ho snažím najít.“

„Nevím,“ řekl Joe a zadíval se na mě. „Ale co to máš s obličejem?“

Zdvihla jsem ruku k tvářím. „Nic, co máš na mysli?“

„Oční linky trochu… sešly z cesty,“ řekl.

„Aha, to nejspíš ten tanec. Půjdu se dát do pořádku. Ale kdybys viděl Billa, řekl bys mu, aby nikam nechodil, protože s ním chci mluvit?“

„Jistě,“ uklidnil mě Joe.

Taštičku s líčidly jsem měla v domě, a tak jsem uhýbala před tančícími těly přes parket lepkavý od rozlitého Espresso Martini, abych vyšla ze stanu. Když jsem mířila přes trávník, zahlédla jsem strýčka Nicka potahujícího z doutníku, jak jde ke mně. „Ach, strýčku Nicku, díky za to předtím. A omlouvám se.“

„Není vůbec proč,“ ujistil mě. „Posadil jsem ho do taxíku a bylo to.“

Napůl jsem se usmála a napůl ušklíbla.

„A ty jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Je mi fajn,“ odpověděla jsem, „jen si musím jít upravit obličej.“

„Jdi to udělat,“ přitakal. „A až se vrátíš, vrhneme se na parket.“

„Jasně, uvidíme se za chviličku.“

„Možná z toho dostanu infarkt, ale vrhneme na parket,“ opakoval přes rameno a šel zpátky do stanu. Obláček kouře se vznášel za ním.

Uvnitř jsem zamířila do svého podkrovního pokoje najít taštičku s make-upem. Cítila jsem dunění hudby ze stanu. Tuc, tuc, tuc, otřásala se podlaha.

Podívala jsem se do zrcadla a jako by se na mě díval Marilyn Manson. A na šatech jsem měla nějakou mastnou skvrnu těsně pod bradou – vypadala jako Wales, napadlo mě, když jsem ji třela. Ne že bych si ty šaty ještě někdy vzala na sebe. Půjdou rovnou na charitu. I když možná ani ta je nebude chtít. Odtrhla jsem proužek toaletního papíru a začala se otírat pod očima. Co si vůbec Jasper myslel, že se tu objevil opilý a kazil svatbu? Taková scéna. Pořád jsem to nemohla zpracovat. Existovala nějaká moje část, kterou by těšilo ho vidět? Dívala jsem se na sebe do zrcadla. Jistěže byla. Ale, říkala jsem si přísně, když jsem sahala do taštičky, ta větší část ho vidět nechtěla.

Když za mnou zavrzala podlaha, nadskočila jsem.

„Můžu dál? Joe říkal, že tě najdu tady nahoře.“

Byl to Bill.

„Ježíšikriste, tys mě polekal.“

„Jo, vidím to na tobě.“ Usmál se a pak sebou trhnul a sáhl si na ret.

„Dobře ti tak,“ řekla jsem a pomalu obkreslovala oko tužkou. „Ale stejně mě to mrzí. Bolí to moc?“

„Ano, zatraceně to bolí. A to všechno, protože jsem tě bránil a vděku se nedočkal.“ Posadil se na kraj mé postele a padl na ni.

„Neprosila jsem se, aby ses choval jako nějaký chlápek z filmu s Guyem Ritchiem. Aby ses pral. Ale díky, bylo to velmi kavalírské.“

Bill nic neříkal.

„Ale,“ pokračovala jsem a naklonila se k zrcadlu, abych si přepudrovala oteklé oči, „můžeme se bavit o Willow? Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě,“ odpověděl. „Ukázalo se, že to nebylo to pravé.“

„Jak to myslíš?“ Podívala jsem se na něj skrz dveře koupelny.

„No, myslím, že jsem na to moc tlačil. Snažil jsem se, aby to bylo to pravé. Snažil jsem se představit si náš život a asi jsem si myslel, že usadit se s Willow bylo to, co jsem chtěl.“

„A nebylo?“ Byla jsem zmatená. „Tak proč jsi jí říkal, aby se k tobě nastěhovala?“

„Ach bože, já nevím. Měl jsem pocit, že bych měl,“ řekl. „A naznačovala to.“

„Jak se jí vede teď?“

Pokrčil rameny. „Dobře. Odstěhovala se. Myslím, že to hluboko uvnitř taky věděla. A řekl jsem jí, že si může nechat Crumpet.“

„A proč sis tak najednou uvědomil, že to není to pravé?“ pokračovala jsem. „Nebo jsi to věděl od začátku? Někdy mám pocit, že věděl. Mám-li být upřímná, když se ohlédnu na chvíli, kdy jsem potkala Jaspera, není možné, aby…“

„Pro lásku boží, Polly!“ protestoval Bill hlasitě.

„Co je?“

„Ten chlap je prostě zasranej…“

„Já vím, to je to, co říkám. Nikdy mě neposloucháš. Jen jsem se tím vším nechala unést. Pobláznit někým, kdo má hrad jako v nějakém podělaném filmu. Chci říct, je to takové klišé…“

„Pols,“ přerušil mě Bill.

Pokračovala jsem, rozehřívala jsem se. „Mám tím na mysli, že nebylo divu, že jste všichni věděli, že to špatně dopadne. Žádný div, že jste o tom mluvili za mými zády…“

„Polly…“

„Chci říct, co jsem si proboha myslela, že se stane? Že budeme mít podělanou svatbu a já se budu zbytek života stýkat s lidmi jako… jako… Barny Kitchener? Myslím tím…“

„POLLY!“ zaječel Bill a posadil se na posteli.

Zmlkla jsem a zírala na něj.

„Mohla bys… prostě… přestat mluvit? Prostě přestaň. Na vteřinu. Prostě přestaň. Už nechci slyšet ani slovo o lidech se jmény jako Barny. Můžeme mít chvilku klidu, kdy tvůj šílený, vyčerpaný, všechno neuvěřitelně rozebírající mozek prostě jen sklapne?“

Zamračila jsem se na něj a kosmetický štětec v mé ruce zmrznul ve vzduchu. „Proč jsi tak hnusný? Co se to dnes se všemi děje?“

„Já nejsem hnusný, jen potřebuju, abys byla zticha.“ Postavil se.

„Počkej, počkej na mě. Jen si musím dát bronzer.“

„Nikam nejdu,“ řekl.

„Dvě vteřiny.“ Přepudrovala jsem si nos. Proč se pořád tak leskne? Produkcí by předčil ropné vrty na Středním východě.

„Ještě neodcházím, protože chci udělat tohle,“ řekl Bill a najednou stál vedle mě v koupelně. Pak odstrčil kosmetický štětec z cesty a políbil mě. Na ústa. Ne jako kamarád, ale jako muž.

Překvapením jsem upustila štětec.

„Bille, co to…“ Odtáhla jsem se. „Chci říct… máš roztržený ret…“

„Polly Spencerová, dokážeš dvě vteřiny prostě mlčet?“

Chtěla jsem se ho zeptat, jestli se zbláznil, ale neměla jsem šanci, protože mě políbil znovu. A tentokrát jsem se neodtáhla ani ho nepřerušila, protože jsem si uvědomila, že mi to připadalo tak nějak správné. Lepší než správné. Možná trochu jako když Marianne poprvé políbila plukovníka Brandona. Zvláštní, ale jinak důvěrně známé. Divné, ale svým způsobem skvělé. Když mě Bill chytil vzadu za hlavu, aby si mě přitáhl blíž, naskočila mi na pažích husí kůže. Chtělo se mi smát – muchlovala jsem se s Billem! –, ale říkala jsem si, že je asi čas být vážná. A jak jsem tam tak stála v těch ohyzdných šatech a líbala se se svým nejlepším kamarádem, najednou jsem věděla, že je to on. Vždycky to byl on.

O šest měsíců později

„Mami, no tak, přijdeme pozdě. Nedělej si s Bertiem starosti, je v pohodě. Pojď už.“

„Drahoušku,“ řekla v kleče přede mnou, kde Bertiemu uvazovala kolem krku puntíkovaného motýlka, „to nevadí, že přijdeme pozdě. Je to tradice, že nevěsta chodí pozdě.“

Kolem Bertieho motýlka byly velké debaty. Větší diskuze byly kolem jeho motýlka než čehokoliv, co jsme na sobě měli my ostatní. Máma ho našla na Etsy, což si zasluhovalo telefonát do mé nové kanceláře v naleštěné skleněné budově hned u Tower Bridge, kde Nice News sídlily. „Mami, teď nemůžu mluvit,“ sykla jsem do telefonu, když mi zavolala, abychom to probraly. „Píšu článek o obhájci lidských práv.“

Billův kamarád Luke mi o dva měsíce dřív nabídl, abych psala pro jeho stránky, a tak jsem opustila Posh! a začala serióznější zaměstnání, ve kterém jsem nepotřebovala vědět, kdo byl dědicem vévody z Portsmouthu nebo které plemeno psa je zrovna v módě. Teď jsem trávila dny pátráním a rozhovory pro články – některé vážné (Ředitelka, která zachránila Akademii potýkající se s obtížemi), jiné méně seriózní (Jaká příchuť hummusu jste?). Minulý týden jsem měla virální úspěch s článkem Jak nóbl je vaše koupelna?, takže práce pro Peregrina nebyla tak úplně ztráta času.

Konečně se máma znovu postavila, Bertie měl motýlka uvázaného. „Tak,“ usmála se na něj, „velmi elegantní.“ Bertie vypadal zahanbeně.

„Vážně už pojď. Musíme vyrazit,“ naléhala jsem při pohledu na kuchyňské hodiny. „Auto už čeká celou věčnost.“

„Ještě si zkontroluju rtěnku.“ Podívala se na sebe do zrcadla. Už jí dorostly skoro všechny vlasy, takže vypadala jako před nemocí. Vypadala jako máma.

„Rtěnka je v pořádku. Pojď. Vážně.“

„Drahoušku, jsi hrozně napjatá.“

„Já vím. Jsem napjatá, protože přijdeme hrozně pozdě a celé shromáždění v kostele zatím umře stářím. Pojď už.“ Popohnala jsem ji gestem paží a kývla ke dveřím. „Tak jdeme, jdeme. Čas na nikoho nečeká.“

„Dobře,“ řekla máma. „Vážně Bertie, dnes je hrozně mrzutá, viď? A zrovna dnes. Zrovna…“ Zamířila ke schodům a notovala si svatební pochod, Bertie klusal za ní. Nad schody se otočila a podívala na mne.

„Ach bože, co je to tentokrát?“ zeptala jsem se.

Usmála se. „Nic. Jen jsem chtěla říct, že jsem si nemyslela, že tenhle den někdy přijde a…“ Hlas se jí začal třást.

„Mami, nebreč, budeš to mít rozmazané všude…“

Zdvihla ruku. „Polly, prosím, dopřej mi tuhle chvilku. Všichni můžou počkat.“

„Dobře.“ Kousla jsem se do rtu.

„Chci jenom říct, no, život někdy může člověku připadat těžký, co? Pěkně těžký. Ale teď je nám dobře, ne? A nikdy jsem na tebe nebyla tak pyšná a nevzpomínám si, kdy jsem byla tak šťastná a…“ Hlas se jí zlomil.

„Mami, pojď sem.“ Natáhla jsem k ní paže přesně ve chvíli, kdy to nevydržela. Od chvíle, kdy jí určili diagnózu, přede mnou otevřeně plakala jen jednou, ten den, kdy mi zavolala do Posh! svoje výsledky. Měla jsem pocit, že si to všechno schovávala na teď, napadlo mě, když jsem ji objala. Chtěla jsem s ní sdílet tuhle dojemnou chvíli, ale taky jsem se trochu bála, že mi rtěnkou umaže šaty.

„To stačí,“ pronesla za chvíli a odtáhla se. „Měly bychom jít, tak pojď. Ach, Polly, lásko, koukni, kolik je hodin! Mělas mi něco říct. Přijdeme příšerně pozdě.“

Byl krásný prosincový den. Mrazivo, ale jasno, vzduch byl tak svěží, že se v něm srážel dech. Reverendka Housleyová stála před kostelem. Když naše auto přijelo, rozzářila se a otevřela dveře, aby nás pustila ven: nejdřív mámu, pak Bertieho a pak mě.

„Susan! Polly! Tohle je šťastný den, takový šťastný den. Vypadáte obě báječně. Takový šťastný, šťastný den!“ Jestli může člověk vybuchnout vzrušením, přemítala jsem při pohledu na vikářku poskakující v sutaně z jedné nohy na druhou, bude to ona.

„Nezačínejte, vikářko, už jsme si dnes ráno trošku poplakaly,“ řekla máma.

„Jistě, jistě,“ odvětila reverendka Housleyová, pořád s úsměvem. „Teď,“ pokračovala, „už všichni sedí uvnitř a čekají, takže jestli jste připravené, dáme se do toho.“

Přikývly jsme.

„Připravený, Bertie?“ zeptala se máma a podívala se na něj. Pořád se zdálo, že se za toho motýlka stydí.

„Úžasné. Půjdu dovnitř a vy tu počkejte, než spustí hudba. Pak to začne.“ Reverendka Housleyová se zase usmála a pospíchala dovnitř.

„Dobře,“ řekla jsem, usmála se na mámu a nabídla jí rámě. „Tak se pojď vdávat.“

„Ano,“ odpověděla. „Jdeme, Bertie, vyrážíme.“

A tak, s mámou po pravici a s Bertiem vedle ní na vodítku, jsme vešli do kostela, když varhaník – Joeův kamarád z akademie – začal hrát Händela. Nad hudbou se přemítalo celé týdny, Joe u mámy doma trpělivě listoval Spotify, znovu a znovu přehrával různé kusy, zatímco ona prohlašovala, že jsou „moc rychlé“, „moc pomalé“, „moc dramatické“, „ne dost dramatické“, „moc smutné“, „moc skotačivé“ a tak dál.

V jednom klíčovém okamžiku mu řekla: „Tohle není tanec ve stodole, Josephe,“ po čemž Joe prohlásil, že Bertie potřebuje na procházku do parku Battersea a na půl hodiny ho vzal sám ven.

Když jsem šla uličkou, zachytila jsem pohledy několika lidí. Nebylo jich moc. Máma a Sidney pozvali jen ty nejbližší. Ale většinou to byli i mí nejbližší.

V lavici vlevo stál Hamish a ochranitelsky objímal Lex, už teď obrovskou, i když byla teprve v pátém měsíci. (Poslední dobou můžeme mít sex jen na pejska, ale tohle ti nikdo neřekne, že? Není to v žádné knize, mailovala mi tenhle týden.)

Dál vepředu stál Sidney, plaše se usmíval zpoza brýlí na konci uličky.

Když jsme se k němu blížili, všimla jsem si Joea, který seděl v lavici po naší pravici, usmíval se s očima zavřenýma a teatrálně se pohupoval na hudbu.

A dál za Joem, ve stejné lavici, seděl Bill. Můj doprovod. Skutečný doprovod ze skutečného života. Nekýval se. Díval se na mě a usmíval se od ucha k uchu. Už jsem slyšela lidi, kteří říkali: „Jednou jsem se probudila a uvědomila si, že jsem zamilovaná do svého nejlepšího kamaráda.“ Vždycky jsem si myslela, co je to za naprosté pitomce, jak to, že jim to nedošlo za celé ty roky předtím? A vida, byli jsme tu já a Bill a křenili se na sebe jako puberťáci. Vzpomněla jsem si, co říkala máma předtím ve svém bytě, a napadlo mě, že jsem taky nikdy nebyla tak šťastná. Pak na mě Bill mrknul a skoro to tu chvíli pokazilo. Trouba. Ale aspoň to byl můj trouba.

Můj plukovník Brandon, ukázalo se.

Poděkování

Píšu tohle v Lake District, zírám na prázdný wordovský dokument ve svém notebooku, s nadpisem Poděkování nahoře. Mám pocit, jako bych měla přednést proslov na Oscarech a na někoho zapomenout. Je mi to tak líto, jestli jsem na tebe zapomněla. Nechtěla jsem. Vážně. I ty jsi byl velmi důležitý. Možná jen nepatrně méně důležitý než lidé, na které se mi podařilo vzpomenout níže.

První obrovské díky patří mé agentce Rebecce Ritchieové, která mi před časem poslala e-mail, v němž se ptala, jestli jsem někdy myslela na to, že bych napsala knihu. Vzpomínám si, že jsem šla po Earl’s Court Road, když mi ten e-mail přišel na telefon. Tu noc jsem nespala, protože jsem byla tak rozrušená. No, měla neuvěřitelnou trpělivost, protože za pouhých třicet sedm tisíc dvě stě osmdesát dva let je to tady. Kniha! Abych si vypůjčila frázi z Paula Burrella: Becky, byla jsi má skála! A moje ozvučná deska. Jsem ti nesmírně vděčná.

Na druhém místě chci poděkovat mimořádné redaktorce Charlotte Mursellové, Lise Miltonové a týmu HQ, že knihu vydali. Že se jim líbila a starali se o ni a nekonečně mne podporovali. Nepřestávám být nadšená, že jste nad sexuálními scénami nevyprskly smíchy, když jste poprvé četly rukopis, a okamžitě ho nehodily do koše. Opravdu vám děkuji, že jste to neudělaly. Nemůžu se dočkat, až spolu budeme pracovat na příští knize a zkusím vás opravdu šokovat.

Dlužím také velké díky… no… každému, s kým jsem kdy pracovala v novinách nebo časopisech, ale zejména Kate Reardonové, Gavanndře Hodgeové, Annabel Rivkinové a Clare Bennettové za jejich přátelství a povzbuzení, když jsem pracovala v Tatler. Chtěla bych tu zmínit každého, s kým jsem v Tatler pracovala, protože je mám všechny ráda, ale ten seznam by vydal na několik stran, jelikož mají zdvojená příjmení, tak se omlouvám, ale nemohu.

Těm, co mne podporovali v Telegraph – jmenovitě Paulu Daviesovi, Jane Brutonové a Hattie Brettové. Dali jste mi příležitost psát sloupky o důležitých tématech, jako je marmeláda a potíže s velkýma nohama, a já jsem za to velmi vděčná.

Přátelé. Tolika z vás musím poděkovat, že jste mi s knihou nedali pokoj. Že jste mne povzbuzovali. Ptali se, jestli jsem po vás pojmenovala nějakou postavu. Při posledních úpravách této knihy mi došlo, že je v ní docela dost pití vína. K tomu jste mne inspirovali vy všichni a já se těším na mnoho dalších společných lahví.

Nejvíc děkuji své rodině. Nemohu vyzdvihnout nikoho jednotlivého, protože je vás zase tolik, že bychom tu byli celé dny. Ale to vy jste můj svět a vděčím vám za všechno. A zvláštní dík patří Lloydovi za to, že mne každý den rozesmává.

Konečně musím pokynout řetězci Pret a Manger, protože v jejich provozovnách po celém Londýně byla tato kniha z větší části napsána, zatímco jsem popíjela silné bílé americano. Bez vaší kávy a baget s vejci a na slunci sušenými rajčaty bych to nezvládla, díky.

Z anglického originálu The Plus One

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers Ltd.

v Londýně roku 20018 přeložila Petra Královcová

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 35 971

Vydání první

Praha 2019

Grafická úprava obálky Grafické a DTP studio Albatros Media,

Kamila Flonerová

Odpovědná redaktorka Vendula Nováková

Redigovala Diana Štelová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Plus One

Copyright © Sophia Money-Coutts 2018

Translation © Petra Královcová, 2019

Cover photography © Lolostock / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-267-1561-0

ISBN e-knihy 978-80-267-1593-1 (1. zveřejnění, 2019)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

O šest měsíců později

Poděkování