Přeložil Ondřej Duha

Caroline Mitchellová: Němý svědek

Text copyright © 2018 by Caroline Mitchell

Translation © Ondřej Duha, 2019

ISBN 978-80-249-3923-0

Benjaminovi.

Miluju tě až na Měsíc a zpět.

„Gentleman je jednoduše trpělivý vlk“

Lana Turner

PROLOG

EMMA

2013

Nejsem špatný člověk, ale udělala jsem moc špatnou věc.

Pocit, že je to všechno neskutečné, tlumí následky mého činu. Jsem vražedkyně. Moje duše je prokleta a skončí v pekle.

Do myšlenek mi pronikne křik racka plachtícího po temné obloze. Je tklivý ve svém volání a já stojím nad příkopem a v pravé ruce svírám lopatu, až mi zbělaly klouby. Po páteři mi stéká čúrek potu chlazený podvečerním vánkem. Ze dna příkopu se na mě Luke dívá prázdnýma očima, do hlíny pod jeho hlavou se vsakuje krev. Rty se mi rozevírají, aby se přizpůsobily těžkému dechu, zatímco moje plíce řídí panické zvedání a klesání hrudi. Je opravdu mrtvý? Vážně jsem ho zabila? S roztřesenýma nohama se držím lopaty – jediné věci, o kterou se na tom pustém poli mohu opřít. Vítr si pohrává s mými vlasy, fouká mi prameny do očí a úst. Zastrčím si je zpátky za uši, zatímco se snažím přemýšlet. Jak dlouho už tady stojím? Kolečka v mém mozku se divoce točí, snaží se poskládat zpět kusy té složité stavby, která se okolo mě zhroutila. Můj pohled padne na lopatu, na jejíž kovové části jsou stále skvrny od jeho krve. Musíš ji vyčistit, šeptá můj vnitřní hlas. Ale nejdřív ukryj tělo.

Moje myšlenky se zahalí temnotou, když velení převezme pud sebezáchovy. Manžel bude přemýšlet, kde jsem. Možná mě dokonce začne hledat. Měla bych Lukovi zkontrolovat tep, zavolat záchranku. Hluboko v nitru ale vím, že na to už je příliš pozdě. Okolí jámy je zasypané čerstvě spadaným listím ze stromů tvořících hranici pole: vhodné místo k odpočinku, i kdyby jen na jednu noc.

Zatlačím botou na kov a lopata zajede do země. Vyrýpnu klín hlíny, na okamžik se zarazím a pak mu ho hodím do tváře. Když prsť dopadne na jeho rozevřené rty, obrátí se mi žaludek, závažnost situace mě zasáhne jako rána pěstí do žaludku. Padnu na kolena a hlučně zvracím do trsu pampelišek. Zarývám prsty do země, snažím se ovládnout, kašlu a plivu, dokud si nevyčistím hrdlo. Stojím tam, ometám si hlínu z džín a neodvažuji se podívat na Lukovo tělo. Znovu zvednu lopatu a házím hlínu, až mě bolí bicepsy. Podpaží mám mokrá potem, obličej mě pálí úsilím. Mozkem mi krouží protichůdné myšlenky jako supi připravení rozcupovat mršinu mých činů. Dopustila jsem se smrtelného hříchu. Po obličeji mi stékají horké slzy. V hlavě se mi zhmotní myšlenka, že nemám na výběr.

Přinutím se soustředit a prohlížím si mělký hrob. Stále vidím kousky kůže. Jeho nos, čelo. Pod hlínou se dají rozeznat části bílé košile a k nebi trčí špičky jeho kožených bot. Potlačím vzlyk. Musím tohle dokončit, ale moje paže jsou slabé a lopata těžká jako z olova. Tma houstne, přestože je obloha bez mráčku a čeká, až jí prosáknou hvězdy, jež budou jasně zářit ještě dlouho poté, co budu mrtvá. Sklopím pohled k zemi a snažím se srovnat si myšlenky. Zítra se vrátím a dokončím to. Teď musím jít domů. Přitáhnu několik větví ulámaných nedávným vichrem a naházím je na příkop, až vypadá jako neporušený. Ne že by hrozilo, že ho někdo uvidí. Jedinými svědky jsou kolihy a rackové kroužící mi nad hlavou. Otřu si ruce o kalhoty a přivážu lopatu na svoji čtyřkolku. „Zítra,“ zopakuji šeptem svůj slib, že se vrátím. Zítra přijedu znovu a pohřbím ho pořádně. Vítr mi odtrhne slova od úst, jako by nevěřil, že to myslím vážně. Zhluboka se nadechnu a silou vůle zklidním roztřesený dech. Prozatím země moje tajemství zachová. Nasednu na čtyřkolku a upřu pohled na prašnou cestu k domovu. Přidám plyn a zatlačím všechno, co se stalo, do temných zákoutí své mysli.

KAPITOLA JEDNA

EMMA

2017

Jamie se rozběhl ke mně, rozesmátý a s rudým nosem. Jeho červené holínky dusaly po hlíně a rozhrnovaly podzimní listí. Můj manžel měl sklon kupovat Jamiemu větší oblečení, než potřeboval, říkal, že do něj „doroste“. V duchu jsem si poznamenala, že synovi musím pořídit něco, co mu padne. Vytáhla jsem z kapsy papírový kapesník a utřela mu kapku u nosu.

„Zhoupni mě, mami!“ zapištěl a jeho neobvykle modré oči se rozzářily nadšením, jaké dokážou cítit jen děti. Za tři a půl roku života mu svět ještě nestačil otupit smysly. Klekla jsem si na jedno koleno, zapnula mu modrou prošívanou bundu a narovnala rukavice, než jsem mu dovolila rozběhnout se k houpačce, která se podobala kbelíku s otvory pro nohy. Nad krajinou visel mlžný závoj a malé dětské hřiště působilo příliš ponurým dojmem, než aby mohlo přilákat matky s dětmi, které ho pravidelně navštěvovaly v létě. Chodila jsem tam od dětství a neměla jsem v úmyslu s tím přestat. Čerstvý vzduch mi měl později posloužit jako sedativum, poskytnout mi čas dohonit svou práci. Sledovala jsem ho, jak utíká k houpačkám a jeho malé tělo se vrtí ze strany na stranu omezované v pohybu vrstvami oblečení.

Trhla jsem sebou, když jsem na zádech ucítila něčí ruku. „Ach! Vylekal jsi mě,“ vydechla jsem a popadla manžela za paži.

„Jsi moc lekavá,“ řekl a jeho laskavý pohled mě uklidnil. „Dokončil jsem práci dřív a napadlo mě, že vás odvezu domů, abyste v té mlze nemuseli pěšky.“

Políbila jsem ho na tvář, jeho hladká pleť pro mě byla novinkou. Bylo mi líto jeho plnovousu, ale několik šedých vousů, které se v něm objevily, rozeznělo umíráček jeho obličejovému porostu. V obleku šitém na míru a kabátu ze směsi vlny a umělého vlákna vypadal každým coulem jako obchodník. Nebyl jediný, kdo si potrpěl na slušivé oblečení. Já využívala svých kontaktů v obchodu se značkovým oblečením z druhé ruky k pátrání po kouscích ve stylu vintage, který se mi líbil od mých adolescentních let – a zaujal mého manžela, když jsme se poprvé setkali.

„Jenom pět minut,“ řekla jsem a obrátila se zpátky k Jamiemu, který hekal úsilím, jak se snažil zvednout nohu do houpačky.

„Tati!“ vypískl Jamie a já se dívala, jak ho Alex zvedl obloukem do vzduchu, posadil ho do sedátka a pořádně do něho strčil. Byl silný a schopný otec, ale i tak jsem se přistihla, že se koušu do rtu, protože se spustil můj ochranitelský mateřský instinkt. Alex postřehl můj znepokojený pohled a trochu houpačku přibrzdil navzdory Jamieho křiku, že chce výš.

„Mám dobré zprávy,“ řekl Alex, zatímco na mě vrhal kradmé postranní pohledy. To stačilo, abych pochopila, že si pod dobrou zprávou možná představuje něco jiného než já.

„Snad jsi nekoupil to auto, že ne? Dieselové motory jsou největší znečišťovatelé na čtyřech kolech,“ řekla jsem a pohledem sledovala Jamieho houpajícího se dopředu a dozadu. Alex si uměl vybrat pravý okamžik, čekal, až budu rozptýlená naším synem, než odpálil bombu.

„Ale no tak,“ řekl. „To bych se neodvážil.“ Z jeho slov bylo slyšet leedský přízvuk. V kanceláři ho maskoval, měnil rytmus a tón, aby napodobil své klienty z vyšší třídy. Líbilo se mi, že se mnou může být sám sebou. „Ne, jde o práci…“

Ostře jsem se nadechla. Mlha už zhoustla natolik, že jsem ji cítila na jazyku.

Alex mi věnoval úsměv. „Nabídli mi povýšení…“

„V Leedsu.“ Dokončila jsem jeho větu a ze všech sil se snažila skrýt nechuť, protože jsem nedokázala vymyslet žádný důvod, proč bychom se nemohli přestěhovat. Nebo aspoň žádný, který by bylo možné vyslovit nahlas.

„Ano,“ řekl a naposledy strčil do Jamieho. „Dali mi tu práci.“

Otevřela jsem náruč a sevřela ho v objetí, ale v nitru mě to tížilo jako kámen. „Výborně, miláčku. Vím, jak moc to pro tebe znamená.“

„Nejen pro mě.“ Odtáhl se a jeho tmavé oči vyhledaly moje. „Pro nás všechny. Přestěhování do Leedsu bude úplně nový začátek. Můžeš rozšířit svoje podnikání a zapíšeme Jamieho do soukromé školy.“

„Houpej, tati, houpeeeej,“ pištěl Jamie a kopal nohama, aby získal setrvačnost.

Obnovila jsem úsměv, který se mi vytratil z obličeje. Moje neochota přestěhovat se byla mezi námi jablkem sváru snad po celý život; jen proto, že jsem nebyla dost silná čelit své minulosti. „Prodat dům bude trvat věčnost,“ namítla jsem v naději, že se náš odchod zdrží.

„To je moje druhá dobrá zpráva,“ řekl Alex. „Našel jsem někoho, kdo o něj má zájem.“

Měla jsem to tušit. Manžel šéfoval colchesterské pobočce realitní kanceláře, pro kterou pracoval. Přestože prodával hlavně luxusní nemovitosti, občas se mu ozval kupec, který hledal něco lacinějšího.

Zvedl Jamieho z houpačky, sevřel ho v náručí a promluvil přes rameno: „Říká se do třetice všeho dobrého; cestou domů bychom si měli vsadit v loterii.“

V levé paži nesl Jamieho, pravou mi položil kolem ramen a společně jsme kráčeli k autu. Měla jsem se cítit v bezpečí, chráněna jeho silou, ale mozek mi pracoval na plné obrátky, jak mi docházela novina o stěhování. Připásala jsem Jamieho v autě a žaludek se mi sevřel pod náhlým náporem strachu. Už jsem nemohla skrývat svou minulost. Bylo načase se tam vrátit. Postavit se čelem tomu, co jsem udělala.

KAPITOLA DVĚ

ALEX

2017

„Krása, že?“ Stál jsem u otevřených zadních dveří a rozmáchlým gestem jsem ukázal na tu skličující krajinu. Moje slova byla v rozporu s mými myšlenkami. Nemohl jsem se dočkat, až z toho bohem zapomenutého místa vypadnu. Mile jsem se usmál na Marka a Kirsty, mladý pár prohlížející si náš dům. Ne že bych se tam cítil jako doma. Přestože mě Emma nechala zapsat jako spolumajitele, od okamžiku, kdy jsem se tam nastěhoval, jsem si připadal jako vetřelec. Dům byl docela malebný, zvenčí byl obložený prkny a střechu měl z červených tašek, ale interiér vyžadoval zásadní finanční injekci a působil uboze ve srovnání s ukázkovými domy, v nichž jsem trávil pracovní dobu. Nebylo divu, že jsem se styděl zvát svoje kolegy na návštěvy.

Věnoval jsem potenciálním kupcům veškerou pozornost, nedostatky domu jsem zaobalil do slov jako „rustikální“, „malebný“ a „okouzlující“. „Je naprosto jedinečný,“ řekl jsem. „Spousta prostoru pro vyniknutí vaší osobnosti.“ Jejich přikyvující hlavy mi prozradily, že exkurze po naší chalupě se třemi pokoji proběhla dobře. Podíval jsem se na hodinky a pocítil píchnutí viny. To bylo poprvé, co jsem jednal za manželčinými zády. Chtěl jsem jí o té prohlídce povědět, ale už tolikrát předtím moje snahy o přestěhování sabotovala. Ne že by to kdy přiznala. Miloval jsem Emmu celým srdcem: tu chytrou, talentovanou a věčně tajemnou Emmu. Život v její společnosti nebyl nikdy nudný. Matoucí na tom bylo, že jsem věděl, že se hluboko ve svém nitru přestěhovat chce. Snad jí v tom bránil pocit viny z opuštění domu patřícího její rodině. Ale na druhou stranu, její otec zemřel už před lety. Ať byl důvod jakýkoli, tohle místo do ní hluboko zaťalo své drápy a odmítalo ji pustit. Ale tentokrát jsem byl připravený a měl odpověď na každou její výmluvu. Ti dva zájemci nebyli první umělci, které upoutal ostrov Mersea. Mark básnil o síti potoků a dřevěných chodníků křižujících mokřady, zatímco jeho žena se rozplývala nad tvary, povrchy a barvami nedaleké pláže. Přikyvoval jsem na správných místech ve snaze sdílet jejich nadšení. Celé to byla lež. Kde oni viděli pozoruhodné opuštěné čluny na pobřeží, já viděl hnijící dřevěné kostry trčící ze slizu. Když mluvili o náspu zvaném Strood, zářily jim oči nad romantickou historií ostrova. To bylo něco, z čeho jsem neváhal těžit.

„Po celém Mersea je stále vidět stopy po římském osídlení,“ řekl jsem. Historii ostrova jsem si oprášil večer předtím. „Ten starodávný násep spojující ostrov s pevninou je jedinou cestou sem a odsud.“ Strood mi už dávno ležel v žaludku. Nesnášel jsem ten pocit, když nás příliv odřízl od vnějšího světa. „Můj tchán býval archeolog. Vyprávěl fascinující příběhy. Pokud máte zájem, na západní straně ostrova stojí Mersea Museum.“

„Není to otrava, být odříznutý přílivem?“ zeptal se Mark.

Zavrtěl jsem hlavou. „Místní mu říkají ‚pešuňk‘. Dodává ostrovu na jedinečnosti. Až si zapamatujete časy přílivu a odlivu, budete v pohodě.“ Možná to bylo tím, že jsem byl kluk z města, ale usadit se na ostrově Mersea pro mě nikdy nepřipadalo v úvahu. Ví bůh, že jsem se snažil. Byl to Emmin nápad nastěhovat se tam, abychom se postarali o Boba, jejího otce, než ho o život připravila rozedma plic. Nemohl jsem nečinně přihlížet tomu, jak ho dávají do nějakého hospice, tak jsem souhlasil. Teď už nás tam však nic nedrželo.

Odvedl jsem je do kuchyně a otevřel zadní vchod. „Ta štěrková příjezdová cesta je dost široká, aby se na ni vešlo několik aut, pokud budete mít hosty.“ Ukázal jsem za dřevník a na spoustu ovocných stromů, kterými byl porostlý náš pozemek o rozloze dvou tisíců metrů čtverečných. „Vidíte tu branku za stromy? Za ní je pastvina o rozloze jeden a půl hektaru, která patří k domu. Odsud to není vidět, ale dole na konci je dřevěná lavička vestavěná do velkého dubu. Hodně byste si rozšířili zadní zahradu, kdybyste strhli plot a ty dva pozemky spojili.“

„Tak to by fakt byla velká zahrada,“ řekl Mark a nosní dírky se mu rozšířily, jak se zhluboka nadechl. „Líbí se mi, jak je to tady odlehlé. Mohl bych tady běhat nahý a nikdo by to neviděl.“

„Ne že bychom to chtěli dělat,“ zasmála se Kirsty. „Možná se chováme jako hippies, ale chodit venku nahý jsem mu zatrhla.“

Nešetřil jsem úsměvy a mnul si ruce, zatímco mluvili. Měl jsem z toho dobrý pocit a věděl jsem, že je čas nabídnout cenu. Zdálo se, že Mark a Kirsty, zaujatí mým žvaněním, spokojeně přehlížejí vlhkost plazící se po zdech a drolící se cihly, které budou vyžadovat jejich pozornost. Tváře se jim rozzářily nadšením, když jsem vyslovil férovou cenu. Moji kolegové by si řekli o víc, ale mně to svědomí nedovolilo. Namlouval jsem si, že je to právě nedostatek bezohlednosti, díky čemu jsem si získal lepší pověst než někteří z těch žraloků pracujících v mé kanceláři.

„Moje žena se chystala proměnit ten pozemek v obrovskou zeleninovou zahradu, ale nikdy se k tomu nedostala.“ Pohlédl jsem dolů na Kirstyiny vyšívané boty bez podpatku. „Máte holínky? Dneska je dost mlhavo, víte; možná by bylo lepší, kdybyste se vrátili, až se trochu vyjasní.“

„Není třeba. Viděla jsem všechno v plánech. Tohle je přesně to, co chceme,“ řekla Kirsty s úsměvem.

„Jestli chcete, mohli bychom tam dolů zajet autem,“ navrhl jsem pro jistotu. „Na konec pozemku vede cesta, na kterou se dá odbočit ze silnice. Je trochu hrbolatá, ale vezmu vás tam svým autem, jestli chcete.“

„To není potřeba, opravdu,“ zopakovala Kirsty a obrátila prosebný pohled k manželovi.

„Doslova právě teď jsme ho dali do prodeje, takže radím, abyste neváhali.“ Sotva jsem to dořekl, když promluvil Mark.

„Dalo by se nějak hnout cenou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto, nasadili jsme tak nízkou cenu, abychom ho mohli rychle prodat. Víte, dostal jsem pracovní nabídku v Leedsu. Nemůžu si dovolit otálet. Mám na seznamu další zájemce a je potřeba to vyřešit rychle. Nemovitost jako tahle se na trhu neobjeví každý den.“

„Bereme to,“ vydechla Kirsty a popadla manžela za paži.

Protočil oči. „A to jsme se dohodli, že budeme předstírat nezájem.

Ano, rádi bychom nabídli plnou požadovanou cenu.“

Potřesu jim rukama v pevném stisku. „Udělali jste správnou věc. Tahle nemovitost má velký potenciál, dala by se prodat i za víc. Udělali jste dobrý obchod.“

„To je perfektní,“ řekla Kirsty a rozhlédla se po pokoji, jako by to byl hrad Windsorský. Zjevně viděla krásu tam, kde já jsem ji neviděl. Utěšovalo mě vědomí, že jsou to ti správní kupci.

Moje averze k ostrovu Mersea měla hluboké kořeny. Neměl jsem nic proti místním obyvatelům a krajina dokázala být občas úchvatná, ale nesnášel jsem to odloučení. Nedokázal jsem se ubránit dusivému pocitu klaustrofobie, když se zvedl příliv a odřízl ostrov od okolního světa. V noci padla mlha jako přikrývka, tak hustá, že člověk sotva viděl vlastní nataženou ruku. Emma mi ráda se smíchem vyprávěla starý příběh o duchovi, který straší na Stroodu. Nevěřil jsem na duchy, ale vyslovovala mé nejhorší obavy. Některé duše jsou odsouzeny zůstat tu navždy a já jsem se nechtěl stát jednou z nich.

Dříve vypadala Emma potěšeně, když jsem jí ukazoval fotografie domů, které bychom si mohli dovolit, ale když jsem jí toho dopoledne na hřišti sdělil tu novinu, vycítil jsem, že váhá. Měl jsem na vybranou: buď jsme mohli zdržovat rozhodnutí zvažováním pro a proti, nebo jsem mohl pokračovat plnou parou vpřed. Koneckonců jsem to nedělal jenom pro sebe.

Teď když jsem měl ty kupce v hrsti, cítil jsem směsici úlevy a vzrušení. Jen jsem doufal, že až se odstěhujeme, dokáže moje žena nechat duchy minulosti za sebou.

KAPITOLA TŘI

EMMA

2017

„Opatrně s tím,“ řekla jsem Joshovi, když jsme vybalovali krásné hedvábné svatební šaty z nové dodávky. Původní majitelka je měla na sobě jen jednou a koupili jsme je z charitativní organizace Oxfam tak lacino, že to bylo, jako bychom je ukradli. Milovala jsem svoji práci a často jsem zjišťovala, že ponořit se do ní je nejlepší způsob, jak přečkat den. Tady v Něčem půjčeném jsem se mohla ztratit mezi krásnými věcmi a nechat skutečný svět venku. Nebyla jsem sama, kdo miloval můj obchod; Josh na tom byl stejně. Mému prodavači bylo šestadvacet a sám mi přiznal, že v žádné práci zatím nevydržel déle než u mě. Protože pevně věřím, že si každý zaslouží druhou šanci, byla jsem ochotná ignorovat průměrné reference a před šesti měsíci jsem mu to místo nabídla. Se zplihlými kaštanovými vlasy a v přiléhavých černých džínách Josh možná nevypadal jako typický prodavač ve svatebním butiku, ale ukázal se být darem z nebes, když si dokázal poradit s internetovou částí obchodu stejně jako s každodenním provozem krámu.

„Tak co, už jsi mluvil s rodiči?“ zeptala jsem se ho. Raději jsem se soustředila na jeho problémy než na svoje.

Ušklíbl se, opatrně uhladil jemnou látku a jemně šaty zatřásl. „Pracuju ve svatebním obchodě – myslím, že je to dost velká nápověda.“

„Už bys měl toho kostlivce vytáhnout ze sklepa,“ řekla jsem a usmála se, když vybuchl smíchy. „Co je?“

„Říká se ze skříně,“ opravil mě a nepřestal se smát, zatímco odnášel róbu dozadu, kde měla počkat na vyzvednutí. Měla jsem dohodu s místní čistírnou, že si všechny moje šaty vyzvedne a vyčistí je, než je vystavím.

Nade dveřmi cinkl staromódní zvonek, když se do nich Theresa opřela zády a otevřela je. Toho dne jsme byli v práci v plném počtu, protože jsme chystali zimní kolekci pro klienty. „Nízkotučné latte, moccacino a hnusný zelený čaj pro tebe,“ řekla moje sestra a postavila kelímky na starožitný stolek vykládaný slonovinou.

„Srdečné díky,“ řekla jsem a moje slova ještě nedozněla, když zvonek zazvonil podruhé. V duchu jsem zasténala. Fakt, že jsme měli v pondělí zavřeno, nikdy neodradil jistou klientku, která k nám chodila ode dne, kdy jsme otevřeli. Vzhledem k podstatě našeho podnikání jsme moc stálých zákazníků neměli. Maggie byla výjimka z pravidla a já neměla srdce ji odmítnout. S jejími osmdesáti lety a sto padesáti centimetry ji mohl odfouknout náhlý poryv větru. Usmála se rty zvýrazněnými jasně růžovou rtěnkou, kterou dokázaly trumfnout jen safírově modré oční stíny zdobící víčka. Vzala jsem si ze stolu čaj a poplácala sedák židle na znamení, aby se posadila. Interiér butiku pro nevěsty byl jako vystřižený ze svatebního časopisu. Milovala jsem ten starožitný nábytek vykládaný slonovinou, vysoký smetanový koberec a vůni bílých růží v keramických vázách rozmístěných po obchodě. Vchody do dvou velkých zkušebních místností ústící na pódium obklopené bodovými světly v podlaze a vysokými zrcadly zakrývaly závěsy od francouzského návrháře. Všechno bylo připravené pro princeznu v její výjimečný den. Přesně tak jsem si to představovala, když jsem se před devíti lety seznámila se svým manželem. Většina mužů by před ženami s vášní pro svatební šaty prchla. Alex mi naopak pomohl projít kurzem pro podnikatele a povzbuzoval mě na každém kroku mé cesty. Byla jsem pyšná, že jeho víra ve mě byla odměněna. Bez jeho životního postoje „sni ve velkém“ bych to nikdy nedokázala.

Posadila jsem se vedle Maggie, která se rozhlížela kolem, a oči se jí třpytily, jak odrážely ten pohled. „Jak se daří, krásko? Všechno připravené na ten velký den?“

„Přišla jsem si s vámi promluvit o těch šatech,“ řekla a na okamžik se zamračila. „Nejsem si jistá, jestli jsou pro mě vhodné. Doslechla jsem se, že máte nějaké nové, a doufala jsem, že bych si je mohla vyzkoušet.“

„Opravdu? Zdálo se mi, že vypadáte krásně. Co vás přimělo změnit názor?“

Maggie zahrabala v kabelce a vytáhla přeloženou fotografii, kterou jsem udělala během její poslední návštěvy. „V baru se mi smáli, povídali, že jsem ovce oblečená jako jehně. Parchanti.“

„Odkdy se staráte, co si o vás kdo myslí?“ zeptala jsem se a povšimla si moudrosti v jejích zelených očích. „Kam máte namířeno odsud? Navštívit Bernarda?“ Překřížila jsem nohy a naklonila hlavu ke straně, zatímco jsem si prohlížela její výraz.

Věnovala mi významný úsměv. „Už jsem u něho byla. Radil mi, ať na to nedbám.“

„To mi dává smysl. Kromě toho, co ti strejci vědí o svatebních šatech?“

„Pravda,“ řekla a posbírala si tašky. „Asi máte pravdu. Měla bych jít.

Ta svatba se sama nenaplánuje.“

„A já se zas pustím do práce,“ řekla jsem s úlevou, že tentokrát aspoň byla otevřená rozumným argumentům. „Pozdravujte ode mě Bernarda.“

Všechno to byl klam, který Maggie vyhovoval víc než podívat se pravdě do očí. Bernard na ni nečekal doma, ležel na colchesterském hřbitově. Zemřel před sedmi lety, v předvečer jejich svatby.

„Jsi tak hodná,“ řekl Josh, když odešla. „Na chvilku jsem si myslel, že ji necháš vyzkoušet ty nové šaty.“ Osmdesát procent našeho sortimentu tvořily luxusní kousky z druhé ruky, ale na začátku každé sezony jsem investovala trochu peněz do nejnovější módy.

„Myslím, že by to Theresino srdce nevydrželo,“ zasmála jsem se s vědomím, že na konci zkoušení by bylo víc make-upu na šatech než na Maggiině obličeji. Měla jsem pro ni vyhrazenou kolekci šatů, které už dosloužily nebo byly za babku. „Je to dobrá duše. Ničemu to neškodí a jí to dělá radost.“ Dokázala jsem se do Maggie vcítit. Někteří lidé žijí dál, dokonce i ti pohřbení v zemi.

KAPITOLA ČTYŘI

LUKE

2002

Vdechoval jsem vůni čerstvě pokosené trávy ze školního trávníku, kterému se dostávalo posledního posekání toho léta. Pro mě to bylo znamení nového začátku, a zatímco se moji studenti jedenáctého ročníku trousili do třídy, zavřel jsem okno a věnoval jim vřelý úsměv.

„Dobré ráno, třído,“ pozvedl jsem hlas, abych upoutal jejich pozornost. „Jmenuju se Luke Priestwood a jsem tu místo pana Pipera, který ze zdravotních důvodů předčasně odešel do důchodu.“ Tvářili se překvapeně, ale potěšeně, že mě vidí, a já se přes tu lež přenesl. Ve skutečnosti dostal pan Piper padáka. Výsledky loňských zkoušek v oboru Umění a design byly ostudné. Podle ředitelky jsem měl do toho předmětu „vstříknout trochu čerstvé krve“. To a můj neoddiskutovatelný talent mi zajistily tuhle práci. Pohledem jsem těkal po třídě. Ve třiadvaceti jsem byl čerstvě dostudovaný a jen o sedm let starší než většina lidí v místnosti. Ne že bych se tím nechal zastrašit. Sledoval jsem, jak si studenti popotahují nohavice, než se posadí. Nezajímaví a bez šarmu vybledli v mé přítomnosti do bezvýznamnosti. Hluk v místnosti se ztišil a já pohlédl do jejich vyčkávavých tváří. Už jsem poznal, jak moje přítomnost působí na studentky. Rána trávená v posilovně mi zajistila štíhlou a svalnatou postavu dramaticky kontrastující s břichatým Piperem, který stěží dokázal vyjít do schodů, aniž vykašlával hleny. Olízl jsem si rty, zatímco se mě zmocnil pocit uspokojení. Bylo příjemné vrátit se do školy, kde jsem studoval. Měl jsem dojem, že jsem to v životě někam dotáhl. Že ho mám pod kontrolou.

Uvolnil jsem si kravatu a přelétl pohledem po studentkách šuškajících si mezi sebou. Sladkých šestnáct, dosud nepolíbených. To však naznačovalo jen máloco. Byl to typický houf dospívajících dívek: vrstvy make-upu, těsné krátké sukně a pach laciného parfému stoupající z jejich kůže. Pod sjednocujícími školními uniformami pro mě skrývaly malé tajemství. Pronikavý jekot zvonku mě vytrhl z myšlenek a upozornil mě, že začala hodina. Došel jsem ke dveřím a sevřel prsty kolem kliky, abych je zavřel. Setkal jsem se s odporem na druhé straně, jak se snažila vstoupit poslední studentka.

Nově příchozí sice nebyla příliš dochvilná, zato však byla moc hezká, s ladnými křivkami všude tam, kde měly být. Když se náhle zastavila, uhodila ji taška naložená knihami do stehna. Krátce mi pohlédla do očí a já pocítil náhlý záblesk přitažlivosti, zatímco jí se tváře zbarvily do růžova. Její tmavé vlnité vlasy byly uprostřed rozdělené pěšinkou a rámovaly jí obličej. Odhrnula si z tváře neposlušnou kadeř, udýchaná, jak spěchala, aby přišla včas. Prohlížel jsem si ji s výrazem pobavené zvědavosti a skrýval nadšení, že mi v následujícím roce bude podřízené tak úžasné mladé stvoření.

„Omlouvám se, pane učiteli,“ zamumlala sebevědomě a pak si našla místo v zadní části třídy.

Popotáhla si sukni, posadila se a překřížila po létu opálené nohy. Prosta líčení a šperků vynikala nevinnou krásou, jako by ji ještě nepošpinil moderní svět.

Bez sebemenšího zaváhání jsem zahájil hodinu a popsal své představy o studijním plánu. Ona se představila jako Emma a já měl co dělat, abych udržel myšlenky na uzdě. Byla svůdná a já byl čerstvě kvalifikovaný. Nemohl jsem si dovolit nechat se nachytat při nezákonném románku. „Vezměte si prosím učebnice…,“ řekl jsem a odkašlal si ve snaze se soustředit. Věděl jsem však, že klamu sám sebe. Moje mysl se neupínala k dějinám umění, ale k té zadumané dívce vzadu ve třídě.

KAPITOLA PĚT

EMMA

2017

Klíče zarachotily, když jsem zavírala přední dveře obchodu. Měla jsem za sebou náročný den a nemohla jsem se dočkat, až budu doma a skopnu boty. „Tak zítra.“

Theresa se usmála a její blonďaté vlasy po ramena zazářily v posledním světle zapadajícího slunce. „Nemusíš si zajíždět do školky, já dneska Jamieho vyzvednu.“ Theresa byla Jamieho kmotra. Neměla jsem jiné sourozence, takže jsem nemohla vybírat další kandidáty, ale pro tu roli by se stejně nikdo nehodil víc než moje starší sestra. V sedmatřiceti ještě neměla vlastní dítě a moc ráda se ujímala povinností chůvy. Spolu s Jamiem tvořili fantastický tým a ona ho během společně tráveného času nehorázně rozmazlovala. „Jsi si jistá?“ řekla jsem. „To je pro mě novinka.“

Zvedla jedno obočí a věnovala mi spiklenecký úsměv. „Alex mě požádal, abych Jamieho pár hodin pohlídala. Vypadá to, že pro tebe něco přichystal.“ Alex byl vždycky romantik a já ty jeho spontánní nápady milovala – i teď, po skoro deseti letech, mě stále dokázal mile překvapit. Stáhla jsem rolety na výloze a dveřích, poděkovala Therese a odešla.

Cestou k autu se mě však zmocnila nervozita. Jistě, Alexovi nebyla milá gesta cizí, ale tohle působilo jiným dojmem. Že by to Theresa špatně pochopila? Přichystal snad pro mě Alex něco jiného?

Zaplatila jsem v automatu za parkování a vešla do několikapatrových garáží v Osbourne Street. Klapot mých podpatků se v prázdné betonové stavbě zlověstně rozléhal. Ve vzduchu visel zvětralý pach motorových olejů a naftových zplodin a já se nemohla dočkat, až před ním uniknu. Když jsem ráno přijela, bylo patro C plné, ale teď tam můj Volkswagen Beetle stál jen ve společnosti zrezivělého mercedesu ve vzdáleném koutě. Náhlý pocit zranitelnosti mi zbystřil smysly a zrychlil krok. Novin zastrčených za stěračem jsem si nevšimla, dokud jsem neotevřela dveře. Divné, pomyslela jsem si, a vytáhla je z místa, kde spočívaly. Byla jsem zvyklá na čelním skle nalézat letáky, ne však celé noviny. Protože jsem nikde neviděla odpadkový koš, hodila jsem je na přední sedadlo a připoutala se. Když se motor s vrčením probudil k životu, zařadila jsem rychlost a ještě jednou pohlédla na noviny. Proč mi je někdo dal za stěrač? Povzdechla jsem si a vrátila řadicí páku na neutrál. Rozložila jsem noviny a uhladila pomačkané stránky, abych přečetla titulek na první straně. SRÁŽKA TŘÍ AUT ZPŮSOBILA ZÁCPY. Zamračila jsem se. Nepamatovala jsem si, že bych o tom slyšela. Teprve pak jsem se podívala na datum a strnula jsem: 1. říjen 2013. To datum se mi nesmazatelně vypálilo do mozku. Byl to den, kdy jsem zabila člověka. Ztěžka jsem vydechla a cítila, jak se mi odkrvil obličej. Byla to náhoda. Musela být. Třeba nějaký druh reklamy. Možná to bylo na všech autech. Mozek mi pracoval na plné obrátky, jak se snažil poskytnout mi odpovědi, cokoli, co by mi umožnilo odsunout strach stranou. Někdo si dělal legraci. Muselo to tak být. Jenom dva lidé znali význam toho data – a mrtví umějí dobře udržet tajemství. Rychle a hluboce jsem dýchala a panika sílila, jak se minulost vracela, aby mě strašila. Otočila jsem auto a zoufale zatoužila po čerstvém vzduchu. Přes čelní sklo jsem zahlédla bezpečnostní kameru a můj provinilý pohled znovu padl na noviny na sedadle spolujezdce. Stěží jsem si mohla dovolit upoutat k sobě pozornost, ne když jsem se dostala tak daleko. Stáhla jsem okénko a cestou ven vyhodila noviny do odpadkového koše. To bylo hloupé, pokárala jsem se v duchu, zpanikařit pro nic za nic. Jako pokaždé jsem zatlačila strach do hlubin mysli a soustředila se na cestu domů.

Když jsem vcházela do domu, nevěděla jsem, co mám čekat. Moje oči se přizpůsobily šeru v úzké chodbě, takže jsem mohla bezpečně přejít po nerovné podlaze z kameninových dlaždic, která potřebovala opravu. Z kuchyně ke mně zavanula vůně kořeněného jídla a v žaludku mi navzdory mým obavám zaškrundalo.

„Ahoj, jaký jsi měla den?“ řekl Alex, který v mikině a džínách vypadal uvolněně. Jeho záviděníhodně čistá pleť stále zářila po babím létě, které jsme si užili, než se vlády chopily studené podzimní větry. Pomohl mi z kabátu a políbil mě na tvář. Zasunula jsem mu ledové prsty pod mikinu a on zalapal po dechu, když se dotkly holé kůže.

„Promiň,“ řekla jsem a se smíchem vytáhla ruce. „V práci bylo všechno v pohodě. Jsem nadšená z těch nových modelů. No, až na jeden. Jsou to krásné šaty, ale mají veliký otisk boty na vlečce.“ Ty šaty mi byly lhostejné a nestály za řeč, ale myslel by si, že něco není v pořádku, kdybych se s ním nepodělila o svůj den.

„Jsem si jistý, že na něj tvoje kouzlo zabere,“ řekl Alex. Byl hrdý na podnikání, které jsem vybudovala, přestože neměl ponětí, jak výnosným se stalo. Vědět to, už dávno by tlačil na přestěhování. Ta myšlenka ve mně vyvolala mrazení. Rozhodl se snad ten zájemce o dům, že ho koupí? To proto mě manžel překvapil večeří?

Alex otevřel dveře do jídelny a já uviděla prostřený stůl. Tichá hudba a mihotavé světlo svíček ji proměnily v příjemný, útulný prostor, ale v mém nitru se přesto šířil chlad a nedokázala jsem spolknout otázku, kterou jsem měla na jazyku. „Co je to za zvláštní příležitost? Musí to být něco mimořádného, když jsi koupil ústřice.“

„Čerstvé ze zátoky,“ vyhnul se odpovědi a nalil mi sklenici šampaňského. Ústřice byly moje oblíbené jídlo a stěží uplynul týden, kdy bych si je nedopřála. Jamie jim říkal rybí strašidla a Alex nebyl o moc lepší, odmítal přiznat, že mu chutná něco, co vyprodukovalo moje rodiště. Několikrát jsem usrkla ze sklenky a nervy jsem měla napjaté k prasknutí, zatímco jsem čekala, až mi poví, co se děje. Jedli jsme mlčky a mně se hlavou honily nejrůznější myšlenky. Své tajemství mi prozradil, teprve když jsme dojedli dezert. Dolil mi do sklenice zbytek bublinek a mě napadlo, jestli nedoufá, že alkohol zmírní dopad té zprávy.

„Na nový začátek,“ řekl a jemně cinkl svou křišťálovou sklenkou o moji. „Prodal jsem dům.“

Ruka se mi zastavila uprostřed pohybu a vytřeštila jsem na něho oči. „Náš dům?“ Postavila jsem sklenici na stůl, neschopná vypít její obsah. Věděla jsem, že tahle chvíle přijde, ale když ta slova vypustil z úst, udělalo se mi špatně od žaludku.

„Ano,“ řekl nuceně veselým tónem. „Dneska jsem tady provedl milý pár. Kupce za hotové. Chtějí dům restaurovat do jeho původní krásy.“

„Opravdu? Ale je toho tady potřeba tolik udělat…,“ namítla jsem, užaslá, že jejich nabídku přijal, aniž se se mnou poradil. Měla jsem mít vztek, ale už příliš dlouho jsem ho nutila odkládat svůj život. Věděla jsem, že tady nebudu moct zůstat věčně.

„Jsou to umělci; spíš než cokoli jiného se zamilovali do té scenérie.

Byli přímo nadšení.“

Moje tvář byla vyobrazením klidu, ale srdce jsem měla jako ve svěráku. „Prohlédli si pozemek?“ zeptala jsem se a modlila se, aby odpověď zněla ne. Ale co když ano? Alex řekl, že jsou umělci. Takové lidi hned upoutají stromy na hranici louky. Co když odhalili moje tajemství? Policie už by mohla být na cestě. Třeba už nikdy neuvidím Jamieho.

„Ne. Pršelo a neměli pořádné boty. Souhlasili s požadovanou cenou, aniž ho viděli. Prodej snů.“

Hodila jsem do sebe zbytek sklenky a předtím lahodné bublinky se mi v ústech změnily v ocet. „Tak to vypadá, že se stěhujeme do Leedsu,“ řekla jsem s vědomím, že se Alex nejspíš už poohlédl po novém domě.

„Bude se ti tam líbit,“ řekl a s viditelnou úlevou ve tváři se natáhl přes stůl a stiskl mi ruku.

Odpověděla jsem mu křečovitým úsměvem a dokázala myslet jen na tělo pohřbené za naším domem.

KAPITOLA ŠEST

EMMA

2017

S Jamiem uloženým v posteli se zdálo, jako by spal celý dům. Alex tiše chrápal, unavený celodenní prací, po které ještě vařil večeři. Já byla vzhůru a zírala na nízký strop s trámy – magnet na pavučiny, jak mu říkal Alex. Při svých sto pětaosmdesáti centimetrech se musel trochu sklonit pokaždé, když vstoupil do místnosti. V naší malé chalupě ve tvaru písmene L bylo všechno malé; nebylo těžké pochopit, proč jí má plné zuby. Ani pro mě nebyla plná šťastných vzpomínek: odchod mojí matky, péče o smrtelně nemocného otce a to, co se stalo tam vzadu… Jako by byl prosáklý neštěstím. Mohla jsem jen doufat, že noví majitelé budou mít víc štěstí.

Když jsme se s Alexem seznámili, byl tichý a zamyšlený. Naše přátelství bylo už pevně zakořeněné, když mi vyjevil své city. Věděl, že se stále vzpamatovávám z toho, čemu jsem říkala „špatný vztah“, ačkoli to bylo všechno, co jsem mu tehdy řekla. Byly to drobnosti, kvůli čemu jsem si ho zamilovala: jak mi pašoval jídlo do knihovny, když jsem byla zavalená studiem, a to, že poznal, když jsem potřebovala trochu času pro sebe. Byl to Alex, kdo se o mě staral, když mě skolila ošklivá chřipka. Byla jsem usmrkaná a neupravená, ale Alex vynechal důležité přednášky, aby mohl být po mém boku. Alexova vytrvalá podpora byla dluh, který jsem mohla začít splácet poté, co jeho otec zemřel na selhání srdce a já pevně tiskla jeho ruku, zatímco člověka, kterého miloval nejvíc na světě, spouštěli pod zem.

Alex mi dodal odvahu uvěřit, že si zasloužím lepší život. Rodina pro něho byla vším a poté, co jsme se vzali, ze všeho nejvíc chtěl zpečetit náš svazek dítětem. Otěhotnět stálo za všechny ty oběti, které si to vyžádalo. Ale teď se na obzoru objevil mrak hrozící, že nad naším šťastným domovem rozpoutá bouři.

Čím víc jsem přemýšlela o tom, co jsem udělala, tím hůř jsem se cítila. Pravda byla shnilá a zhnisaná. Představovala jsem si ji jako cosi rozedraného, co se vleče přes přílivovou oblast, aby mě přinutila zodpovídat se z toho, co jsem udělala. Jak jsem ležela v posteli bez pouličních lamp, které by změkčovaly noc, bylo snadné pustit představivost ze řetězu. Tehdy jsem byla lehkovážná, šílená. Proboha! Ta lopata pořád byla v kůlně. Proč jsem se tam nevrátila, nepohřbila to tělo hluboko a nezbavila se důkazů? Bylo to ze stejného důvodu, proč jsem přestala chodit do kostela poté, co se to stalo. Nedokázala jsem tomu čelit. Přinutila jsem se přemýšlet o tom, co jsem udělala. Lukovo tělo bylo tam venku, ale v jakém asi stavu? Došlo k tomu před čtyřmi lety. Rozložilo se už úplně? Nebo jeho ostatky roztrhala divoká zvířata? Při tom pomyšlení se mi zvedl žaludek. A pak přišla vzpomínka, dokonale ostrá a se všemi detaily, která způsobila, že jsem se posadila na posteli a zalapala po dechu.

Alex se vedle mě zavrtěl. „Jsi v pořádku, lásko?“ Jeho slova byla tlumená, obtěžkaná spánkem.

Uhladila jsem jeho rozcuchané hnědé vlasy. „Měla jsem noční můru.

Dojdu si pro sklenici vody. Spi!“

Když jsem se však balila do županu, věděla jsem, že pravda je noční můra, z níž se nikdy nemůžu probudit. Dovlekla jsem se do kuchyně a v duchu probírala své možnosti, snažila jsem se dívat se na ně tak věcně, jak to jen šlo. Mohla jsem se vrátit k tělu a vykopat hlubší hrob, ano, ale co když budou noví majitelé na pozemku kopat? Co pak? Roztřásla jsem se zimou a rozsvítila kuchyňské světlo. Úsporná žárovka visela ochable v objímce bez stínítka. Když jsem se na ni naposledy snažila nějaké připevnit, dostala jsem zásah proudem, který mi projel paží až do prstů u nohou. Zdálo se, že Alex nechává dům schválně chátrat, abychom měli další důvod odejít. Došourala jsem se k širokému, čtvercovému kuchyňskému dřezu, natočila si z kohoutku vodu do sklenice a přinutila se soustředit. Potřebovala jsem plán B. Mohla bych vykopat Lukovy ostatky, spálit je a to, co by zbylo, někam bezpečně ukrýt. Ale jak? Byla jsem třicetiletá žena prodávající svatební šaty. Sama bych to nedokázala. Ale zabít jsi ho dokázala rychle, zachraptělo moje svědomí. Přerývaně jsem se nadechla. Představa, že bych se tam měla vrátit, mnou otřásla do morku kostí, ale přesvědčovala jsem sama sebe, že muž, kterého jsem pohřbila, byl nebezpečnější živý než mrtvý. Zírala jsem oknem na bezměsíčnou oblohu a uklidňovala se pomyšlením, že mě Luke už nemůže ohrozit. To však byla lež; stále mohl vstát z hrobu, zavolat na mě jménem. Na Stroodu nestrašil žádný duch, jen Luke. Musela jsem se tam vrátit a poradit si s tělem: teprve pak jsme se mohli odstěhovat a začít znova. Nový domov, povýšení pro Alexe a soukromá škola pro Jamieho – to bylo všechno, co jsme kdy chtěli, a teď jsme to měli na dosah. Jenom jsem musela být dost silná, abych tohle zvládla. Srkla jsem si vody a ani jsem si neuvědomila, že jsem se kousla do rtu, dokud jsem neucítila teplou chuť krve. Vzpomněla jsem si na poskvrněnou lopatu, krev stékající na límec Lukovy košile a pak do půdy, aby se měl čím živit hmyz. Dýchala jsem krátce a zrychleně. Začala jsem myslet na jídlo, které jsem snědla toho dne, a na to, jak leží v žaludku a pracuje proti mně. Moji mysl začaly omotávat temné myšlenky jako chapadla. Zavřela jsem oči a přinutila se uvažovat rozumně. Zítra pojedu do Colchesteru, dám Jamieho do školky a pak požádám Theresu, aby se postarala o obchod a umožnila mi skončit dřív a vrátit se domů. Kdyby to Alex zjistil, řekla bych, že jsem kontrolovala plot, než se vrátí kupci. Vykopu Lukovy ostatky a zbavím se jich jednou provždy. Tentokrát tam, kde je nikdo nikdy nenajde.

KAPITOLA SEDM

EMMA

2017

Polštářky chodidel mě bolely od toho, jak jsem stála na špičkách. Po rušném dopoledni jsem byla ráda, když jsem před pauzou na oběd mohla otočit na dveřích ceduli ZAVŘENO. Ne že bych si stěžovala. Práce mi pomáhala nemyslet na problémy. Nemohla jsem se jim však vyhýbat věčně. Věděla jsem, že jakmile mě Theresa přijede vystřídat na odpolední směně, budu muset jet domů.

„Nechutná ti?“ Josh si mě změřil pohledem přes kulatý stůl, když jsem se dloubala v salátu.

„Je trochu ovadlý,“ řekla jsem. „Měla jsem ho dát do lednice.“ V naší místnosti pro personál bylo pekelné vedro. Vešel se do ní malý stůl, židle a kuchyňská linka s obvyklými spotřebiči: mikrovlnkou, lednicí a dřezem. Bylo to tam cítit jako ve skleníku: většinu místnosti zabíraly tropické rostliny, žertovná připomínka Theresina nesouhlasu s vysokými účty za topení. Nemohla jsem však po nevěstách chtít, aby si zkoušely svatební šaty s husí kůží.

„Chceš trochu ode mě?“ nabídl mi Josh a ukázal na svoji krabičku s obědem. „Máma mi dává spoustu.“

„Ne, máš pravdu. Jsem prostě unavená,“ řekla jsem a malátně si napíchla na vidličku kousek červené řepy. „Minulou noc jsem měla hodně živý sen a celý den ho nemůžu dostat z hlavy.“ Byla to pravda, přestože jsem mu nemohla povědět pravý důvod mojí nervozity.

„Byl to jeden z těch snů? Mně se onehdy zdálo o Tomu Hardym…,“ řekl a oči mu zazářily, když na mě vrhl drzý úsměv.

„V tom mém Tom Hardy nevystupoval,“ odpověděla jsem a přála si, abych mohla kápnout božskou. Čím lépe jsem Joshe znala, tím jsem ho měla raději, ale nepřipadalo v úvahu obtěžkat ho tou strašnou pravdou. Mohla jsem se svěřit Therese, ale nechtěla jsem riskovat ani její odsudek.

„Byla jsem ve vězení,“ vyhrkla jsem a cítila, jak se moje svaly napjaly.

„Udělala jsem něco strašného, ale nevím, co to bylo. Probudila jsem se s pláčem, protože mě Alex nechodil navštěvovat.“ Odstrčila jsem jídlo, to pomyšlení mě připravilo o tu trochu chuti, kterou jsem měla. Josh polkl sousto sýrového sendviče, které žvýkal. „To je dost drsné.

Odkud se to vzalo?“

„To nevím,“ zalhala jsem, abych mohla přejít k rozhovoru, po kterém jsem toužila. Kdybych si brzo s někým nepromluvila, vybuchla bych.

„Přivedlo mě to na myšlenku. Co bys dělal, kdybys byl ženatý s někým, kdo provedl něco opravdu špatného?“ Položit Joshovi takovou otázku nebylo nic neobvyklého: věčně jsme diskutovali o morálních dilematech, abychom zabili čas, když bylo v obchodě prázdno. Zatímco jsem čekala na odpověď, srdce se mi rozbušilo o něco rychleji.

„No a jak moc špatné by to mělo být? Třeba jako bankovní loupež? Únos?“ Zahrabal ve své krabičce s obědem a vytáhl tyčinku Mars a sáček chipsů.

„Banky už dneska nikdo nevykrádá. Hm…“ Bubnovala jsem prsty do stolu, jak jsem předstírala, že si rovnám v hlavě něco, co mi v ní vrtá celý den. „Řekněme… vražda. Ojedinělá, impulzivní.“

„To je ošidné,“ řekl Josh se zamyšleným pohledem, jak se potýkal s tou výzvou. „Asi bych počkal s rozhodováním, dokud bych se nedozvěděl celou pravdu. Kdybych toho člověka miloval, asi bych zůstal, protože někdo, koho bych měl rád, by nikdy nemohl udělat něco takového schválně.“

„Máš za jedna,“ řekla jsem. „Já to vidím stejně.“

„Tohle je tvůj způsob, jak se přiznat k vraždě?“

Začervenala jsem se a prolomila ticho smíchem. „Dokážeš si to představit?“ řekl Josh. „Ty bys přece nezabila ani mouchu. Nechystám se zavolat policii. To spíš ta tvoje sestra, na tu bych si dal pozor.“ Mrkl na mě, právě když Theresa nakráčela dovnitř.

„Co jsem zase provedla?“ zeptala se, svlékla si kabát tečkovaný deštěm a pověsila ho na háček na zadní straně dveří.

„Rozebíráme morální dilema. Představ si, že si vezmeš muže svých snů, ale on se ti o svatební noci přizná k vraždě,“ vylepšil Josh můj původní scénář. „Přijedou poldové a zavřou ho, až zčerná. Poslala bys ho k vodě, nebo bys s ním zůstala?“

„Poslala k vodě. Vražda je vražda,“ odpověděla Theresa bez sebemenšího zaváhání a prsty si pročísla vlasy rozevláté větrem.

„Mluvíme přece o muži tvých snů,“ připomněl Josh.

„Nejdřív bych se s ním vyspala,“ zasmála se Theresa poté, co se nad tím zamyslela. „A třeba bych mu dopřála pár manželských návštěv ve vězení.“

Nuceně jsem se usmála. Pomyšlení na kriminál mi stále bralo chuť k jídlu.

„Ty nebudeš obědvat?“ řekla Theresa a pohlédla na salát, který jsem odstrčila.

„Měla jsem velkou snídani,“ zalhala jsem.

„Opravdu?“ přimhouřila oči, jako by věděla svoje. A bylo to tak.

Theresa toho o mně věděla spoustu.

KAPITOLA OSM

LUKE

2002

Usmál jsem se nad svou vlastní důmyslností, když jsem pohlédl na Emmu, která seděla sama u svého obvyklého stolu vzadu ve třídě. Nechat ji po škole během pauzy na oběd byla skvělá záminka, jak ji mít jen pro sebe. Na druhou stranu se zdálo, že Emmě je ten trest za neodevzdání domácího úkolu celkem lhostejný. Stalo se to poprvé, ale bylo načase pokročit s ní dál, a to jsem mohl udělat, jen když jsme spolu byli sami.

„Co kdybyste se posadila dopředu, abychom si mohli povídat?“ navrhl jsem vstoje za katedrou. Nedávno jsem se nechal ostříhat a koupil si nové šaty: dal jsem si záležet na svém vzhledu, abych ji upoutal. Ne že bych věděl, kdo nebo co jí připadá atraktivní; ať si myslela cokoli, skrývala to před svým okolím.

„Ano, pane učiteli,“ řekla Emma a zvedla plechovou krabičku s tužkami.

„Tak už se netvařte tak nešťastně,“ usmál jsem se, sklonil se a zvedl list papíru, který jí vypadl z ruky. „Všichni by si mysleli, že jsem vás poslal na šibenici.“

„Promiňte, pane učiteli,“ řekla Emma smutně a posadila se.

Sedl jsem si naproti ní a opřel se o stůl. „Co se děje? To vám vůbec není podobné, zapomenout na domácí úkol. Myslel jsem, že se vám můj předmět líbí?“

„Líbí,“ řekla a upřímně mi pohlédla do očí. „Jde o to, že…“ Našpulila rty, zdánlivě nejistá sama sebou. Její ledabyle učesané vlasy a nevyžehlená košile mi poskytly stopu.

„Máte to doma těžké?“

„Ano,“ přikývla a já se v duchu usmál, když jsem si všiml, jak se jí zatřásla brada. „Vy bydlíte na Mersea, že? Na východním nebo západním konci ostrova?“ zeptal jsem se a doufal, že mi bohové budou nakloněni.

„Na východě,“ odpověděla zachmuřeně. „Kolem není nic než obloha a země.“

Byla to přesně ta odpověď, kterou jsem chtěl slyšet. Kdyby bydlela na západním konci, dostalo by se jí pomoci semknuté komunity, která ho obývala. Takhle v tom byla moje malá Emma sama. Když jsem se ujistil, že je vzduch čistý, krátce jsem jí položil ruku na záda. „Víte, co se říká – sdílená starost je poloviční starost.“

„Ale ten domácí úkol…,“ řekla a pohlédla na zpola dokončenou kresbu slunečnice se svěšenou hlavou.

Zvedl jsem ruku a podčmárl papír perem. „Považujte ho za splněný. A plus, vaše dosud nejlepší práce.“ Mrkl jsem na ni. „Máme deset minut. Co kdybyste mi pověděla, co se děje?“ Její žalostný domácí život mě ve skutečnosti nezajímal, ale její fyzická přítomnost byla omamná. Nestávalo se často, abych byl poctěn takovou nevinností v patnáctileté dívce. Byla zabraná do sebe, tak jsem si dovolil zabloudit pohledem k její sukni vyhrnuté nad kolena. Pak jsem se jí podíval do obličeje, teď poznamenaného usilovným přemýšlením, jak mluvit o problémech, které se zdály být pohřbené hluboko mimo dosah.

„Jde o vaši rodinu?“ řekl jsem a účastně naklonil hlavu ke straně.

„Mně se můžete svěřit. Vím, jaké to je vyrůstat s pocitem, že nezapadáte mezi ostatní.“

„Opravdu?“ řekla a oči se jí na okamžik rozzářily. Hned napoprvé jsem se trefil do černého. Rychle jsem si vymyslel podpůrnou historku, o níž jsem doufal, že se bude podobat té její. Věděl jsem, že má jen jednoho rodiče a ve škole nepatří mezi oblíbené studenty. „Ano,“ řekl jsem. „Když jsem dospíval, neměl jsem moc přátel a neměl jsem se komu svěřit s tím, co se dělo doma. Připadal jsem si odříznutý od ostatních, protože se jejich životy tolik lišily od mého.“

Emma smutně přikývla. „Cítím se stejně.“

Věnoval jsem jí milý úsměv s vědomím, že mi dochází čas. „Maminka dělala, co mohla, poté co tatínek umřel, ale nezvládala se postarat o rodinu sama. Proto jsem se neměl na koho obrátit, když…“ Pro efekt jsem se odmlčel, bylo nejlepší nechat to hlavní nevyřčené. „No, na ničem z toho už nesejde. Chci tím jenom říct, že nejste sama.“

„Proto jsem nemohla udělat domácí úkol,“ řekla tiše. „Tatínkovi nebylo dobře a musela jsem zavolat doktora. Někdy se mu špatně dýchá. Měl mi napsat omluvenku, ale když jsem odcházela do školy, spal. A já ho nechtěla budit.“

Takže moje malá Lolita byla nejen izolovaná, ale navíc dělala pečovatelku svému otci. Dokonalé. S takovou povinností jí nezbývalo moc času na přátele zvenčí. Zvonek na chodbě ohlásil konec pauzy na oběd.

„Poslechněte,“ řekl jsem, „co kdybyste zůstala po škole na soukromé doučování? Mohli bychom si popovídat, vymyslet, jak zlepšit vaše výsledky při zkouškách. Jste nadaná výtvarnice, Emmo; s trochou úsilí navíc by se vaše obrazy mohly objevit na letošní školní výstavě.“

„Opravdu?“ řekla a tvář se jí tou pochvalou rozzářila. „Maminka svoje kresby vystavovala, visely v obchodě s výtvarnými potřebami na Mersea.“

„No vidíte, zjevně jste podědila její talent.“ Usmál jsem se. „A teď už běžte, ať nepřijdete pozdě na další hodinu.“

Díval jsem se, jak odchází krokem odlehčeným mými slovy. Její zoufalství pomůže našemu rodícímu se vztahu rozkvést. Zmocnilo se mě lahodné očekávání. Nahodil jsem návnadu, teď stačilo zaseknout háček.

KAPITOLA DEVĚT

ALEX

2017

„Gratuluju, Alexi – budeš nám tady chybět.“ Charles mi pevně sevřel ruku a nevrlý výraz mu na okamžik prozářil úsměv. Jeho dobrá nálada mi prozradila, že jeho přání je upřímné, a opětoval jsem jeho úsměv s pocitem skutečné naděje, že se mé plány do budoucna vyplní. Byla škoda, že jeho manželství s mou švagrovou nefungovalo, ale naštěstí nedovolil, aby jeho osobní život ovlivnil vztah ke mně.

„Díky, na tohle jsem čekal dlouho,“ řekl jsem. Odchod vedoucího leedské pobočky přišel v pravý čas.

„Vypadá to, že jsi na svoji novou roli připravený. Slyšel jsem, že jste prodali dům.“

„A chystáme se učinit nabídku na jiný,“ řekl jsem, takřka neschopný uvěřit, že se konečně zbavím toho mlýnského kamene na krku. Charles mě poplácal po zádech a řekl mi, abych před víkendem skončil dřív. Pro jednou jsem nic nenamítal. Napracoval jsem dost neplacených přesčasů na to, abych si mohl vzít půl dne volna na vyřízení osobních věcí. Měl jsem hodně co na práci a doufal jsem, že se budeme moct přestěhovat, jakmile se Mark a Kirsty podepíší na vytečkovanou čáru. Výběr našeho nového domova jsem zúžil na dvě velmi slibné nemovitosti a chtěl jsem přesvědčit Emmu, aby se mnou jela do Leedsu se na ně podívat. Oba domy byly okouzlující: čtyři pokoje, nablýskané značkové kuchyně a spousta prostoru, aby měl Jamie kde pobíhat. Nemohl jsem se dočkat, až ho dostanu z té barabizny na Mersea. Emma mi říkávala, že nedostatek místa v domě vynahrazuje nedaleká pláž. Byla pravda, že Jamie moc rád chodil na kraby, pátral ve skalních tůňkách po nových úlovcích. Vracel se domů s rozzářenýma očima a jazyk se mu pletl, když nadšeně popisoval svůj výlet. Utěšoval jsem se tím, že v Leedsu bude mít mnohem víc příležitostí, až bude vyrůstat, a moře si užije víc než dost během rodinných dovolených. Svoji budoucnost jsem měl naplánovanou od útlého věku. Chtěl jsem úspěšnou kariéru, šťastné manželství a navrch ještě dítě. Nebylo snadné dostat se tam, kde jsem byl teď, ale když jsem vyšel ven na parkoviště se sluncem v zádech, cítil jsem, že mám v životě štěstí. Bylo jen přirozené chtít se přestěhovat do většího domu a být poblíž své matky, až zestárne. Emma měla moji matku naštěstí ráda a chovala se k ní jako ke své. Opustit obchod pro ni bude těžké, ale je geniální obchodnice a otevření nové pobočky pro ni bude lákavá výzva. Tak proč se zdálo, že ji v tom starém domě něco drží, když toho bylo tolik, na co se mohla těšit?

Povědět to Emmě bylo mnohem snazší, než jsem čekal. Souhlasila dokonce, že pojede do Leedsu podívat se na několik domů. Ale místo aby mě její klidný zevnějšek ukonejšil, poskytl mi další důvod k obavám. Byla expert na skrývání svých skutečných pocitů, nesobecky si nechávala své problémy pro sebe. Proto jsem šel za ní, když toho dne ve tři ráno odešla z ložnice. Změna rutiny mohla stačit, aby svrhla Emmu přes okraj. Její stav se mohl každým dnem opět zhoršit a dopad na naši rodinu by byl ničivý. Když jsem předchozí noci cítil, jak se neklidně převrací vedle mě v posteli, napadlo mě, že soukolí už je možná v pohybu. Přesto jsem už dál nedokázal žít polovičním životem, v obavách, že řeknu nebo udělám něco, co ji vyleká nebo rozruší. Jednou mi řekla, že když je v depresi, může jako spouštěč posloužit cokoli – hádka, nepříjemnost v práci, pocit, že selhala jako matka –, a ten hlas v jejím nitru se opět probudí. Ale podle toho, co jsem věděl, ten hlas utichl nedlouho poté, co přišel na svět Jamie. Říká se, že když se vám narodí dítě, stanete se méně sobeckým. Pro nás byl náš drahý Jamie zábleskem naděje. Emma měla zvláštní dětství, tak rozdílné od mého, a chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, čím vším si prošla. Kdybych netlačil na to, abychom se posunuli dál, zůstali bychom tu trčet navždy a moji duši by strávilo roztrpčení.

KAPITOLA DESET

EMMA

2017

Klíčky od čtyřkolky v mé dlani byly chladné a ostré. Dřív patřila tatínkovi. Poté co zemřel, jsem ji zdědila spolu se vším ostatním. Jeho bolestný odchod byl důsledkem celoživotního kouření. Po maminčině odchodu mu začalo být jedno, jestli bude žít nebo zemře. Jí bylo jen dvaadvacet, když se seznámila s mým o hodně starším otcem. Jako matka samoživitelka, která se rozešla ve zlém se svou rodinou, měla co dělat, aby se o Theresu dokázala postarat. Tatínek se jich obou ujal a vzal je k sobě na ostrov Mersea. Ale nebylo to šťastné manželství. Tatínek mi jednou řekl, že maminka byla duch, který se nedal zkrotit. Tvrdil, že to byla její romská krev, toulavá povaha, co ji odvedlo pryč. Když jsem si obouvala těžké boty, zahnala jsem ty myšlenky a přinutila se soustředit na úkol, který mě čekal. Hlavu jsem měla plnou přízraků minulosti. Usedla jsem na čtyřkolku a pode mnou zaburácel silný motor. Theresa se starala o obchod, a já tak měla několik hodin, než budu muset vyzvednout Jamieho ze školky. Zapnula jsem si bundu a s obavami vzhlédla k obloze. Nad hlavou se mi valily perlově šedé mraky plné deště. Musela jsem si pospíšit. Měla jsem jen jednu příležitost.

Tváře mě pálily od větru, když jsem poskakovala po cestě plné výmolů, s prsty pevně svírajícími plynovou rukojeť. Jela jsem krajinou a po zádech mi běhal mráz. Provázel ho silný pocit déjà vu. Neobdělávaná půda v průběhu let zpustla. Cestu lemovaly trsy starčeku: masy usychajících žlutých květů a rozedraných listů kývajících se v posledním tanci podzimu. Rozevřela jsem rty a ochutnala slabý polibek soli ve vzduchu. Můj vztah s ostrovem Mersea měl podobu silné závislosti. Drželo mě tam víc než jen snaha chránit důkaz toho, co jsem udělala. Nezáleželo na tom, kam se odstěhuji – věděla jsem, že tohle podivné, vtíravé místo zůstane mou součástí navždy.

Ubrala jsem plyn, když jsem uviděla dub na hranici našeho pozemku. Okolo jeho holých větví visela mlha vysávající barvu ze světa. Žaludek se mi sevřel, zalapala jsem po dechu a ještě víc zpomalila čtyřkolku. Na tohle jsem nebyla připravená. Lopata rachotila na každé nerovnosti, další připomínka toho, co jsem udělala. Zhluboka jsem se nadechla a zašeptala jsem mantru, abych zahnala myšlenky, které se utrhly ze řetězu. „Dokážu to, dokážu to,“ opakovala jsem si v zoufalé modlitbě. Než jsem vypnula motor, otočila jsem čtyřkolku k domovu, abych byla připravená rychle odjet. Zatáhla jsem za provaz a odvázala lopatu. Proč jsem si ji nechala? Na kovu i v prasklinách dřevěné násady určitě zůstala Lukova DNA. Možná jsem ji nechala v kůlně v podvědomé naději, že budu dopadena. Kéž by se věci vyvinuly jinak. Zachytila jsem tu myšlenku, když stoupala do éteru, a napadlo mě, jestli jsem ji myslela vážně. Necítila jsem nic než úlevu, že je Luke pryč. To vědomí mi dodalo sílu pokračovat. Znala jsem přesné místo a odhrnovala jsem překážky, až už mi nezbývalo než začít kopat. V tom okamžiku bylo cosi konečného a srdce se mi rozbušilo v hrudi, když jsem neuposlechla nutkání zahodit lopatu a utéct. Došla jsem k příkopu v očekávání, že mě přivítá pach smrti, ale byl tam jenom mokrý mech a hnijící listí. Naskočila mi husí kůže a silou vůle jsem se přinutila pokračovat. Zaryla jsem lopatu do země, vyrýpla kus hlíny a opakovala jsem ten pohyb, dokud mě nerozbolely paže – stejně jako toho dne. Očekávala jsem, že uvidím útržek bílé látky, kousek počasím poničeného saka. Nic tam však nebylo. Kopala jsem hlouběji. Teď už tam přece muselo něco být! Oblečení, boty, kosti? Padla jsem na všechny čtyři a zabořila prsty do hlíny. Netušila jsem, jak na mrtvolu dokážu znovu pohlédnout. Nebo na to, co z ní zbylo. Po kůži mi stékal pot a zvedla jsem ruku, abych si odhrnula z obličeje kadeř mokrých vlasů. Byl to ten nejhorší druh mučení, ale přinutila jsem se pokračovat.

O půl hodiny později jsem nevěřícně zírala na mělký, ale prázdný hrob. Roztahala snad zvířata mrtvolu po okolí? Vzpomněla jsem si na boty vyčuhující z hlíny. Kde byly? Něco tam přece muselo zbýt! Podívala jsem se na hodinky a zalapala po dechu, když jsem si uvědomila, kolik času už uplynulo. Musela jsem se osprchovat, převléknout a vyzvednout Jamieho. Stáhla jsem si rukavice a zírala na rudé mozoly, které se mi vytvořily na kůži. Teprve tehdy jsem pocítila palčivou bolest. Všechno to bylo zbytečné. Sevřelo se mi hrdlo, když na povrch vybublala další emoce. Panika. Nepochybovala jsem, že jsem kopala na správném místě. Luke byl mrtvý. Zabila jsem ho.

Tak kam zmizel?

KAPITOLA JEDENÁCT

LUKE

2002

Napřímil jsem se na židli za katedrou. Rodičovská schůzka byla nepříjemná povinnost, musel jsem obětovat svůj volný čas, abych s matkami a otci mluvil o věcech, které je jen zřídka zajímaly. V mé třídě však byla jedna studentka, o které jsem se dychtil dozvědět víc. Schválně jsem si jejího otce pozval jako posledního, abych nemusel pospíchat. Když však do třídy vstoupil ten křehký muž lapající po dechu, napadlo mě, jestli jsem si nepopletl čas. To přece nemohl být Emmin otec? Emma mi pověděla, že její otec není zdravý, ale stejně jsem si představoval o něco exotičtějšího předka. V představách jsem se nechal unést a ten starý muž mě rychle stáhl zpátky na zem.

Vedení školy vybízelo rodiče, aby s sebou přivedli své děti, aby jim ukázali školu a aby si samy poslechly témata probíraná při schůzce. Ale Bob Hetherington přišel sám a mě napadlo, že s ním Emma možná nepřišla proto, že se za něho stydí. Jeho vysoká postava byla trochu shrbená, obličej našedlý. Hluboké vrásky ve tváři vypovídaly o času stráveném venku. Pomalu došel k mému stolu, s takovou důstojností, na jakou se jen zmohl. Z jeho dechu byly silně cítit pastilky proti kašli, když se představil a zasípěl do kapesníku, než mi podal ruku.

Poté co si poslechl o Emmině pokroku v mém předmětu, si srkl vody, kterou jsem mu nabídl, a dal si nohu přes nohu. „Přišel jsem bez Emmy, protože jsem si chtěl promluvit upřímně,“ řekl. „Od chvíle, kdy jste převzal jejich třídu, je nadšením bez sebe. Chtěl bych vám poděkovat za všechno, co jste udělal.“

„Dělám jenom svoji práci,“ odpověděl jsem s vědomím, že pozornost, kterou věnuji jeho dceři, dalece přesahuje moje povinnosti.

„Hodně to pro mě znamená,“ řekl pan Hetherington a sklopil oči ke kapesníku, který pevně svíral v ruce. „Nevím, jestli se vám doneslo, jak to bylo s mojí ženou. Isobel od nás před pár lety odešla.“ Doprovodil ta slova mírným potřesením hlavou. „Emmu to silně zasáhlo. Měla… problémy. Doktoři to přičítali úzkosti. Snažil jsem se na ni dohlížet, ujišťovat se, že je všechno v pořádku.“

Soucitně jsem pokýval hlavou. Ředitelka paní Pritchardová mě informovala o rozsahu Emminých problémů poté, co jsem si dal za úkol lépe ji poznat.

Bob si přitiskl kapesník k ústům a znovu dávivě zakašlal. „Víte,“ řekl, když si pročistil hrdlo, „nemyslím si, že Emma obrátí umělecký svět vzhůru nohama. Až odejde ze školy, má v plánu studovat podnikání. Ale vím, že si po vyučování povídáte a chodí za vámi o přestávce na oběd.“ Když se zmínil o našich soukromých schůzkách, projela mnou vlna paniky. Posledních pár týdnů mi Emma nosila ukázat staré kresby po své matce, snažila se napodobit její styl. Snášel jsem tenhle druh Emminy pozornosti, abych ji k sobě přitáhl blíž, ale zdálo se, že se otci svěřila s našimi schůzkami. Má v úmyslu mě udat? Informovat o tom ředitelku? Neudělal jsem nic špatného – aspoň prozatím. Křečovitě jsem sevřel pero. Kdyby to pan Hetherington chtěl rozmáznout, hodně by mi tím zkomplikoval život. Věnoval jsem mnoho času tomu, abych si ji získal, sliboval jsem si, že to bude stát za to úsilí, ale teď už jsem si nebyl tak jistý.

„Každopádně,“ pokračoval o něco hlasitěji, aby přehlušil žvatlání studentů na chodbě. „Jenom jsem vám chtěl poděkovat. Doufám, že vás neobtěžuje. Je mnohem méně… nešťastná, co učíte její třídu.“ Povzdechl si. Jeho výdech skončil drásavým kašlem. „Jsem trochu ztracený, když musím sám vychovávat dvě dívky, a zdravotně na tom nejsem moc dobře, jak vidíte.“ Vytáhl z kapsy papírový kapesník a utřel si ústa, než pokračoval. „Tizzy – to je Emmina sestra – s námi už nežije a Emma tráví většinu večerů doma. Uklidňuje mě, když vím, že si s ní někdo povídá.“

Přikývl jsem a můj tep se vrátil k normálu. Emma mi pověděla o své sestře a o tom, jak ji nějaký konflikt vyhnal z domu. Byla opravdu ztracená, osamělá dušička – což bylo dobře, protože teď se na mě začínala spoléhat. Z plácání své vlastní sestry o chlapcích jsem poznal, jak funguje ženský mozek, a od mala jsem se učil poznávat signály, které ženy dávají. Emma, která přicházela do třídy jako první a odcházela jako poslední, přede mnou mohla těžko něco skrýt. A fakt, že pověděla otci o našem rozkvétajícím přátelství, jen potvrdil, jak byla naivní.

„Jsem rád, že se cítí lépe,“ řekl jsem. „Vždycky jsem připravený poskytnout jí radu, ale Emma je chytrá dívka a je schopná dostat se z toho vlastní silou. Vím jistě, že bude úspěšná v každém oboru, který si vybere.“ Chtěl jsem se dozvědět víc o jejím domácím prostředí, ale usoudil jsem, že bude lepší udržet zvědavost na uzdě. Bylo jen otázkou času, než začnu Emmu přitahovat. Nalákat si ženy do postele pro mě nebyl žádný problém. Získat si jejich důvěru trvalo déle; musel jsem na nich zapracovat natolik, aby pro mě lhaly, kdyby šlo do tuhého.

„Děkuju, to rád slyším,“ řekl pan Hetherington.

„Často mluví o své matce,“ řekl jsem. Přece jsem podlehl pokušení dozvědět se víc. „Myslím, že kvůli ní se zajímá o umění. Sdílené zájmy jí pomáhají cítit se k ní blíž.“ Povzdechl jsem si a propletl prsty obou rukou. „Dřív si kladla za vinu její odchod, ale probrali jsme to spolu. Teď už se tolik netrápí.“

Pan Hetherington poposedl na židli. „Isobel byla velice nešťastná. Mluvila o odchodu celé měsíce.“ Zahleděl se do prázdna, jak ho ovládly vzpomínky. „Nebyla stavěná na mateřství. Nedokázala se svými dětmi navázat vztah, jaký má většina matek. Pak začala pít a… no… řekněme, že děvčatům je líp bez ní.“ Vstal a znovu mi podal ruku. Byla teplá a lepkavá a já potlačil instinkt otřít si dlaň o kalhoty poté, co jsme se pustili. Žádný div, že byla Emma šťastná v mé společnosti, když ji doma čekalo tohle. Roztřesený páprda v posledním tažení v bungalovu na východním konci ostrova Mersea. Viděl jsem ho zdálky, když jsem sledoval autobus, který ji dovezl bezpečně domů. Mé předchozí kontakty s patnáctiletými dívkami mě naučily, že bývají skoupé na pravdu. Ale Emma byla hodná dívka a nelhala mi. Potřebovala jenom speciální lekci diskrétnosti, než pokročím se svými plány.

KAPITOLA DVANÁCT

EMMA

2017

Když jsem se brodila vlhkým listím a bahnitými kolejemi, abych zakryla jámu, kterou jsem právě vyhrabala, bodaly mě do obličeje drobné jehličky deště. Otupěle a bezmyšlenkovitě jsem tahala ulomené větve zpátky na místo. Udýchaná námahou jsem se rychle snažila zamaskovat stopy. Ledový vítr mi pronikal oblečením, prsty na rukou a nohou jsem skoro necítila. V mojí mysli panoval naprostý chaos, zatímco jsem se snažila pochopit, co se stalo s Lukem. Když jsem se vrátila k domu, měla jsem jen pár minut nazbyt. Nečekala jsem však, že až otevřu zadní dveře, uvidím svého manžela.

Nevím, kdo z nás byl překvapený víc. Šok v Alexově tváři mi prozradil, jak hrozně musím vypadat v oblečení od bláta a s rozcuchanými vlasy. Nemarnil čas a začal mě zasypávat otázkami.

„Kde jsi byla? Snažil jsem se ti dovolat. Proč nebereš telefon?“

Pohlédla jsem na svůj mobil na kuchyňském stole. Jak jsem se chvatně vypravovala ven, zapomněla jsem ho tam. Ve snaze zformulovat odpověď jsem se zakoktala. „P… promiň. Jela jsem se projet na čtyřkolce… Spadla jsem.“

„Podívej se na svoje ruce,“ řekl a otočil mi roztřesené dlaně nahoru.

„Krvácíš. Jsi špinavá.“

„Najela jsem na hrbol na cestě a spadla do příkopu,“ vysvětlila jsem a ulevilo se mi, že svoje krvácející mozoly můžu vydávat za zranění způsobená pádem.

Alex mi odhrnul vlasy dozadu a zamračil se ještě víc, když mi pohlédl do tváře. „Zlato, vypadáš úplně mimo. Mohla bys mít otřes mozku. Nechceš, abych tě odvezl na pohotovost?“

„Ne,“ řekla jsem, sevřela jsem opěradlo židle, abych se opřela, a okamžitě jsem toho zalitovala, když moje mozoly bolestivě zaprotestovaly. Stále jsem se snažila vyrovnat s tím, co jsem objevila. „Já… musím jet vyzvednout Jamieho ze školky.“

„Je ve svém pokoji. Stavil jsem se pro něho cestou domů,“ řekl Alex a stále si mě prohlížel od hlavy k patě. „Skončil jsem dřív a zajel k tobě do obchodu, napadlo mě, že bychom si mohli trochu zahřešit a zajít do McDonaldu. Potom mi Theresa řekla, že jsi už odjela, a já se ti snažil dovolat. Dělal jsem si starosti, když jsi mi nezvedala telefon.“

„Promiň,“ řekla jsem, stále jako omámená. Cítila jsem, jak mi kůži v obličeji stahuje schnoucí bláto. Sundala jsem si šátek z vlasů rozježených a zacuchaných větrem. „Musím se osprchovat. Nebude to dlouho trvat.“

„Koupil jsem něco k jídlu,“ řekl a ukázal na mikrovlnku. „Nechal jsem to na talíři. Chceš, abych ti to ohřál? Nebo ti můžu udělat něco zdravějšího, jestli chceš.“

„Už jsem jedla,“ odpověděla jsem rezolutně. „Až se převléknu, můžeme si promluvit o stěhování. Mohl bys mi ukázat ty domy, které tě zaujaly v Leedsu.“

Jeho tvář se rozzářila a já si pogratulovala, jak se mi podařilo změnit téma. Cestou do koupelny jsem se zašla podívat na Jamieho. Měl vlhké vlasy, byl už vykoupaný a převlečený do pyžama, seděl na posteli obklopený plyšáky a listoval svojí novou knížkou o požárníku Samovi. Když to na něho přišlo, choval se jako introvertní dušička, vystačil si sám. Když jsem se zahlédla v zrcadle na chodbě, opatrně jsem se odtáhla ode dveří: můj vzhled by ho jen rozrušil.

Postavila jsem se pod sprchu a vodní vír odnesl bláto a krev do odtoku. Když jsem si vtírala šampon do zacuchaných vlasů, dlaně jsem měla v jednom ohni. Když jsem si mydlila křivky svého těla, cítila jsem, jak ve mně vykvétá povědomá úzkost. Ztloustla jsem; cítila jsem to. Navzdory mému úsilí se to nějak stalo. V duchu jsem porovnala kalorie, které jsem ten týden zkonzumovala, se cvičením, které je mělo spálit. Nestačilo to. Nikdy to nestačilo. Zahodila jsem mýdlo a vynadala si za to, že jsem dopustila, abych se začala takhle zkoumat. Copak jsem opravdu tak sebestředná? Ve chvíli jako tahle bych se měla soustředit na svoji rodinu a na to, jak nás dostanu z problémů, které jsem zavinila. Povím Alexovi, že jsem se byla naposledy rozhlédnout po našich pozemcích. Měla jsem mít radost: Lukův hrob byl od pohledu nějakou dobu nedotčený. Skončilo to.

V hlavě mi zazněl povědomý hlas: Co si to namlouváš? Měla jsi kopat hlouběji. Nikdy to neskončí, to přece víš. Vtírala jsem si do vlasů kondicionér a moje myšlenky se kolem mě zatím obtáčely jako krajta, svíraly mě stále těsněji, až jsem měla pocit, že mě rozdrtí. Zvedla jsem obličej k sprchové hlavici a stála jsem pod jejími horkými jehlicemi s pocitem, že se dusím, zatímco jsem se snažila pochopit, co se to ten den stalo. Luke byl mrtvý. Jednou provždy. Ale jestli nějakým zázrakem přežil… Srdce mi při tom pomyšlení poskočilo v hrudi. Nemohl být naživu. Kromě toho nebyl ten druh člověka, který by mě nechal na pokoji. Byli jsme příliš daleko od všech cest, než aby mohl někdo zabloudit na náš pozemek a najít ho náhodou – a i kdyby zabloudil, odradily by ho cedule NEVSTUPOVAT, které otec rozmístil na hranicích naší půdy. Ale přece jsem kopala dost hluboko, abych ho našla. Tak kde byl? Bylo opravdu možné, že byl někde venku a vyčkával s návratem? Když Alex zabouchal na dveře koupelny, skoro jsem vyskočila z kůže.

„Jsi v pořádku?“ Jeho hlas byl zastřený, poznamenaný obavami.

Před odpovědí jsem se nadechla, zavřela kohoutek a sundala z háčku na dveřích froté župan. „Nic mi není, hned jsem u tebe.“ Povzdechla jsem si. Kdyby tak manžel necítil potřebu kontrolovat mě každou minutu dne.

„Uvařil jsem ti sladký čaj. Ať ti nevychladne.“

Učesala jsem se, natáhla si staré džíny a zabalila se do silného pleteného kardiganu. Za celý den jsem skoro nic nesnědla a v žaludku mi škrundalo hlady. Ten nepříjemný pocit jsem vítala. Dával mi znát, že stojím oběma nohama na zemi, žiju.

Z kamen v kuchyni sálalo teplo a já zdráhavě srkala čaj a představovala si, jak se ta oslazená tekutina rozlévá mým trávicím systémem. Plnotučné kravské mléko a nejméně tři lžičky cukru, soudě podle chuti. Chtěla jsem se zašklebit, ale Alex mě ustaraně pozoroval. Pro jednou oprávněně. Moje staré zvyky vystrkovaly hlavu a já měla pocit, že je nedokážu zastavit.

„Myslím, že vím, co s tebou je,“ řekl a přejížděl prsty po hlubokých rýhách v našem těžkém dubovém stole.

Srdce se mi rozběhlo rychleji. Že by mě sledoval? Mluvila jsem snad ze spaní? Probudila se ve mně další emoce. Úleva. Nesla jsem to břemeno tak dlouho. Třeba mi Alex dokáže pomoct. Fakt, že tam stále seděl, mluvil sám za sebe. Možná jsem se mu s tím měla svěřit už dávno.

„Jde o tvoji matku, že? Dělá ti starosti, že když se odsud odstěhujeme, nenajde tě.“ Natáhl ruku přes stůl a jeho prsty se dotkly mých. Jeho snubní prsten se zaleskl v paprscích zapadajícího slunce proudících oknem do kuchyně. Cítila jsem, jak se mi třese spodní ret. Zatímco mluvil, zalily se mi oči slzami. On mi stiskl ruku, jejíž teplo mi poskytlo pomíjivou útěchu.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl. „Mohli bychom najmout soukromého detektiva, aby se ji pokusil najít. Musíme myslet i na Jamieho. Má ještě jednu babičku. Nebylo by hezké, kdyby ji poznal?“

Rozevřela jsem rty a v úžasu zalapala po dechu. To bylo to poslední, co jsem čekala, že řekne. Opět na mě dolehlo vědomí, že jsem na své problémy sama. Že mi s následky mého činu nikdo nepomůže. Zklamání ve mně probudilo zatrpklost. Copak už tak nemáme dost starostí, že do toho musíme zatáhnout ještě moji matku? Zhluboka jsem se nadechla a pokusila jsem se mu to vysvětlit. „Když máma odešla, zdrtilo mě to. Jistě, nebyla dokonalá. Byla impulzivní a náladová, a když se opila, vylévala si vztek na mně. Přesto jsem ji milovala.“ Sklopila jsem hlavu, po tváři mi stekly dvě velké slzy a skanuly na svetr. Zvedla jsem ruku ze stolu a osušila si oči papírovým kapesníkem. „A nechci ji už vidět. Nesnesla bych tu bolest, až by zase odešla. To Jamiemu neudělám.“

„Nedokážu si představit, jaké to musí být,“ řekl Alex. Když mluvil, viděla jsem, jak se mu v očích odráží moje bolest. Byly tmavé jako moje, ale otevřené a upřímné. Jak bych mu mohla povědět o Lukovi, když jsem věděla, jak silně cítí mou bolest?

Na okno zabubnoval déšť jako drobné zmrzlé šípy. Sluneční světlo už zmizelo. Vstala jsem a rozsvítila lampu. Chtěla jsem jít za Jamiem. Potřebovala jsem ho obejmout, vdechovat jeho chlapeckou vůni. Jenže Alex vypadal stejně ztraceně jako malé dítě a mě zalila náhlá vlna lásky. Postavila jsem se za něho a stiskla mu rameno. „Vím, že se snažíš všechno vyřešit, a za to tě miluju. Ale Jamie už babičku má, moc hodnou. Necháme to tak, dobře?“

Při zmínce o jeho matce se Alex krátce usmál. „Máma se nemůže dočkat, až se přestěhujeme. Ale nechci si vzít naše problémy s sebou. Když tě tady nedrží Isobel, tak co?“

Rozhostilo se ticho, zlověstné a hrozné, a já bojovala se svými myšlenkami. Tohle byla moje příležitost. Musela jsem mu to povědět hned, nebo vůbec. Cítila jsem, jak se mi sevřelo hrdlo, když jsem pokrčila rameny. „Nic. Jenom jsem se chtěla rozloučit s okolím. Už dlouho jsem na čtyřkolce nejela a vyšla jsem ze cviku. Už to neudělám.“ Navzdory svým uklidňujícím slovům jsem cítila, jak ve mně kypí strach. Jak dlouho to ještě můžu tajit?

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“ Alex ke mně vzhlédl a dotkl se mé ruky. Věděla jsem, že nejsem.

„Ano,“ zamumlala jsem a přinutila koutky úst, aby se zvedly v křečovitém úsměvu. „Ukážeš mi ty domy?“

KAPITOLA TŘINÁCT

EMMA

2017

Když jsem se plížila chodbou, snažila jsem se zachytit sebeslabší zvuk. Sílící vítr o sobě dával vědět, rachotil našimi dřevěnými domovními dveřmi a krovy praskaly pod jeho náporem. Napadlo mě, jaké to bude žít v tom novém domě, který mi manžel ukázal. Počasí tam rozhodně bude vlídnější. Náš současný dům stojící osaměle v krajině často bičovaly bouře. Pevněji jsem se zabalila do županu, došla do kuchyně a rozsvítila lampu. Její světlo bylo intimnější než obviňující záře žárovky pod stropem. Jenom malý kousek, řekla jsem si a hluboko v nitru jsem věděla, že mě tam dohnalo nutkání, ne chuť na dort.

Porucha příjmu potravy byla mým neustálým společníkem a vynořila se vždy jako následek stresu. Byla jsem baculaté dítě a maminka mě často hubovala, což vedlo k tomu, že jsem v jídle hledala útěchu. Teď, kdykoli se dostavil stres, jsem získávala kontrolu cyklem hladovění – nestřídmosti – vyprázdnění. Bylo těžké pojmenovat, čím jsem vlastně trpěla. Termín bulimie mi připadal příliš úzký, než aby to přesně vystihl. Po špičkách jsem došla k lednici a otevřela dveře. Ze všech sil jsem se snažila překonat pokušení, protože jsem toho dne hladověla. Namlouvala jsem si, že bolest prázdného žaludku je dobrá. Dodávala mi pocit, že mám svou poruchu pod kontrolou. Teď mě však přitahovala záře otevřené lednice a moje oči přejížděly po jídle, které jsem toho dne nakoupila. Dortíky plné škrobu, sladké limonády a v přihrádce na zeleninu narovnané čokoládové tyčinky, to vše připravené pro mou půlnoční hostinu. Věděla jsem, že ať se přes den stane cokoli, to jídlo na mě bude čekat, až přijdu domů. „Jenom malý kousek,“ šeptala jsem si pro sebe a ústa se mi plnila slinami při pohledu na čerstvý šlehačkový dort. Jako bych mohla něco změnit, když to vyslovím nahlas. Po hladovění musela nevyhnutelně následovat nestřídmost. Nemělo smysl snažit se s ní bojovat. Zavřela jsem loktem lednici a položila velký schwarzwaldský dort na kuchyňskou linku. Oči se mi rozšířily a vzrušení stoupalo při pohledu na tu lepkavou hmotu, která mi měla brzy projít hrdlem. Talíř jsem nepotřebovala. Pravidla stolování šla stranou. Vytáhla jsem ze zásuvky nůž a ukrojila si pořádný kus. První sousto bylo požehnání. Zavřela jsem oči a vychutnávala si tu delikátní třešňovou šťávu a šlehačku rozpouštějící se v ústech. Polkla jsem a okamžitě potřebovala víc. Hutnost byla důležitá pro okamžik, kdy se potrava objeví podruhé. Hutnější piškot uspokojivě pleskl, když dopadl do záchodové mísy. Olízla jsem si prsty, pohled upřený na dort. Se spokojeným zasténáním jsem převalovala v ústech druhý kousek dortu. U třetího kousku jsem se už neobtěžovala s nožem, cpala jsem ho do sebe prsty, dokud nebyl pryč. Potřebovala jsem víc. Jídlo z McDonaldu, které Alex přivezl domů, čokoládové tyčinky… pokračovala jsem, dokud jsem to všechno nespořádala. Nedokázala bych přestat, ani kdybych chtěla. Spláchla jsem to limonádou a krkla si, abych udělala místo v roztahujícím se žaludku. Když bylo všechno pryč, poskládala jsem prázdné krabice k recyklaci. Moje pohyby však byly líné a bolestivé. Opřela jsem se o kuchyňskou linku a sklopila hlavu. Kůže na břiše byla napjatá, jako by to byl kožený balon přefouknutý k prasknutí. Hlas v mé hlavě ječel: Co jsi to udělala, ty nechutné prase? Podívej se, jak vypadáš, jak s tebou vůbec manžel může spát v jedné posteli? Pospíchala jsem na záchod, připravená na svůj další krok. Věděla jsem, že to bude bolet, protože jsem to nějakou dobu nedělala a ztratila jsem automatický dávivý reflex, což znamenalo, že si budu muset strčit prsty do krku. Věděla jsem, jak uboze musím vypadat, ale návrat starého přítele mě nějakým podivným způsobem uklidňoval. Bulimie pro mě byla něčím, na co jsem se mohla spolehnout i v těch nejtěžších časech.

Neslyšela jsem Alexe vstoupit do kuchyně a už vůbec jsem ho neslyšela stát u dveří koupelny. Poté co jsem utřela kuchyňskou linku, jsem se rozhodla použít koupelnu vzadu vedle komory, protože byla nejdál od ložnice. Když jsem potřetí spláchla záchod, uslyšela jsem za dveřmi jeho kroky. Rozbušilo se mi srdce. Přestože jsem použila starý trik a nechala puštěnou vodu v umývadle, určitě mě slyšel zvracet. Jednou, dvakrát, třikrát: zvracela jsem, dokud jsem se nezbavila posledního kousku jídla.

„Emmo?“ zašeptal a zaťukal nehty na dveře.

Utřela jsem si z brady slinu. „Co je?“ opáčila jsem chraplavým a ostrým hlasem, zatímco jsem se držela mísy a vlasy mi zplihle visely po stranách obličeje. Vrátily se staré pocity sebepohrdání a zhnusení. Cítila jsem se vyčerpaná, jako bych absolvovala devět kol v boxerském ringu.

„Zlato, nemohla bys vyjít ven? Musím s tebou mluvit.“ Alex mluvil tiše, mírným a uklidňujícím tónem.

„Jsem na malé. Hned budu venku.“ Podívala jsem se na hodinky a zmocnil se mě pocit viny. Oba jsme měli druhý den volno, ale musel být unavený z práce. Co asi dělal za těmi dveřmi? Protáčel oči? Přál si, aby mě nikdy nebyl potkal? Nikdo ho nežádal, aby mě sledoval. Ta myšlenka však neměla dlouhého trvání. Dával na mě pozor, protože o mě měl starost. Teď jsem ho musela uchlácholit, najít věrohodné vysvětlení pro své noční chování. Uvěřil by mi, kdybych mu řekla, že se mi udělalo špatně? Pochybovala jsem o tom. O svých nemocech jsem mu lhala od chvíle, kdy jsme se seznámili. Tohle nebylo jako štípnutí hmyzem. Zmocňovaly se mě záchvaty hladovění a žravosti. Mohly uplynout měsíce, než jsem vzbudila podezření. Jenže Alex už mě dobře znal. Věděl, jaké mám spouštěče. Otevřela jsem okénko koupelny, abych vyvětrala kyselý pach nestráveného jídla. Hlasitě se zabouchlo, jak se do něj opřel vítr zvěstující blížící se bouři. Zalapala jsem po dechu a ulevilo se mi, že sklo zůstalo nedotčené. Když jsem si čistila zuby, uvítala jsem kousavou zimu a vyhnula se svému odrazu v zrcadle. Zalila mě další vlna hanby. Podívej se na sebe, ty malé prase.

Moje oči se zvedly a uviděla jsem svoje vlasy sevřené v matčině pěsti, když mě nutila podívat se na svůj odraz. Ze zrcadla na mě zíral můj jedenáctiletý obličej zmáčený slzami a napuchlý, jak mi volnou rukou mačkala kypré tváře. Na ústech jsem měla skvrny od čokolády: důkaz mého hříšného skutku. Z matky táhl alkohol a její špatně srozumitelná slova se odrážela od zdí, zatímco mě svírala čím dál silněji a nadávala mi do nenažraných prasat. Měla pravdu. Růžová v obličeji a zpocená jsem přesně tak vypadala.

Upustila jsem kartáček do umývadla, tak mnou ta vzpomínka otřásla. Promnula jsem si tváře, stále jsem na kůži cítila otisky jejích prstů. Když jsem však vzhlédla, uviděla jsem něco jiného – odraz zvenčí. Luke, ozářený měsíčním světlem, se díval okénkem do koupelny, vyhublý a bledý, jako když jsem ho pohřbila. Nemohla jsem se nadechnout. Byla jsem ochromená strachem. Náhle se mi dech vrátil. „Ne!“ zaječela jsem a otočila se k otevřenému oknu. Srdce mi divoce bušilo, když jsem se obracela tváří v tvář mrtvole muže, kterého jsem zabila. Zamrkala jsem, abych se zbavila slz, a zůstala stát jako vrostlá do země. Nic tam nebylo. Nic než světlo měsíce a vytí větru prohánějícího se skrz stromy bičované deštěm. Nadskočila jsem, když Alex zabušil na dveře a promluvil ještě naléhavěji než předtím.

„Emmo, jsi v pořádku? Otevři!“

„Už jdu,“ řekla jsem pevně, zhluboka se nadechla a zavřela okno koupelny. Mé myšlenky, kruté ve svých soudech, reagovaly okamžitě. Nic tam není, ty blbá tlustá krávo. Přešly ve smích, který jsem slyšela už tolikrát. Třesoucíma se rukama jsem nahmatala kliku dveří. Musela jsem něco udělat. Takhle už to dál nešlo. Musela jsem manželovi povědět pravdu.

KAPITOLA ČTRNÁCT

LUKE

2002

Stála ve dveřích a napjatě čekala, až si jí všimnu. Upíral jsem pohled na stůl a předstíral, že ji nevidím. Nech ji ještě chvilku počkat, ukaž jí, kdo tu má navrch. Zvonek oznamující konec školního dne už dávno zazněl a moje poškolní sezení s Emmou schválila ředitelka. Všimla si u Emmy pozitivní změny a oba nás pozorně sledovala, ale já využil zástěrky doučování, aby nám schválila čas mezi čtyřma očima.

Emma se tvářila ublíženě, když jsem ji o polední pauze poslal pryč.

Nemohl jsem si dovolit vzbudit sebemenší podezření.

Se spodním lemem košile vytaženým ze sukně a rozvázanými tkaničkami by si zasloužila pokárání od ředitelky. Mně však připadala roztomilá. Dlouhé tmavé vlasy měla svázané do volného uzlu a volné kudrnaté prameny jí splývaly podél obličeje. Jak mohl někdo vypadat smyslně a nevinně zároveň, bylo mimo mé chápání. Jako v transu jsem sledoval, jak si hraje s konečky vlasů a strká si je mezi rozevřené rty. Byl to zvláštní zlozvyk, který nemohl uniknout mé pozornosti. „Pojďte dál,“ řekl jsem s náznakem úsměvu na rtech.

Zavřela za sebou dveře, posadila se do lavice v přední řadě, a když jsem ji vyzval, vytáhla svoji nejnovější práci, zatímco jsem si sedal vedle ní. Celé to bylo jen naoko; umění bylo to poslední, na co jsem dokázal myslet. Chvilku jsem v té přetvářce pokračoval, mluvil jsem o zachycení pohybu a liniích v její poslední kresbě. Předložil jsem třídě neobvyklou výzvu: pěnkavu přeskakující ve své kleci z bidélka na bidélko. Měli ji nakreslit uprostřed skoku a Emma při zachycení podoby toho energického ptáka neodvedla špatnou práci. Zdálo se však, že vycítila, že jsem ji sem nepovolal na soukromou lekci. Jak by také ne? Přitažlivost mezi námi byla nepopiratelná; pomalu jsem si ji k sobě připoutával. Vzal jsem čistou čtvrtku, položil jí dlaň na ruku a vedl její tužku po papíru. Slyšel jsem, jak se jí dech zrychlil teplem mého doteku.

„Pane učiteli?“ řekla, když jsem odtáhl ruku. „Proč jste mě poslal o pauze na oběd pryč? Udělala jsem něco špatně?“ Upřela na mě lesklé tmavé oči a já si bolestně uvědomil její nohu dotýkající se mé.

Vzhlédl jsem k zavřeným dveřím, abych se přesvědčil, že jsme sami.

„Ne, jistěže ne,“ ujistil jsem ji s úsměvem. „Jde jen o to, že nechci, aby to lidé špatně pochopili. Začínají si všímat, kolik spolu trávíme času. Koneckonců jsem váš učitel.“ Po pravdě řečeno jediný člověk, který to nějak komentoval, byl její otec. Sice mi vyjádřil vděčnost, ale musel jsem zůstat ve střehu.

„Neudělali jsme přece nic špatně,“ řekla a od klíčních kostí jí stoupl na tváře ruměnec. „Povídat si s vámi mi opravdu pomáhá. Líp jím, víc o sebe dbám. Co je na tom zlého?“

Riskoval jsem další pohled ke dveřím, než jsem jí položil ruku na záda. Na několik blažených vteřin jsem ji tam nechal, škádlivě umístěnou nad obrys zapínání podprsenky. Usmála se a připomínala košík čerstvých broskví v teplém letním dni. Byl jsem omámený její přítomností a příslibem věcí příštích. Zvedl jsem se ze židle a dovolil kloubům své ruky přejet jí po lícní kosti, neschopný odolat pokušení dotknout se jí ještě jednou.

„Taky si vážím našeho přátelství,“ řekl jsem. „Ale musíme být opatrní. Ne každý by to pochopil. Pokud spolu máme trávit čas, potřebuju, abyste byla diskrétní.“

Viděl jsem, jak jí z tváře zmizela úzkost a nahradila ji naděje. Přikývla. „Neřeknu nikomu ani slovo, slibuju.“

„Myslel jsem si, že to řeknete,“ poznamenal jsem a došel k zásuvce katedry. „Proto jsem vám koupil mobil. Je obyčejný, na dobíjení kreditu. Můžeme si posílat textovky, kdykoli budete chtít.“ Olízl jsem si suché rty. Srdce mi bušilo z možných důsledků mých slov. Klid. Dej si na čas, připomínal jsem si, nabádal se k opatrnosti na každém kroku.

„Taky bych rád na vaše jméno vypůjčil školní fotoaparát. Však víte, na umělecké projekty, domácí úkoly a tak podobně.“ Rychle jsem pokračoval. „Zamluvím si tmavou komoru a sám ty fotky vyvolám.“ Podal jsem jí mobil a díval se, jak si ho rychle strčila do tašky. „Buďte opatrná,“ řekl jsem. „Nikomu ho neukazujte, ani svému tatínkovi.

Nepište do textovek jména. Budu vědět, kdo mi píše. Když vás s ním někdo nachytá, řekněte, že patří některé kamarádce.“

Emma přikývla. „Každou odeslanou zprávu hned smažu.“

Posadil jsem se na kraj katedry a překřížil kotníky. „Myslím, že bychom se měli scházet mimo školu. Není přece nic špatného potkat se náhodou někde na procházce, že ne?“

„O víkendech bývám okolo druhé odpoledne v Hradním parku. Někdy si tam udělám piknik,“ řekla Emma, zastrčila kresby do tašky a hodila si ji na rameno. „Takže mám počkat, až se mi ozvete?“

Odměřeně jsem přikývl, pak jsem ji doprovodil ke dveřím a vystrčil ven. Pro jeden den se jí dostalo povzbuzení víc než dost. Umění svádění závisí stejně tak na přípravě jako na provedení.

KAPITOLA PATNÁCT

EMMA

2002

Srdce mi divoce bušilo v hrudi, když jsem ležela na posteli a snažila se pochopit, co se toho dne stalo. Jenom ke mně byl milý, plísnila jsem sama sebe a přála si, aby se mi sakra už zklidnil tep. Měla jsem pocit, jako by mě moje emoce zavalily, ale vyhlídka na něco víc než platonické přátelství s mým učitelem mě děsila k zbláznění.

Olízla jsem si rty. V ústech jsem měla sucho. Myšlenky na pana Priestwooda se vplížily hlouběji do mého podvědomí a já se začervenala, když jsem si ho představila, jak tiskne svoje rty na mé. V obývacím pokoji hulákala televize a já si přála, aby tatínek ztlumil zvuk.

Pomalu jsem se nadechla, abych se uklidnila, a připomínala si, že se nesmím nechat unést. To, že jsem si mohla s někým promluvit o svých problémech, ze mě sňalo část tíhy. Ale v poslední době mě rozptylovaly hloupé sny. Představovala jsem si, že jsme se vzali a já přijala jeho jméno. Emma Priestwoodová. Paní Priestwoodová. Paní E. Priestwoodová. Psala jsem to znovu a znovu, vylepšovala křivky a ladnost těch slov. Přemýšlela jsem o dětech, kterým bych říkala Daisy a Teddy, a o našem domě s plaňkovým plotem na venkově.

Povzdechla jsem si a prohrábla si prsty vlasy. Bylo to hloupé snění s otevřenýma očima. Nebyla jsem už dítě a pan Priestwood nebyl školák. Muže jako on nelákalo držet se jen za ruce a líbat na tvář. Chtěl by skutečný polibek, s jazyky a tak, možná i víc. Přitiskla jsem si dlaně na rozpálené tváře, abych je zchladila. Jak by se mi spolužačky smály, kdyby věděly o mé naivitě. Marsha Beckettová se už vyspala se dvěma kluky a já si byla celkem jistá, že jsem poslední holka ve třídě, která se ještě pořádně nelíbala. Jestli se tedy nepočítá muchlování se Samuelem Clarkem vzadu v kolárně, při kterém se mi snažil strčit jazyk do pusy. Měla jsem pocit, jako by mi po ústech lezl slimák, celý slizký a hnusný, a odstrčila jsem ho. Něco mi však říkalo, že pan Priestwood by takový nebyl. Byl muž. Věděl by přesně, co má dělat.

Mohla bych si o tom promluvit s Tizzy, od toho přece sestry jsou? Ale v poslední době jsem ji skoro nevídala. Kromě toho by to nepochopila. Ne, ona by to neschvalovala. Vrásky na čele se mi prohloubily, jak jsem se to snažila pochopit. Dostala jsem se do toho správného rozpoložení. To nestojí za řeč, říkávala moje matka, ale mně to připadalo skutečné. Chtěla jsem, aby moje přátelství s panem Priestwoodem pokračovalo, ale viděla jsem, jak se na mě díval, cítila mravenčení, když mi přejel prsty po tváři. K žádné jiné dívce se tak nechoval a všechny toužily po jeho plné pozornosti. A teď ten telefon… Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Co chtěl, abych mu napsala? Někdy dokázal být tak vstřícný, ale jindy se choval odtažitě a povýšeně. A ta schůzka v Chesteru – co to mělo znamenat? Zvykla jsem si spoléhat na jeho přátelství, ale nechtěl ve skutečnosti něco víc?

Z televize ke mně dolehl tlumený jásot, když dalo tatínkovo oblíbené fotbalové mužstvo gól. Ze rtů mi unikl tichý povzdech. Pan Priestwood byl jen o sedm nebo osm let starší než já. To nebylo moc. Lidé se zamilovávají každý den. Nehrozilo, že by se na mě vrhl, nutil mě k něčemu, co bych nechtěla. Vytáhla jsem zpod polštáře mobil, který mi dal ve třídě. Roztřesená nervózním vzrušením jsem začala psát textovku.

Díky za dnešní lekci, moc jsem si ji užila. Brzy se uvidíme.

Prst mi zůstal viset nad X, jak jsem zvažovala, jestli mám připojit polibek, nebo ne. Na tvář se mi vkradl nezbedný úsměv. Byl můj učitel.

Odvážím se? Pak jsem si vzpomněla na to, jak jeho oči vyhledaly mé a jak položil dlaň na hřbet mé ruky. Kousla jsem se do spodního rtu, přidala k textovce X a stiskla Odeslat. Zatlačila jsem obličej do polštáře a zahihňala se v úžasu sama nad sebou. Udělala jsem to. Poslala jsem textovku svému učiteli, a dokonce přidala drzý polibek! Z hrudi mi vytrysklo další zahihňání, které ztlumil polštář. Zírala jsem na mobil, čekala na odpověď a cítila, že se pohybuji na tenkém ledě. Flirtovat byla zábava, ale věděla jsem, že pokud jde o pana Priestwooda, nejsem ve skutečnosti připravená na nic víc.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

ALEX

2017

„Děsíš mě,“ řekl jsem s pocitem sílícího strachu. S roztřesenýma nohama přišla Emma za mnou do obývacího pokoje a těkala pohledem zprava doleva. V minulosti jsem se s ní už snažil o bulimii mluvit, ale nikdy jsem ji neviděl takhle zničenou. „Nezlobím se na tebe, miláčku, jenom se o tebe bojím. Tohle dokážeme vyřešit.“

„Kdybys věděl, o co jde, mluvil bys jinak.“ Když to říkala, chvěl se jí hlas. Položil jsem jí ruce na ramena a strnul, když sebou trhla. Měl jsem jí věnovat větší pozornost. Zamračil jsem se, když jsem pomyslel na svoji porci viny. „Je to proto, že prodáváme dům? Protože, no…,“ povzdechl jsem si a snažil se najít správná slova, „jestli tě to trápí, tak nemusíme. Co kdybychom se dohodli na kompromisu? Mohli bychom si vzít větší hypotéku a nechat si i tenhle.“

„Nechci si ten dům nechat,“ řekla, uplakaná a vyčerpaná. „Chci odsud odejít co nejdál.“

Její oči opustily moje a mě rozbolela hlava, jak jsem se snažil dešifrovat její myšlenky. „Ty mrzneš, tumáš.“ Stáhl jsem přehoz z koženého gauče a zabalil ji do něj. Pohlédl jsem na svoji elektronickou cigaretu ležící na stole. Závislosti na nikotinu jsem se stále nedokázal zbavit a teď jsem ho potřeboval víc než kdy dřív. Emma se schoulila vedle mě na gauči, ale stále mi nedokázala pohlédnout do očí. Dům okolo nás praskal pod nápory větru. Měl jsem pocit, že to místo je prokleté, a nemohl jsem se dočkat, až odtud odejdeme. Chtěl jsem se zeptat Emmy na její poruchu příjmu potravy, ale zároveň jsem ji nechtěl rozrušit víc, než už byla. „Kvůli čemu jsi vykřikla na toaletě? Bojíš se něčeho? Máš strach o svoje zdraví? Vím, že mi něco tajíš.“

„Nejde o moje zdraví, ale o něco, co jsem udělala.“ Zhluboka se nadechla a její pohled se setkal s mým. „Jestli ti to povím, naše rodina už nikdy nebude jako dřív. Vlastně je lepší, že to nevíš. Můžeme pokračovat v tom, co jsme si naplánovali, prodat dům a začít nový život. Časem se dám zase dohromady.“

Srdce mi divoce bušilo. Byl jsem hlava rodiny. Nepřipadalo v úvahu, že bych se k ní obrátil zády. „Jen mi to pověz. Chci to vědět.“

„Prosím.“ Její oči byly měkké a prosebné. „Nechci, abys musel nést takové břemeno.“

Sevřel jsem její ruce ve svých. Byly chladné a nepoddajné a prsty měla zaťaté, jako by své tajemství pevně svírala v dlaních. Pomalu je rozevřela a propletla s mými. „Ve svatební den jsme si vyměnili sliby, pamatuješ? V dobrém i zlém. Ať je to cokoli, nemůže to být tak špatné.“ Tiše jsem se zasmál, abych ji uklidnil. „Nikdo přece neumřel.“

Vytřeštila oči a vytrhla své ruce z mých.

Z jejího vyděšeného výrazu mi spadla čelist. „Zatraceně, Emmo, povíš mi, o co jde?“

Trochu se vzpamatovala a rozhlédla se po místnosti. Jamie tvrdě spal ve svém pokoji, takže jsme tam byli jen my dva.

„Tak dobře, jen klid. Povím ti to, ale dokážu to vypravovat jenom jednou. Na konci zodpovím tvoje otázky, tak mě nepřerušuj. Dokážeš to?“

Otupěle jsem přikývl.

„Jde o to,“ pokračovala, „že někdo umřel a já jsem za to zodpovědná.“ Nevěřil jsem vlastním uším. Emma přece není vrah… nebo ano?

KAPITOLA SEDMNÁCT

ALEX

2017

„Bylo mi patnáct, když to začalo,“ spustila Emma se sklopenýma očima.

„Maminka byla už dva roky pryč a tatínek byl úplně uzavřený do sebe. Theresa… jak víš, tatínek jí říkával Tizzy… Ta nevydržela chvíli na jednom místě. Našla si práci a po týdnu s ní sekla. Přespávala u kamarádek na gaučích a neviděli jsme ji několik dní. Ale když maminka odešla, všechno se změnilo. Tatínek jí dal peníze na zálohu na byt v Colchesteru. Našla si práci v realitce a udržela si ji. Pro ni bylo dobré postavit se na vlastní nohy, ale já to tenkrát tak nevnímala. Opravdu jsem ke své velké sestře vzhlížela, všude jsem za ní chodila. Když přeťala všechna pouta… Připadala jsem si všemi opuštěná, volně unášená proudem a nemilovaná.“

Pokusil jsem se představit si Emmu v patnácti. Viděl jsem ji na rodinných fotografiích jako zachmuřenou mladou dívku, ale Emma měla sklon je schovávat, jako by nechtěla, aby její minulost pošpinila naši rodinu. Na to však už bylo příliš pozdě. Stiskl jsem jí ruku, nechtěl jsem přerušovat její vyprávění.

„S Lukem jsem se seznámila, když vystřídal našeho starého učitele výtvarné výchovy.“ Stále upírala pohled na ten vlněný přehoz, neschopná pohlédnout mi do očí. „Za nějakou dobu jsme si začali povídat. Svěřil se mi, že měl těžké dětství. Všem spolužačkám se líbil, ale zdálo se, že se nezajímá o nikoho jiného než o mě.“ Emma otrhávala z přehozu žmolky vlny, zatímco si vybavovala vzpomínky. „Sblížili jsme se. Připadala jsem si výjimečná, když se o mě zajímal dospělý muž.“ Krátce se mi podívala do očí. „Dal mi mobil, abychom si mohli tajně posílat zprávy. Pak jsme se začali scházet v Hradním parku. Bylo pěkné mít přítele. Vůbec se nepodobal chlapcům mého věku, kteří se chtěli jen rychle pomuchlovat vzadu v kolárně. Luke si vážil mých názorů, poslouchal, co mám na srdci.“

„Ale začalo jít do tuhého?“ řekl jsem, a hned jsem se cítil provinile, že jí připomínám zjevně bolestnou vzpomínku.

Emma reagovala dvěma ostrými přikývnutími. „Byl tak neodbytný. Říkal, že pro mě riskoval všechno. V mých očích to bylo romantické. Bohužel mi nedošlo, že mi celou dobu lhal.“

Emma sevřela přehoz v rukou a těsně se do něj zabalila. Otevřel jsem ústa, ale když se nadechla, aby pokračovala, spolkl jsem svá slova a nechal ji mluvit.

„Pak už mě skutečně ovládal, emocionálně mnou manipuloval, aby to vyhovovalo jeho potřebám. Dal mi školní fotoaparát a požádal mě, abych pořídila nějaké fotky, které vyvolá ve své temné komoře. Nafotila jsem nějaké scenérie pro svůj školní projekt. Až pozdě jsem si uvědomila, k čemu měl ten foťák vlastně sloužit. Byla jsem tak naivní.“

„Parchant,“ zamumlal jsem, čím dál frustrovanější. Aspoň jsem konečně chápal, proč byla tak opatrná, když jsme se seznámili. Lidé ji klamali po většinu jejího života.

Emma se skelným pohledem pokračovala, jako by mě neslyšela.

„Náš vztah se vyvíjel a on na mě tlačil čím dál víc. No… Já… Byla jsem jenom zmatené dítě. V nitru jsem věděla, že na to nejsem připravená, ale udělala bych pro něj cokoli. Bylo jen otázkou času, kdy se to provalí.“

Její oči pohlédly do mých a zpátky na její ruce, jak se snažila najít slova. Bolelo mě pomyšlení, že byla s někým jiným. „Takže jsi to ukončila?“ řekl jsem ve snaze jí pomoct.

„Ano,“ přikývla Emma. „Bylo to tak nejlepší. Ale jak běžel čas, vídala jsem ho, kamkoli jsem šla. K nám domů přicházely květiny, ale vždycky bez věnování. Vypnula jsem ten mobil, ale domovní telefon vyzváněl v nejrůznější denní i noční dobu. Začínal mě děsit. Bylo to, jako by byl dva lidé v jednom. Ve dne odmítal přiznat, co udělal.“ Dál otrhávala žmolky z přehozu. Povzdechla si. „Vyhýbala jsem se mu, jak to jenom šlo. Začaly se dít divné věci a já měla pocit, jako by v mé nepřítomnosti někdo byl v mém pokoji. Nakonec jsem s tím šla na policii, ale Luke házel vinu na mě, tvrdil, že já nenechám na pokoji jeho. Snažila jsem se promluvit si s jeho sestrou Noelle, ale ta mě neposlouchala. Pak mi poslal textovku, že se zabije, když ho opustím. Řekla jsem mu, ať mě nechá na pokoji, že už ho nikdy nechci vidět.“

Pohlédl jsem na svoji ženu a měl pocit, že ji sotva znám. Tolik z její minulosti pro mě bylo zahaleno tajemstvím, ale už jsem začínal chápat. Její porucha příjmu potravy se objevila proto, že Emma nedokázala najít jiný způsob, jak si poradit s chaosem, který ji obklopil. Musela si připadat hrozně osamělá. „Proč tebou byl tak posedlý? Přece jste spolu nespali… nebo ano?“

Zrudly jí tváře. „Nikdy jsme neměli intimní vztah, přestože se o to snažil. V dalším školním roce se situace trochu uklidnila, ale pořád byl v pozadí. Když mě přijali na univerzitu, odešla jsem z domova. Pověděla jsem tatínkovi, aby nikomu nedával moji adresu.“

„A tím to skončilo?“ zeptal jsem se v naději, že ho zabila pouze metaforicky, ne doslova.

„Skončilo… až do tatínkova pohřbu. Pamatuješ, jak jsem byla nešťastná, když jsem dostala tu kytici slunečnic?“

Vybavil jsem si ten den a zamračil se. Vzpomněl jsem si, jak jsem tu zvláštní volbu pohřební kytice komentoval a Emma se rozplakala.

„Musel si přečíst smuteční oznámení v novinách,“ řekla. „Věděla jsem, že to byl on, protože ty slunečnice měly zvláštní význam. Kreslívala jsem je v jednom kuse. Byly to moje oblíbené květiny. Říkám byly. Pak jsem je začala nesnášet.“

„Mohla je poslat tvoje matka,“ nadhodil jsem, ale okamžitě mě umlčel vzteklý pohled.

„To nebyla ona.“

Od nedalekého okna přišel závan studeného vzduchu a já se otřásl, jak mi přeběhl po zádech. Seděl jsem tam jen v tričku a boxerkách a zábl mě každý kousek těla, ale nechtěl jsem se pohnout, dokud mi Emma nepoví celou pravdu. „Proč ses mi nesvěřila?“ přerušil jsem ji znovu.

„Musel ses vypořádat s tolika věcmi, když sis mě vzal: s mojí bulimií a tatínkovou smrtí. A byl jsi tak nešťastný, když to vypadalo, že nikdy nebudeme mít dítě. Nemohla jsem ti naložit další břemeno.“

„Ale Emmo…,“ řekl jsem a položil ruku na její.

Pomalu ji odtáhla, zastrčila ruce pod přehoz a jakoby zmizela sama v sobě. „Prosím. Nech mě domluvit.“

Setkal jsem se s jejím pohledem a souhlasně jsem přikývl.

„Když se to s Lukem tak pokazilo, kladla jsem to za vinu sama sobě. Odchod na univerzitu byl forma úniku. Ty jsi dokázal, že jsem začala věřit sama v sebe. I po roce, kdy jsem tě odmítala, ses mě stále držel.“

„Byl jsem do tebe blázen,“ řekl jsem a v mém nitru se rozdmýchaly uhlíky starých vzpomínek. „A pořád jsem.“

„Nezasloužím si tě. Nikdy jsem si tě nezasloužila.“ Seděla se shrbenými rameny a oči se jí leskly slzami. Bylo to, jak by ji vzpomínky vracely do starých časů a měnily ji v člověka, kterým bývala.

„O tatínkově pohřbu se psalo v novinách. Musel si na mě vzpomenout, když mě viděl na fotografii u jeho hrobu. Pár týdnů nato se objevil tady.“

Pozvedl jsem obočí. „Tady? U nás doma?“

Emma pomalu přikývla. „Byla jsem venku u toho dubu – rozhodla jsem se tam trochu kopat, založit ten zeleninový záhon, o kterém jsem už nějakou dobu mluvila. Musel mě tam sledovat od domu. Pohádali jsme se. Obvinil mě, že jsem mu popletla hlavu, že trpěl, když jsem odešla. Pak už vím jen, že se na mě vrhl a popadl mě za krk. Nemohla jsem dýchat. Bylo tam bláto a on… uklouzl. Bála jsem se, že mě zabije…

Neměla jsem na vybranou.“ V šeru se zableskla bělma Emminých očí a naplnila mě hrůzou. Zalapala po dechu. „Udeřila jsem ho lopatou. Chtěla jsem ho jenom zneškodnit na tak dlouho, abych mohla utéct. Spadl na záda do příkopu. Pak už se nepohnul.“ Emmě se roztřásl hlas.

„Nejprve jsem si myslela, že to jen předstírá. Pak jsem uviděla, jak mu z hlavy teče krev. Já… Nechtěla jsem ho zabít. Nebyla to moje vina.“ Zmlkla, jak se jí vzlyk vzpříčil v hrdle. Roztřásla se jí brada a znovu se přerývaně nadechla. „Zaházela jsem ho, řekla jsem si, že tam druhý den zajdu a vyřeším to. Ale po několika dnech jsem ho pohřbila tak hluboko v mysli, jako by se to nikdy nebylo stalo.“

Potřásl jsem hlavou. Měl jsem tolik otázek. Zkusila mu nahmatat pulz? Byla si jistá, že je mrtvý? Ví o tom ještě někdo? Ale ona mluvila dál, hlasem sotva silnějším než šepot.

„Chtěla jsem ti o tom povědět. Ale nedlouho potom jsem zjistila, že jsem těhotná. Jak bych mohla porodit ve vězení? Tolik jsme po dítěti toužili. Nemohla jsem to udělat tobě ani našemu miminku. Tak jsem hodila minulost za hlavu a snažila se na něho zapomenout.“

„Až doteď,“ řekl jsem. Všechny dílky skládačky do sebe zapadly.

Přikývla a utřela si slzy rukávem. „Chtěla jsem odejít. Ale bála jsem se, že noví majitelé překopou pozemek a všechno vyjde najevo. Co dobrého by to přineslo? Je mrtvý. Nenávidím se za to, ale nemůžu to nijak napravit.“

Když odvrátila zrak, neubránil jsem se pomyšlení, jestli svoji manželku vůbec znám.

KAPITOLA OSMNÁCT

EMMA

2017

Konečně jsem sebrala odvahu pohlédnout manželovi do očí. Přinejmenším byl pořád tady. Napůl jsem očekávala, že se otočí na patě a odejde. Po mém doznání zbledl. Nebyl sám. Já měla pocit, jako bych zestárla o deset let. Zírala jsem do klína a připadala si uvnitř prázdná stejně jako poté, co jsem porodila Jamieho. Ale tentokrát to nebylo dítě vypuzené z mé dělohy. Zbavila jsem se kusu svého já. Alex se mě už nepokusil vzít za ruce jako předtím. To proto jsem se stáhla, když začal mluvit. Předpokládala jsem, že se ode mě odtáhne, a nesnesla bych ten pocit. Alex byl dobrý člověk s pevnými morálními zásadami. S tím, co jsem udělala, se bude muset poprat. Ale musela jsem brát v potaz víc než jen sebe. Můj pohled padl na rodinný portrét nade mnou na zdi. Nalevo od něj visela další zarámovaná fotografie, pořízená jen pár hodin poté, co se narodil Jamie. Náš malý král teď spal ve své postýlce a neměl ponětí o našich mukách. Zhluboka jsem se nadechla ve snaze potlačit třas v těle. Původně jsem si myslela, že se mi uleví, až se zbavím tajemství, které jsem v sobě nosila tak dlouho. Přiblížila jsem se k pravdě, jak to jen šlo. Soudě podle užaslého výrazu v Alexově tváři bylo dobře, že jsem byla opatrná. Usoudila jsem, že víc už by nesnesl. Seděla jsem mlčky, zatímco si mnul obličej, jako by smýval ohavnost toho, co jsem mu řekla. Podívala jsem se na hodinky.

Bylo teprve půl druhé, ale zdálo se mi, jako by uběhl celý život, než znovu promluvil.

Zamumlal cosi o tom, že to všechno dává smysl, měl tím zřejmě na mysli moji neochotu se svěřit. Když jsme to probírali, byla jsem nucena vybavit si, jak jsem se cítila poté, co jsem to spáchala. Pátral v temnotě po náznaku lítosti, záblesku soucitu s mužem, kterého jsem zabila. Musela jsem mu poskytnout odpovědi, které chtěl slyšet.

„Lukova smrt mě zdrtila. Za všechno jsem kladla vinu sobě. Bylo to však břímě, které jsem nebyla schopná nést. Když jsem přišla domů, přinutila jsem se přestat na to myslet. Toho večera jsem se osprchovala a dřela si tělo žínkou, dokud nebylo celé růžové. Pamatuju si, jak ses mě zeptal, jestli nejsem alergická na svůj zvlhčující krém, když jsem celá rudá.“

„Na to si nevzpomínám,“ řekl Alex a pomalu zavrtěl hlavou.

„Vidíš? Takhle to chodí. Paměť se zbavuje bezvýznamných vzpomínek.“

Moje slova však byla nepřesvědčivá. Zapomínat byla jedna věc, přepisovat minulost druhá. Nemohla jsem však ztratit svoji rodinu. Potřebovala jsem, aby můj manžel zůstal silný a pomohl mi udržet se na správné cestě. Zatímco Alex strnule zíral do prázdna, přemýšlela jsem, jestli není příliš pozdě.

Natáhla jsem se přes tu propast a dotkla se jeho ruky. Nevšimla jsem si, že pláču, dokud moje slzy nepokapaly přehoz, do kterého jsem byla zabalená. „Co teď budeme dělat?“

Odkašlal si. „Musím se tam jít podívat.“ Jeho hlas byl chladný a mechanický. „Musím to vidět na vlastní oči.“

Pomyšlení na to, že bych se na to místo vrátila s manželem, jsem nedokázala snést. „Podívej se na tohle,“ řekla jsem, rozevřela dlaň a ukázala mu krvavé mozoly. „Nespadla jsem ze čtyřkolky. Jela jsem k tomu hrobu. Vykopala jsem ho. On…“ Zhluboka jsem se nadechla, abych zklidnila bušící srdce. „Je pryč.“

„Opravdu?“ Nevěřícně potřásl hlavou. „To nemůže být pravda,“ řekl, tentokrát pevněji. „Musíme tam jít a zjistit, co se to sakra děje. Nemohl jen tak zmizet.“

„Opravdu je pryč,“ řekla jsem. Moje prsty sevřely manželovo zápěstí a on sebou trhl. Prsty, které jsem si před necelou hodinou strkala do krku. Došlo mu, co jsem v té koupelně dělala? Uvolnila jsem stisk, vděčná, že mi chce pomoct z té hrozné šlamastyky. „Není tam po něm ani stopy. Žádné oblečení, boty, jako by se to vůbec nestalo.“

Zdálo se, že moje slova spustila reakci. Alex otevřel ústa, aby promluvil. Zarazil se.

Teď nebyla vhodná chvíle držet se zpátky.

„Co?“ řekla jsem a zoufale zatoužila umět číst myšlenky.

Odvrátil se ode mě ke kávovému stolku. Pak promluvil, pomalu a odměřeně: „Víš jistě, že se to stalo?“ Hlavu měl skloněnou, ramena shrbená. Zvedl obě ruce a prohrábl si prsty vlasy.

Popíchl mě osten podráždění. „Co to má znamenat?“

„Nevím. Jenom hledám odpovědi. Těžko se tomu dá uvěřit.“ Stále uhýbal před mým pohledem. Proč se na mě nepodívá? Copak se tak stydí za to, co jsem udělala? Myslí si, že porucha příjmu potravy ze mě dělá chorobnou lhářku? Podráždění ve mně rostlo jako žhavý plamen a cítila jsem, že se mi ze stresu udělala na hrudi vyrážka. Právě jsem mu otevřela srdce a tohle bylo to nejlepší, na co se zmohl? „Ty si myslíš, že jsem si to vymyslela?“ vyhrkla jsem. „Máš mě za blázna, je to tak?“

Nevšimla jsem si jeho zaťatých pěstí, dokud nepraštil do kávového stolku, až jsem nadskočila a vyjekla.

„Proboha,“ zařval, „je snazší přijmout, že sis vymyslela nějakou divokou báchorku, než uvěřit, že jsi zabila někoho na našem pozemku. Jak mám něco takového vstřebat? Ty bys přece ani nezašlápla pavouka! Co přede mnou tajíš?“ Otočil se ke mně, popadl mě za paže a zatřásl mnou. „Mluv! Co se tam toho dne skutečně stalo?“ Oči mu překypovaly zuřivostí. Zlomila jsem ho – dotlačila jsem ho příliš daleko. Tohle byla stránka Alexovy osobnosti, kterou jsem ještě neviděla. Někdy býval příliš ochranářský, ale nikdy mě nevyděsil. Oči se mu rozšířily, když postřehl v mé tváři šok, a náhle mě pustil. Zuřivost zmizela, jako by někdo luskl prsty. „Já… omlouvám se. Je toho na mě moc.“

Chtěla jsem mu říct, že to chápu, že někdy v člověku získají navrch základní instinkty. Když je v ohrožení všechno, co máte, je jen přirozené bránit to za každou cenu. Ale jazyk jsem měla jako přilepený k patru a dělalo mi starosti, jestli jeho výbuch nevzbudil našeho spícího synka. Náhle se do mě dala zima a objala jsem se pažemi. Vteřiny plynuly a já slyšela jen kvílení meluzíny v komíně krbu, jehož plameny uhasly už před několika hodinami. Chlad zaútočil na mé teritorium ostrými vyceněnými zuby. Když jsem promluvila, zněl můj hlas cize. „Jestli mě chceš opustit, chápu to. K tomuhle ses neupsal, když sis mě bral.“ Zlomila jsem se v pase, neschopná držet své emoce dál na uzdě. Zaťala jsem ruce a zakousla se do pěsti, zatímco mě přemohly slzy. Byl to hrozný, podivný zlozvyk, který jsem si osvojila v dětství, způsob, jak zůstat potichu, když jsem večer usínala v slzách.

Alex mě konečně objal kolem ramen a přitáhl k sobě. „Už je to pryč. Všechno bude v pořádku.“ Ale jeho hlas byl mrazivý. Zněl vyděšeně, což mi nahnalo ještě větší strach. Jemně mi odtáhl ruku od úst a sliny se mi slepily do dlouhých provazců, které se natáhly od mých úst ke kloubům na ruce. Vymrkala jsem z očí slzy a uviděla na kůži otisk zubů. Někdy jsem špatně odhadla svoji sílu.

„Zítra tam zajedu. Sám,“ řekl.

Nedokázala jsem promluvit. Snesu představu, jak můj manžel odkrývá tělo muže, kterého jsem zabila? Jen tím, že jsem mu to řekla, jsem z něho udělala spolupachatele vraždy, riskovala, že náš syn zůstane bez rodičů, bez ochrany.

Alex mě k sobě tiskl a oba jsme byli strnulí strachy. „Víš jistě, že byl mrtvý?“ zašeptal. „Třeba jsi ho jen omráčila. Vstal a odešel. Napadlo tě to?“

Jak jsem mohla manželovi povědět, že jsem tu možnost nezvážila, protože představa, že je Luke naživu, je mnohem děsivější než vědomí, že jsem ho zabila? Kdybych mu to pověděla, možná by pak přemýšlel, jak velká náhoda to mohla být.

Byla to první z mnoha teorií, s nimiž přišel. Skoro si nepamatuji, jak jsem se dostala do postele. Vybavuji si jen, jak jsem ležela ve tmě s hlavou na polštáři a zírala na trámy na nízkém stropě. Po tvářích mi stékaly tiché slzy a shromažďovaly se v ušních boltcích. Konečně jsem usnula.

Probudila jsem se o něco později. Venku jasně svítil měsíc, bouře konečně utichla. Na straně postele seděl Alex s hlavou v dlaních. Později budu přemýšlet, jestli se mi to nezdálo. Možná se mi to zdálo všechno.

KAPITOLA DEVATENÁCT

LUKE

2002

Ještě jednou jsem si textovky přečetl, než jsem je vymazal. Byla to škoda, opravdu, Emmino vyhýbavé koketování mi přinášelo spoustu potěšení. Z pouhého pomyšlení na ni mi po páteři běhal jemný mráz. Bylo to to nevyřčené, co mě vzrušovalo; miloval jsem číst mezi řádky. Frustrovalo mě postupovat tak pomalu, vzhledem k naléhavosti mých potřeb. Podzim měl brzy přejít v zimu a já chtěl být s Emmou dřív, než přijdou Vánoce a nový rok. Tou dobou jsem už byl expert, hrál jsem tu hru již dlouho. Měl jsem ve zvyku vybírat si introvertky, ty byly nejvíc vděčné za mou pozornost. Snadnými lovišti byly noční kluby. Stačilo vyhlédnout si opilou dívku, která se vzdálila od svých přátel. Takovou, která byla na klub moc mladá, která vypadala trochu ztracená v davu. Ale Emma byla jiná. Opravdu ke mně něco cítila. Přemýšlel jsem, jaké to je někoho milovat. Slyšel jsem lidi mluvit o lásce, ale nikdy jsem ji nezažil na vlastní kůži.

Třída byla úplně jiná úroveň obtížnosti a já byl na tu výzvu připravený. Riziko bylo obrovské, ale o to víc to bylo vzrušující. Věděl jsem, že odměna bude stát za to. Usmál jsem se, když jsem listoval textovkami. Své jsem omezoval na minimum, abych ji udržoval v nejistotě.

Luke: Hej, ty, nezapomeň na domácí úkol na pondělí!

Emma: Už je hotový! Těším se, až ti ho ukážu. X

Emma: Chybíš mi. Nejradši bych měla výtvarku každý den, i o víkendech.

Luke: Taky mi chybíš. Víc, než tušíš. X

Emma: Opravdu? X

Emma: Nemám tušení, proč bych ti měla chybět!;-)

Luke: Komu by nechyběla tvoje krásná tvář?

Emma: Taky nevypadáš špatně.;-)

Luke: O víkendu půjdu ke colchesterskému hradu. Třeba tě tam potkám. X

Emma: Paráda! Vezmu s sebou náčrtník.

Dorazil jsem o pár minut později, abych nevypadal příliš dychtivě. Když mě uviděla, jak mířím přes trávník k ní, radovala se jako štěně. Úsměv jí rozzářil tvář jako stowattová žárovka a příliš pozdě se ho pokusila ztlumit. Krátce nato jsem však v jejím výrazu postřehl něco jiného – opatrnost. Představa, že by se ke mně měla přiblížit, ji lekala i vzrušovala zároveň. Měla to vepsané v obličeji. Na místo, kde seděla, dopadal sloupec slunečního světla, a já si všiml dvou plastových kelímků a lahve limonády na dece mezi brambůrky, čokoládou a kupovanými sendviči. Na kolenou měla položený náčrtník a u nohou několik tužek. To místo musela pečlivě vybírat, aby bylo mimo dohled, a přitom abych ji nepřehlédl, až dorazím.

„Moc rád tě tady vidím,“ řekl jsem a přimhouřil oči, když jsem k ní došel.

„Pane učiteli,“ oslovila mě spíš v žertu. „Nechtěl byste se posadit vedle mě? Je tady toho spousta pro dva.“ Dychtivě mi udělala místo. Posadil jsem se na deku a na chvilku zavřel oči a nastavil obličej slunci.

„To je ale nádherný den,“ řekl jsem a vychutnával si slábnoucí teplo slunce na kůži. Podle předpovědi se mělo na následující dva dny ochladit a zatáhnout. V životě to bylo stejné. Všechno jasné a třpytivé nakonec ochladlo a zešedlo. Otevřel jsem oči a zjistil, že visí pohledem na mém černém tričku, pod kterým se rýsovaly vypracované svaly.

Potlačil jsem úsměv a zvedl zpola dokončenou kresbu nedalekého stromu. Byla přinejlepším průměrná, ale já se na ni díval jako na mistrovské dílo.

„To je vážně dobré,“ pochválil jsem stínování obklopující scénu.

Emma nad mým obdivem pokrčila rameny. Přejížděl jsem očima po její postavě, zatímco mluvila o kompozici a světle a já předstíral zájem. Měla na sobě šaty s krátkým rukávem, které na její postavě trochu moc visely, jako by zhubla od doby, kdy si je koupila. Líbilo se mi, že toho moc neodhalují. Až ji konečně svléknu, bude to jako rozbalit dárek. Několik dalších schůzek jako tahle a bude moje. „Tak proč nejsi venku s kamarádkami, když je tak krásně?“ zeptal jsem se, když konečně přestala mluvit o své kresbě.

„Mohla bych se zeptat na totéž,“ odpověděla a nalila nám do kelímků limonádu.

„Já se zeptal první,“ opáčil jsem. „Rozešla ses snad s přítelem?“

„Nemám přítele, vlastně ani kamarádky,“ řekla smutně. „Ale to už jsem vám – ti – povídala.“ Na tykání, které jsem jí před nedávnem nabídl, si pořád ještě nezvykla.

Přikývl jsem. „To ano, ale pořád tomu nemůžu uvěřit. Tak okouzlující dívka a sedí tady sama. Hraješ si na nedostupnou, je to tak?“

„Okouzlující? Dovol, abych se zasmála.“ Sklopila pohled ke kelímku.

„A co se týče kamarádek… Nerada chodím ven s partou lidí. Nikdy nevím, co mám říct. A kluci… nevím, jak se k nim mám chovat.“ Po očku na mě pohlédla. „Jsi jediný člověk, se kterým si můžu promluvit. Nechci být s nikým jiným.“

Rozhostilo se ticho a já sledoval, jak jí stoupá a klesá hruď, když se její vnitřní zmatek projevil zrychleným dechem.

Rozhlédl jsem se po parku, abych se ujistil, že nás nikdo nepozoruje, a pak jsem se sklonil k jejímu obličeji. „Kdyby ses tak dokázala vidět tak, jak tě vidím já. Jsi krásná a jednoho dne ti to dojde.“ Prohlížel jsem si její rysy, tak mladé a důvěřivé. Naklonila se ke mně a rozevřela rty.

„Moc tě teď chci políbit,“ zamumlal jsem polohlasně.

„Tak to udělej,“ odpověděla tiše.

Sebral jsem všechnu sílu vůle, abych se dokázal odtáhnout. Za nějaký čas možná občas podlehnu pokušení. Ale tohle bylo lehkovážné a já ze zkušenosti věděl, že na to není pravá doba. „Neměl jsem sem chodit. Omlouvám se,“ řekl jsem a zvedl se ze země. „Můžu vidět tvůj mobil?“

Vzhlédla ke mně s ublíženým a užaslým výrazem ve tváři. „Nechápu to, řekla jsem něco špatného?“

„Tvůj mobil, máš ho?“ řekl jsem stroze a ignoroval její bolest. Mlčky ho vytáhla z tašky a podala mi ho.tovky; bylo jich tam jen pár. Mazala je tak, jak jsem jí nakázal. „Tohle byla chyba,“ řekl jsem a smazal i ty poslední. „Když jsem ti nablízku, nedokážu se ovládat, Emmo. Jsi jenom školačka. Je ode mě sobecké očekávat něco víc.“

Zvedla se z deky, znovu neohrabaná puberťačka. Oči se jí zalily slzami, tváře zrudly přílivem emocí. „Prosím, nechoď.“

Tvářil jsem se rozpolceně, ale uvnitř jsem slavil menší vítězství. „Myslel jsem si, že bych to mohl udělat, ale nemůžu. Přeju si hlubší vztah, ale nemyslím, že jsi připravená se mi tak odevzdat.“ Povzdechl jsem si a prohrábl si rukou vlasy, zatímco jsem se rozhlížel v parku po čumilech.

„Měla bys radši chodit s někým ve svém věku – jít na to pomalu.“ Vrátil jsem jí mobil. „Vždycky tady budu jako tvůj přítel. Ale nemyslím, že bychom měli být spolu sami.“ Povzdechl jsem si nad jejím zděšeným výrazem. „Ty to nechápeš, že? Nejsi si vědoma své vlastní sexuality. Právě tím se to tolik komplikuje.“

„Je mi skoro šestnáct,“ řekla a utírala si slzy stékající po tvářích.

„Nechci tě ztratit.“

Můj hlas změkl, jako bych se slitoval nad jejím zoufalstvím. „Kdybys byla o pár let starší a já nebyl tvůj učitel, pak bychom snad mohli být spolu. Takhle však musím odejít. Je mi to líto, Emmo, ale myslím jenom na tebe.“ Objal jsem ji na rozloučenou. Hluboko v nitru jsem věděl, že to ani zdaleka neskončilo. Pevně jsem ji stiskl a dovolil jí na pár vteřin pocítit vzrušující pocit bezpečí v mém pevném sevření. Pak jsem spustil paže, otočil se a odešel.

KAPITOLA DVACET

EMMA

2002

Než jsem vytočila číslo, s hrnkem čaje v jedné ruce jsem se podívala škvírou ve dveřích, jestli tatínek není poblíž. V domě byly stále cítit ryby, které jsme před hodinou večeřeli. Oceňovala jsem jeho snahu mluvit se mnou, ale náš rozhovor brzy utichl. Věděla jsem, že bych měla víc štěstí se svou sestrou, ale ukázalo se, že není snadné se jí dovolat. Sice jsem přísahala, že si nechám všechno pro sebe, ale už jsem nemohla snést to, jak jsem se cítila.

Vydechla jsem úlevou, když sestra zvedla telefon a ohlásila se názvem realitní kanceláře, kde pracovala.

„Tizzy, to jsem já… Emma,“ skočila jsem jí do řeči.

Následovalo krátké zaváhání, než odpověděla: „Ségra? Jsi v pořádku?“

„Ano,“ řekla jsem a cítila se trochu hloupě. „Chybíš mi. Jenom mě napadlo, kdy přijedeš domů na návštěvu. Když jsem byla v Colchesteru, volala jsem k tobě do bytu, ale nikdo nebyl doma.“

„Opravdu? Ještě se zaškoluju a kvůli podstavu musím pracovat i o víkendech. Děje se něco?“

„Ale nic, jenom mám problémy se svým přítelem,“ řekla jsem a náhle jsem přes slzy viděla rozmazaně. Z hrudi mi vystoupala fyzická bolest a zdálo se, že mi uvízla v krku. Až doteď jsem si neuvědomila, jak moc mi Theresa chybí.

„Páni, tak moje sestřička má přítele?“ řekla škádlivým tónem.

„Kdo je to? Ten Timmy či jak se jmenuje? Nebo ten George, o kterém jsi mi vyprávěla?“

Ušklíbla jsem se. To byli chlapci z klubu pro mládež v Mersea, o kterých jsem mluvila asi před rokem. „Ne, je to někdo z mé třídy.“ Objala jsem pravou rukou hrnek a vychutnávala si jeho teplo na kůži. Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se popsat své problémy.

„Jak poznáš, jestli tě má nějaký muž rád? Chci říct fakt rád? Je to tak matoucí. V jedné minutě říká, že je mu se mnou dobře, a v další se chová naprosto hnusně.“

Theresa se zasmála. „No, obávám se, že tomu se ve svém věku nevyhneš. Kluci dospívají o hodně později než holky. Co dělá, střílí na tebe papírové kuličky z frkačky? Krade ti knížky?“

Strnule jsem zírala do prázdna a sotva vnímala, co vidím. „To ani ne,“ řekla jsem a přála si, abych dokázala vyjádřit svoje pocity slovy. Chtěla jsem se zeptat, jaké to je mít sex, hlavně napoprvé. Byla jsem nezkušená, ale ne úplně pitomá. Věděla jsem, co tím Luke myslel, když říkal, že se se mnou nemůže scházet sám. Představa intimity mi naháněla strach, ale pomyšlení, že ho ztratím, mě děsilo víc. Slyšela jsem dívky v šatně mluvit o ultimátech, která jim jejich kluci dávali: dej mi, nebo končíme. Když jsem se zeptala, jestli se podvolily, odpověděly smíchem a řekly „samozřejmě“. Věděla jsem, že tyhle řeči v šatně mohou být divoce nafouknuté, ale i tak mi vrtalo hlavou, jestli to není moje vina. Byla jsem to já, kdo měl dlouhé vedení. Třeba bylo načase vstoupit do moderního světa.

„Začíná se mi docela dařit ve výtvarné výchově,“ řekla jsem opatrně, jak jsem se snažila začít o svém vztahu s Lukem. „Pan Priestwood je moc milý. Někdy se s ním vídám i v Colchesteru.“

„To jsi lepší než já,“ zasmála se Theresa. „Já v tvém věku chodila za školu – učitelé byli ti poslední lidi, které jsem chtěla vidět.“ Do hlasu se jí vloudil opatrný tón. „Víš jistě, že je v pořádku scházet se s ním mimo školu?“

Otevřela jsem ústa, abych promluvila, ale přerušil mě Theresin naléhavý šepot.

„A kruci, právě přišel šéf a nemá rád, když v práci telefonuju. Zastavím se u tebe, jen co budu mít chvíli volno. Je to v pořádku?“

„Jasně,“ řekla jsem a snažila se o veselý tón. Poslední, co jsem chtěla, bylo, aby kvůli mně měla problémy v práci. „A ségra, nedělej si o mě starosti,“ řekla jsem a otřela si tiché slzy. „Vím, co musím udělat.“

KAPITOLA DVACET JEDNA

EMMA

2017

Probudilo mě hihňání přicházející z obývacího pokoje. Nečekala jsem, že ho uslyším po tom, co se stalo předchozí noci. I proto je tak krásné mít dítě: život musí jít dál, ať se děje cokoli. Navzdory tomu bylo moje srdce tak těžké, že jsem sotva dokázala strčit nohy do huňatých pantoflů a vyšourat se v županu z ložnice. Zhluboka jsem se nadechla a strčila do dveří obývacího pokoje. Pomyslela jsem si, že přes to všechno mám situaci pod kontrolou. Představila jsem si snídani, kterou budu muset na manželovo naléhání sníst. Jak jsem tam stála s prsty na klice, tlačila mě v žaludku tíha mého nedávného přiznání. Nemohla jsem uvěřit, že jsem to konečně udělala. Naslouchala jsem, jak se můj manžel a syn na druhé straně dveří smějí, a mimoděk jsem se usmála. Pokusila jsem se vybavit si šťastné dny svého dětství, ale nedařilo se mi to. Chtěla jsem, aby můj syn dospíval jinak. Potřeboval vědět, že má kolem sebe lidi, kteří ho milují. Lidi, kteří ho nikdy neopustí ani nezklamou. Musela jsem se dát dohromady. Alex byl stále tady, navzdory tomu, co jsem mu řekla.

Když jsem otevřela dveře obývacího pokoje, pohled na syna mě okamžitě zahřál u srdce. Neděle byly čas pro rodinu a Alex s Jamiem už začali. Seděli u kávového stolku s hlavami vedle sebe a hráli dortovou bitvu. Zapípal časovač, zatímco plastová ruka se šlehačkou ve spreji hrozila, že plácne toho, kdo prohrál, a znělo cvakání, jak každý divoce mačkal tlačítko, aby navedl ruku na toho druhého. Sledovala jsem, jak Alex zpomalil při mačkání, a tím se sám nastavil na mušku. Jamie div nedostal křeče, jak se smál. Když šlehačka pleskla na Alexův neoholený obličej, vypadal tak směšně, že jsem si nemohla pomoct a připojila se k němu. Alex si olízl šlehačku a zbytek utřel do utěrky na nádobí. Zachytil můj pohled a přelétl mezi námi záblesk lítosti. Hrůza toho, co jsem udělala, stále visela ve vzduchu. Dělal však, co mohl, aby byl život našeho syna tak normální, jak jen to šlo, a já ho za to milovala.

„Jsi na řadě, mami,“ vypískl Jamie a já si klekla vedle něho a pevně zavřela oči. Než hra skončila, všichni jsme si okusili radost ze zásahu šlehačkou. Já však byla jediná, kdo si ji nevychutnal. Ze vzpomínky na setkání se šlehačkovým dortem předchozí noci se mi udělalo špatně. Tentokrát jsem nechala rty sevřené, zatímco jsem si tu hnusnou hmotu otírala. Bylo to všechno o sebeovládání. Právě teď jsem ho potřebovala víc než kdy předtím.

Promluvit si před Jamiem nepřipadalo v úvahu. Místo toho jsme kolem sebe chodili po špičkách a snažili se nevnímat to dusno v pokoji, dokud si syn nešel po obědě zdřímnout. Skoro jsem ho zadusila polibky a vstřebávala jeho dobrotu, abych si vynahradila nedostatek té své.

Když jsem se vrátila do obývacího pokoje, stál ke mně Alex zády. Zahřálo mě u srdce, když jsem slyšela manžela mluvit po telefonu se svou matkou. Vídali jsme se s Louise o obvyklých svátcích i na výročí úmrtí Alexova otce. Bude milé trávit společně víc času, až se přestěhujeme do Leedsu. Stála jsem ve dveřích a poslouchala ho. Nepřipadalo v úvahu, že by manžel odhalil po telefonu své sedmdesátileté matce, co jsem mu pověděla. Byla to absurdní představa. Co by jí asi řekl? Tak si představ, mami, že moje žena zabila chlapa, který ji pronásledoval, a jeho tělo teď zmizelo, ale všichni jsme v pohodě, dneska ráno jsme hráli dortovou bitvu. Ne, kdyby se s tím Louise svěřil, tak jedině tváří v tvář. Sevřelo se mi srdce. Nezbývalo mi než přesvědčit ho, že si to musíme nechat pro sebe.

Ukončil hovor, já vstoupila do obývacího pokoje a snažila jsem se vypadat uvolněně, zatímco jsem uklízela Jamieho hračky. Oba jsme však věděli, že to jenom hraju. Sledovala jsem ho, jak vstal, aby prohrábl oheň v krbu.

„Krucinál,“ řekl a zastrčil zčernalý pohrabáč zpátky do stojanu.

„Právě jsem si vzpomněl. Zítra bych měl jet do Leedsu setkat se se svým týmem.“ Hleděl strnule do plamenů. „Nemůžu tě tady nechat samotnou.“

Bylo hrozné vidět, jak mi nedokáže pohlédnout do očí. Stála jsem vedle něho. Přemýšlela jsem, jestli zapomněl, že mi původně nabídl, abych jela do Leedsu s ním, nebo jestli se rozhodl jet sám. „Jistěže můžeš,“ řekla jsem a položila ruku na jeho vlněný svetr. „Jak jinak bychom odsud mohli odejít? Kromě toho, těžko by ses mohl hodit marod, když se máš se všemi setkat.“

„Já nevím,“ řekl a v zadumaných očích se mu odrážely plameny. Přesunula jsem mu ruku na záda, nechtěla jsem se ho přestat dotýkat. Potřebovala jsem kontakt. Potřebovala jsem obejmout, ale když se mi ani nedokázal podívat do očí, mohla jsem si o skutečné intimitě leda nechat zdát. „Budu v pořádku,“ slíbila jsem a ztišila hlas ve snaze dát najevo lítost. „Theresa se má zastavit na skleničku. Přesvědčím ji, aby zůstala přes noc.“ Ta slova mi však zněla prázdně, protože jsem pochybovala, že ji přemluvím. Theresa náš dům nenáviděla ještě víc než Alex.

„Jsi si jistá, že budeš v pořádku?“ zeptal se a otočil se ke mně.

„To, o čem jsme se bavili, je minulost. A chci, aby to tak zůstalo. Prosím. Už se k tomu nebudeme vracet. Nemůžeme prostě jít dál? Dělat, jako by se to nikdy nestalo?“

Zdálo se, že Alex není ve své kůži. Jeho napětí se odráželo v syčení a praskání ohně, který byl cítit vlhkou kůrou a mechem jako zem, do které jsem pohřbila Luka. „Zajedu tam autem.“

Zamračila jsem se. „Myslela jsem, že chceš jet vlakem.“

„Ne, myslím na místo, kde se to stalo. Chci to vidět na vlastní oči.“

Nasucho jsem polkla. Když jsem promluvila, pokoj kolem mě jako by potemněl. „Já se tam nevrátím. Co kdybys mi prostě věřil? Není to dobrý nápad.“

Ztišil hlas natolik, že jsem ho sotva slyšela. „Co kdyby ho noví majitelé vykopali? Co kdyby něco našli?“

„Nenajdou.“ Zbledla jsem, když jsem si vybavila Lukovy zpola otevřené oči. Jak mi po čele stékal pot, když jsem mu lopatou házela hlínu do obličeje. „Nezbyly tam žádné stopy. Ani boty, ani kousek látky. Jako by tam vůbec nikdy nebyl.“

„Vím, že o tom nechceš mluvit, ale mohl z té díry vylézt. Za starých časů si lidé nechávali dávat do rakví zvonky pro případ, že by je pohřbili zaživa.“ Vytáhl z kapsy elektronickou cigaretu a potáhl, novodobý Sherlock Holmes. Pach náhražky tabáku mi stoupl do nosu. Zvedl se mi žaludek, ne z těch výparů, ale z pomyšlení, že by Luke mohl být stále naživu. Vzpomněla jsem si na ten odraz v zrcadle. Na noviny za stěračem.

„Možné to je. Nezkusila jsem mu tep a podle toho, co si pamatuju, to byl hodně mělký hrob. Ale v tom případě by už o sobě dal vědět.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ namítl Alex. „Kdyby se mě někdo pokusil zabít, snažil bych se utéct co nejdál.“

Nad hlavou mi zapraskaly trámy, jak domem otřásl další náraz větru. Věděla jsem, o čem přemýšlí. Jak je možné praštit někoho náhodou po hlavě lopatou?

KAPITOLA DVACET DVA

EMMA

2017

Vrzání stěračů o sklo mi brnkalo na zjitřené nervy. Nevlídné počasí odpovídalo mé náladě: šedé a zatažené, hrozící, že bude hůř. Snad posté jsem se podívala do zpětného zrcátka. Za sebou jsem viděla Strood. Nebylo nic neobvyklého na tom mít za sebou další auta v době, kdy lidé cestovali do práce. Ale toho dne to bylo jiné. Měla jsem pocit, jako by po mně šel celý svět. Po neklidné noci jsem dospěla k závěru. Luke byl naživu. Musel být. Té noci jsem si jeho odraz v zrcadle nepředstavovala. Vrátil se, chtěl se pomstít. Užila jsem si čtyři roky klidu. Čtyři roky, po které jsem věřila, že se nemám čeho bát. Ale bála jsem se jeho nebo tajemství, které znal? Ohlédla jsem se na svého syna na zadním sedadle, na svůj vzácný náklad. Měl na sobě kalhoty s laclem, v jedné ruce držel figurku Buzze Rakeťáka a ve druhé Kovboje Woodyho, ponořený do svého imaginárního světa. Jeho husté blonďaté vlasy potřebovaly ostříhat, ale nesnesla jsem představu, že by přišel o své kudrny.

Cítila jsem, jak mé odhodlání zesílilo. Luke naši rodinu nerozdělí.

Zacukalo mi pravé víčko, vedlejší efekt pocuchaných nervů.

„Už jsme tady, mami?“ zeptal se Jamie, a vytrhl mě z myšlenek. Zamrkala jsem a musela si připomenout, kam vlastně jedeme. Dala jsem blinkr a odbočila s broukem mezi betonové sloupky vjezdu na parkoviště. „Skoro,“ řekla jsem a u očí se mi udělaly vrásky, když jsem mu přes zrcátko věnovala uklidňující úsměv. Neměla jsem žádné výčitky, že ho nechávám ve školce. Řídili se tam přísnými bezpečnostními pravidly; Theresa, Alex a já jsme byli jediní, kdo si mohl Jamieho vyzvednout, a já se mohla kdykoli připojit na jejich kamery a podívat se, co Jamie právě dělá. Alex se mé paranoii smál, ale já jsem si na rozdíl od něho byla dobře vědoma zla ve světě. Zastavila jsem na parkovacím místě a rozhlédla se vlevo a vpravo. Věděla jsem, že mě karma dostihne, ale nehodlala jsem jí dát svého syna.

Když jsem Jamieho předala, jela jsem do obchodu a rychle ho poklidila, než jsem obrátila ceduli na dveřích na OTEVŘENO. Alex a já jsme si slíbili, že nedovolíme, aby to, co se stalo, mělo vliv na naši práci. Pro Alexe byla jeho práce branou k lepšímu životu, zatímco mně soustředění na obchod pomáhalo zachovat si zdravý rozum. Toho dne to však moc nefungovalo. Cítila jsem se nechráněná a zranitelná a snažila jsem se vyhýbat pohledu každého kolemjdoucího. Nikdy jsem si neuvědomila, kolik mužů chodí kolem našich dveří, a strnula jsem pokaždé, když se některý z nich zastavil. Déšť to ještě zhoršoval, protože deštníky, klobouky a zvednuté límce zakrývaly obličeje. Stěží jsem se dokázala soustředit. Zastavují se, aby si zapálili cigaretu, nebo aby se podívali, zda jsem ještě uvnitř? Na mobilu jsem si vyvolala aplikaci školky a popáté jsem zkontrolovala, co dělá můj syn. Jak den pokračoval, moje vina se mísila se strachem a trhala jsem sebou při každém zazvonění telefonu.

Přišla naše poslední objednaná zákaznice a já se vší silou přinutila se soustředit. Zkoušení svatebních šatů není vhodná chvíle na ponurou náladu. Nastávající nevěsta se jmenovala Jennifer Delaneyová a Theresa se snažila přijít na to, jak upravit šaty tak, aby se do nich vešlo její rostoucí břicho. Před šesti měsíci jí padly dokonale, ale těhotenství pochopitelně změnilo její proporce, a teď vypukla panika. Byla to její vina, protože propásla několik zkoušek, ale i tak jsem jí chtěla pomoct.

„To bude katastrofa,“ vzlykla, celá uplakaná. „Podívejte se, jak vypadám. Jsem jako velryba.“ Naneštěstí pro Jennifer ji doprovázela matka, která si neodpustila rýpnutí při sebemenší příležitosti.

„Na to jsi měla myslet, než jsi otěhotněla.“ Matčiny ostré rysy zdůrazňoval její pronikavý hlas.

Trhla jsem sebou, když mi její povýšený tón přivolal vzpomínku na minulost. Theresa a já jsme si vyměnily pohledy. Rozuměly jsme si beze slova. I ona si povšimla podobnosti s naší maminkou. Usmála jsem se na Jennifer a odvedla jsem ji stranou, zatímco Theresa usadila matku a zabavila ji rozhovorem o tom velkém dni.

„Budu vypadat jako blázen,“ fňukla Jennifer a já jí podala papírový kapesník. Vždycky jsem jich měla velkou zásobu.

Věnovala jsem jí uklidňující úsměv, ten, který jsem použila už při mnoha příležitostech. „Poslechněte, máme tady krásné šaty s vysokým pasem, které vám dokonale padnou.“ Natočila jsem ji před zrcadlo.

„Vidíte, jak jste nádherná? Budete vypadat úžasně, to vám slibuju.“

„Myslíte?“ Popotáhla a bylo vidět, jak slzy testují její řasenku.

„Máte moc hezky tvarované bříško. Měla jste vidět mě, když jsem čekala syna. Byla jsem jako hroch. A teď pojďte za mnou.“

Hodinu nato Jennifer odešla celá rozzářená, protože našla šaty odpovídající jejím proporcím. Dokonce i její matka byla spokojená. Překypovala jsem spokojeností a sotva jsem si všimla, že Theresa převzala u dveří nějakou zásilku.

„Podívej se na tohle,“ řekla Theresa a přivoněla si k velké kytici.

„Jak milé, i když ten trouba zapomněl napsat věnování. Není ti něco?“ zeptala se a pomalu došla ke mně. „Hrozně jsi zbledla.“

„Nic mi není,“ řekla jsem a vzala jí kytici z ruky. Nos mi náhle zaplnila vůně slunečnic, z níž se mi zvedl žaludek. Přenesla mě na místo, kde jsem nechtěla být. Odnesla jsem květiny dozadu a hodila je do umývadla. Alex byl romantik, ale po předchozí noci by slunečnice – vlastně jakékoli květiny – byly to poslední, co by mi poslal.

„Jak víš, že jsou pro mě?“ obrátila jsem se k Therese, která stála hned za mnou s překvapeným výrazem ve tváři.

„Řekl mi to řidič z té dodávkové služby. Proč, co se děje?“

„Nic,“ řekla jsem pronikavým hlasem, jak jsem se snažila zakrýt své emoce. „Jsem jenom zvědavá. Nemyslím si, že je poslal Alex.“

Theresa zvedla obočí. „Ty máš ale kliku. Třeba jsou od nějaké klientky.“

Odvrátila se, netečná k mým problémům. Zavřela jsem oči a dlouze se nadechla, abych se uklidnila. Moje sestra zjevně zapomněla, jaký mají slunečnice skrytý význam. Jejich hlavičky se na mě mračily, temné a zející, jako by mě chtěly spolknout v celku. Otevřela jsem kohoutek a strčila je do vázy, navzdory tomu všemu bych nesnesla hodit je do popelnice. Že by mi Luke poslal varování? Zrychlil se mi tep, když jsem přemýšlela, co se asi bude dít dál.

Vzdálené zvonění telefonu mě vrátilo do reality. Došla jsem k němu, zvedla staromódní viktoriánské sluchátko a přiložila si ho k uchu.

„Haló?“ řekla jsem, zadržela dech a čekala na odpověď. Bylo však ticho. Hruď mi naplnil tíživý strach. Pak jsem to uslyšela: tichý dech na druhé straně. Roztřásla jsem se hrůzou. „Haló? Co pro vás můžu udělat?“ Skoro jsem se těmi slovy zadávila.

„Žádná odpověď?“ řekla Theresa stojící za mnou. „To už je dneska potřetí.“

„Opravdu?“ řekla jsem, vděčná, že jsem k ní zády, když jsem zavěšovala telefon. Naskočila mi husí kůže. Věděla jsem, že to začalo.

KAPITOLA DVACET TŘI

ALEX

2017

Stál jsem u okna kanceláře a vstřebával výhled. Pohled na Leeds z vrcholu výškové budovy byl fascinující. Společnost při zakládání nové pobočky rozhodně nešetřila. Nemohl jsem se dočkat, až se pustím do práce: obchody s nemovitostmi za miliony liber přinášely štědré provize a přiváděly mě o krok blíž k životu, o jakém jsme snili. Zhluboka jsem se nadechl nosem. Tady nahoře chutnal vzduch lépe. Měl jsem svoji vlastní sekretářku, příjemnou blondýnku něco přes dvacet jménem Alice. Všichni mě vítali s úsměvem, dokonce se zdálo, že jsou rádi, že kormidlo převezme nový vedoucí. Ale v hloubi mé mysli ležela Emma a hrůza toho, co řekla, že udělala. Stále jsem se to snažil pochopit. Ten netypický akt násilí, k němuž se přiznala, mi nešel z hlavy. Pomyslel jsem na svou matku s její hebkou trvalou, na její domácí koláčky a džem. Byla to tak jemná duše; tohle by jí zlomilo srdce. Prohrábl jsem si rukama vlasy, ztracený v myšlenkách, jak jsem se to snažil vyřešit. Tohle nebyl román ani film. Mluvili jsme o vraždě. Skutečné vraždě. Spáchané Emmou, která učila Jamieho krmit včely cukrovou vodou, když byly unavené létáním. Emmou, která plakala na konci každé disneyovky. Jak mohla být schopná někoho zabít? A zasloužila si takový osud? Jak mohla Emma – moje Emma – někoho zavraždit, i kdyby byla pravda to, co mi řekla? To byla otázka, kterou jsem si za posledních několik hodin položil nesčetněkrát, ale nebyl jsem o nic blíž odpovědi.

Zavřel jsem za těmi myšlenkami dveře. Teď jsem se musel soustředit na práci. Položil jsem ruce na opěradlo otočné židle a sklopil pohled k psacímu stolu se skleněnou deskou: byl vybavený všemi moderními přístroji včetně nového počítače Apple Mac, nesrovnatelně lepšího než staré PC I, na kterém jsem pracoval v Essexu. Protože jsem vyrostl v Leedsu a začal tam pracovat v realitách, cítil jsem se tam jako doma a většinu personálu jsem už znal.

Strnul jsem, když mi zabzučel interkom, nebyl jsem na ten nový zvuk zvyklý. Promluvil z něj měkký, milý hlas mé sekretářky. Na ten bych si zvyknout dokázal.

„Přišel za vámi Roger James,“ řekla a já se usmál nad tím luxusem, že mi někdo ohlašuje návštěvy.

„Díky, Alice. Mohla byste nám přinést dvě kávy, jestli máte čas?“ řekl jsem, když jsem si vzpomněl, jak má Roger rád kofein.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Hned budu u vás.“

„Alexi, kamaráde, rád tě vidím!“ Roger, muž se sto třiaosmdesáti centimetry a sebevědomou chůzí, měl záviděníhodný vkus na obleky. V duchu jsem si poznamenal, že se ho teď, když jsem se posunul nahoru, musím zeptat na jeho krejčího. Znali jsme se prakticky odjakživa – chodil jsem s ním a jeho dvojčetem Jimmym za školu.

Za pár minut jsme se už bavili o starých časech a o tom, co u nás bylo nového. Odvedl jsem hovor od Emmy a snažil se soustředit na práci.

„Takže ti nevadí, že teď budu tvůj šéf?“ Usmál jsem se a cítil, jak se mi uvolňují svaly v ramenou. Být v Leedsu a povídat si s přáteli bylo přesně to, co jsem potřeboval.

„Naprosto mi to vyhovuje,“ řekl Roger. „Kromě toho, každý by byl lepší než Hopkins.“

„Díky,“ zasmál jsem se s vědomím, že to nemyslel tak, jak to znělo.

„Vážně,“ řekl a usmál se na mě. „Musíme mu říkat pan Hopkins.

Takový kretén. Udržel se ve hře jenom pár let.“

Opětoval jsem úsměv. „Takže ne jako my neokoukaní absolventi univerzity, přitloukající svoje cedule NA PRODEJ.“

„Přesně. A co se týče tvojí sekretářky – za ni můžeš poděkovat Hopkinsovi. Ber ji jako jednu ze zaměstnaneckých výhod.“

Srkal jsem kávu a vychutnával si vůni čerstvě namletých zrn, která oživovala moje smysly. „Jsem starý ženáč,“ zažertoval jsem. „Na takovéhle techtle mechtle už nemám energii.“

„Tak proto ses zbavil vousů? Objevilo se v nich moc šedin?“

Vzpomněl jsem si, že už nemám plnovous, a promnul jsem si holou bradu. „Jeden nebo dva by se tam možná našly. Co můžu říct? To všechno ten pracovní stres.“

Roger dopil kávu a vrhl na mě závistivý pohled. „Kdo by si pomyslel, že my dva skončíme v jedné kanceláři s tebou na tamté straně stolu? Ale přeju ti to – kdybych se nevyhýbal přesčasovým hodinám, možná bych to dotáhl dál.“

I přes to, co jsme spolu Roger a já prožili, nijak jsem se nehnal do toho, abych mu pověděl, že jsem pan Druhá volba, že jsem se o tu práci už jednou ucházel, ale v prvním kole jsem ji nezískal. Byl jsem si celkem jistý, že nebýt Theresy, teď bych tady neseděl. Navzdory svému probíhajícímu rozvodu s Charlesem, mým šéfem v Colchesteru, dokázala stále zatáhnout za pár šňůrek. Byl jsem odhodlaný dokázat, že si povýšení zasloužím, a dovést tým k obrovskému úspěchu. Dopil jsem kávu plný dychtivého očekávání věcí příštích. „Viděl jsem vaši obchodní bilanci, Rogi, vedete si docela dobře. Pokud ti nebude vadit pro mě pracovat…“

„Jak jsem řekl, to je jasná věc,“ řekl Roger a postavil prázdný hrnek zpátky na stůl.

Naše setkání přerušila Alice, která oznámila, že přišel můj předchůdce. Když se dveře kanceláře otevřely, Roger se napřímil a narovnal si kravatu. Zdvořile pokývl vstupujícímu muži na pozdrav a pak mi věnoval významný pohled. Hopkins měl nakrátko ostříhané šedé vlasy a nevypadal zle. Odhadl jsem, že mu chybí pár let do padesátky, a doneslo se ke mně, že kdysi sloužil v armádě. Jak se ke mně blížil, vyzařovala z něho autorita. Když mi podal ruku, narovnal jsem ramena a zatáhl břicho.

„Takže vy jste můj nástupce. Gratuluju. Jsem si jistý, že si tady povedete líp než já. Tahle banda se nemůže dočkat, až se mě zbaví, co, Rogere?“ Přimhouřil oči na mého přítele, který se chystal k odchodu.

Roger zakašlal a kysele na něho pohlédl. „Samozřejmě že ne. Ale je čas, abych se vrátil k práci. Ty nemovitosti se samy neprodají.“

„Kdo ví, třeba se ti tenhle měsíc podaří prodat nějakou pořádnou, a budeš si moct koupit pořádný auto místo tý hromady sraček, kterou jezdíš.“

Trhl jsem sebou. Rogerova žena utrácela peníze děsivým tempem a fakt, že nemá pořádný vůz, bylo ožehavé téma. V duchu jsem si poznamenal, že jakmile Hopkins odejde, pokusím se pro Rogera zajistit firemní auto.

Jakmile se dveře zavřely, obrátil se Hopkins ke mně. „Vidím, že se nemůžete dočkat, až se pustíte do práce.“

Usmál jsem se. Nemělo smysl vyvolat konflikt se svým předchůdcem, pokud brzy odejde. „Jo. Těším se, že budu zase dělat v Leedsu.“ Byla to pravda. Leeds byl živé a přátelské město a srdcem jsem ze svého rodiště nikdy neodešel.

„Vy jste místní, že? Co vás odvedlo do Essexu?“ Hopkins došel s rukama v kapsách k oknu a upřel pohled do ulic dole.

„Manželka,“ odpověděl jsem. „Ale podařilo se mi ji přesvědčit, že Leeds je nejlepší místo k životu. Těším se, až povedu nový tým.“

„Jo, to mi připomíná, že pro vás mám vzkaz,“ řekl Hopkins, když tu ho přerušila neodbytná melodie „We Are The Champions“ od Queen vycházející z jeho kapsy. Zamračil se a odmítl telefonát. „Vypadá to, že je po mně sháňka. IT vám dá nějaká hesla do novýho systému. Užijte si znovushledání s pamětihodnostmi Leedsu.“

„Užiju,“ řekl jsem ve snaze být zdvořilý. „Nezmínil jste se, že pro mě máte vzkaz?“

Už na odchodu zvedl ruku. „No jasně, skoro jsem zapomněl. Mám číslo na potenciálního klienta, který trvá na tom, že bude jednat jenom s vámi.“

„Se mnou?“ Zamračil jsem se. „Já ještě ani nezačal.“

„Asi se ta novina už roznesla. Říkal, že se vy dva znáte z dřívějška.“ Hopkins zahrabal v kapse saka a vytáhl přeložený lístek papíru. „Snažil jsem se ho upytlačit, ale trval na tom, že bude mluvit jen s vámi.“

Pozvedl jsem obočí nad jeho neomaleností a zmocnila se mě zvědavost, kdo může být ten záhadný klient.

„Nemůžete mi mít za zlý, že jsem to zkusil.“ Hopkins mi podal lístek.

„Jmenuje se Luke Priestwood. Říká vám to něco?“

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

LUKE

2002

Z přehrávače v mém autě zněla vtíravá melodie od Morriseyho. Čím víc ho někdo ignoroval, tím víc se dostával pod kůži. Byla to moje oblíbená píseň z playlistu, který jsem sám vytvořil. Nic mě nemohlo těšit víc než vkrást se do Emminých myšlenek. Bojovala se svým svědomím? Tak hodná, starostlivá dívka lhala svému otci a tajně se plížila z domu. Nedaly jí vzpomínky na naše tajné setkání spát? Hodilo se, že Emma žila na tak odlehlém místě na venkově. Daleko od zlostných pohledů bezpečnostních kamer a s nejbližšími sousedy přes kilometr daleko jsem mohl dostat v podstatě cokoli, co jsem chtěl. Lest mi nebyla cizí.

Můj nový Ford Fiesta nebylo nejvhodnější auto na milostné schůzky. Nejlepší na něm byla tónovaná skla, na kterých jsem trval, když jsem si ho objednával v autosalonu. Sean Talbot, můj přítel a kolega učitel, mu říkal kára pro důchodkyně. Měl právo se smát: on vlastnil mnohem atraktivnější sporťák. Takhle to dopadá, když vám auto kupuje matka. Skončíte s něčím spolehlivým a rozumným. Přesto jsem se nebránil, když byla ochotná utratit za mě peníze. S úsměvem jsem si pročítal textovky v mobilu, rád, že jsem konečně dosáhl pokroku.

Emma: Co jsem řekla při našem setkání, jsem myslela vážně. Napiš mi. Xxx

Emma: Udělala jsem něco špatně? Rozzlobila jsem tě? Jestli ano, omlouvám se. Xxx

Emma: Potřebuju si promluvit. Xxx

Luke: Promiň, nechtěl jsem tě rozrušit. To je to poslední, co chci. L

Emma: Nemůžu na tebe přestat myslet. Zavolej prosím. Xxx Luke: Chci pro tebe jen to nejlepší. Xxx

Emma: Je mi skoro šestnáct. Jsem žena. Prosím. Můžeme se setkat? Xxx

Emma: Dneska večer mám volno. Nejsi poblíž? Xxx

Luke: V 9 na křižovatce East Road s Ivy Lane. Buď diskrétní. X

Emma: Budu. Uvidíme se. Xxx

Podíval jsem se na hodinky. Moje auto parkovalo za vysokým náspem, který skýtal sousednímu domu jisté soukromí. Nestál jsem o to, aby mi někdo nahlížel do okének. Heslem toho večera byla diskrétnost. Poslední, co jsem chtěl, bylo přitáhnout k sobě pozornost. Přesto jsem se neubránil napjatému očekávání, když v dálce zablikalo světlo Emmina kola. Věděl jsem, že ho cítí také. Když opřela kolo o keř, nasedla vedle mě na sedadlo spolujezdce. Ve tváři byla rudá po usilovném šlapání do pedálů. Stáhla si z hlavy kapuci.

„Je mi hrozné vedro,“ usmála se v upocené omluvě. „Ale myslela jsem si, že bude nejlepší natáhnout si kapuci, aby mě nikdo nepoznal.“ Rozepnula si knoflíky modrého kabátu a odhalila tvídovou sukni po kolena, silné černé punčocháče a černý top s výstřihem do V. Měl jsem co dělat, abych odtrhl pohled od jejího těla, i když se zdálo, že si neuvědomuje, jak na mě zapůsobila. Vážně se na mě dívala, když si svlékala kabát. Složila ho a dala si ho pod nohy. Top se jí rozevřel, když se naklonila dopředu, a já si skoro musel sednout na ruce, abych se na ni hned nevrhl. Jestli bylo kdy nějaké tělo stvořené k hříchu, tak její.

„Mobil,“ řekl jsem nakonec a natáhl ruku. Beze slova mi ho podala, už si na tuhle část naší rutiny zvykla. Když jsem vymazal poslední textovku, vrátil jsem jí ho. „Chceš si promluvit?“ zeptal jsem se a upřel pohled z okna, zatímco mi kalhoty začínaly být těsné v rozkroku.

Emma bez zaváhání natáhla ruku a dotkla se mé paže. „Přemýšlela jsem o tom, co jsi říkal. Chci být s tebou. Jako žena s mužem.“

„Já nevím,“ řekl jsem. „Oběma by nám to mohlo způsobit velké problémy. Můžu se spolehnout, že to udržíš v tajnosti?“

„Ano, pane.“ Emma dychtivě přikývla a odhrnula si z obličeje neposlušnou kadeř vlnitých tmavých vlasů.

Reagoval jsem smíchem. „Kolikrát ti mám připomínat, abys mi říkala Luku a tykala mi? Tady nejsme ve škole.“

Emma přikývla a rukama si pevně sevřela kolena. „Udělám, co budeš chtít. Jsi jediný člověk, kterému věřím. Nikdy tě nezklamu.“ Přestože se trochu potila, moc hezky voněla. Zapnul jsem klimatizaci a oběma jsem nám umožnil, abychom se ochladili. Pak jsem jí pohlédl do očí. „Nic z tohohle jsem nikdy nechtěl,“ zalhal jsem, „ale někdy se člověk lásce neubrání.“

Skoro jsem ji litoval, jak mi tam obnažila všechny své emoce. Bylo to, jako by celý život čekala na někoho, kdo jí řekne, že ji miluje. Naklonila se ke mně a objala mě a v jejích slovech vybublalo na hladinu vzrušení. „Cítím to stejně. Mně můžeš věřit, to přece víš. Nepovím o tom živé duši.“

Odtáhl jsem se a snažil se tvářit ustaraně. „Víš to jistě? Opravdu jsi připravená na vážný vztah?“

„Ano,“ zašeptala, její dlouhé řasy pár centimetrů od mých. „Ale skoro nic o tobě nevím. Chtěla bych se dozvědět víc.“

„A taky se dozvíš,“ řekl jsem. Další lež. Naklonil jsem se k ní, políbil ji a zapojil jazyk. Pomalu rozevřela rty; její oči těkaly po mém obličeji a já věděl, že pátrají po jakýchkoli známkách nespokojenosti. Nic takového najít nemohla. Ne teď, když jsem se dostal tak daleko.

„Měla bys radši jet domů, než bude moc hodin,“ řekl jsem, ale pustil jsem ji až po pár vteřinách.

„Sejdeme se znova?“ zeptala se a předklonila se, aby sebrala kabát z podlahy.

Pomohl jsem jí ho zvednout a pohladil ji při tom po nohách.

„Brzo. Ale pamatuj si, co jsem ti řekl. Musíme být diskrétní, jestli to má fungovat. Nesmíš mě zklamat.“

„Můžeš se na mě spolehnout,“ vydechla a troufale se ke mně naklonila, aby mě ještě jednou políbila, než zamíří do noci. Usmál jsem se. Všechno šlo podle plánu. Za to čekání to stálo a měl jsem v záloze něco ještě lepšího.

KAPITOLA DVACET PĚT

ALEX

2017

Když Hopkins odešel, zůstal jsem stát jako vrostlý do země. Slyšel jsem jenom svůj dech, zvuky města tlumily silné skleněné tabule za mnou. Luke Priestwood. Žaludek se mi sevřel, když mi došla ta souvislost. Luke Priestwood se jmenoval muž, který pronásledoval Emmu. Hned ráno toho dne jsem zavolal soukromému detektivovi, aby ho vypátral. Teď se zdálo, že ho nebudu potřebovat.

Bylo to však příliš šílené, ne? Nemohl to být týž člověk. Jak mě mohl najít? A proč říkal, že jsme staří přátelé? V okolí nemohlo být moc Luků Priestwoodů, že? Vzpomněl jsem si, jak ho popsala: vysoký, světle hnědé vlasy, pohledný.

Přecházel jsem po kanceláři a už dávno jsem nevnímal úchvatný výhled. Vybavoval jsem si manželčino vyprávění. Přitiskl jsem dlaně na desku stolu, jejíž povrch mě chladil do dlaní, a pomalu jsem vydechl.

„Uklidni se. Možná o nic nejde. Prostě tomu chlapovi zavolej a zjisti, co chce,“ zašeptal jsem sám pro sebe. Ale pravda mi svírala hrdlo jako studené prsty hrůzy. Jak se dozvěděl, že jsem tady? Moje myšlenky těkaly sem a tam jako metronom, zatímco jsem se to všechno snažil pochopit. Pokud to byl týž Luke Priestwood, který kdysi Emmu pronásledoval, tak to zjistím, až mu zavolám. Ale co mu řeknu? Tak vy jste ten chlap, kterého se moje žena pokusila zabít. Jaké to je, vstát z mrtvých? Stál jsem nad telefonem a přemýšlel, jestli bych neměl zavolat Emmě a povědět jí, co jsem zjistil. Jak moje prsty visely nad číselníkem, zvažoval jsem důsledky takového impulzivního jednání. Byla kilometry daleko, kde jsem jí nemohl pomoct. A musel jsem brát v úvahu Jamieho. Jestli tohle nějakým zázrakem byl ten samý Luke Priestwood, pak byl aspoň v bezpečné vzdálenosti od Emmy. Položil jsem sluchátko. Večer mu zavolám, a když bude chtít, sejdu se s ním po práci. V nejlepším případě bude chtít jen pročistit vzduch. A v nejhorším? Kdyby s tím teď šel na policii, všechno bychom popřeli. Proti Emminu přání jsem navštívil domnělý hrob a kopal asi metr hluboko do rozryté země. Po těle ani stopy. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo, protože mi její příběh vrtal hlavou. Něco mi na něm nesedělo. Pokud mi nepoví celou pravdu Emma, možná se ji dozvím od její sestry.

Zíral jsem z okna na scenérii, která mi teď připadala ponurá a šedá. Začal jsem pociťovat nastupující migrénu. Nemohl jsem udělat nic jiného než tomu muži zavolat a zjistit, co chce. Když mi zabzučel interkom, zhluboka jsem se nadechl a snažil se o lehký tón, abych zatajil hrůzu, která mě svírala uvnitř. Po krátkém rozhovoru pustila Alice dovnitř lidi z IT. Osobní složky, statistiky a měsíční zprávy jsem měl v malíčku. Velet svému vlastnímu týmu bylo něco, kvůli čemu jsem celý život tvrdě pracoval. Pomyslel jsem na svoji rodinu a budoucnost, kterou jsme si naplánovali. Nemohl jsem to teď ztratit.

KAPITOLA DVACET ŠEST

EMMA

2017

„Dej vařit vodu, ano?“ řekla Theresa a otočila ceduli na dveřích na ZAVŘENO. „Mám v lednici moc pěkné větrníky.“

Otevřela jsem ústa, abych řekla, že nemám hlad, ale její zdrcující pohled umlčel moje protesty a šla jsem za ní do místnosti pro personál. Natočila jsem do konvice vodu a zalila jí chřadnoucí květiny. Naplnila jsem ji znovu a vzala z police dva hrnky. Zatímco jsem nám vařila čaj, dolehl ke mně Theresin hlas.

„Ani mi nezkoušej tvrdit, že už jsi jedla. Celé dopoledne poslouchám, jak ti kručí v břiše. Neodejdeš, dokud ten zákusek nedojíš.“

Kdyby jen věděla. Sníst větrník byla jen polovina bitvy. Skutečný boj byl udržet ho v žaludku. Věnovala jsem jí křečovitý úsměv. Můj mozek okamžitě provedl výpočet: 308 kalorií ve větrníku plus hrnek čaje s cukrem a nízkotučným mlékem. Než bych si vůbec kousla, musela bych uběhnout pět kilometrů. Pokud bych se nevyzvracela, což by trvalo pár vteřin. Pomyslela jsem si, že je to jediná možnost. Věděla jsem, že mě sestra bude pozorovat, jak jím.

„Podívej se na ty tmavé kruhy pod očima. Kdy ses naposledy pořádně vyspala? Vypadáš strašně.“

„Díky,“ zasmála jsem se a na chvilku zapomněla na své problémy.

„Zato ty vypadáš odporně skvěle.“ A také vypadala. Až příliš dobře jsem si byla vědoma jejího nadcházejícího rozvodu, ale zdálo se, že to zvládá s přehledem. „Měly bychom spolu obědvat častěji,“ řekla s úsměvem.

„Dělá to divy s mým sebevědomím. Teď se najez. Nesnesu, aby moje sestřička byla hubenější než já.“

Napadlo mě, jestli ten větrník stojí za oběť, kterou budu muset přinést později. V krku mě stále škrábalo po posledním záchvatu zvracení. Na další pročištění bylo příliš brzy. Podívala jsem se na svoje oblečení a vzpomněla si na časy, kdy jsem si schovávala jídlo do kapes. Nějak se mi nezdálo, že by můj zimní kabát ve stylu vintage dokázal bez poškození ukrýt větrník.

Deset minut sledovat, jak se šťourám v jídle, však muselo být pro Theresu příliš nesnesitelné. Svůj větrník už dávno snědla a teď se naklonila přes stůl a vzala mě za obě ruce. „Sestřičko, já vím, že za tím, že nejíš, je něco víc. Co to je? Celý den nejsi sama sebou.“

Sklopila jsem oči k desce stolu a proklela svou neschopnost skrýt, že mě něco trápí. Za normálních okolností jsem dokázala leccos utajit, ale po mém přiznání Alexovi na mě ty květiny a mlčenlivé telefonáty byly už příliš. „O nic nejde,“ řekla jsem, ale nedokázala jsem se jí podívat do očí.

„Nesoudím tě,“ řekla a stiskla mi ruce. To samé mi říkávala před lety, když mi pomáhala překonat bulimii. Z takového projevu lásky se mi chtělo plakat.

Pokrčila jsem rameny a spolkla slova, která jsem měla na jazyku. Jak bych mohla sestře povědět, co jsem udělala?

„Spadla jsem do toho… jenom jednou. Snažím se udržet to pod kontrolou.“ Naše velké nástěnné hodiny odtikávaly vteřiny a já se zhluboka nadechla a sbírala sílu, kterou jsem potřebovala, abych mohla pokračovat.

„Dobře, tak co s tím uděláme?“ skočila mi Theresa okamžitě do řeči.

„Chceš, abych dohlédla, že se spojíš se svým poradcem? Možná bys měla zajít za doktorem…“ Její myšlenky těkaly od jednoho k druhému. Skoro jsem slyšela, jak se jí v hlavě protáčejí kolečka. Takhle Theresa řešila problémy, přeskakovala od jedné myšlenky ke druhé, dokud nenašla patřičnou odpověď. „Je to kvůli tomu stěhování? Alexově nové práci? Nesemlelo se to všechno moc rychle?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To sotva. Trvalo mu léta přesvědčit mě, abychom se odstěhovali.“ Pohlédla jsem jí do očí a bylo mi jasné, že se nevzdá, dokud jí nedám něco, s čím by mohla pracovat. „Problém není v Alexovi. Je ve mně. Někdy mám pocit, že mě někdo sleduje. Ty telefonáty, květiny. Mám strach, že se Luke vrátil.“

Když jsem vyslovila Lukovo jméno, sevřela Theresa rty. Byla jedním z mála lidí imunních vůči jeho šarmu. O důvod víc, proč jsem si cenila toho, jak si se sestrou rozumíme. Tak proč jsem jí nemohla povědět, co jsem udělala? Protože jsem věděla, že to bylo špatné. To, co jsem spáchala… co jsem si myslela, že jsem spáchala, byla vražda. Chtěla jsem ho tehdy zabít, a jestli nezemřel, nic se tím neměnilo.

„Dal o sobě vědět?“ zeptala se a pátrala v mé tváři po odpovědi. Pokrčila jsem rameny. Věděla jsem, jak nepřesvědčivé moje argumenty jsou. „No, ne tak docela. Tuhle v noci jsem byla v koupelně a… vím, že to zní bláznivě, ale myslím, že jsem ho viděla za oknem. Pak ty telefonáty, kdy na druhé straně slyším jenom něčí dech, a teď ty kytky… Panikařím a nevím, co mám dělat.“

„Ach, ségra. Pověděla jsi o tom Alexovi?“

Přikývla jsem. „Chce, abychom se soustředili na přestěhování do Leedsu.“

Theresa se zamračila. Bylo vidět, že zafungoval její ochranářský instinkt. „Alex má pravdu. Jestli Luka uvidíš nebo budeš mít strach, hned mi zavolej. Nechci, abys s ním mluvila. Není to bezpečné.“

„Pokud mi slíbíš, že to neohlásíš policii.“ Pomyšlení na policisty mě znervózňovalo. Byli to ti poslední lidé, na které bych se chtěla obrátit.

„Slib mi, Thereso, žádnou policii. Jenom by to všechno zhoršilo a nemám žádné důkazy.“

„Dobře, dobře,“ řekla a v žertu zvedla ruce na znamení, že se vzdává.

„Ale musíš udržet pod kontrolou jídlo. Čím víc budeš panikařit, tím to bude horší. Máš hodně co ztratit. Svoje zdraví, manžela, malého Jamieho. Potřebuje tě. Oba tě potřebují. Prosím, Emmo. Sněz něco. Kvůli nim.“

„Dobře vím, co všechno je v sázce,“ odsekla jsem a její zdrcený výraz mě okamžitě přinutil litovat svého tónu. „Promiň,“ řekla jsem.

„Nechtěla jsem se na tebe utrhnout.“

„Hele, já něco snesu,“ řekla a věnovala mi laskavější úsměv, než jsem si zasloužila. „Pamatuješ, jaké to bylo, když jsem zjistila, že mi Charles zahýbá? Byla jsem úplně vyřízená a ty jsi mi to pomohla překonat. Mohla jsem se soustředit na práci tady v obchodě a přišla jsem na jiné myšlenky. Nevím, co bych si bez tebe počala.“

Přikývla jsem. Za daných okolností to bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat. Díky předmanželské smlouvě ji Charles zanechal prakticky s prázdnýma rukama, přestože to byl on, kdo se provinil. Postrčila jsem větrník k ní. „Sněz si ho. Kdybych začala, nemohla bych přestat. Mám v lednici zbytek salátu, dám si radši ten.“

„Jestli chceš, můžu zůstat u tebe, než se Alex vrátí,“ řekla Theresa s plnou pusou. Záviděla jsem jí, že může sníst, co chce, aniž by přibrala jediné kilo. Ne že by mi takový dar pomohl. Nikdy jsem nebyla spokojená bez ohledu na váhu a míry.

„Jsem v pohodě,“ řekla jsem a podívala se na hodinky. „Jenom jsem měla špatnou noc. Musím se zbavit všeho toho nezdravého jídla u nás doma, aby mě nic nezlákalo k záchvatu žravosti.“

Výraz v Theresině tváři mi však prozradil, že jsem ji nepřesvědčila.

„A ta tvář v okně? Toho se nebojíš?“

Bála jsem se víc, než mohla tušit. Nevěděla jsem, která možnost mě děsila víc – fakt, že byl Luke u nás doma, nebo vyhlídka, že přicházím o rozum.

KAPITOLA DVACET SEDM

ALEX

2017

V bývalém hostinci pro muže mě vůně piva Theakston’s přenesla zpátky do dnů, kdy jsem tam seděl se svým otcem. Vzal mě tam o mých osmnáctých narozeninách, aby mi hrdě koupil první pintu. Tehdy mi pivo moc nechutnalo, ale teď, když jsem byl sám otcem, jsem pochopil důležitost toho rituálu. Když jsem seděl mezi vším tím mosazným kováním, skoro jsem cítil otcovu přítomnost. To, že se hostinec Whitelock’s nacházel v centru Leedsu, mu dodávalo starosvětskou atmosféru a jedinečný šarm. Div že jsem neslyšel otcův hlas, jak mě pobízel, abych dopil, zatímco on kázal o tom, jak by to mělo na světě správně vypadat. Do duše se mi zapíchl osten žalu. Přál jsem si, aby tam byl a poradil mi. Teď jsem však byl pán domu já a toho večera jsem musel být silný. Možná to byl důvod, proč jsem poslal Priestwoodovi textovku, že se sejdeme na tomhle veřejném místě, místo abych mu zavolal. Malá část mého já doufala, že je tu přítomný tatínkův duch a poskytne mi tak potřebnou morální podporu. Mohl ten člověk, se kterým jsem se měl sejít, být týž muž, jenž terorizoval moji manželku? Musel jsem to zjistit. Ale jak jsem měl proboha to téma nadnést? Pozvedl jsem sklenici ke rtům. Alkohol byl dobrý na rozvázání jazyka a potřeboval jsem pivo nebo dvě. Hlavou se mi honily myšlenky na Emmu a já se přistihl, že vytáčím její číslo.

„Je všechno v pořádku? Volám jenom, abych dal dobrou noc Jamiemu.“

„Ach, to je mi líto, zlato, už tvrdě spí,“ řekla Emma lehkým a veselým hlasem. „Odpoledne si nezdříml, tak šel spát brzo. Až se ráno probudí, povím mu, že jsi volal. Jak to tam jde?“

„Skvěle. Měla bys vidět moji novou kancelář. Je třikrát větší než ta stará a je z ní úžasný výhled na město. Nemůžu se dočkat, až sem přijedeš.“ Usmál jsem se a přitiskl si druhou ruku na ucho, abych ztlumil hluk vytvářený ostatními pijany.

„Už jsem začala balit. Jsi někde venku? Zní to jako hospoda.“

„Jenom jsem si zašel na pár piv s novými kolegy. Jsou dobrá parta. Nezdržím se tady dlouho.“ Oba jsme chodili kolem horké kaše. Chtěl jsem se jí zeptat, jestli se nestalo něco, co ji znepokojilo – a jestli dneska jedla. Ale pokud ne, těžko by to přiznala do telefonu. Povzdechl jsem si při vědomí vzdálenosti mezi námi.

„Dobře se bav, zasloužíš si to. Miluju tě,“ řekla a já chtěl právě odpovědět, když můj pohled zabloudil ke dveřím.

Nějak jsem poznal, že muž, který právě vstoupil, je Luke Priestwood. Rozhlížel se zleva doprava a přebíhal pohledem po sálu, jak se mě snažil najít. Byl o něco menší než já a měl světle kaštanové vlasy. Přistihl jsem se, že si ho měřím, odhaduji jeho sílu. Byl šlachovitý, ale ne tak urostlý jako já. Připadalo mi nevhodné mluvit s Emmou, zatímco dělám tohle. Jestli je to ten, za kterého ho považuju, poslední, co bych chtěl, je, aby Emma zaslechla jeho hlas. „Musím končit. Zítra se uvidíme.“

Teprve když jsem ukončil hovor, mi došlo, že jsem zapomněl říct, že ji taky miluju. Nebyl však čas o tom přemýšlet, protože už došel ke mně.

„Pan Priestwood, je to tak?“ řekl jsem opatrně a opřel se o stůl, když jsem vstával z barové stoličky. Podle toho, co jsem věděl, mohl být ten chlap připravený vytáhnout na mě nůž. Svaly se mi napjaly. Kdyby to zkusil, byl bych na něho připravený.

Netvářil se však jako člověk, který se chce prát. Nervózně přede mnou přešlápl, sáhl do kapsy a vytáhl peněženku. „To jsem. Můžu vás pozvat na něco k pití?“

„Ne, díky,“ řekl jsem a ukázal na svoji poloprázdnou pintu. Cítil jsem se provinile už proto, že jsem s ním mluvil – nemohl jsem ho nechat, aby za mě platil. Když se opřel o starožitný dřevěný barový pult, prohlédl jsem si ho od hlavy k patě. Byl neformálně oblečený v džínách a bundě, košili měl vyžehlenou. Přestože byla moje košile Lacoste pečlivě složená, byly na ní vidět záhyby, jak jsem ji měl uloženou v tašce. Zarazil jsem se. Proč se s tím mužem srovnávám? Protože žárlím na jeho bývalý vztah s mojí ženou? A byl to vůbec vztah? Podle toho, jak to Emma popsala, byla snadnou kořistí.

Přede mnou přistála pinta a vytrhla mě ze zamyšlení. Luke se pousmál. „Požádal jsem barmana, aby vám natočil ještě jednou totéž. Myslím, že se tady zdržíme.“

Přikývl jsem, neschopný přinutit se tomu muži před sebou poděkovat. „Takže o co vám jde?“ zeptal jsem se, než dosedl na svoji stoličku.

„Předpokládám, že kvůli koupi domu jste mě nekontaktoval, je to tak?“

„Ne,“ povzdechl si Luke. „Je to dlouhý příběh. S nepříjemným koncem.“ Dlouze se napil ze své pinty. „Nepřišel jsem sem dělat problémy. Snad milionkrát jsem si říkal, že to hodím jednou provždy za hlavu, ale pak jsem se doslechl, že se Emma bude stěhovat do Leedsu.“

„Nerozumím,“ řekl jsem. Cítil jsem, jak jsem pevněji sevřel sklenici.

Naše schůzka byla čím dál neskutečnější. Co se to dělo?

„Žiju v Yorku,“ řekl Luke. „Ale někdy jezdím sem do Leedsu.“

„Proč jste mi zavolal? Co kdybyste šel k věci?“ řekl jsem se vztekem kypícím pod povrchem. Bylo těžké poznat v muži přede mnou osobu, kterou mi popsala Emma. Vypadal neškodně, jako kdejaký jiný chlap v hostinci. Jak mohl tohle být muž, který dohnal Emmu k vraždě? Muselo se stát něco strašného, co ji přinutilo k takovému extrému. Sklopil jsem pohled, odhodlaný udržet emoce na uzdě.

„Před lety jsem býval její učitel, ale počítám, že to vám asi pověděla. Soudě podle toho, jak mě propalujete pohledem, předpokládám, že tím pravda skončila.“

Zvedl jsem obočí a pokusil se uvolnit obličejové svaly, abych se přestal mračit.

Luke se nervózně zasmál a zvedl ruce, jako by se vzdával. „Chlape, přišel jsem v míru. Není to, jak si myslíte.“

„A co čekáte?“ řekl jsem. „Přišel jste sem, abyste znova prožil svoje úchylné poblouznění mojí ženou. Mám snad jít k jukeboxu a pustit, ‚Nestůj u mě tak blízko‘?“ Krátce jsem vydechl. Jestli jsem ho měl vyslechnout, musel jsem se nad tu situaci povznést.

Luke varovně zvedl prst. „V té písni je hodně pravdy. Zvlášť když to skoro skončilo mým zavražděním. Vážně. Snažím se vám tady pomoct, ale jestli nejste připravený to slyšet, půjdu.“

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl jsem a polkl hořkou pachuť v ústech.

„Povězte mi všechno, co víte.“

Teď už nebylo pochyb. Mluvil o pokusu o vraždu. Mluvil o mé ženě.

KAPITOLA DVACET OSM

EMMA

2017

Ne že bych nesnášela být sama. Po většinu života jsem dávala přednost své vlastní společnosti, zvlášť když jsem vyrůstala na Mersea. Ale tři malé pokoje těsně vedle sebe moc soukromí neskýtaly. Bylo slyšet každou hádku, každé hlasitější slovo. Náš větrem bičovaný bungalov trčel z krajiny jako olámaný nehet. Jen málo lidí chtělo žít na tak odlehlém místě, navíc na ostrově pravidelně odříznutém přílivem. Nepochybovala jsem, že odstěhovat se odsud bude pro našeho syna nejlepší. Bude mu chybět pláž a syrová svoboda krajiny, ale věděla jsem, že se bude radovat z nového domova. Chtěla jsem ho v tom velkém, širém světě, ale také jsem si přála stát po jeho boku. Představa, že bych od něho byla oddělena, mě strašila v děsivě živých nočních můrách. Nezasloužila jsem si svoje krásné dítě. Od chvíle, kdy jsem se svěřila Alexovi, jsem bojovala se svým svědomím. Nebyla jsem však postava z hororu. Možná jsem nakonec nebyla ani vrah. Žaludek vydal zoufalé zakručení. Celý den jsem nic nejedla, kromě trochy salátu mi Theresa vnutila čokoládovou celozrnnou sušenku na lepší trávení, ze které jsem si kousek ukousla a pak vyplivla do odpadkového koše. Hlad mě odváděl od mých myšlenek. To by Theresa nikdy nepochopila.

Pro jednou panoval v našem domě klid. Bylo slyšet jen tikání stojacích hodin v chodbě a syčení a praskání vlhkých polen hořících v krbu.

Alex vždy zaplnil ticho všedním tlacháním z televize. Pocházel z města a na venkovský život si nikdy nezvykl. Zhluboka jsem se nadechla vůně borových šišek, které jsme s Jamiem nasbírali předchozího dne. Přejela jsem rukou po dlouhém trámu, který tam před lety zabudoval tatínek při opravách po požáru. Zavzpomínala jsem na ten den, na to, jak jsem si objímala kolena, zatímco okolo mě tančily plameny. Byl to otec, kdo mě tehdy našel. Další hrozná epizoda, na kterou bych nejraději zapomněla.

Zírala jsem do ohně a moje vzpomínky praskaly jako shnilé vejce vypouštějící svůj páchnoucí obsah. Alex mi jednou řekl, že noční můry vytváří moje podvědomí snažící se poradit si s tím, co jsem potlačovala. Kdyby tak znal pravdu. Byla jsem produkt svého sociálního prostředí, nebo jsem se takhle prostě narodila? Pokusila jsem se zamyslet nad maminkou, použít svůj dospělý mozek, abych analyzovala, jaký člověk ve skutečnosti byla. Bylo mi třináct, když odešla. Úporně jsem se soustředila, vybavovala si její obličej, vzpomínku rozmazanou na okrajích. Zuby nehty jsem se držela vzpomínek na její lepší dny, když byla střízlivá a tatínek byl poblíž. Pikniky na pláži, lov krabů ve vodě, pihy na její kůži, když zůstala moc dlouho na slunci. Ale pak tu byly špatné dny, kdy se cítila zanedbávaná. Kdy moc pila a její nálada zuřila jako bouře. Na rozdíl od ostatních matek, které vyzvedávaly děti ze školy, byla hubená jako lunt. Sledovala jsem je v jejich tlustých pletených svetrech a prošívaných bundách, jak vítají své děti vřelým objetím. Odtáhla jsem se od ohně – vzpomínání na minulost nepomáhalo. Musela jsem se posunout kupředu. Odstěhovat se a zapomenout na tohle místo.

Zvedla jsem pohrabáč, šťouchla do polen a sledovala tančící jiskry, které komín nasával a chrlil do divokého větru. Ostré zaklepání mě přinutilo nadskočit a pohrabáč zazvonil o ohniště, jak mi spadl k nohám. Zadržela jsem dech a přemýšlela, jestli se mi to nezdálo. Třeba zapraskání polena oklamalo mé smysly, takže se mi zdálo, že je někdo za dveřmi. Takhle daleko za námi moc návštěv nejezdilo. Bylo po deváté a Jamie už byl v posteli. Tak kdo mohl být venku? Chvilku jsem počkala a pak si dřepla, abych sebrala pohrabáč.

Křáp! Otočila jsem hlavu doleva, když něco zasáhlo okenní tabulku, a strnula jsem. Zamkla jsem dveře, že? A co okna? Jsou také zavřená? S bušícím srdcem v hrudi jsem se rozběhla ke sklu a napůl očekávala, že uvidím Luka, jak nahlíží dovnitř. Je to jenom bouřka, přesvědčovala jsem sama sebe. Vítr hodil na dveře a okna nějaké klacky nebo něco takového. Ve skutečnosti jsem tomu však nevěřila. Když jsem zkontrolovala zámky, postála jsem ve dveřích Jamieho pokoje a dívala se, jak spí. Srdce mi usedalo nad jeho tichým pochrupováním. Co jsem to byla za matku, když jsem nedokázala zajistit bezpečí svého syna? Byla jsem si jistá, že to už začalo. Luke se vrátil odhodlaný znovu sehrát to, co se už jednou stalo. Nestačilo, aby pronikl jen do mé mysli. Musel vniknout i do mého domova. Ale tentokrát nechtěl ublížit jen mně. Chtěl, aby trpěla i moje rodina. Ostré zazvonění telefonu mě přimělo chytit se rámu dveří. Odtrhla jsem se od něj a přinutila se zvednout sluchátko a zadržela jsem dech, když jsem čekala na odpověď. Ale jak jsem očekávala, nic se neozvalo – až na tichý zvuk dechu na druhém konci. Ukončila jsem hovor a nechala sluchátko vyvěšené. Ještě jednou jsem zkontrolovala dveře a okna, pak jsem se podívala na Jamieho a šla si lehnout. Dům okolo mě praskal a sténal v odpovědi na nárazy bouře. Nadechla jsem se a snažila se uklidnit. Nesměla jsem podlehnout panice, ne teď. Prsty jsem si přejela po zátylku a uhladila vlasy, které mi vstaly hrůzou. Klekla jsem si na jedno koleno a podívala se pod postel, připravená okamžitě vystřelit z pokoje. Nic tam nebylo, ale věděla jsem, že to tak nemusí být pokaždé. „Ne,“ zašeptala jsem a zapotácela se dozadu, když se zdi kolem mě sevřely. Poslední, co jsem cítila, bylo, jak jsem koleny narazila na koberec, když jsem se svalila na podlahu.

KAPITOLA DVACET DEVĚT

ALEX

2017

Luke spustil telefon od ucha a strčil si ho do kapsy džín. Zpola jsem očekával, že se nevrátí z toalet, a pozorně jsem pátral v jeho tváři po náznacích jeho úmyslů.

„Přítelkyně?“ zeptal jsem se a trochu doufal v kladnou odpověď. Dobře jsem si byl vědom, kolik je hodin. Dalo se čekat, že barman brzy ohlásí poslední objednávky, a Luke mi ještě neřekl, proč mě kontaktoval. Pokaždé když se chystal přejít k jádru věci, nás něco vyrušilo. Napínal mě schválně, nebo mu pití zakalilo mozek?

„O přítelkyních mi ani nemluvte,“ řekl a napil se piva.

Moje myšlenky potemněly. Chtěl jsem ho konfrontovat, vymáčknout to z něho třeba holýma rukama, když bude třeba. Jeho dobrácké masce jsem nevěřil ani na vteřinu. Jestli Emmě opravdu ublížil, musel za to zaplatit. Zvedl jsem sklenici ke rtům, ale sotva jsem si srkl. Alkohol ve mně probouzel vznětlivost, a kdybych se přestal ovládat, nikomu by to nepomohlo. V hlavě mi znělo matčino rčení: Na med chytíš víc much než na ocet. Neustále mě napomínala, že se mračím, říkala, že když mě ofoukne vítr, zůstane mi to. V jednom však měla pravdu. Musel jsem udržet svou prudkou povahu pod kontrolou. Z okolí místa, kde jsme seděli, odešli štamgasti, a mně se ulevilo, že se slyšíme, aniž bychom museli křičet.

„Chtěl jste mi o tom povědět, ne?“

Luke přikývl. „Promiňte. Těžko se mi o tom mluví. Ale musíte vědět, koho jste si vzal.“

Přinutil jsem se přikývnout. Chtěl jsem mu říct, že nemá právo vyslovit Emmino jméno. „Řekla mi, že jste byl její učitel. Jak daleko ten váš… vztah zašel?“ To byla otázka, kterou jsem chtěl položit své ženě. Věděl jsem, že chce chránit mé city, ale tím, že mě udržovala v nevědomosti, mi ubližovala ještě víc.

„Příliš daleko,“ odpověděl Luke. „A přijímám za to svůj díl viny. Byl jsem čerstvě kvalifikovaný, jen o pár let starší než studenti, které jsem učil. Ale měl jsem mít rozum. Emma byla typická dospívající dívka zasažená láskou. Zbláznila se do mě, úplně ztratila hlavu.“

„Vodíte mě za nos,“ řekl jsem a cítil, jak mi vyschlo v krku. Zavrtěl hlavou a usmál se jedním koutkem úst. „Namluvila vám, že jsem se zamiloval já do ní, co? To jsem si mohl myslet. Přesně to tvrdila všem ostatním.“ Ztišil hlas a naklonil hlavu k mé. „Sledovala mě, kamkoli jsem šel, neustále mi posílala textovky a uchváceně na mě zírala. Lichotilo mi to, to přiznávám. Ta atraktivní mladá žena po mně šla. Nebrala ne jako odpověď.“

Nedůvěřivě jsem na něho zíral, zatímco se ve mně všechno vařilo. Mluvil o mojí Emmě. Lhal. Muselo to tak být. A co jsem to sakra dělal já, kupoval jsem pití muži, který ji pronásledoval? Byla by v šoku, kdyby nás teď viděla. Ale potřeboval jsem slyšet, co má na srdci. Ostře jsem se nadechl. „Takže jste spolu spali?“

Luke přikývl. „Podlehl jsem pokušení jenom jednou. Byla to moc nešťastná dívka. Myslel jsem si, že jí pomáhám, když se mi svěřuje. Vytvořila si však ke mně pouto. Ve škole nás před tímhle nebezpečím varovali… Ach, jak jsem byl naivní. Jednoho dne mě sledovala do otcovy chaty na pláži. Vyjela po mně a nechali jsme se unést.“ Postřehl, jak zatínám zuby. „Nebudu zacházet do podrobností, ale pověděl jsem jí, že se to už nikdy nebude opakovat.“

Seděl jsem a tiše zuřil z pomyšlení, že přede mnou měla jiného muže. Mohla být v šestnácti tak troufalá? Nerada o svém mládí mluvila, a když jsem se jí vyptával, jen se rozčílila. Neubránil jsem se pomyšlení, že by se v téhle situaci možná neocitla, kdyby byla otevřenější, pokud jde o její minulost. Luke mi vyprávěl úplně jiný příběh, než jaký mi předložila ona. Pokud mluvil o Emmě, nebyla to ta žena, kterou jsem znal.

„Okamžitě jsem vycouval,“ řekl Luke kajícně. „Upřímně řečeno jsem nemohl uvěřit, co jsme to udělali. Ale už bylo moc pozdě.“

Zrudl jsem, jak jsem se snažil zformulovat odpověď. „Jak myslíte moc pozdě?“

„Bože, stačí, abych na to pomyslel, a běhá mi mráz po zádech,“ řekl Luke a vrhl na mě kradmý pohled. „Pak se stala mým stínem. Začala mi telefonovat, ve dne v noci. Když jsem to nezvedal, vloupala se mi do domu. Nakonec jsem proti ní musel získat soudní zákaz styku.“ Suše se zasmál. „Byla jako Terminátor. Ten soudní zákaz ji zpomalil, ale nezastavil.“

„Muselo to rychle eskalovat, když se vás pokusila zabít.“ Chladně jsem se na něho usmál. Nenáviděl jsem ho za to, jak mluvil o Emmě. Lhal, aby mě poštval proti mé ženě. Zíral jsem strnule před sebe a pouštěl jeho slova jedním uchem tam a druhým ven. Luke pokračoval, jako by mě neslyšel.

„Začala být opravdu zlá, vyprávěla všem, že jsem ji k sexu přinutil. Bylo to její slovo proti mému. Začaly se šířit klepy a škola mi ukončila smlouvu. Bylo velmi těžké najít si nové místo, protože mi nedali doporučení. Moje učitelská kariéra byla v troskách dřív, než pořádně začala.“

„Překvapuje mě, že jste nešel do vězení za sex se svěřenou osobou,“ poznamenal jsem bez špetky soucitu.

„Neexistovaly důkazy a věřte mi, že jsem za to zaplatil. Všechna ta léta na univerzitě, a nejlepší, co jsem sehnal, je práce v umělecké galerii za minimální mzdu.“

Můj pohled padl na jeho levou ruku, která byla sevřená v pěst. Všiml si toho, natáhl prsty a pak je obtočil kolem pivní sklenice.

„Takže jste zahořklý a možná jste mě sem zavolal proto, abyste to nějak uzavřel. Ale Emma vás nijak neohrožuje.“

„Tak jak vysvětlíte tohle?“ Odvrátil se ode mě a rozhrnul si vlasy na týlu hlavy. Zadíval jsem se ve slabém světle na vystouplou jizvu na lebce a náhle se mě zmocnil strach.

Zamračil jsem se. „Řekl jste přece, že jste se odstěhoval? Takže jste se tam vrátil?“

Luke pomalu přikývl, ponořený v myšlenkách. „Stýskalo se mi po rodině. Chtěl jsem, abych mohl jet domů beze strachu, že to začne znova. Na nějakou dobu jsem se vrátil, ale pořád jsem se ohlížel přes rameno. Proto jsem se rozhodl ji najít, promluvit si s ní o tom, co udělala.“

Luke setřel prstem kapku vysrážené vody na sklenici. „Jednoho dne jsem ji sledoval domů. Asi jsem chtěl vidět, jak se bude tvářit, když si vyměníme role. Deset minut poté, co jsem tam dorazil, přivázala dozadu na čtyřkolku lopatu a vyjela do luk za domem. Pamatuju si, jak jsem stál na poli a pozoroval ji, snažil jsem se sebrat odvahu, abych ji konfrontoval. Bylo mi hloupé bát se ženy. Ale hluboko v nitru jsem věděl, že se může stát něco zlého.“ Znovu si lokl piva, než pokračoval.

„A stalo se. Začala křičet a řvát na mě, jako bych já ublížil jí. Obrátil jsem se k odchodu, ale najednou jsem padl na kolena, jak jsem dostal ránu do hlavy.“

„Takže vy tvrdíte, že se vás úmyslně pokusila zabít?“ vyslovil jsem to, čeho jsem se bál nejvíc. „Že to z její strany nebyla sebeobrana?“

„Sebeobrana? Jak to mohla být sebeobrana, když jsem odcházel?“ Luke na mě pohlédl, oči naplněné úžasem. „Když jsem se probral, byl jsem zakrytý větvemi a vrstvou hlíny. Nejprve bylo všechno černé a nevěděl jsem, kde jsem. Ta hlína… byla všude. Dostala se mi do očí i do nosu. Všude se po mně… plazil hmyz. Musel ucítit krev, která mi tekla z hlavy.“ Přerývaně se nadechl. „Podařilo se mi vyhrabat se ven a vylézt z toho příkopu. Byl jsem slabý, točila se mi hlava. Vyděsilo mě to k smrti, to vám povím. Pak jsem odešel, ani jsem se neohlédl.“

„Nahlásil jste to na policii?“ zeptal jsem se, přestože jsem věděl, že ne.

„Věděl jsem, že by se tím jen všechno zhoršilo, navíc by to opět bylo její slovo proti mému. Jenom jsem to chtěl mít celé za sebou. Tak jsem tu díru zahrnul a zakryl tak, jako bych tam pořád ležel. Napadlo mě, že když si bude myslet, že mě zabila, nechá mě i moji rodinu na pokoji. Věděli, co je ta žena zač, takže když jsem odešel do Yorku, slíbili, že nikomu nepovědí, kde jsem.“

Uvědomil jsem si, že na mě zírá, čeká, až promluvím. „To mi zní jako něco z románu od Stephena Kinga.“

„No, není to nic, čím bych se mohl chlubit – nechat se zbít od ženy.“ Po rtech mu přelétl úsměv, ale jeho modré oči zůstaly chladné. „Mluvíte s mrtvým mužem.“ Hodil do sebe zbytek piva a udeřil prázdnou sklenicí o pult. V dálce ohlásil zvon zavírací hodinu.

„Netvrdím, že čemukoli z toho věřím, ale co ode mě chcete?“ otázal jsem se, zatímco několik zbývajících pijanů zamířilo k baru.

Luke si zakryl ústa rukou a říhl si. „Když jsem se doslechl, že přijdete do Leedsu, napadlo mě, že se budu muset zase přestěhovat. Ale už mě unavuje se skrývat. Chci se moct svobodně pohybovat beze strachu, co Emma udělá příště. Pořád bych mohl jít na policii, ale radši bych to nedělal. Na oplátku za svoje mlčení s ní chci mluvit. Povědět jí, že nechci, aby chodila do té umělecké galerie. A jestli mě někde potká, aby se ode mě držela dál.“

„Promluvím s ní,“ slíbil jsem, „až bude vhodná chvíle. Ale platí to i naopak. Jestli vás uvidím poblíž mé ženy… dokončím, co začala.“

Luke vstal z barové stoličky a tvářil se neutrálně. „S tím si nemusíte dělat starosti. O to, co Emma dělá, jsem se zajímal jen proto, abych si byl jistý, že není někde poblíž.“

„Takže si rozumíme,“ řekl jsem a dotkl se jeho paže, když se obrátil k odchodu. „Ještě něco. Když jste se vrátil, abyste si s ní promluvil… kdy to bylo?“

„To datum mám vypálené do mozku,“ řekl. „V říjnu 2013.“

KAPITOLA TŘICET

LUKE

2002

Telefon ohlásil cinknutím další textovku a já se ani nemusel podívat na displej, abych věděl, kdo to je. Moje siréna, moje pokušitelka, moje Emma. Stále byla smutná, že jsem se předchozího dne nezmínil o jejích narozeninách. Málo věděla, jakou důležitost přičítám jejímu věku. Vypnul jsem motor a při vystupování z auta jsem vytáhl mobil z kapsy. Ať napsala cokoli, musela být moje odpověď okamžitá – tohle nebyla pravá chvíle na zdrženlivost.

Emma: Všechno v pořádku? Promiň, že jsem si tě nevšímala. X

Luke: Hlupáčku. Stejně se k tobě ve škole nemůžu chovat jinak než k ostatním. xx

Emma: :-P xxx

Emma: Dobře, odpouštím ti. ˂3 xxx

Luke: Pořád na tebe musím myslet. x

Emma: Kdy se můžeme setkat? Neviděli jsme se věčnost. Slíbil jsi mi to. xxx :-(

Luke: Jsem tady. Čekám. A mám pro tebe dárek;-)

Emma: Ach! Kde jsi? xx

Luke: To bys chtěla vědět, co? xx

Emma: Kde? Hned mi to pověz! XXX

Luke: V tátově chatě na pláži na Mersea. Pamatuješ, kde je?

Emma: Ano! Budu tam za dvacet xxxxx

Už před týdnem jsem si Emmu připravil tím, že jsem jí o tom místě pověděl. Stihla to tam za třicet minut přesně. Podle blikajícího světla na jejím kole jsem poznal, že je to ona. Bylo pozdě, z pláže už odešli lidé venčící psy a v chladném, svěžím listopadovém vzduchu visela vůně soli. Nalákal jsem ji tam a bylo jasné, že tam toho večera nikdo nebude. Přesně jak jsem plánoval. Našla mě sedět v chatě a tvářit se překvapeně. „Ach,“ řekl jsem, když jsem otevřel dveře. „Nebyl jsem si jistý, jestli přijdeš.“

„Sama jsem si nebyla jistá,“ řekla trochu zadýchaně, když stála na prahu. „Tatínek pořád mluvil o nějakých nudných archeologických nálezech ve zprávách. Nakonec jsem řekla, že si jdu lehnout. Vyklouzla jsem ven oknem.“

Zasmál jsem se v odpověď a vybídl ji, aby šla dál. Otcova chata byla skromně zařízená malým plynovým vařičem, čtvercovým dřevěným stolem, několika skřínkami a dvěma židlemi. V koutě za dveřmi byla narovnaná plážová lehátka a pár kbelíčků a lopatiček, které dosud neztratily děti sousedů, které si s nimi přes den hrály. Nemohl jsem udělat nic pro to, aby tam bylo tepleji, ale vymetl jsem všechny pavučiny. Podle mých zkušeností objevení pavouka spolehlivě zkazilo romantickou náladu.

„Omlouvám se za to předtím,“ řekl jsem a líně se usmál, když jsem si ji prohlédl od hlavy k patě. Měla na sobě vytahanou mikinu a džínovou sukni. Představil jsem si, jak jí vítr ovíval horní části stehen, když šlapala do pedálů, aby se se mnou setkala na našem tajném místě.

„Jen nepovídej, vyhlížel jsi mě,“ řekla, když postřehla můj pohled.

Podíval jsem se jí do očí a usmál se. Nemohl jsem čekat věčně. Brzy jsme se měli rozejít, ještě před Vánoci, a nemohl jsem si být jistý, jak se na mě bude dívat na začátku nového pololetí.

„Dárek pro tebe,“ prolomil jsem mlčení a sáhl do kapsy bundy. Ten náhrdelník byl laciná cetka, kterou jsem koupil na trhu, ale to nemusela vědět. Postavil jsem se za ni, abych jí ho zapnul, než si ho stihla lépe prohlédnout. Mohla ho prozkoumat později, až na tom už nebude záležet.

„Ach, ten je krásný,“ řekla a dotkla se drobné slunečnice na řetízku. Po zádech mi stékal čúrek potu, ale vzhledem k večernímu chladu to musela být Emma, z koho jsem se potil. „Víš jistě, že to chceš?“ zeptal jsem se. „Opravdu jistě?“

Zvedla oči od náhrdelníku, tázavě na mě pohlédla a několik vteřin trvalo, než jí to došlo. „Teď?“ zeptala se skoro šeptem a já se na okamžik skoro cítil provinile, že na ni tak tlačím. Skoro.

„Ale no tak, netvař se tak vyděšeně,“ řekl jsem tiše. „Takhle se scházet byla asi chyba…“ Zamířil jsem ke dveřím.

„Počkej,“ řekla a postavila se mi do cesty. Naklonila se a políbila mě na tvář. „Nechoď.“

Otočila se, zavřela dveře a zajistila je zástrčkou. Vzduch mezi námi jako by začal jiskřit a já rozevřel rty a dech se mi v její přítomnosti zrychlil. Věděla, proč jsem ji tam pozval; nikdo ji nenutil přijít. Její předchozí zasmušilost ve škole v ní vyvolala pocit viny, kterého se chtěla zbavit. Natáhl jsem ruku, sundal jsem jí z vlasů gumičku a nechal je spadnout na ramena. Zadívala se na mě s důvěrou, kterou jsem si nezasloužil.

„Miluju tě,“ zašeptala a pro mě to nebylo žádné překvapení.

Zdálo se jenom správné odpovědět stejně, kdybych řekl cokoli jiného, mohl bych pokazit to, co mělo přijít. „Cítím to samé. Jsi pro mě jediná,“ řekl jsem a v tom okamžiku to byla pravda. Přitiskl jsem rty na její a lačně ji políbil. Moje ruce zkoumaly její tvář, krk, ramena. Když jsme se od sebe odtáhli, abychom se nadechli, měla oči vlhké a já se jí zeptal podruhé. „Jsi si opravdu jistá?“ řekl jsem a pocítil vlnu uspokojení, když odhodlaně přikývla. „Ještě jsi to nedělala, viď?“ řekl jsem, když jsem spatřil, jak se jí oči rozsvítily strachem.

„Chci to. Víc než cokoli jiného,“ odpověděla. A tak jsme se posunuli od svého prvního polibku k něčemu mnohem většímu.

KAPITOLA TŘICET JEDNA

EMMA

2002

Když jsem jela na kole z chaty na pláži, sotva jsem viděla na cestu. Nevěděla jsem, proč pláču. Můj vztah s Lukem byl zpečetěn. Byli jsme pár. Už nebylo cesty zpět. Prudce jsem zamrkala, abych si vyčistila oči. Moje slzy byly horké frustrací a studem. Chtěla jsem, aby se ke mně Luke choval jako k dospělé, a on to udělal. Chtěla jsem si ho udržet a tohle mi v tom mělo pomoct. Nikdo mi nepřiložil pistoli k hlavě. Tak proč jsem se cítila tak zneužitá?

Proklouzla jsem do svého pokoje, rychle jsem se svlékla a přetáhla si přes hlavu dlouhou bílou noční košili. Theresa už nenavázala na moji zmínku o chození s učitelem z naší školy a nepřipadalo v úvahu, abych jí řekla, co se stalo teď. Stále se ke mně chovala jako k dvanáctileté. Šokovalo by ji, kdyby se dozvěděla, co jsem udělala. Zakopla jsem oblečení pod postel. Nechtěla jsem ho vidět, ta připomínka intimity s Lukem ve mně vyvolávala další stud. Nebyl to pohádkový okamžik, jak jsem si představovala; ve skutečnosti to skončilo dřív, než to začalo. Odhrnul mi kalhotky ke straně, kousl mě do ramene, jak jeho vzrušení sílilo, a já se držela na chladném tvrdém stole, šokovaná a vyděšená, zatímco převzal kontrolu. Trapnost, která mezi námi pak zavládla, byla ochromující, naše vyznání lásky zůstalo pošpiněnou vzpomínkou. Upravila jsem si šaty, Luke se podíval na hodinky a řekl mi, že si musím pospíšit domů. Moje skládací kolo by se vešlo do kufru jeho auta, ale bylo mi příliš trapné poprosit ho o svezení. Odbyli jsme si to a mohli si jít každý po svém, ne? Znovu jsem se přistihla, jak přemýšlím, co jsem udělala špatně.

Ležela jsem v posteli, naslouchala větru plížícímu se dovnitř starým krbem a zírala na mobil. Po deseti minutách, kdy jsem silou vůle nutila Luka, aby mi napsal, jsem vzala věci do vlastních rukou. Byla to jednořádková textovka v naději na další komunikaci.

Dobrou noc, miluju tě xx

Odpověď však nepřišla. O půl hodiny později jsem odhrnula přikrývku a přála si, abych se mohla vykoupat, a zbavit se tak toho nepříjemného pocitu. Přecházela jsem po pokoji a litovala, že tam není sestra, aby mě utěšila. Chyběla mi tolik, až to bolelo. Bylo to tak hezké, když jsme se začátkem týdne setkaly ve městě na večeři na oslavu mých šestnáctých narozenin. Ale pizzerie byla stěží vhodné místo, kde bych si mohla vylít srdce. Dotkla jsem se náhrdelníku se slunečnicí a snažila se uklidnit. Teď mám Luka. Jsme pár. Už nikdy nebudu sama. Zvedla jsem nohy na židli, objala si kolena a čekala na odpověď.

KAPITOLA TŘICET DVA

ALEX

2017

Po rozhovoru s Lukem jsem se choval jako robot. Odešel jsem z hospody, našel klíče a zasunul jsem je do zámku dveří hotelového pokoje, dokonce jsem se svlékl. Na nic jsem se nepamatoval, protože jsem myslel jen na svého syna. V okamžiku, kdy se Luke zmínil o vztahu s mojí ženou, začalo v zákoutí mé mysli klíčit podezření. Ty jeho modré oči mi byly povědomé. Nedokázal jsem se soustředit na to, kdo mluvil pravdu, protože mi myšlenky zamořovalo něco mnohem horšího. Skopl jsem peřinu a nechal klimatizaci, aby mi chladila horkou kůži. Myslel jsem na Emmu a Luka jako pár a představoval si, jak se naše rodina rozpadá na kusy. Emma se nezmínila o jejich sexuálním vztahu, ale bylo na ní patrné napětí, když mluvila o tom dni. Lukův výstřel na rozloučenou mě zasáhl přímo mezi oči. Říjen 2013. To naznačovalo jedinou věc. Zradu.

Vstal jsem z postele. Nemělo smysl snažit se usnout. Zapnul jsem konvici na hotelovém stole a vysypal do hrnku obsah sáčku s kávou bez kofeinu. Když jsem lil z kapsle mléko, viděl jsem před sebou obličej Jamieho, dítěte, o němž jsme si mysleli, že ho nikdy nebudeme mít. Neschopnost počít stravovala naše manželství a vyvíjela ohromný tlak na náš vztah. Bylo to přirozené, součást rozmnožovacího pudu. Ale byla to moje vina, ne Emmina. Moje slabost.

Zavzpomínal jsem na chvíli, kdy mi řekla, že je těhotná. Bylo to, jako by naše manželství dostalo druhou šanci. Udělali jsme všechno, aby to vyšlo. Nabrala na váze, aspoň na čas se obrátila zády ke své poruše příjmu potravy. Vyčerpaně jsem si srkl kávy a na chvilku zavřel oči, když jsem si vzpomněl, jak jsme se tehdy pohádali, zda použít sperma od anonymního dárce. Přistihl jsem ji, jak na internetu hledá kliniky a spermobanky. Když jsem jí zaklapl notebook, vyskočila, jako by ji kousl krokodýl. Zoufale jsem chtěl dítě, ale ona prostě nedokázala pochopit, jak mě návrh použít semeno od dárce ponižuje. Pak Emma jako zázrakem počala a Jamie se narodil následujícího června. Navázala snad kontakt s Lukem? Vyspala se s ním ještě jednou? Dokonale znala svůj menstruační cyklus a plodné dny – ale jen proto, že jsem vytvářel takový tlak. Nedokázal jsem přijmout doktorův závěr o nízkém počtu spermií. Znovu jsem si lokl kávy a snažil se uložit si Lukova slova do paměti. Tvrdil, že to byl on, kdo požádal o soudní zákaz. Emma tvrdila opak. Proč by o něčem takovém lhala? Takové soudní rozhodnutí se snad dalo ověřit, ne? Totéž platilo pro jakékoli problémy s policií. Lukova verze událostí se podobala Emmině – jen obrácené vzhůru nohama. Připadal jsem si dezorientovaný, jako bych procházel zrcadlovým bludištěm. Že by Emmu tak vykolejil matčin odchod? Nebo snad Luke lhal, snažil se mě obrátit proti mé ženě? Nedělají to snad stalkeři? Nesnaží se roztrhat své oběti na kusy, až z nich nic nezbyde? Moje myšlenky mě mučily.

Podíval jsem se na hodinky. Jamie už určitě spal. Představil jsem si ho oblečeného v supermanské kombinéze, s rozcuchanými blonďatými vlasy zakrývajícími ve spánku obličej. Všichni říkali, že se podobá své matce. Já v něm však nic z Emmy neviděl. A jeho oči… modré jako obloha. Dědictví po babičce, která už dávno zemřela. Tak mi to aspoň Emma vysvětlila. Zvedl se mi žaludek. Posadil jsem se na posteli a pevně postavil bosé nohy na zem. Měl jsem pocit, jako by se svět nakláněl, a zaryl jsem prsty do matrace, abych se udržel. Musel jsem tomu přijít na kloub. Zaplavil mě žal předbíhající výsledek. V představách jsem už ztratil dítě a ženu. Co mi Emma zanechala? Moje jméno na rodném listě, ale jaká jsem měl práva? Dokázal bych žít v nevědomosti? Kdyby test DNA prokázal, že Jamie není můj, co potom? Myslel jsem na svůj vztah s otcem, na to, jak neustále ovlivňoval můj život. Jamie potřeboval svého otce. Emma měla někdy problémy sama se sebou – jak by to zvládla beze mě? Navzdory tomu všemu jsem ji stále miloval.

KAPITOLA TŘICET TŘI

EMMA

2017

Pošťák Pat naplňoval vzduch veselou zvonivou melodií, když jsem pouštěla nejnovější epizodu Jamiemu, který ležel v pyžamu pod dekou s miskou gumových medvídků na klíně. Celý večer jsem se s ním choulila na gauči, ale když Alex strčil klíč do zámku, cítila jsem, jak mi hruď naplňuje panika.

Šla jsem mu naproti do chodby, dál od těch malých uší. „Máš hodinu zpoždění; měla jsem hrozný strach,“ řekla jsem, přestože mě textovkou upozornil na zpoždění. Bylo teprve sedm večer. Věděla jsem, že cesta vlakem trvá příšerně dlouho, ale i tak se mě při čekání na jeho návrat zmocnila úzkost. Minulý večer jsem na chvíli omdlela a probrala se v ložnici na podlaze. Věděla jsem, že se mi udělalo špatně z hladu, a přinutila jsem se před spaním sníst několik lžic suchých cereálií. Vylekaná bouřkou venku jsem se přitulila k Jamiemu a naslouchala každému zvuku. Usnula jsem, teprve když žaluziemi pronikly první paprsky světla.

„Poslal jsem ti přece textovku. Odepsala jsi, že je to v pořádku.“ Krátce mi pohlédl do obličeje. „Nestalo se něco? Je Jamie…“

„Je v pohodě,“ přerušila jsem ho. „Ale já ne – minulou noc jsem nezamhouřila oko.“ Prohlédla jsem si ho od hlavy k patě. Jeho pomačkané oblečení a kruhy pod očima mi prozradily, že ani on toho moc nenaspal. „Včera večer sis to užil, co?“ Nenáviděla jsem se za to, jak se cítím – podrážděná a popudlivá. Alex tvrdě pracoval a zasloužil si pauzu. Ale minulá noc mi bez něho připadala dlouhá jako celý rok. Promnula jsem si zátylek a stále cítila husí kůži po tom němém telefonátu.

„Ušlo to,“ řekl a odvrátil zrak. „Vraždil bych pro kávu.“

„Jamie je v obýváku.“ Povzdechla jsem si.

Usmál se na mě a se zpožděním mě políbil na tvář na přivítanou. Pak jsem však postřehla stín, který mu přelétl přes obličej. Vzpomněla jsem si, jak jsem mu minulý večer řekla, že ho miluji, a on neodpověděl. S kým to vlastně byl? Měl v Leedsu mnoho starých přátel – mužů i žen. Proto mi dnes nedokázal pohlédnout do očí? Nadechla jsem se a nařídila si, že nesmím být tak podezíravá. Už tak jsem měla starostí nad hlavu, nepotřebovala jsem si na ten seznam připsat nevěru.

„Tati!“ zavolal Jamie z obývacího pokoje, když jsem dávala vařit vodu. „Adoptujeme ledního medvěda!“ Došla jsem k otevřeným dveřím a naslouchala jejich rozhovoru.

„Opravdu?“ řekl Alex. „A kde bude spát?“

„Nehloupni, tati,“ zahihňal se Jamie. „Ten tady nežije. Radši si koupím plyšovýho méďu. Budu mu říkat Snížek.“

Usmála jsem se. Jamie právě začal dostávat kapesné a rozhodl se poslat ho jako příspěvek Světovému fondu na ochranu přírody. Vzedmula se ve mně pýcha a potichu jsem se vrátila do kuchyně.

Dvacet minut nato přišel Alex za mnou, přilákán vůní jídla, která se linula do chodby.

„Říkala jsi, že jsi měla neklidnou noc?“ zeptal se a vděčně si ode mě vzal kávu.

„Ano,“ odpověděla jsem opatrně. Poslední, co jsem chtěla, bylo, aby to vyznělo neuroticky. „Byla bouřka. Jamie spal a byla puštěná televize. Uslyšela jsem ránu a pak něco zabušilo na okno.“

„Nedivím se, že ses lekla,“ řekl Alex. „Ale nejspíš to byl jenom vítr, který unášel ulámané větve.“

„Měla jsem němý telefonát,“ dodala jsem a ohlédla se přes rameno, když jsem obrátila omeletu na pánvi.

Alex pokrčil rameny, aniž se na mě podíval. „Žijeme na odlehlém místě. Nejspíš spadly telefonní dráty. Až se přestěhujeme do města, bude všechno jiné. Mluvil jsem s prodejcem toho domu, který jsem ti ukázal na internetu. Ve skutečnosti je ještě hezčí než na fotkách. Chtěl bych, aby sis ho prohlédla se mnou.“

Nasadila jsem svůj nejzářivější úsměv, ale uvnitř jsem byla vyděšená. „Věřím tvému úsudku. Nabídni mu cenu. Čím dřív odsud budeme pryč, tím líp.“

Alex naklonil hlavu ke straně a pohlédl na mě. „Ty jsi měla opravdu strach, když jsem byl pryč, viď? Příště pojedete oba se mnou.“

Přejela jsem si nehty po paži a cítila úzkost plazící se pod kůží.

„Mám pocit, jako by mě někdo sledoval. Do salonu mi doručili kytici slunečnic.“

„Slunečnic? Třeba byly od jedné z tvých zákaznic,“ řekl Alex a zamaskoval zívnutí.

Přikývla jsem a zamračila se nad jeho zjevným nedostatkem zájmu.

„Nezdá se, že by tě to vyvedlo z míry.“

„Cože? Promiň, lásko. Jsem jenom unavený a hladový. Taky jsem moc dobře nespal.“

„Udělám ti k tomu toast,“ řekla jsem a cítila se čím dál podrážděnější, když jsem mu dávala omeletu na talíř. Proč je tak lhostejný? Ohlédla jsem se na něho a přimhouřila oči. „Květiny. Telefonáty. Je to on. Musí být.“

Alex zvedl vidličku a nůž. „Myslím, že si děláš zbytečné starosti.“ Otevřené okno nestačilo, aby se vyvětral pach vaření z naší malé kuchyně, tak jsem otevírala a zavírala zadní dveře, dokud se dovnitř nedostal čerstvý vzduch. Pak jsem mlčky stála a mozek mi pracoval na plné obrátky, zatímco jsem čekala, až vyskočí toast z topinkovače. Už v minulosti jsem lhala, abych zatajila svoji poruchu příjmu potravy. Nechovala jsem se teď jako ten kluk, který volal „Vlci“? Nesnesla bych vidět zas v manželově obličeji ten nedůvěřivý výraz.

„Ty se ke mně nepřipojíš?“ zeptal se Alex a krátce se dotkl mé ruky.

„Ale ano,“ řekla jsem, když jsem si vzpomněla, jak jsem předchozího večera omdlela. Prohrávala jsem boj s bulimií, ale zoufale jsem se snažila dostat ji pod kontrolu. Nemohla jsem si dovolit znovu jí podlehnout.

„Dobře,“ řekl Alex. Musela jsem uznat, že má v očích obavy. „Ale moc toho na tebe nezbylo.“

Položila jsem toast na talíř a klesla na židli. „Jenom si dělám starosti.

Nevím, co udělá příště.“

Opět nad mými obavami zavrtěl hlavou. „Zlato. Budeme se stěhovat. Na policii s tím jít nemůžeme. Nenech se tím deprimovat. A teď do sebe dostaň trochu jídla. Prosím.“

Otupěle jsem přikývla, vzala si ze zásuvky vidličku a napíchla sousto omelety. Dala jsem do ní sýr, šunku a rajčata, ale na jazyku mi chutnala jako lepenka.

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

EMMA

2017

Hodina pobíhání kolem Maggie obrousila mému ránu hrany, zmírnila mou úzkost a zklidnila myšlenky. Na té práci se mi nejvíc líbilo to, že jsem pomáhala ostatním; měla jsem pocit, že jsem užitečná. Zatímco se Maggie otáčela v posledním vybraném modelu svatebních šatů, prozářil její úsměv místnost. S hřejivým pocitem uspokojení jsem ji sledovala, jak se pohupuje před zrcadlem a prozpěvuje si „I Could Have Danced All Night“.

Josh mi podal fotoaparát. „Jednu do fotoalba,“ řekl s úsměvem podobným mému. Ty fotografie byly můj nápad a on přes Bluetooth připojil digitální foťák k tiskárně, která za pár vteřin vyplivla snímky. Každá nevěsta dostala jednu, když si vybírala šaty. To a sklenice prosecca nás odlišovaly od ostatních salonů ve městě. Maggie naštěstí nepila, jinak by nás už stála několik lahví.

Sestoupila ze svého obláčku a stála přede mnou zardělá úsilím. „Líbí se mi tyhle; krásně vlají, když se hýbám.“

„Krajky vám sluší,“ řekla jsem a podala Joshovi fotoaparát, zatímco jsem ji doprovázela k převlékacím kabinám.

Pár minut nato už byla venku ze svých šatů a měla na sobě své obvyklé pestrobarevné oblečení. Podala jsem jí fotku, aby ji přidala do své sbírky.

„Tady máte. No nevypadáte nádherně? Bernard je moc šťastný muž.“

„Byl,“ řekla s nádechem definitivnosti. „Tohle je moje poslední návštěva. Už nepřijdu.“

„Ale…“ Právě jsem se chtěla zeptat proč, když mě umlčela pohledem.

„Vím, že žádná svatba nebude. Vždycky jsem to věděla. Přišel čas vrátit se do skutečného světa.“ Uhladila si vlasy. „Bylo to však moc hezké, dokud to trvalo, a moc vám děkuju za to, jak jste mě hýčkala.“

„Já to nechápu,“ řekla jsem. Stále se mi nechtělo propíchnout tu bublinu.

„Navštívil mě syn. Vzal si do hlavy, že jsem senilní. Nechci jít do domova.“

„Ale Bernard…“

„Leží na hřbitově. Pořád ho navštěvuju a povídám si s ním, ale vím, že svatba nebude. Přesto,“ zasmála se, „mě bavilo si na to hrát.“

„Víte, že můžete kdykoli přijít, viďte?“ otázala jsem se, když jsem ji následovala ke dveřím.

Smutně potřásla hlavou. „Jak se to říká… minulost je dobré navštívit, ale není dobré tam zůstat.“

Když jsem ji vyprovázela, napadlo mě, jestli si vybavím její slova, až mi bude osmdesát.

„Jsi v pořádku?“ řekl Josh a podával mi hrnek zeleného čaje.

„Dík,“ řekla jsem a cítila, jak se mi stahuje hrdlo, když mluvím. „Jo, jsem v pořádku. Jenom mi je trochu líto Maggie.“ Prohlédla jsem si ho od hlavy k patě. „Sluší ti to.“ Pryč byly potrhané přiléhavé džíny a svetr. Nahradily je elegantní černé kalhoty a bílá košile. Chtěla jsem se ho v žertu zeptat, jestli ho nepředvolali k soudu, ale vzhledem ke své situaci jsem raději mlčela.

„Myslím, že jsem trochu zmoudřel,“ vysvětlil. „Víš, přemýšlel jsem – myslím, že bychom mohli začít půjčovat oblečení na svatby gayů a lesbiček.“

„Myslela jsem, že to už děláme – když si obě nevěsty půjčí šaty. Proč?“ řekla jsem a zamrkala na něho. „Co máš na mysli? Látky duhových barev jako vlajka gay pride?“

„To mi zní dobře,“ řekl Josh a v očích mu zajiskřilo.

Usmála jsem se na něho. „Jenom bych chtěla vědět, kde se dá sehnat pěkná duhová vlajka.“

„Udělám ti vlajku, jestli chceš. Jaká barva by se hodila k tvému životnímu stylu?“ zeptal se Josh.

„Černá,“ odpověděla jsem zachmuřeně. „Ne, radši šedá.“

„Jako staré kalhotky pověšené moc dlouho na šňůře?“ uchechtl se Josh. „Nevím, jestli ji vystihnu.“

Zasmála jsem se do hrnku, když jsem srkala čaj. „Jsi vtipný,“ řekla jsem. „Máš nějaké rozumné návrhy, nebo jsi mě jenom chtěl rozveselit?“

Josh luskl prsty. „No jasně, myslel jsem, že bychom měli nafotit nějaké páry stejného pohlaví a použít je jako reklamu na vybraných webových stránkách a ve svatebních časopisech. Mohli bychom oslovit úplně novou skupinu zákazníků. Lidé rádi přijedou zdaleka, když budou vědět, že uspokojíme každého.“

„No jasně,“ řekla jsem. Neubránila jsem se obdivu nad jeho podnikatelským důvtipem. „Udělej průzkum trhu, spočítej náklady na propagaci a já se na to kouknu.“

„Páni, šéfová otvírá peněženku. No, všechno musí být jednou poprvé.“

Právě jsem se chystala odpovědět, když se ozvalo dobře známé zacinkání nade dveřmi obchodu. „Zachráněna zvonkem,“ řekl jsem s úsměvem.

Když jsem se pustila do práce s klientkou, dospěla jsem k rozhodnutí. Maggie měla pravdu. Minulost nebyla dobré místo k životu. Už jsem nemohla dovolit, aby mi užírala duši. Josh se vypracoval ode dne, kdy jsem mu dala šanci. Mohla jsem se přestěhovat do Leedsu s vědomím, že je obchod ve schopných rukách. Bylo načase, abych i já dostala druhou šanci. Ale jediný způsob, jak toho dosáhnout, bylo vyhledat Luka a čelit tomu, co jsem udělala. Znala jsem člověka, který mohl vědět, kde Luke je. Jeho bratr se odstěhoval, ale měl sestru, která, pokud jsem věděla, stále žila v Colchesteru. Už dlouho jsem se bála, že na ni náhodou narazím na ulici, a doufala jsem, že jsem se změnila natolik, aby mě okamžitě nepoznala. Ale dny skrývání už byly za mnou. Pomyslela jsem na Jamieho, své manželství a všechno, co jsem si nemohla dovolit ztratit. Bylo načase najít Luka a nechat duchy minulosti usnout.

KAPITOLA TŘICET PĚT

EMMA

2002

Zadržela jsem dech a přitiskla prst na tvrdé plastové tlačítko zvonku. Lukův dům se tyčil nade mnou, velký a impozantní. Ve srovnání s malým domkem, kde jsem bydlela, to byl zámek. Vrhla jsem pohled na jeho auto zaparkované na štěrkové příjezdové cestě a nasála vůni chryzantém lemujících chodník. Připadala jsem si, jako když jsme se sestrou jako malé chodily zvonit na zvonky a utekly jsme při první známce života. Pevněji jsem sevřela kytici slunečnic. Stály mě celé kapesné, protože byly dovážené, ale láska se nedá přepočítat na peníze. Přičichla jsem k nim a pomyslela si, že by z nich byla nádherná svatební kytice. Celý den jsem snila o svatbě, když jsem zrovna neměla plnou hlavu Luka.

Při pohledu na jeho stín za mléčným sklem se mi divoce rozbušilo srdce. Nasadila jsem svůj nejzářivější úsměv a zhluboka se nadechla, když otevřel dveře. „Ahoj,“ řekla jsem udýchaně, přestože se mi třásla kolena.

„Emmo? Co tady kruci děláš?“ řekl Luke a rozhlédl se doleva a doprava, než mě zatáhl dovnitř.

„Jen klid.“ Nervózně jsem se zahihňala vyvedena z míry silou jeho stisku. „Jsi moc dychtivý.“ Když za mnou však Luke zabouchl dveře, výraz jeho tváře mi prozradil, že tak to není. Z vedlejší místnosti bylo slyšet televizi a mě napadlo, jestli je sám. Na sobě měl teplákovou soupravu, zip napůl rozepnutý, takže bylo vidět jeho vypracovanou hruď. Po té samé hrudi jsem několik nocí zpátky přejížděla prsty. Odtrhla jsem od ní pohled a zarazilo mě, když jsem v jeho očích postřehla záblesk podráždění.

„Zeptám se ještě jednou, dobře? Co děláš u mě doma?“

Můj úsměv pohasl, jak jsem vstřebávala jeho mrazivé přivítání. „Já… Slyšela jsem, že jsi nemocný. Napadlo mě přinést ti květiny, abych tě rozveselila.“

„Jak jsi zjistila, kde bydlím?“ zeptal se. „Co kdyby přišla otevřít matka? Máš štěstí, že je venku, jinak by vypuklo peklo.“

Nehty jsem ryla do stuhy, kterou byly svázané květiny. „Neodpovídal jsi mi na textovky. Měla jsem strach.“

„Strach o co?“ opáčil a prohrábl si rukou vlasy. „A ty jsi neodpověděla na moji otázku. Jak jsi zjistila, kde bydlím?“

Odpověděla jsem mírným pokrčením ramen, vyschlo mi v hrdle. Nesměla jsem se rozplakat. Už jsem byla dospělá. „Promiň,“ řekla jsem.

„Myslela jsem si, že mě uvidíš rád.“ Podala jsem mu kytici, ale Luke se mi jen vysmál do obličeje.

„Co jsem ti řekl, když jsme se seznámili? Nejsem dítě, Emmo, a tohle nebude fungovat. Nepřeju si, abys sem ještě někdy přišla. Vezmi si ty slunečnice a jdi domů.“

„Ale mně nezbylo na autobus,“ řekla jsem. Naivně jsem doufala, že mě odveze.

Zahrabal v kapse, vytáhl tři libry a strčil mi je do ruky. Ret se mu prohnul v úšklebku. „Na, a za drobné si kup bonbony.“

„Proč jsi na mě tak hnusný?“ vyhrkla jsem ublíženým tónem. „Já to nechápu.“

Luke si povzdechl, jako kdyby mluvil s nezdárným dítětem. „Podívej, to, co mezi námi bylo, byla zábava, ale už to skončilo. Bude nejlepší, když se přes to přeneseš a půjdeš dál.“

Slzy, které jsem statečně zadržovala, se vydraly na povrch. „Já to nechápu.“

Luke mě poplácal po zádech a otočil mě ke dveřím. „Uděláš nejlíp, když o tom nebudeš moc přemýšlet. Už běž a nezapomeň, nikomu ani slovo.“

Ochromena úžasem jsem zůstala stát jako zkamenělá na vnějším schodišti, když se za mnou zabouchly dveře. Květiny mi vypadly z ruky a nohy mě sotva přenesly po štěrkovém chodníku. Co myslel tím

„Uděláš nejlíp, když o tom nebudeš moc přemýšlet“? Co jsem udělala špatně?

KAPITOLA TŘICET ŠEST

LUKE

2002

„Na, vypadá to, že ji potřebuješ,“ řekla Lorraine a postavila mi pod nos čerstvě uvařenou kávu.

„Na zdraví,“ řekl jsem a vděčně jí vzal hrnek z ruky. Seděl jsem ve sborovně, pečlivě jsem si vybral správný okamžik a nasadil dostatečně nešťastný výraz, aby se mě zeptala, co se děje. Byla známá svou soucitnou povahou, i když já ji měl spíš za vlezlou, vždycky připravenou strkat nos do věcí jiných lidí. Při téhle příležitosti jsem toho však chtěl využít ve svůj prospěch; sám se stát zdrojem klepů o sobě, abych měl vliv na jejich obsah. Lorraine si uhladila dlouhou černou sukni, a když se posadila, zhoupl se jí na krku korálový náhrdelník. Blonďaté vlasy si nedávno nechala ostříhat nakrátko, takže teď vypadala jako skřítek. Přemýšlel jsem o Emmě a napadlo mě, jestli si sundala řetízek se slunečnicí a všimla si nápisu „Made in China“ vyraženého na druhé straně. Svěsil jsem hlavu a skryl úsměv. Jak rád bych viděl její výraz, když si uvědomila, že jsem si s ní jenom hrál. Aspoň že se mi podařilo zbavit se jí před Vánoci, a ušetřil jsem tak za další lacinou cetku.

„Všechno v pohodě, kamaráde? Nebo tě studenti přivádějí k šílenství?“ Na rameno mi dopadla těžká tlapa Seana Talbota a já si vylil trochu kávy na ruku. Oklepal jsem prsty, abych se těch kapek zbavil, a potřásl hlavou v předstíraném protestu. Teď už tam byl můj druhý kolega a scéna byla připravena. Schválně jsem se okradl o spánek a hodlal jsem těch tmavých kruhů pod očima náležitě využít. Sean byl obr, o několik let starší než já. Měl tmavé vlasy, často chodil neoholený, ale byl ve sboru velice oblíbený. Dal jsem si tu práci, abych se s ním hned na začátku spřátelil: věnoval jsem mu přebytečné lístky na koncert, koupil mu v hospodě pivo. Teď se mi ta štědrost měla vyplatit, pomoct mi zachovat si čisté jméno.

„Máte pár minut nazbyt?“ zeptal jsem se; věděl jsem, že jim hodina nezačne dřív než za dvacet minut.

„Jasně, zlato,“ odpověděla Lorraine a přidala ustaraný úsměv.

Vstal jsem, zavřel dveře sborovny a zase se posadil. „Ale je to delikátní záležitost,“ řekl jsem. „Nevím si s tím rady.“

„Tak ven s tím,“ pobídl mě Sean a hlasitě si lokl kávy.

„Jde o to, že se do mě jedna moje studentka tak trochu zakoukala.“ Vydechl jsem jako konvice s převařenou vodou a pro efekt napjal tělo.

„Nech mě hádat, Vanessa Bakerová? Ta, co nosí sukně do půl zadku?“ řekl Sean. „Myslím, že té se líbí všichni učitelé. Jenom musíš být opatrný, abys neřekl něco, co by se dalo špatně vyložit.“

„To je právě to,“ řekl jsem. „Není to Vanessa. Je to Emma Hetheringtonová, ta poslední, kterou bys podezíral z flirtování.“

„Emma?“ ozvala se Lorraine. „A proč myslíš, že po tobě jede?“

Hlasitě jsem si povzdechl a potřásl hlavou. „Asi si za to můžu sám. Má skutečný talent. Dal jsem jí několik soukromých hodin, ale v poslední době mi nedá pokoj.“

„Má problémy doma, chudák holka. Je hodně izolovaná od chvíle, co od nich odešla její matka. Snažila jsem se ji zapojit do nějakých kroužků po vyučování, ale musí se taky starat o otce,“ řekla Lorraine.

„Vím, hodně se mi svěřuje. Nejdřív jsem si myslel, že jí tím pomáhám, ale když teď jdu po městě, vidím ji, kam se podívám.“

„Nemyslíš si snad, že tě sleduje, že ne? Možná bys to měl nahlásit ředitelce.“

„To je to poslední, co chci udělat. Ta chuděra konečně začala vylézat ze své ulity. Podle toho, co mi řekla, nemá ve svém životě moc přátel.“

„Ano, kamaráde, ale ty nejsi její přítel, jsi její učitel,“ připomněl mi Sean. „Musíš váš vztah udržet na profesionální rovině, nebo špatně skončíš. Mně se vloni stalo totéž. Pamatuješ Jenny?“ Obrátil se k Lorraine a ta odpověděla významným přikývnutím.

„Ta studentka zjistila moje číslo na mobil,“ řekl Sean. „Začala mi po škole posílat textovky. Moji přítelkyni popadl amok a pořádně jí to vytmavila.“

„Co myslíte, že bych měl udělat?“ otázal jsem se. „Za ředitelkou s tím chodit nechci, aspoň zatím.“

„Ukonči ty soukromé lekce, aspoň dokud se to neuklidní. Nenech se nachytat zranitelný. Během oběda nechávej dveře třídy otevřené, aby bylo dovnitř vidět, kdyby tam přišla. Znova si s ní promluvím, jestli by se nenechala přemluvit na nějaké skupinové aktivity.“

„Ale jestli tě začne pronásledovat nebo se chovat divně, budeš to muset nahlásit ředitelce,“ vložil se do toho Sean. „Neriskuj, že tě z něčeho nařkne. Promluv o tom první, než s něčím přijde ona.“

Přikývl jsem. Mluvil mi z duše. To, že mě Emma sleduje, byla lež. Ale toho dopoledne mi od ní přišly už tři textovky. Na můj vkus byla příliš neodbytná a nestála za to, abych kvůli ní riskoval svoji práci. Přišel čas utnout ten vztah v zárodku, než se vymkne kontrole.

KAPITOLA TŘICET SEDM

ALEX

2017

Kdyby zrada páchla, byla by cítit po asfaltu – tom, který se vám za horkého letního dne lepí na podrážky a bublá na silnici, jako by byl živý. Emma a já jsme si vyměnili unavené úsměvy, jak jsme předstírali, že je všechno v pořádku. Hodil jsem za hlavu její obavy, že někdo slídil kolem našeho domu a klepal na okna, když jsem byl pryč. Muselo se jí to jenom zdát. Jak by to bylo možné, když byl Luke toho večera se mnou v hostinci? Při tom pomyšlení se mi udělalo zle – a při vyhlídce na to, co budu muset udělat. Zatáhnout do našich problémů syna bylo to poslední, co jsem chtěl, ale zoufale jsem potřeboval znát pravdu. Jamie pištěl blahem, když jsem ho zvedl do vzduchu a předstíral, že jsem ho upustil, abych ho zase chytil. Cítil jsem z jeho dechu vůni lékořice z pendreku, který jsem mu dovolil pod podmínkou, že si pak vyčistí zuby. Posadil jsem ho na skříňku v koupelně a věnoval mu svůj nejmilejší úsměv. Už jsem zamkl dveře. Emma by se zděsila, kdyby věděla, co se chystám udělat. Ale kolikrát ona obsadila naši malou koupelnu, aby mohla vyzvracet to, co před pár minutami snědla? Pokaždé ji prozradila vůně citronového čistidla na toalety a květinového osvěžovače vzduchu. Kéž by se dala tak snadno odhalit i ostatní její tajemství. Natáhl jsem ruku k Jamiemu a dopustil se své vlastní zrady.

„Připravený vyčistit si zuby?“ zeptal jsem se a díval se, jak si Jamie prohlíží sadu na test DNA v mých rukou.

„Co to je?“ zeptal se a z jeho dětských rtů mi zjihlo srdce.

„Zvláštní způsob čištění zubů. Nejdřív otevři pusu…“ Jemně jsem mu sevřel bradu ukazováčkem a palcem a zasunul mu do úst tyčinku. „Teď s ní takhle zavrtím.“ Podle instrukcí jsem přejel tyčinkou zleva doprava.

„A hotovo, teď jsi připravený vyčistit si zuby.“

Jamie přejel pátravě jazykem po vnitřní straně tváře, ze které jsem mu odebral vzorek DNA. „Ale co to bylo, tati?“

Tati. To slovo se mi zabodlo do srdce jako šíp. Můj úsměv pohasl, ale snažil jsem se udržet veselý tón. „Je to jenom zkouška, jestli jsi nesnědl moc sladkostí. Mamince o tom radši nepovíme, třeba by ti to už nedovolila. Co kdyby sis teď pořádně vydrhnul zuby, aby byly pěkně čisté?“ Sundal jsem ho ze skříňky a rozcuchal mu vlasy. Strčil jsem sadu do kapsy. Nikdy jsem se necítil tak mizerně. V duchu jsem se pomodlil, abych získal výsledek, jaký si přeju.

„Voní to dobře,“ řekl jsem, když jsem se vrátil do kuchyně a vdechl vůni vinné omáčky. Na sporáku bublaly pánve a hrnce a místnost se plnila párou. Filtr digestoře byl už dlouho ucpaný a já se pořád nemohl dostat k tomu, abych ho vyčistil. Otevřel jsem zadní dveře a nechal vítr, aby vytáhl páru ven.

Emma popotáhla, po tvářích jí stékaly slzy. „Cibule mě pokaždé rozbrečí,“ řekla a kývla směrem k nakrájené hromádce. „Máme kuře, květák, sýr a nové brambory.“ Umyla si ruce pod kohoutkem a utřela je do utěrky na nádobí. „Co hledáš?“

Dál jsem se přehraboval v zásuvce kuchyňské linky. „Klíčky od auta.

Přísahal bych, že jsem je dal sem.“

„Jsou na háčku v chodbě. Ty jedeš pryč? Večeře bude za dvacet minut.“

„Napadlo mě, že by se k tomu jídlu hodila lahev dobrého vína,“ vyhrkl jsem nejlepší výmluvu, jaká mě napadla.

Emma zavřela zadní dveře a promnula si paže, na kterých jí z vlezlé zimy naskákala husí kůže. „Ještě trochu mám, otevřela jsem ho kvůli té omáčce.“

Podíval jsem se na etiketu. „Určitě seženu něco lepšího. Hned se vrátím. Taky jsem Jamiemu slíbil, že koupím zmrzlinu.“

Emma pozvedla obočí. „Zmrzlina a sladkosti v jeden den?“

„To je dobrý, mami,“ ozval se Jamie od stolu, kde si kreslil. „Táta mi speciálním způsobem zkontroloval zuby.“

„Opravdu?“ Emma na mě tázavě pohlédla. „Takže ty jsi i zubař? Je něco, co neumíš?“

Zasmál jsem se a políbil ji na tvář. „Vždyť mě znáš, musím vyzkoušet všechno. Mimochodem, přetéká ti hrnec.“

Když jsem odvedl její pozornost, popadl jsem v chodbě klíčky a zamířil k autu. Bylo to těsné. Příliš těsné. V duchu jsem si poznamenal, že musím Emmě říct, že jsme zkoušeli zubní nit, když se bude vyptávat. I když to asi nehrozilo. Příliš ji v poslední době zaměstnávalo zvracení. Ta nehezká myšlenka se sama od sebe vynořila z podvědomí. To, co se dělo, měnilo nás všechny. A mně se vůbec nelíbilo, co se dělo se mnou.

Když jsem poslal vzorek DNA a nakoupil pár věcí, rozjel jsem se zpátky domů. Mohl jsem to nechat na příští den, ale chtěl jsem, aby to už bylo v poště. Tři sta liber, které jsem zaplatil za rychlejší otestování, rozhodně stálo za to. Nedokázal bych dlouho čekat. Nesnášel jsem předstírat, že je všechno v pořádku. Jamie byl můj, musel být, a čím dřív to potvrdí pozitivní výsledek, tím líp, protože na druhou možnost jsem nedokázal ani pomyslet.

KAPITOLA TŘICET OSM

EMMA

2017

Zamrkala jsem do tmy. Ležela jsem vedle Alexe a v pokoji byl slyšet jen jeho mělký dech. Byla to jedna z těch černočerných nocí, kdy oblohu zakrývaly těžké mraky. Moje temné vzpomínky se vyplazily ze své krabice a zakously se mi do útrob, když jsem si uvědomila, co jsem udělala. Představila jsem si náš dub, jeho holé větve proti šedé neživé krajině. Tatínka sedícího na lavičce, kterou postavil pod ním, hledícího zachmuřeně do dáli a zabraného do vzpomínek na maminku. Ta scéna mě strašila v paměti a teď, když v domě nesvítila světla, jsem ji viděla ještě zřetelněji.

Byl to Alexův nápad, zdůvodňoval to migrénou, která na něho přišla po večeři. Podle jeho kradmých pohledů jsem však poznala, že se mi nedokáže podívat do tváře. Zavřela jsem oči, jak mě zaplavovala únava. V krku mě stále bolelo, jak jsem vyzvracela jídlo, které jsem tak pečlivě připravila. Moje odhodlání bylo to tam. Musel Alex opravdu jet po obědě nakupovat, nebo to byla jen záminka, jak zmizet z domu? Ta myšlenka plavala se všemi ostatními v husté temnotě okolo mě.

Usnula jsem a ve snu jsem se vrátila do dětství. Byly mi čtyři roky a vrtěla jsem se, když jsem se probudila v mokrém flanelovém povlečení. Zase jsem se počurala do postele. Věděla jsem, že maminka bude zuřit. Dívala jsem se do tmy. S otevřenýma i zavřenýma očima to bylo stejné.

V mém pokoji byla větší tma než venku. Vyklouzla jsem zpod přikrývky a postavila chodidla na hrubou dřevěnou podlahu. Srdce mi třepotalo jako kolibřík a mokrá noční košile mě zábla na těle. Maminka mi řekla, že když vstanu z postele, dostane mě duch ze Stroodu. Ale já se bála víc jí než toho ducha. Natáhla jsem ruku s roztaženými prsty a naslepo jsem tápala po přikrývkách, dokud jsem nenahmatala pelest, která mě dovedla ke zdi. Sevřela jsem okraj silného polyesterového závěsu a táhla, dokud do pokoje neproniklo několik paprsků světla. Můj pohled padl na podlahu a zpola jsem očekávala, že uvidím hnijící ruku, jak vystřelí a popadne mě za kotník. S hekáním jsem tahala přikrývky z postele, ale byly moc silné a těžké. Po tvářích mi začaly stékat horké slzy, když jsem si uvědomila, že si nedokážu postel převléknout sama. Čím víc jsem tahala, tím těžší byly. S fňukáním sílícím v hrdle jsem vylezla na postel a stulila se na polštáři.

Dveře mého pokoje se s táhlým zavrzáním otevřely. S bušícím srdcem jsem si strčila pěst do pusy a snažila se potlačit křik při pohledu na vytáhlý stín, který padl dovnitř. Že by si pro mě ten duch opravdu přišel? Něčí ruka cvakla vypínačem na zdi. Pokoj zaplavilo jasné světlo, které mě zaštípalo v očích a zahnalo stíny. Byl to můj otec. Vyskočila jsem z postele a objala ho rukama kolem krku, když si dřepl a promluvil na mě. Uklidňovala mě jeho zemitá vůně. Věděla jsem, že tatínek chodí ven vykopávat poklady, ale archeologie na mě byla moc složité slovo, než abych ho plně chápala. Zamračil se při pohledu na rozházenou postel a moji mokrou noční košili.

„Ty ses zase počurala do postele? Proč jsi to neřekla mamince?“ zeptal se.

Vyrážela jsem ze sebe slova spolu se vzlyky a celá se u toho roztřásla. „Ma… maminka říkala, že si mě odvede duch, když… vstanu z postele.“

Uvolnil moje prsty, postavil se a jeho kožené boty při chůzi zavrzaly na podlaze. Zvedl z prádelníku prázdný džbán a vrhl na mě zvědavý pohled. „Kolik jsi toho vypila?“

Stála jsem tam s otevřenou pusou, ale nevyšlo ze mě ani slovo.

Klekl si podruhé a měkkým a uklidňujícím hlasem mi pověděl, že jsem neudělala nic špatného.

„Maminka říkala, že to musím vypít všechno,“ řekla jsem sotva slyšitelným hlasem.

Když se znovu zamračil, pochopila jsem, že je to maminka, kdo je v maléru, ne já. Fakt, že nejsem jediná, kdo udělal něco špatně, mi poskytl jistou útěchu.

Tatínek rychle převlékl povlečení i mě. Roztáhl závěsy dokořán a nechal je tak. Byla jsem ráda, když byl tatínek doma. Lehla jsem si na kraj postele. Ve vzduchu visel zatuchlý pach moči a mokrá matrace promočila čisté povlečení. Z ložnice rodičů doléhaly tlumené hlasy, jak se tatínek ptal maminky, proč trvala na tom, abych toho tolik vypila před spaním.

Maminka zapírala, tvrdila, že jsem lhářka, která chce jen upoutat pozornost. Věděla jsem, co to znamená, protože tak o mně už mluvila dřív.

Časem jsem začala nenávidět její vzteklý hlas. Byl to drsný, chraplavý zvuk, rozléhal se jako krákání vrány polapené v pokoji. Přála jsem si, aby tatínek neodjížděl z domova, aby mohla být maminka pořád šťastná a nepila to hnědé pití z lahve, po kterém se tak zlobí.

„Zase jsi pila, co? Proboha, Isobel, jsou jí čtyři roky,“ řekl otec a já přemýšlela, co s tím má společného můj věk.

Zaskřípěla péra matrace jako signál, že debata skončila. Představila jsem si, jak se matka otočila obličejem ke zdi a zmuchlala přikrývku ve svých kostnatých prstech.

Cvakl vypínač a o podlahu zazvonily drobné, jak se tatínek svlékal. Byl to uklidňující zvuk. Ale věděla jsem, že až ráno odejde, čeká mě další ponížení. Zafňukala jsem a v očích mě zaštípaly slzy.

„Emmo,“ dolehl ke mně zdálky něčí hlas. „Emmo. To je dobré. Je to jenom sen.“

Ruka jemně zatřásla mým ramenem a já otevřela oči do tmy. Dezorientovaná a rozespalá jsem stále měla pocit, že jsem dítě, zpátky v pokoji, kde teď spal Jamie. „Co je?“ zamumlala jsem a pomalu se nadechla.

Alex sáhl po vypínači lampy na nočním stolku. „Plakala jsi ze spaní.

Jsi v pořádku?“

Dotkla jsem se své tváře mokré od slz. Žádný div, ten sen byl tak skutečný. Zklidnila jsem hlas a přála si, aby můj syn nikdy neslyšel ten drsný šepot, který dělal zvukovou kulisu mému dětství. „Jsem v pořádku. Promiň, že jsem tě probudila.“

Ubíhaly vteřiny, zatímco jsem ležela ve tmě a moje minulost kroužila nade mnou jako hejno supů. Alex pomalu natáhl ruku přes propast mezi námi a sevřel moji dlaň.

Opětovala jsem jeho stisk. „Všechno bude v pořádku,“ zašeptala jsem. „Tohle překonáme.“

Ale v mém hlase bylo víc sebedůvěry, než jsem ve skutečnosti cítila.

KAPITOLA TŘICET DEVĚT

EMMA

2017

Do čelního skla bušily provazce deště a nutily mě proklínat to mizerné počasí. Připadalo mi, že jsem si už celou věčnost nevychutnala slunce na obličeji. Udělala bych lépe, kdybych zůstala doma a probrala všechno s Alexem, ale Josh za mě nemohl vzít směnu. Ne že bych v tom počasí čekala zákaznice. Pro jednou jsem neměla v diáři žádnou objednanou a byla jsem ve velkém pokušení říct Therese, ať obchod na odpoledne zavře. I tak jsem se však přinutila odejít z domu. Navíc si děti dneska měly přinést do školky plyšáky a Jamie se nemohl dočkat vnitřního pikniku, který měli mít místo oběda. Moc dobře jsem věděla, že jedu pozdě, protože hodiny na palubní desce ukazovaly 11 hodin. Bylo mi jasné, že než vytáhnu z kufru kočárek a posadím do něj Jamieho, bude promočený. Zatáhla jsem ruční brzdu a otočila se k synovi. „Jenom si vezmu lístek z parkovacího automatu. Je tamhle,“ ukázala jsem. „Ty zůstaň tady v teple a já se hned vrátím.“

Jamie přikývl s pohledem upřeným ven do deště. Zahrabala jsem v přihrádce na rukavice, abych našla drobné. Jako v mnoha rodinných autech v ní byly nacpané poloprázdné pytlíky bonbonů, vlhčené ubrousky, účtenky a drobné mince. Vytáhla jsem klíček ze zapalování, strčila ho do kapsy a pak jsem vytáhla deštník, vystrčila ho ven škvírou ve dveřích a otevřela ho. „Hned se vrátím,“ slíbila jsem znovu. „Můžeš se dívat.“

Jamie protáhl krk jako surikata, aby dobře viděl ven. „Ale já nic nevidím, mami,“ postěžoval si a napínal popruhy, jak se nakláněl k opocenému sklu.

Otočila jsem se na sedadla a stiskla tlačítko na jeho pásu, čímž jsem mu poskytla dost svobody, aby viděl, jak si beru lístek. „Zamknu auto, dobře? Ty zůstaneš uvnitř a budeš se dívat na maminku. Bude to jenom vteřinka.“

Nahrbila jsem ramena, zvedla límec a postavila se dešti čelem. Bušil do tenké látky mého deštníku a já aktivovala centrální zámek auta, než jsem začala kličkovat mezi kalužemi k automatu na lístky. Měla jsem tolik rozumu, že jsem si toho dne vzala kalhoty, moji volnou blůzu udržel v suchu dlouhý fleeceový kabát. Přebírala jsem drobné a házela je do automatu. Právě jsem se chystala otočit, když vzduch naplnilo náhlé zakvílení pneumatik a vyděsilo mě až do morku kostí. Čas jako by se v té vteřině zastavil a mě vrátil do reality dětský křik. Jamie. Moje dítě.

„Ne! Ne, ne,“ vylétlo mi z úst a deštník spadl na zem. Těkala jsem pohledem mezi doširoka otevřenými dveřmi mého auta a 4×4 stojícího nakřivo nedaleko. Rozběhla jsem se s očima upřenýma na malou ruku ležící na betonu a plyšáka odhozeného stranou.

„Proboha!“ uslyšela jsem vykřiknout řidičku range roveru, která se soukala ven a skoro upadla, jak spěchala k mému synovi.

„Jamie!“ zvolala jsem, padla na kolena a pátrala v kalužích po narudlém odstínu krve. O obličej se mu rozpleskly kapky deště a on zamrkal a jeho ručičky lapaly naprázdno, jako když se želva převrácená na krunýř snaží dostat zpátky na nohy. Nad námi se tyčila vysoká postava řidičky. Rukama si zakrývala ústa, po stranách hlavy jí splývaly dlouhé blonďaté vlasy a kapal z nich déšť. „Vyběhl přímo přede mě. Neviděla jsem ho… Já…“

Soustředila jsem se na vytáčení pohotovosti a při tom jsem se snažila chránit syna před deštěm. Byla to automatická reakce a já se zoufale snažila najít slova, abych zavolala pomoc.

„Mami,“ vykřikl Jamie, zjevně ne bolestí, ale jen strachy.

„Je to dobré, miláčku, budeš v pořádku,“ konejšila jsem ho. Měla jsem pocit, že mi srdce vyskočí z hrudi. V levé ruce jsem svírala mobil a pravou hladila syna, neschopná uvěřit, že vyvázl živý.

„Vyběhl přímo přede mě,“ opakovala ta žena roztřeseným hlasem.

„Nenarazila jsem do něho. Zabrzdila jsem, jakmile jsem ho spatřila. On si… jen zakopl o vlastní nohy.“

„Jakou nouzovou situaci chcete nahlásit?“ řekl hlas v mobilu. Vychrlila jsem, kde se nacházím, a požádala operátorku o sanitku, protože mého syna srazilo auto. Jamie plakal, po tvářích mu stékaly horké slzy a mně došlo, co jsem skoro ztratila. Dotkla jsem se jeho obličeje a prohlédla mu dlaně, které si odřel při pádu. Ohlédla jsem se na řidičku, šokem bílou jako křída.

„On se… objevil zničehonic… Nesrazila jsem ho… Přísahám.“ Její projev byl nesouvislý, přerušovaný poryvy deště. Po tvářích jí začala stékat řasenka a prsty se dotýkala rtů, jako by se ta slova snažila uklidnit hlazením. Ohlédla jsem se ke svému autu, na doširoka otevřené zadní dveře. Přece jsem je zamkla, když jsem vystoupila. Byla jsem si tím jistá. Tak jak se dostal ven? V mém mozku se probudila vzpomínka, stará a zrezlá. Vybavila jsem si zlatého retrívra Harryho, ležícího bez hnutí v krvi v den, jako byl tenhle. Zalapala jsem po dechu a cítila, jak můj kontakt s realitou zase o něco zeslábl.

Když jsem seděla vzadu v sanitce, utěšovala jsem se faktem, že se nenašla žádná zranění. Překvapilo mě, že zatímco zdravotník Jamieho prohlížel, přijela policie. Když popadl dech, dokázal jim Jamie povědět, že zakopl a upadl, ale auto ho nesrazilo. Zdál se být nadšený z toho, že je v sanitce, a vyvalil oči, když se k nám připojila uniformovaná policistka a s úsměvem se mu představila. Ze mě policejní konstábl Bakewellová zjevně tak nadšená nebyla. Poté co zjistila všechny podrobnosti, mě informovala, že o incidentu bude automaticky informován odbor sociální péče.

„Proč?“ zeptala jsem se a náhle jako bych se zmenšila pod jejím nesouhlasným pohledem. Ta výkonně vypadající žena s krátkými hnědými vlasy otočila list ve svém bloku a zapsala si moje jméno a adresu.

„Spustila jsem z něho oči jenom na vteřinu,“ řekla jsem tónem poznamenaným panikou. „V autě byl zapnutý dětský zámek. Někdo musel otevřít dveře zvenčí.“ Tahle možnost mě nenapadla, dokud jsem ji nevyslovila. Vytřeštila jsem oči. „Ano, to je ono. Někdo otevřel dveře mého auta a pustil ho ven. Rozběhl se přes parkoviště za mnou.“ Zaváhala jsem, když jsem se snažila si to představit. Aktivovala jsem centrální zámek? Jestli ano, jak mohl někdo otevřít dveře zvenčí?

Konstábl Bakewellová pozvedla obočí a bylo vidět, že myslí na totéž.

„Viděla jste poblíž ještě někoho?“

Zamračila jsem se. „Ne. Zeptala jste se řidičky toho terénního auta?

Mohla něco vidět.“

Ale policistka vypadala, že na ni můj návrh neudělal žádný dojem.

„Je to veřejné parkoviště. Pochopitelně že kolem byli lidé. Kromě toho, proč by někdo něco takového dělal? Jak dlouho jste nechala dítě samotné?“

Našpulila jsem rty a cítila, jak se napínají přes zuby, když jsem je nasála dovnitř. Myslela jsem na Luka a na to, co by se stalo, kdybych pověděla policii pravdu. Byl to on. Musel být. Sledoval mě, čekal, až udělám chybu. Potřásla jsem hlavou. „Já nevím – pár vteřin,“ odpověděla jsem unaveně a dívala se, jak prohlídka mého dítěte končí s negativním výsledkem. Chtěla jsem ho přitáhnout k sobě. Zahrnout ho polibky a nikdy nepustit. Mohla jsem vinit Luka, jak jsem chtěla, ale tohle byla moje vina. Právě teď jsem představovala největší hrozbu pro své dítě já.

Konstábl Bakewellová se usmála na Jamieho a tichým hlasem mě napomenula. „V tom dešti je moc špatná viditelnost. Váš syn mohl zemřít.“ Tón jejího hlasu mi pověděl, že klade vinu pouze na má bedra. „Viděla jsem až příliš podobných incidentů s hroznými následky. Už ze svého dítěte nespouštějte oči.“ Podívala se na mě očima, které vypovídaly o vzpomínkách na tragédie, na něž by raději zapomněla.

„Mimochodem,“ krátce se na mě usmála, „jsem ráda, že štěstí bylo na vaší straně. Už ho víckrát nepokoušejte.“ Krátce si promluvila se zdravotníkem a rozloučila se se mnou. Jamie byl v pořádku, ale já už do práce jet nechtěla. Poté co jsem mu slíbila, že mu to vynahradím zmrzlinou, jsme zamířili domů. Musela jsem povědět Alexovi, co se stalo, než se to doslechne od někoho jiného. Pohlédla jsem na klíček ve své třesoucí se ruce a napadlo mě, jestli vůbec můžu řídit. Když jsem připoutala Jamieho do sedačky, vklouzla jsem za volant. Zachytila jsem svůj odraz v zrcátku a skoro jsem nepoznala osobu, která na mě hleděla. Oči jsem měla podlité krví, obličej bílý šokem. Věděla jsem, že tímhle to nekončí. Sociálka bude mít teď záznam o mé neopatrnosti a já budu muset všechno znovu vysvětlovat. Jak jsem mohla dopustit, aby se moje dítě batolilo po parkovišti v lijáku a málem ho srazilo auto? Jakou to ze mě dělá matku? Jakého člověka? Po tom, čím vším jsme si prošli, abychom měli tohle krásné dítě… Zasunula jsem klíček do zapalování. Musela jsem tyhle pocity potlačit a soustředit se na to, abych se dostala bezpečně domů s touhle novinou. Alex se mi už takhle skoro nemůže podívat do očí. Byla to nehoda, nebo se vynořila moje minulost, aby mě opět pozdravila?

KAPITOLA ČTYŘICET

ALEX

2017

Vyzváněcí tón mého mobilu se zaryl do mozku a probudil strach, který mě provázel celý den. Sužovala mě zlá předtucha, která mi skoro znemožňovala soustředit se na práci z domova. Zdálo se být šílené dělat si starosti kvůli něčemu tak obyčejnému jako to, že Emma vezla Jamieho do školky, ale když jsem přijel domů z Leedsu, byla tak paranoidní a rozrušená, až mě napadlo, že se za jejím rozpoložením skrývá něco víc, než mi říká. Nedokázal jsem se přinutit povědět jí o svém rozhovoru s Lukem, aspoň do chvíle, kdy budu mít v ruce výsledky testu DNA. Když se teď na displeji objevilo její jméno, došlo mi, že jsem se bál oprávněně.

První, co mi řekla, bylo, že se cestou domů stavila s Jamiem v obchodě pro zmrzlinu. Tahle odchylka od běžné rutiny mi zrychlila tep a z rozechvění v jejím hlase jsem poznal, že se navzdory jejímu ujišťování o opaku stalo něco hodně zlého. Potom mi tlumeným hlasem pověděla o té nehodě. V pozadí se ozval Jamie, který ji pobízel ke spěchu, aby si mohl doma sníst zmrzlinu. Vstal jsem se srdcem v krku a papíry, které jsem držel v ruce, spadly na zem. Emma mluvila klidně, jako by ta slova četla z papíru. Nadechl jsem se, abych se uklidnil, zatímco jsem vstřebával tu novinu. „Víš jistě, že je v pořádku?“ zeptal jsem se a představoval si Jamieho vzadu v sanitce, zatímco já ledabyle procházel čísla a potahoval při tom z elektronické cigarety.

„Jsme v pořádku, my oba,“ odpověděla, zatímco jsem napínal sluch, abych zaslechl pípání pokladny v pozadí. „Pro jistotu ho prohlédli zdravotníci a kromě toho, že se lekl, se mu nic nestalo. Mohl bys přidat topení? Zapálit oheň v krbu? Jsme promočení. Slíbila jsem mu zmrzlinu Ben & Jerry a jeho oblíbený seriál v televizi.“

Podíval jsem se z okna a sledoval, jak hustě lije. „Proč jsi mi nezavolala, když se to stalo?“ řekl jsem neschopný pochopit její logiku.

„Měl jsem tam být. Musel být vyděšený.“ Moje podrážděnost sílila, zatímco mě Emma dál přesvědčovala absurdně klidným tónem. Co řekla policii a zdravotníkům? Teď jsme si ještě museli dělat starosti se sociálkou. Maminka by byla vyděšená. Podobné věci byly možná běžné v Emmině rodině, ale… Odvrátil jsem zrak od okna a cítil, jak v mém nitru klíčí semeno hořkosti. Jak mě mohla ponechat v nevědomosti, když náš syn málem zemřel? Nebo si snad myslela, že můžu počkat, když nejsem jeho skutečný otec?

„Omlouvám se,“ řekla. „Podívej, tohle není vhodná chvíle. Oba jsme promočení a musíme se dostat domů. Probereme to pak.“

Zlost se mě držela ještě dlouho poté, co hovor skončil. Jamie byl o málo víc než batole; proč na něho nedohlédla? Už jsem se smířil s tím, že Emma bojuje své vlastní bitvy a není vždycky tak soustředěná, jak by měla být. Ale tohle bylo jiné. Týkalo se to našeho bezbranného dítěte. Je vůbec schopná se o ně postarat?

Když jsme toho večera leželi v posteli, zíral jsem do stropu a přemýšlel, co se to stalo s naším šťastným domovem. Existoval vůbec někdy? Obrátil jsem se k Emmě a pohladil ji po vlasech. „Jsi vzhůru?“ zeptal jsem se, i když jsem věděl, že je.

Její pravidelný dech se na okamžik zastavil; uvažovala, jak má reagovat. Po několika vteřinách se otočila ke mně s očima plnýma slz. Při pohledu na ženu, kterou jsem miloval, tak nešťastnou kvůli něčemu, co jsem řekl, se mi sevřelo srdce. Naše hádka probíhala šeptem, abychom chránili syna. To však mým slovům nezabránilo, aby ťala do živého. Když zaznělo mé obvinění, spatřil jsem bolest v jejích očích.

Procházeli jsme těžkým obdobím a ona udělala hroznou věc, když nechala Jamieho samotného v autě. Ale byl jsem její manžel a v den, kdy jsme si vyměnili svatební sliby, jsem se zapřisáhl, že při ní budu stát v dobrém i zlém. Co jsem to byl za manžela, když jsem ji opustil ve chvíli, kdy mě potřebovala nejvíc? „Promiň,“ řekl jsem. „Neměl jsem si na tobě vylít vztek. Jamie je v pořádku. To je nejdůležitější.“ Přikývla a kousla se do spodního rtu, jak potlačila vzlyknutí.

Oknem dovnitř proudilo světlo měsíce a osvětlovalo pocit viny zračící se v její tváři.

„Překonáme to,“ řekl jsem a otřel jí palcem slzu. „Co se stalo, stalo se. Máme před sebou nový život, ty, já a Jamie. Potřebuje, abychom byli silní.“

„To je všechno, co chci,“ špitla. „Naši malou rodinu. Slibuju, že z něj už nespustím oči.“

Aspoň už nepopírala svoji vinu. To mě rozčílilo nejvíc. Místo aby litovala, že ho nechala samotného, použila jako výmluvu Luka a odmítla přijmout svou zodpovědnost. Byl to Luke, kdo otevřel dveře auta, stejně jako to byl Luke, kdo předchozího večera beze slova zavolal k nám domů a zabušil na okno. Ještě že jsem jí neřekl o mrtvé myši, kterou jsem našel v kuchyni, jinak by z toho také obvinila Luka. Nepřesvědčila snad Emma sama sebe, že je všechno jeho vina? Podle Luka byl jediný člověk, o kterého jsem se měl bát, moje žena, která měla vážné psychické problémy. Pokusil jsem se opatrně vyslechnout Jamieho, ale ten mlčel jako zařezaný, už o tom nechtěl mluvit.

„Myslíš, že jsi zapomněla zamknout auto?“ otázal jsem se mírným tónem, aby to neznělo jako obvinění. „Třeba jsi nestiskla tlačítko centrálního zamykání?“

„Lilo jako z konve,“ řekla. „Držela jsem deštník a drobné na parkování. Jsem si jistá, že jsem zamkla. Slyšela jsem cvaknutí.“

Spojil jsem ruce za hlavou na polštáři a snažil se najít nějaké vysvětlení. „Nemohla jsi omylem stisknout tlačítko otvírání dveří? Pak to taky cvakne.“

Mezi námi se rozhostilo ticho a já slyšel jen tiché šustění větru o okenní tabulky. Někde v dálce zahoukala sova. Zalila mě vlna únavy.

„Já nevím,“ řekla nakonec. „Už mě unavuje o tom mluvit. Chci jenom spát.“

Cítil jsem, jak se propast mezi námi rozšiřuje. Emma to ještě fyzicky zdůraznila tím, že se odtáhla na kraj postele. Až doteď jsem to byl já, kdo řešil problémy. Teď jsem tam však ležel s hlavou plnou útržků myšlenek, které jsem nedokázal poskládat dohromady. Emma byla nešťastná, protože jsem se nepostavil bezvýhradně na její stranu. Vzhledem k novým odhalením bylo však těžké to ode mě žádat. Řekla, že někoho zabila, ale jeho tělo zmizelo. Tvrdila, že ji Luke pronásledoval, jenže ten muž, se kterým jsem se setkal, byl zdvořilý a okouzlující a tvrdil, že Emma je nebezpečná a vyšinutá. Odsunul jsem jeho slova stranou, protože jsem jim nechtěl věřit. Namluvil jsem si, že když se přestěhujeme, bude všechno v pořádku. K něčemu se však schylovalo, cítil jsem to. Jamie mohl kvůli Emmině neopatrnosti zemřít. Já si nevěděl rady. Potřeboval jsem si promluvit s někým, kdo by mi poradil, co mám dělat. S Theresou. Jestli někdo znal pravdu o Lukovi a Emmě, byla to ona. Byla jediný člověk, kterému jsem věřil, že se mnou bude jednat na rovinu.

„On je někde venku,“ řekla Emma, právě když jsem usínal. „Je venku a čeká na mě – a já nemůžu nic dělat.“

Otevřel jsem oči a podíval se na budík. Byly tři ráno. „Emmo?“ řekl jsem a čekal v tichu na její odpověď. Zase jsem oči zavřel a přál si, abych se z téhle noční můry dokázal probudit.

KAPITOLA ČTYŘICET JEDNA

EMMA

2003

Se srdcem bušícím s dvojnásobnou frekvencí jsem zavřela kabinku na toaletě a sklopila prkénko. Školní tašku jsem hodila na podlahu. V očích mě pálily slzy a údy se mi třásly ponížením. Bylo dost zlé, že se mi Luke neozval přes Vánoce, ale jeho poslední zrada byla příliš. Uslyšela jsem, jak se otevřely hlavní dveře, a snažila se potlačit vzlyky papírovým kapesníkem. Ostré zaklepání na dveře kabinky mě vytrhlo z temných myšlenek.

„Pojď ven, Emmo. Musím s tebou mluvit.“

Byl to Luke. Co dělal na dívčích toaletách? Zadržela jsem dech, nejistá, co mám udělat. Podle tónu jeho hlasu bylo jasné, že má vztek, ale já měla také právo být rozzlobená. Vysmrkala jsem se a otřela řasenku pod víčky. Po vyučování jsem se vrátila do školy, věděla jsem, že se tam zdržel, aby oznámkoval naše práce. „Nechci s tebou mluvit,“ řekla jsem, ale stejně jsem se zvedla ze záchodu.

Sotva jsem stačila odemknout, Luke už otevřel dveře a surově mě vytáhl ven. „Pusť mě, ubližuješ mi,“ postěžovala jsem si a prudce jsem sebou trhla, když se mi jeho silné prsty hrubě a bolestivě zaryly do masa.

„To není nic ve srovnání s tím, co udělám, jestli toho nenecháš.“ Jeho slova doprovodila sprška slin, když přiblížil obličej k mému.

Přejela jsem pohledem po ostatních prázdných kabinkách. Riskoval, když přišel sem, kam mohl vstoupit kdokoli. Ale odpolední fotbalový zápas vylákal všechny opozdilce ven. Snažila jsem se vymanit z jeho sevření a jeho zuřivý pohled mi říkal, že racionální myšlení není přítomno. Zpod límečku košile mu na tváře vystoupal jasně růžový ruměnec a oči mu vylezly z důlků v neskrývaném vzteku. Poprvé v životě jsem se ho bála. „Viděla jsem tě… s ní.“ Hlas se mi třásl, když se tyčil nade mnou, svaly pod košilí napjaté. Šla jsem do Lukovy třídy v naději, že si s ním promluvím o samotě. Že ho najdu o samotě s jinou studentkou, bylo to poslední, co jsem očekávala. Znala jsem tu dívku od vidění; jmenovala se Sophie. Muselo jí být čtrnáct nebo patnáct, přesto se nad ní skláněl a vedl jí ruku po papíře, když kreslila. Obličej jí zakrývaly dlouhé blonďaté vlasy, ale ne tolik, abych neviděla, jak se červená. Zapomněla jsem na své předchozí sliby diskrétnosti a spustila jsem tirádu. Dívka vytřeštila oči a zírala na mě, jako bych se zbláznila.

Chodbou se rozlehlo školníkovo pískání a Luke ztišil hlas do krutého šepotu. „Jsem učitel. Je to moje práce. Takže, zkusil jsem tě požádat po dobrém. Jestli nepřestaneš s tím směšným chováním, budu muset zajít dál.“

„Jako jsi zašel dál v té chatě na pláži?“ zeptala jsem se ublíženým tónem. „Vím, proč tohle děláš. Bojíš se ke mně moc přiblížit kvůli tomu, co se ti stalo v dětství.“

O krok ustoupil a jeho vztek jako by se vypařil při zmínce o tajemství, s nímž se mi svěřil. Ze rtů mu uniklo chladné uchechtnutí.

„Opravdu si myslíš, že je to důvod, proč tě už nemůžu vystát?“ Položil mi ruku na rameno a postrčil mě k zrcadlu. „Podívej se na sebe, s tou svojí mastnou rtěnkou a laciným parfémem. Jsi směšná. Proč bys mě sakra měla zajímat?“

Když jsem spatřila svůj odraz, zvedl se mi žaludek. Ta kosmetika byla vánoční dárek od Tizzy a já se nalíčila ve snaze získat ho zpátky. Ale neměla jsem v tom dost praxe a ve světle zářivky na školních toaletách se mi vybavila scéna s mojí matkou. Toho večera, kdy odešla, mi strčila obličej před zrcadlo, aby mi ukázala, jaké prase se ze mě stalo. Po tvářích mi stékaly slzy, když jsem čelila náporu Lukovy krutosti, a každé jeho slovo se mi zařezávalo do duše. Ale on ještě neskončil.

„Vrhla ses na mě, protože sis myslela, že sex je jediný způsob, jak si mě udržet. Ale tím, že ses mi nabídla na talíři, jsi ztratila všechnu moji úctu.“

„Ne,“ vyhrkla jsem a polkla slzy. „Řekl jsi, že když se spolu nevyspíme, ukončíš to.“

„Opravdu? Víš to jistě? Protože pokud vím, o sexu jsme se nikdy nebavili.“

„Co… cože?“ vykoktala jsem, stěží schopná uvěřit vlastním uším.

„Když jsem řekl, že chci vážný vztah, mluvil jsem o odhalení našich duší, ne těl. Pozval jsem tě do té chaty, abychom si promluvili.“

„Ne,“ řekla jsem, zatímco jsem pátrala v zákoutích své paměti po pravdě. „Řekl jsi…“

Luke pokrčil rameny. „Bál jsem se někomu otevřít; to se stává většině obětí zneužívání. Ale ty jsi to celé postavila na hlavu, když jsi zamkla dveře a dala jsi jasně najevo, proč jsi ve skutečnosti přišla. Těžko jsem mohl odmítnout.“

Přitiskla jsem si prsty na spánky ve snaze vyhrabat tu správnou vzpomínku. Skutečně se zmínil o sexu, nebo jsem špatně pochopila to, co řekl? „Prosím, Luku, je mi to líto. Musela jsem si špatně vyložit tvoje slova.“

„Přesně tak,“ řekl. „A zatímco tobě může být tvoje pověst ukradená, já jsem v jiné situaci. Tohle je moje práce. Moje obživa.“ Natáhl ruku k mému krku, sevřel řetízek se slunečnicí a zatáhl. Trhla jsem sebou, když řetízek povolil, a Luke strčil do kapsy to, co z něho zbylo. „Takže mě přestaň sledovat a trousit za sebou kytky. Nechci tě. Smiř se s tím.“

„Ale… to nemůžeš myslet vážně,“ řekla jsem a sevřela okraj umývadla. Obrátil se ke mně zády. „Luku. Posloucháš mě?“

„Pro tebe jsem pan Priestwood,“ odpověděl nadutě a vyšel ze dveří.

KAPITOLA ČTYŘICET DVA

LUKE

2003

Spalující žár ředitelčina pohledu jsem cítil ještě předtím, než mě oslovila. Byl jako značkovací železo na zátylku. Odolal jsem pokušení otočit se, dokud si neodkašlala. Zvykl jsem si nechávat dveře třídy otevřené poté, co odešli studenti. Tato snaha o transparentnost přišla příliš pozdě a z ředitelčina pohledu jsem vyčetl, že se zvěst o mém konfliktu s Emmou z předchozího týdne už rozšířila.

Řekla jen „Luku, můžeme si promluvit?“ a já se vrátil do doby, kdy jsem byl zřítelnicí jejího oka. Když si mě tehdy předvolala, znamenalo to pochvalu za dobrou práci během školního roku. Proto jsem se vrátil sem, do školy, kde jsem studoval. Nedalo mi práci vyvolat dobrý dojem, když základy už byly položeny. A teď, ani ne po roce v nové roli, si mě předvolala, aby mi vyčinila. Do té situace mě přivedlo vlastní ego, neschopnost odolat obdivu studentek. Sice jsem kdysi býval ředitelčin oblíbenec, to však neznamenalo, že jsem byl nedotknutelný.

Když jsme kráčeli do ředitelny, byl jsem vděčný, že většina studentů už odešla domů. Snažil jsem se nemyslet na Emmu a zklidnit dech, ale bylo to nemožné. Nepochyboval jsem, že důvodem ředitelčina strohého chování je ona, a měl jsem připravenou svoji verzi.

Ředitelna se za ta léta moc nezměnila. V koutě pořád stál staromódní automatický čajovar, jehož funkce, jak se ukázalo, byla spíš dekorativní než praktická. Paní Pritchardová používala nedávno přestavěnou sborovnu spolu s námi ostatními a využívala kávovar Dolce Gusto, který byl neustále v provozu. Na zdi za jejím stolem stále odměřovaly čas velké kulaté hodiny a staré dřevěné rámečky obsahovaly nové fotografie jejích dětí. Na okenní římse vstřebávala zaprášená bonsaj sluneční světlo filtrované okenním sklem, které už dávno potřebovalo umýt. Když jsem se usadil v té temné místnosti, orosilo se mi čelo potem. Poté co jsem byl o svátcích nucen trávit čas se svou rodinou, jsem se těšil zpátky do práce. Otázka zněla, jestli v ní budu moct zůstat. Podle jejího výrazu to nebylo tak jisté.

Spojila ruce na stole a její těžké poprsí bojovalo s těsnou blůzou, když se naklonila ke mně. „Zavolala jsem vás sem, abych se vás zeptala na jednu z vašich studentek – Emmu Hetheringtonovou.“

Mlčel jsem a tvářil se neutrálně, zatímco jsem čekal, z čeho budu obviněn.

„Nemá smysl chodit kolem horké kaše, takže půjdu přímo k věci.

Jaké povahy je váš vztah s touto mladou ženou?“

Nadechl jsem se nosem, abych se uklidnil, zatímco jsem si v duchu připravoval vysvětlení. „Stejné jako s ostatními studenty. Chodí do mých hodin a já ji učím. Proč?“

„Protože jsem se doslechla něco jiného. Podle všeho mezi vámi minulý týden došlo k incidentu a už předtím jste spolu byli viděni ve městě.“

„Colchester není zrovna Londýn. Když jdu ven, často potkám svoje studenty.“ Povzdechl jsem si a udělal dost dlouhou pauzu, aby to vypadalo, že bojuji se svými myšlenkami. „Můžu k vám být upřímný?“

„Ocenila bych to.“

Promnul jsem si zátylek. „Nechtěl jsem o tom mluvit. Tahle role je pro mě celkem nová a poslední, co jsem chtěl, bylo obtěžovat vás svými problémy.“

„Jakými?“ Tázavě zvedla obočí.

„Emma se do mě zakoukala. Udělal jsem všechno pro to, abych ji odradil, ale je do mě blázen. Nakonec mě začala sledovat po městě.

Jestli jsem s ní mluvil mimo školu, tak jenom proto, abych jí to jemně vymluvil.“

„Zakoukala?“ Ředitelka zkřížila paže a věnovala mi pohled, z něhož jsem pochopil, že jsem ji zcela nepřesvědčil. „Měl jste si o tom s někým promluvit, když to došlo tak daleko.“

„To jsem udělal,“ řekl jsem a v duchu jsem pochválil sám sebe, že jsem byl tak předvídavý a probral to s kolegy ve sborovně. „S Lorraine Rugmanovou a Seanem Talbotem. Zmínil jsem se jim o tom před Vánoci.“

„Hm,“ řekla. „Dávejte si pozor, ať neposkytnete záminku k dalším obviněním. Budu tu situaci sledovat a uvidíme, jak se vyvine. Doufejme, že Emmino pobláznění brzo pomine.“ Znovu na mě zamyšleně pohlédla.

„Jste si jistý, že jste neudělal nic, čím byste ji… povzbudil?“

„Přišel jsem se vás zeptat na Emmino doučování po škole a vy jste ho schválila. Ukončil jsem ho, jakmile jsem začal tušit, že ke mně něco cítí.“ Nešťastně jsem si povzdechl. „Minulý týden jsem po hodině mluvil s jednou svojí studentkou. Emma vtrhla do třídy a ztropila scénu. Šel jsem za ní na toalety, abych se přesvědčil, že je v pořádku, ale byla v zoufalém stavu. Řekla, že nechce, abych se bavil s jinými dívkami. Pověděl jsem jí, že se chová směšně, že jsem učitel a jednám se všemi studenty stejně.“

„A to je všechno, co jste jí řekl? Protože už týden je nemocná.“

„Mám přítelkyni. A nemám v úmyslu riskovat svoji kariéru kvůli hloupému románku se studentkou.“ Byla to lež, ale věděl jsem, že fiktivní přítelkyně postačí. Poté co jsem se několik vteřin potil, mi paní Pritchardová věnovala vřelý úsměv.

„Chápete, proč jsem se vás na to musela zeptat, že? Máte před sebou zářivou budoucnost. Napíšu o našem rozhovoru zprávu a zmíním v ní vaše obavy. Kdybych pro vás mohla něco udělat, moje dveře jsou otevřené.“

Natáhl jsem se přes stůl a potřásl jí rukou. „Děkuju. Vážím si vaší podpory.“ Rozloučil jsem se s vědomím, že co se Emmy týká, hraji nebezpečnou hru. Moje kroky se rozléhaly, když jsem procházel chodbou do své třídy a vdechoval pach tělocvičných úborů a ohmataných knih. V dálce bouchly dveře, jak poslední studenti spěchali do hodiny. Jak jsem miloval tuhle arénu a vyhlídku na to, že každý rok dostanu stádečko neokoukaných adolescentek. Ale prozatím jsem se soustředil na Emmu, protože jsem s ní ještě neskončil. Během rozhovoru s ředitelkou mi došlo, že Emminy práce nejsou dost kvalitní na školní výstavu. Těšil jsem se, jak tím svoje malé štěně na vodítku příští den zdrtím.

KAPITOLA ČTYŘICET TŘI

ALEX

2017

Vdechoval jsem uklidňující vůni čerstvé kávy a pár minut předstíral, že je všechno pod kontrolou. Výlohou kavárny Costa Coffee pronikal sloupec hodně opožděného slunečního světla a já se koupal v jeho teple, zatímco jsem stál ve frontě a čekal, až nám připraví nápoje.

„Alexi?“ promluvila Theresa a dotkla se mého předloktí.

Po rtech mi přelétl úsměv. „Díky, že jsi přišla. Objednal jsem kávu.“

„Obávám se, že nemám moc času.“ Obezřetně si mě prohlédla. Po ramena dlouhé blonďaté vlasy měla stažené do krátkého culíku a v černém kalhotovém kostýmku, který nosila do práce, vypadala elegantně a výkonně. Posadil jsem se s ní k nejodlehlejšímu stolu, který jsem našel. Když jsem jí podával její máslový biskvit, pomyslel jsem si, jak je milé, že nereagovala přezíravým pohledem. Pro Emmu bylo jídlo vždycky ožehavé téma, samotná jeho přítomnost v ní okamžitě vyvolávala úzkost. Theresa si kousla a malíčkem si otřela drobečky v koutku úst.

„Jde o Emmu,“ řekl jsem. „Potřebuju tvoji pomoc. Zase do toho spadla a já nevím, co mám dělat.“

„To kvůli tomu, co se stalo Jamiemu?“ zeptala se, obočí spojené v ustaraném výrazu.

„Částečně,“ odpověděl jsem. Emmina porucha příjmu potravy toho měla na vině mnohem víc než problémy s jídlem. Připravovala ji o soustředění, způsobovala jí fyzickou i psychickou nevolnost. Malátně jsem míchal kávu a cítil na bedrech těžké břemeno. „Tuhle v noci jsem ji zase přistihl, jak zvrací na záchodě. Střídá se u ní obžerství s hladověním. Bojím se, že to odvádí její pozornost od Jamieho. To auto ho včera mohlo přejet.“

„Musíš jí být oporou.“ Bříškem prstu sebrala ze stolu drobek a položila ho na talířek. „To, co se stalo Jamiemu, byla nehoda, ale jestli se k ní budeš chovat, jako by byla špatný člověk, propadne se ještě hlouběji.“ Ometla si drobky z prstů a konečně mi pohlédla do očí. „Emma celý život trpí úzkostí. Je to jako neúnavný hlas v hlavě, který ji stále soudí, pořád poukazuje na její nedostatky. Musíš být hlasitější než on, přesvědčovat ji, jaký je skvělý člověk.“

Zamračil jsem se. Jak jsem to měl po Emmině doznání zvládnout? Takové prohlášení by znělo jako lež. „To, co se stalo Jamiemu… Mohl umřít. Měl jsem tam být. Proč mi nezavolala?“ Ta vzpomínka mě bodala do srdce. „Nikdy jsem neudělal nic, kvůli čemu by se mě musela bát.“

„Díváš se na to ze špatné perspektivy. Nejde o tebe. Jde o to, co se děje tady.“ Theresa si zaťukala na spánek. „Ale hlavně musíte mluvit spolu, ne se mnou.“ Vrhla na mě pohled, který naznačoval, že toho ví víc, než říká. Věděl jsem, že překračuji hranice našeho přátelství, když se s ní radím o Emmě za jejími zády.

„Nemůže spát,“ řekl jsem nešťastným tónem. „A když už usne, pronásledují ji noční můry. Taky je paranoidní, myslí se, že je celý svět proti ní. Trochu jsem hledal na internetu. Poruchy příjmu potravy mohou podle všeho provázet problémy s duševním zdravím. Co když je za tím něco vážnějšího? Nemám klid, když je sama s Jamiem. Bojím se, co všechno by se mohlo stát.“

„A co chceš dělat? Dát jí domácí vězení?“ opáčila Theresa.

Vzpomněl jsem si, jak moc jsem se musel přemáhat, abych ráno nechal Emmu odvézt Jamieho do školky. „Jistěže ne. Jenom chci, aby byli oba v bezpečí.“

Theresa zachmuřeně přikývla. „Mluvila jsem s ní o jejím problému s jídlem a obávám se, že to už nemá pod kontrolou.“

Sevřelo se mi hrdlo, když jsem polkl, a musel jsem se napít kávy, abych uvolnil cestu pro slova. „Věděl jsem, že měla v mládí problémy, ale neuvědomil jsem si, jak vážné byly. A pak je tu ta věc s Lukem. Ona věří, že se vrátil a jde po ní. Myslíš, že by ji mohl pronásledovat i po těch všech letech?“ Chtěl jsem jí povědět, že jsem se s ním setkal v Leedsu, ale musel jsem otestovat její reakci. Byla Emmina sestra, takže její loajalita patřila zcela jistě jí.

Theresa mě vzala za ruku. „No tak, to jsou hloupé řeči. Luke se určitě nevrátil – Emma je jenom paranoidní. Jsi silný muž, Alexi; ty to zvládneš.“

Narovnal jsem ramena. Theresa měla pravdu. Musel jsem najít způsob, jak to vyřešit. „Doufal jsem, že když se přestěhujeme, budeme moct začít znova. Ale čím je stěhování blíž, tím je to horší.“

„Před svými démony neutečeš,“ řekla Theresa a zahleděla se do prázdna. „Nakonec tě vždycky dostihnou.“ Pak jako by se probrala z transu a zhluboka se nadechla. „Nemám ve zvyku plést se lidem do jejich vztahů, ale nebudu jen stát opodál a dívat se, jak se ten váš rozpadá.“

Promnul jsem si bradu a ucítil dvoudenní strniště. Nutně jsem se potřeboval oholit. „Když jsem byl v Leedsu, někdo jí zavolal a pak nepromluvil. Taky se zmínila, že jí poslíček přivezl do obchodu slunečnice. Myslí si, že se historie opakuje, a z Jamieho nehody viní Luka.“ Při té zmínce se Theresa zachmuřila.

„Tohle všechno ti pověděla?“ Zamračila se. „Nesmíš dopustit, aby se k tomu vracela. Ta věc s Lukem nás ovlivnila všechny.“

„No, něco mi pověděla,“ přiznal jsem. „A nerad to říkám, ale nejsem si jistý, kolik z toho je pravda.“ Zopakoval jsem Emmino vyprávění, samozřejmě až na tu vraždu. Zoufale jsem chtěl, aby Theresa potvrdila, že je to pravda, že její sestra byla obětí toho všeho. Pak bych snad mohl žít dál, zapomenout, co říkal Luke Priestwood, a hodit všechny obavy, že Jamie není můj, za hlavu.

Theresa si srkla kávy, lokty ohnuté do pravého úhlu, tělo napjaté. Když jsem domluvil, zapátral jsem v jejím obličeji po odpovědích. Čelisti měla sevřené a dívala se do stolu. Poznal jsem, že mi moje žena lhala.

„Jde o tohle,“ pokračoval jsem. „Doslechl jsem se o Emmě a Lukovi z jiného zdroje a byl to zcela odlišný příběh. Věř mi, rád bych na to celé zapomněl. Ale teď to ovlivňuje naši rodinu – už je v tom zapletená dokonce i sociálka. Musím pátrat dál, dokud nezjistím, co se děje. A potřebuju, abys mi s tím pomohla. Nikdo nezná Emmu tak dobře jako ty.“

Theresa se zavrtěla na židli. „Nemůžu se dívat na to, co se s vámi děje. Ale jestli povíš Emmě, co ti řeknu, už mi nikdy nebude věřit.“

„Oba pro ni chceme jenom to nejlepší. Prosím. Máš moje slovo. Cokoli mi povíš, zůstane jen mezi námi.“ Zaslechl jsem ve svém hlase prosebný tón, ale svým způsobem jsem se bál toho, co uslyším.

Theresa otevřela ústa, aby promluvila, a pak se odmlčela, když kolem prošla skupinka hlučné mládeže hledající volný stůl. Židle zarachotily, když se usadili v koutě, a jakmile byli konečně mimo doslech, promluvila. „Je tady někdo moc důležitý, koho musíme mít pořád na paměti, a to je Jamie. Nechci, aby vyrůstal tak jako Emma v nefunkční domácnosti, kde se matka a otec v jednom kuse hádají. Pro mě to bylo snazší, protože jsem tam skoro vůbec nebyla. Do smrti budu litovat, že jsem na Emmu nedávala pozor. Ale pro Jamieho ještě není pozdě. Má šanci na normální dětství a nechci vidět, jak trpí.“ Naklonila se kupředu, a zmenšila tak mezeru mezi námi. „Celý život sleduju, jak Emma padá a zase se zvedá. A při tom všem, co se děje, se bojím, že by se už zvednout nemusela. Máš pravdu. Potřebuje pomoc.“ Theresa mi položila paži na předloktí. „Musíte odejít z toho domu.“

„Postarám se o to, ale nejdřív ze všeho musím vědět, jak to bylo s Lukem.“

Vážně pokývala hlavou. „Slíbíš mi, že budeš stát při ní? Že udržíš rodinu pohromadě? Nesnesu pomyšlení, že bude vychovávat Jamieho sama.“

„Samozřejmě. Víš, jak moc pro mě znamenají. Nesešel bych se s tebou, kdybych měl v plánu odejít.“

Theresa vstala a vzala si sako z opěradla křesla. „V tom případě je načase, aby ses dozvěděl pravdu. Ale ne tady. Půjdeme se projít.“

KAPITOLA ČTYŘICET ČTYŘI

EMMA

2017

Jamie si vychutnával cestu autobusem do Colchesteru s očima rozšířenýma vzrušením. K Alexově úlevě jsem cítila povinnost zvolit veřejnou dopravu. Viděla jsem, jak se na mě dívá, pozoruje moje chování a hledá náznaky šílenství. Litovala jsem svého doznání a všech těch intimních okamžiků, kdy jsem se mu svěřovala s poruchou příjmu potravy a hlasem ve své hlavě. Všichni slýchají hlasy a většina z nich je jako můj, brutálně přímý a zlý. Stačilo naslouchat zákaznicím v obchodě pro nevěsty, jak si povídají o dietách a tělesných proporcích, abych poznala, kde žijí jejich nelítostní kritici. Musela jsem však znovu získat kontrolu. To, co se stalo Jamiemu, se už nesmělo opakovat. Když jsem kráčela do města, zněla mi v hlavě slova konstábla Bakewellové. Příště už takové štěstí mít nebudu. Prozatím byl Jamie v bezpečí ve školce, zjevně v naprostém pořádku. Svírala se mi hruď, když jsem Mairead, ředitelce školky, vysvětlovala, proč jsme předchozího dne nedorazili. Chovala se ke mně soucitně a nabídla, že uspořádají další piknik s plyšáky místo toho, který Jamie propásl. Věděla jsem, že se mě nepokusí vinit z té nehody na parkovišti, ale i tak jsem vycítila skryté roztrpčení.

Máte-li něco vzácného, bojíte se, že o to přijdete, a když jsem zkontrolovala mobil, byla jsem si toho vědoma ještě víc než kdy jindy. Otevřela jsem aplikaci pro vyhledávání jiných mobilů, abych se podívala, kde se nachází Alex, a modlila jsem se, abych se mýlila. Řekl, že stráví den ve staré kanceláři, aby dokončil rozdělanou práci, než se ujme své nové role. Ale mapa na mobilu ukázala, že je v Costa Coffee ve městě. Kousla jsem se do rtu a poslala mu textovku.

Jamie je v pořádku. Užil si cestu autobusem. Dostal ses dobře do práce? Miluju tě. XXX

Odpověď přišla skoro okamžitě a vyrazila mi dech.

To je super! Mám práce nad hlavu. Brzo si promluvíme. XXX

Můj manžel mi lhal. Pomalu jsem proklouzla vchodem kina Odeon, abych se mohla nepozorovaně porozhlédnout po zákaznících kavárny. Oba ty podniky byly propojené. Alex a já jsme tam strávili mnoho šťastných schůzek, než se narodil Jamie. Ale se svou dnešní schůzkou nepovažoval za vhodné se mi svěřit. Riskoval, když tam šel, ale nejspíš se spolehl na můj zvyk otevírat obchod včas. Vyhlédla jsem zpoza rohu a uviděla ho sedět na pohovce naproti blondýně v křesle. Snažila jsem se rozeznat její rysy, ale ze svého místa jsem jí viděla jen vršek hlavy. Když se jejich ruce setkaly uprostřed stolu, cítila jsem, jak mi do krku stouply žaludeční šťávy. Kolegyní se takhle nedotýkal. Na pracovní schůzku to bylo příliš intimní. Moje nejistota zesílila. Že by měl milenku? Proč by jinak lhal a tvrdil, že je v práci? Zahnalo ho snad moje nevhodné chování do náručí jiné ženy? Jak dlouho už tohle trvá? Otázky se zabodávaly do mé mysli jako otrávené šípy a cítila jsem se čím dál hůř. Zvedla jsem volné noviny a klesla na blízkou židli. Čas byl proti mně. Kdybych otevřela pozdě, zákaznice by si stěžovaly. Vyhlédla jsem přes horní okraj novin a vzplál ve mně vztek, když jsem viděla, jak se Alex naklonil do objetí. Ta žena se také naklonila kupředu a já si uvědomila, že jeho domnělá milenka je moje sestra. Proč se sešla s Alexem? Do mozku se mi vkradl zmatek. Nezmínila se mi o tom. Jako ochromená jsem sledovala, jak ho při loučení poplácala po rameni a Alex se dotkl její paže. Sklonila jsem noviny a podívala se na hodinky. Bylo načase jít.

Musela jsem se dostat do práce a chovat se, jako by to byl normální den. Co udělám, jsem se mohla rozhodnout, teprve až si poslechnu, co mi sestra poví. Nevěděla jsem, co by bylo horší: zjistit, že se proti mně spikli, nebo že nacházeli útěchu v náručí jeden druhého. Když jsem vyklouzla ven, neodolala jsem nutkání sledovat je ještě chvíli. Kličkovala jsem mezi chodci, držela se od nich dál a přemýšlela, jestli Alex a Theresa míří oklikou k obchodu. Možná jsem to špatně pochopila. Třeba mě chtěli překvapit, vzít mě někam ven. Theresa se zavěsila do Alexe a kráčela po jeho boku v novém kalhotovém kostýmku a na podpatcích. Zamračila jsem se, když jsem zjistila, že míří ke Colchesterskému hradu. Tam, kam jsem chodila s Lukem. Vítr ke mně zanesl smích a já si uvědomila, že přichází od Alexe. Už dlouho jsem ho neslyšela se takhle smát, když byl se mnou. Odvrátila jsem se a v očích mě zaštípaly slzy. Proč se dva lidé, které jsem milovala nejvíc na světě, scházeli za mými zády? S pažemi kmitajícími podél těla jsem chvatně zamířila k obchodu. Byla jsem odhodlaná nasadit statečný výraz, předstírat, že se nic nestalo, a počkat, až za mnou sami přijdou s pravdou.

KAPITOLA ČTYŘICET PĚT

ALEX

2017

Když jsem odepisoval na Emminu textovku, pocítil jsem náhle bodnutí viny. Hrozně nerad jsem jí lhal, ale nebylo to nic ve srovnání s pavučinou lží, která mě opřádala. S pavučinou, kterou jsem se snažil prosekat. Přesvědčoval jsem sám sebe, že tajná schůzka s Theresou je pro Emmino dobro. Všechno, co jsem chtěl, bylo dozvědět se pravdu. Mým úkolem bylo posunout nás dál a přestavět naše životy. Věděl jsem, že rodičovství znamená víc než DNA a pokrevní příbuznost, ale nesnesl bych zjištění, že někdo má na našeho syna větší nárok než já. Naklonil jsem se přes stůl a Theresa mě soucitně objala, přestože znala jen část problémů, v nichž se naše manželství ocitlo.

„Nebude ti vadit, když se do tebe zavěsím?“ zeptala se Theresa, která se trochu zapotácela, když se postavila na nohy. „Ty pitomé podpatky jsou na mě moc vysoké.“

Zatímco jsme kráčeli po klikaté dlážděné cestě, vyprávěla mi historky o Emmě a o tom, jak daleko byla ochotná zajít ve svém bohémském vzhledu. Některé komentáře přinášely útěchu a já se zasmál, když mi připomněla, do jak jedinečné mladé ženy jsem se zamiloval v Leedsu.

„To všechno má po mamince,“ řekla Theresa. „Ať už to Emma ví nebo ne, napodobuje její styl. Pamatuju si, že když Emma vyrůstala, nosila maminka tuniky, široké klobouky, dlouhé šaty s potiskem a tak podobně.“

Tohle pro mě byla novina. „Ale proč chtěla Emma matku napodobovat, když to s ní během dospívání měla tak těžké?“

„Všechno špatné nebylo,“ řekla Theresa smutně. „Emma se soustředí na ty zlé okamžiky, protože se trestá za maminčin odchod. S matkou nebylo snadné žít, a když se opila, bylo to ještě horší. Vydržela však celé týdny bez pití. Vodila nás na pláž lovit kraby, učila nás malovat. Tatínek trávil na vykopávkách celé týdny. To byly chvíle, kdy se cítila osamělá a sahala po lahvi. Přeju si…“ Theresa si povzdechla. Náš rozhovor nabral mnohem vážnější tón.

„Pokračuj,“ pobídl jsem ji, když jsme zahnuli ke Colchesterskému hradu.

„Přeju si, abych dokázala přesvědčit Emmu, že matčin odchod nebyl její vina. Kdyby si to uvědomila, možná by ji minulost přestala tak mučit.“

„Není to vaše matka, kdo jí dělá starosti,“ řekl jsem. „Je to Luke Priestwood. Právě teď bych se rád soustředil na to, jak to bylo s ním.“

„No, tím odchodem to vlastně začalo,“ řekla a pustila se mě, když našla lavičku v rozlehlém parku. Jak jsme tam seděli za zpěvu ptáků a slunce nás hřálo do zad, vypadalo to na příjemný jarní den. Ale moje dobrá nálada neměla dlouhého trvání, protože Theresa otevřela rány Emminy minulosti.

„Poté co maminka odešla, si Emma prošla těžkým obdobím. Já se doma moc nezdržovala. Tatínek ani Emma tu novou situaci moc dobře nezvládali. Pak mi tatínek jednoho dne řekl, že Emma má nového učitele výtvarné výchovy, který na ni má dobrý vliv.“ Zahleděla se do dálky, zatímco si chladný vánek hrál s volnými prameny jejích vlasů. „Byl to pohledný mladík přes dvacet, ten typ muže, z jakého dívky tehdy omdlévaly. Myslím, že Emma se mu líbila proto, že byla tichá a opatrná. Spřátelil se s ní a ona se mu začala svěřovat. Podle mého názoru problémy začaly, když souhlasil s tím, že se s ní bude scházet tady.“

Rozhlédl jsem se po parku kolem hradu plném návštěvníků vychutnávajících si slunečný den. Snažil jsem se představit si manželčinu mladší verzi, jak sedí na lavičce a vylévá Lukovi srdce. Ten obraz nepřicházel.

„Od učitele bylo hodně neopatrné, že se scházel se svou žákyní po škole. Byla mladá a zranitelná. Nemůžu se ubránit pocitu, že toho zneužil.“

„Máš pravdu,“ řekla Theresa hlasem poznamenaným lítostí. „A já se viním z toho, že jsem se do toho včas nevložila. Pověděla mi, že se s ním vídá po škole, ale když jsem se o tom zmínila tatínkovi, řekl, že jejich schůzky jsou naprosto v pořádku.“

„Ale nebyly,“ poznamenal jsem. „Nebo ano?“

Theresa zavrtěla hlavou. „Emma se do Luka rychle zamilovala. Já se odstěhovala a tatínek byl tak duchem nepřítomný… není divu, že se upnula na něho.“

„Luke s tím především neměl souhlasit. To pochopí každý hlupák.“ Snažil jsem se udržet emoce na uzdě. Schůzky se studentkou se nedaly srovnat s tím, že se ho Emma pokusila zabít.

„Nějakou dobu mu to určitě lichotilo.“ Theresa si při té vzpomínce povzdechla, zahleděná do prázdna. „Stačilo, abych vyslovila jeho jméno, a Emma celá zrudla. Bylo zjevné, že je do něho blázen. Myslela jsem si, že je to neškodné. Podle toho, co říkal tatínek, to vypadalo, že jí Luke poskytuje něco jako psychoterapii, a ona opravdu chvíli vypadala šťastněji.“

Srdce se mi sevřelo, když v podstatě zopakovala Lukova slova.

„Věděla jsem, že se něco stalo, protože s ní o pár měsíců později přerušil všechny styky. Najednou nechtěla nic jiného než ho všude sledovat. Neměla jsem tušení, jak dlouho to trvalo, dokud se to všechno neprovalilo.“

„Takže ty říkáš, že ona sledovala jeho? A co ty květiny, které jí přicházely domů?“

„No ano, chodily nám květiny. Nejdřív si tatínek myslel, že jsou od Luka. Všichni jsme si to mysleli – dokud jsme nezjistili, že je posílala sama sobě. Můžu jen říct díky bohu, že tenkrát jsme se ještě nezajímali o sociální sítě. Takhle se její lži aspoň omezily na lidi, se kterými mluvila ve škole.“ Věnovala mi postranní pohled, do tváře měla vepsanou lítost.

„Mám pokračovat?“

Přikývl jsem a připomněl si, že to všechno je minulost. Teď byla Emma jiný člověk. Postarám se, aby byla zase v pořádku.

Theresa se nadechla, ruce lehce spojené v klíně. „Neustále ho pronásledovala ve škole. Kdykoli s ní o tom někdo mluvil, házela odpovědnost na něho, tvrdila, že ji vodí za nos, že ji miluje a nedá jí pokoj. Čím víc ji od sebe Luke odstrkoval, tím jím byla posedlejší. Bylo to skoro tragické.“

Tragické? Kdyby jen věděla… Nebo to věděla? Co všechno jí Emma pověděla? V dálce se shromáždila skupinka matek a batolat a jedno z dětí ječelo, když mu nafukovací balonek, který drželo, odnesl vítr. Sledoval jsem, jak stoupá a poskakuje zleva doprava v moci nepředvídatelného počasí.

Theresa zkřížila nohy a objala koleno rukama. „Snad snila o tom, že jí Luke umožní uniknout před jejími myšlenkami. Třeba pro ni bylo snazší žít ve fantaskním světě. Nakonec to překonala. Pomohla univerzita. Noví přátelé a jiné povinnosti pomohli, aby ze sebe vydala to nejlepší. To bylo naposledy, kdy jsem o Lukovi slyšela, až do tatínkova pohřbu. Možná to opravdu byl Luke, kdo tenkrát poslal tu kytici. Nevím.“ Pokrčila rameny.

„Ale proč?“ řekl jsem. „Ty telefonáty, květiny. Proč to zase začalo?“

„To nevím. Možná je spouštěčem stres. To, že má v životě tebe a Jamieho, jí opravdu pomohlo dát se dohromady. Doufám, že až se přestěhujete, stane se zase sama sebou.“

„Nebo se to může převážit na druhou stranu,“ poznamenal jsem a přemýšlel o rozsahu manželčiných lží. Bylo to, jako bychom mluvili o jiném člověku. Vůbec jsem ji neznal. Musel jsem se však zeptat Theresy na rovinu – slyšet, jak to říká nahlas. Zhluboka jsem se nadechl a teplý ranní vítr mi dodal sílu. „Spali spolu? Byl to důvod, proč ho pronásledovala? To se mi snažíš naznačit, ne?“

„Myslím, že ano.“ Přikývla. „A vyčítám si, že jsem jí nejdřív nevěřila. Ale nesmíš zapomenout, že Emmě bylo teprve šestnáct. Luke ji svedl, šlo mu jenom o sex. Pak se to zvrtlo. Navzdory všemu, co jí udělal, ho Emma nedokázala nechat jít.“

Takže stalker byla Emma, ne Luke. On celou dobu mluvil pravdu. Když jsem šel do práce, hlavou se mi honily myšlenky, každá potřísněná šmouhou strachu. Theresa milovala Emmu stejně jako já a věděl jsem, že by o její minulosti nikdy nelhala. Po tom, co mi řekla, jsem se neubránil myšlence, jestli jsem všechny ty roky nebyl ženatý s cizím člověkem. Nemohla se Theresa zmýlit? Poklesla mi ramena, když jsem si uvědomil, že se raději uchyluji k výmluvám, než abych uvěřil tomu, co jsem měl přímo před očima. Po příchodu do kanceláře se však zdálo, že Theresa není jediným zdrojem informací. Když jsem se probíral hromádkou pošty na svém stole, našel jsem další dílek skládačky, který byl zcela nestranný. Zbledl jsem a zatočila se mi hlava, když jsem si přečetl zpáteční adresu na obálce. Výsledky testu Jamieho DNA. Zvedl jsem ji a stáhlo se mi hrdlo. Jsem dost silný, abych unesl to, co je uvnitř?

KAPITOLA ČTYŘICET ŠEST

LUKE

2003

Moje schůzka s ředitelkou to měla ukončit. Jenže já věděl, že to tak nemůžu nechat. Mít Emmu ve svém životě bylo podobné jako mít na těle ránu se zaschlými strupy, které si nedokážete přestat olupovat. Z našich rozhovorů jsem věděl, že její otec ve čtvrtek chodí do hospody popovídat si se svými kumpány, takže je doma sama. Opatrně jsem zaparkoval auto mimo dohled zvědavých očí. Oblečený v černém jsem byl na pozadí šedé krajiny sotva vidět a připlížil jsem se k zadní zdi chalupy, abych se ujistil, že je Emma sama.

Zadržel jsem dech, když jsem nahlédl malým čtvercovým oknem dovnitř, a sledoval, jak míchá bublající obsah hrnce na plotně. Kolikrát udělala to samé ona mně? Viděl jsem ji na monitoru bezpečnostní kamery slídit okolo mého domu. Moje podráždění sílilo, když jsem se díval, jak vaří a nestará se o okolní svět. Vlasy měla svázané nahoře červeným šátkem, a když se otočila pro hrst nasekaného česneku a nasypala ho do vývaru, vypadalo to, že si brouká nějakou melodii. V pohybu její dlouhá splývavá sukně zavlála; vypadala, jako by pocházela z jiné doby, jako zvláštnost v tomto světě. Já však věděl, čeho je schopná, a nedokázal jsem se držet zpátky. Zaklepal jsem klouby ruky na okno a potěšilo mě, když nadskočila leknutím. Chytila se kuchyňské linky a její výraz přešel od strachu k úžasu, když jí došlo, že to jsem já. Uhladila si vlasy, oprášila sukni a v panice se zatočila. Než zamířila k zadním dveřím, sundala hrnec z plotny.

Do noci unikl náhlý závan páry nasycené česnekem a já na nic nečekal a vstoupil dovnitř. „Jsi sama?“ zavrčel jsem a rozhlédl se po kuchyni.

Přikývla, oči rozšířené očekáváním. Po tom, kolikrát jsem ji od sebe odehnal, musela mít pocit, že sní, když se se mnou najednou ocitla sama v jejich kuchyni. Každou jinou ženu by rozzuřilo, jak jsem se k ní zachoval, bezcitně ji odkopl poté, co jsem dosáhl svého. Ne však Emmu. Stačilo by lusknout prsty, a byla by moje. V tom byl půvab historky o mé minulosti, kterou jsem ji nakrmil. Mohl bych se zachovat, jak bych chtěl, a ona by to přičetla mému dětství stejně pohnutému, jako bylo to její.

„Proč jsi přišel?“ zeptala se. Nervózně otevírala a zavírala ruce.

„Ty víš proč,“ odpověděl jsem hlubokým a zlověstným tónem, zatímco jsem ji přinutil couvnout ke zdi. „Dneska si mě předvolala ředitelka. Tak ty šíříš drby? Chceš, aby mě vyhodila?“

Spadla jí čelist, když uslyšela obvinění, a já ji popadl za paže a zatřásl jí, abych z ní vymámil odpověď. „No? Co jsi komu napovídala?“

„Ni… nic,“ vykoktala. „Já to nebyla, přísahám. Luku, prosím.

Nikdy bych ti neublížila.“

„Opravdu?“ řekl jsem a trpce se zasmál. „To vypravuj mému psovi. Měl jsem ho jenom rok. Nesnaž se to popírat. Vím, že jsi to byla ty, kdo ho pustil z auta.“ Pravdou bylo, že jsem byl rád, že jsem se ho zbavil. Nikdy jsem toho psa neměl rád; to matka si myslela, že mi prospěje mít domácího mazlíčka. Ženy však milovníci zvířat přitahují a při téhle příležitosti jsem ho rád použil k tomu, abych smázl úsměv z Emminy tváře.

„Byla to nehoda. Nevěděla jsem, že je na zadním sedadle. Viděla jsem tě jít do obchodu. Auto bylo odemčené a já právě nastupovala, když vyskočil ven.“ Brada se jí třásla, jak se snažila o odpověď. „Zpanikařila jsem a on utekl. Myslela jsem si, že prostě běžel domů.“

„Ale on domů neběžel, co? Vběhl přímo pod auto.“

„Moc mě to mrzí,“ zasténala, obličej zkroucený muky. „Cítím se kvůli tomu příšerně. Ale ty jsi mi ublížil, Luku, víc než maminka, Theresa, kdokoli, koho znám. A nejhorší na tom je to, že…“ Zalapala po dechu a z očí jí vytryskly slzy. „Že nevím, co jsem udělala špatně.“

„Byla jsi laciná,“ řekl jsem a znechuceně si ji prohlédl od hlavy k patě. „Opravdu si myslíš, že po tom, jak ses chovala, bych o tebe ještě mohl mít zájem?“ V útrobách se mi rozšířilo příjemné teplo, když jsem se díval, jak se její rysy hroutí. Přesně tohle jsem chtěl, když jsem klepal na okenní tabulku. „Podívej se na sebe, sledovala jsi mě, jako by ses chtěla vnutit na místo mého psa. Dneska jsem kvůli tobě málem přišel o práci. Měla bys přestat s tím, co děláš, nebo toho budeš litovat.“

„Prosím. To nemůžeš myslet vážně,“ řekla, aniž se snažila uniknout, když jsem se k ní blížil. Moje slova říkala jednu věc, ale mé tělo mluvilo jinak. V jejích rysech se promítl zmatek, když jsem jí položil ruce na ramena a přejel jí klouby pravé ruky po tváři, stejně jako když jsme se setkali v mé třídě po vyučování.

„Ach, ty štěňátko,“ řekl jsem, „kolikrát tě ještě musím odkopnout, abys za mnou přestala dolézat?“ Přitiskl jsem rty na její a jazykem jsem ji přiměl, aby je rozevřela. Několik mučivých vteřin jsme tam stáli v objetí, moje prsty jí přejížděly po zátylku, až z ní vyloudily tichý sten. „Tak tohle chceš?“ zašeptal jsem a letmo jsem ji líbal na kůži. Zaklonila hlavu a zavřela oči, zatímco jsem ji hladil po zádech. Když mě objala a snažila se přitáhnout mě k sobě, zamlaskal jsem jazykem a odtáhl se. Popadl jsem ji za zápěstí a odstrčil ji. Otřel jsem si ústa, aby mi po ní na rtech nezůstaly žádné stopy. „Jak říkám, laciná. Ještě jednou mě budeš obtěžovat, a zavolám policii.“

„Ne!“ vykřikla. „Tohle mi nesmíš dělat. Nedovolím ti to. Já…“ Její slova umlkla, když jsem jí sevřel rukama krk a přirazil ji ke zdi.

„Tady nerozhoduješ ty, ale já. Řekni jediné slovo, kterým ohrozíš moji práci, a já tě zřídím tak, že se na tebe už nikdo ani nepodívá. Rozumíš?“

Emma se rozkašlala, když jsem uvolnil sevření, a strach v jejích očích mi pověděl všechno, co jsem potřeboval vědět. Ovládal jsem ji, a kdybych chtěl, stačilo by lusknout prsty a přiběhla by. Ne že bych to měl v dohledné době v úmyslu. Měl jsem už políčeno na jinou kořist.

Zavřel jsem zadní dveře, zmizel do noci a nechal za sebou jedno zlomené děvče.

KAPITOLA ČTYŘICET SEDM

EMMA

2003

Prkna podlahy praskala pod mými pohyby, když jsem si sedla na postel, jejíž matrace se pode mnou trochu prohnula, a popadla telefon. Nohy jsem měla natažené mezi věcmi, které jsem nashromáždila během školního roku. Kus papíru, na který Luke čmáral a pak ho hodil do koše. Oblázek ze štěrkového dvora jeho domu. Věděla jsem, že riskuji, když se tam vracím, ale vypravovala jsem se tam jen tehdy, když jsem věděla, že je Luke a jeho rodina pryč. Zmocnil se mě stud, když jsem si vzpomněla, jak jsem vlezla dovnitř oknem v přízemí. Kdyby to tak věděl! Určitě by mi to vpálil do obličeje. Bylo to hořkosladké mučení, ležet v jeho posteli a trávit čas mezi jeho věcmi. Vdechovat jeho vůni z polštáře. Cítila jsem se tak k němu blíž. Méně sama. Znovu jsem se podívala na upravenou fotografii, kterou jsem našla v zásuvce prádelníku. Přelepila jsem svou fotografií postavu dívky, se kterou na ní stál. Můj pohled padl na výstřižek z místních novin o školní výstavě, z níž jsem byla vyloučena. Prostěradlo pokrývaly věci, které šeptaly jeho jméno. Svírala jsem bezdrátový telefon v ruce a prsty jsem měla ztuhlé z neustálého vytáčení čísla jeho mobilu.

Bylo snadné skrýt slzy před otcem, svést oteklé oči na záchvat senné rýmy. Ne že by si toho všiml. Od chvíle, kdy matka odešla, byl skoro pořád duchem nepřítomný. Po jejím zmizení se vynořily nejrůznější otázky, ale teď už klepy utichly. Maminka mluvila o tom, že nás opustí, dlouho předtím, než se k tomu odhodlala, ale i teď jsem měla problém připustit, že je pryč nadobro. Bylo to kvůli mně, muselo být. Všechny jsem od sebe odháněla. Dnešek byl první den, kdy jsem se pokusila uvařit zdravé jídlo. Unavená věčným poleháváním jsem zajela na kole na nákup a nakoupila všechny přísady. Ale teď ležela večeře nedotčená na dně odpadkového koše.

Jak mohl být Luke tak krutý? Olízla jsem si rty, stále bolavé po jeho agresivním polibku, a můj jazyk objevil malou ranku v dásni. Bylo to stejné jako toho večera v chatě na pláži, hrubé a bezcitné, ne takové, jaké jsem si to napoprvé představovala. I přesto jsem však po něm toužila.

Pověděl mi, že jsem krásná, a já měla pocit, že tomu mohu věřit. Celou dobu mi však jen lhal, aby dostal, co chtěl. Nikdy mě ani trochu nemiloval. Při vzpomínce na jeho odchod se mi zvedl žaludek. Proč by mě líbal, kdybych mu byla lhostejná?

Ta myšlenka mi poskytla trochu útěchy. Odešel a ten polibek byla jen poslední rána na rozloučenou. Vyděsilo mě, jak prázdným se život bez něho stal. Až do toho okamžiku jsem se si stále namlouvala, že my dva máme šanci.

Věděla jsem, že sledovat ho po městě a hrabat se v jeho věcech není normální. Někdy jsem své chování dokázala ospravedlnit, protože jsem ho milovala. Věděla jsem, že bych se raději zabila, než čelila pomyšlení na život bez něho. Moje srdce jako by se tříštilo na drobné střepy a už jsem tu bolest nedokázala snést.

Srovnala jsem si myšlenky. Přivede ho tohle k rozumu? Přinutí ho to znovu se do mě zamilovat? Připomnělo mi to hru se sedmikráskou, kterou jsem hrávala jako malá, odtrhávala okvětní lístky a odříkávala slova: „Má mě rád, nemá mě rád, má mě rád, nemá mě rád…“

Potlačila jsem zívnutí. Bylo uprostřed noci a já ráno musela do školy. Jak jsem měla čelit škole, když se teď ve sborovně drbalo jenom o mně? Promnula jsem si hrdlo na místě, kde mi ho pevně stiskl, přestože jsem jeho kontakt jistým masochistickým způsobem vítala. Bylo to hrubé gesto prosté jakékoli lásky, ale to nejlepší, v jaké mohl někdo jako já doufat. Maminčin odchod mě zasáhl do morku kostí, ale aspoň byl rychlý, s malou nadějí na návrat.

KAPITOLA ČTYŘICET OSM

EMMA

2017

Pustila jsem se do práce v převlékací místnosti a pečlivě jsem uklidila množství šatů, které tam zanechala jedna nerozhodná nevěsta. Vzhledem k tomu, že to byla její čtvrtá návštěva, se mi ulevilo, když si konečně vybrala. Podívala jsem se na hodinky. Stále mi v hlavě ležela Alexova schůzka s Theresou a bránila mi soustředit se na práci. Z transu mě vytrhl zvonek nade dveřmi.

„To jsem jenom já!“ řekla vesele Theresa, když si svlékala sako.

„Omlouvám se, že jdu pozdě. Ach, ty jsi měla zákaznici?“

„Právě odešla,“ odpověděla jsem a cítila, jak se mi stahuje hrdlo.

„Vypadáš dobře. Byla jsi nakupovat?“

„Myslela jsem si, že mi to dá víc práce, i když si nejsem jistá těmi lodičkami. Šálek čaje?“ Theresa prolétla kolem mě do kuchyně.

Zdálo se mi to, nebo se mi opravdu nedokázala podívat do očí? Proč si najednou tak dávala záležet na tom, jak vypadá? Podezření se kolem mě obtočilo jako ošklivý veliký had a já měla co dělat, abych spolkla všechny ty škodolibé komentáře, které se mi vyrojily na jazyku. „Ne, díky… Snažím se dovolat Alexovi, ale nezvedá mi telefon.“

Cinkání lžičky v kuchyňce utichlo a zdálo se mi, že si dala s odpovědí pár vteřin na čas. „Nedělala bych si starosti. Nejspíš je s klientem. Poslechni, Em, nemáš nůžky? Potřebuju ustřihnout nějaké visačky, ale tady v zásuvce nejsou.“

„Ne,“ řekla jsem a div si pohrdavě neodfrkla nad jejím pokusem změnit téma. Obavy, které ve mně vzbuzoval Alex, jsem však nemohla tak snadno hodit za hlavu. Vzdaloval se mi; když se usmál, vypadalo to, jako by to hrál. Ale i tak se mi nechtělo věřit, že by mě podváděl s mojí sestrou.

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“ otázala se Theresa a srkala čaj. Upřeně na mě hleděla a její oči jako by propátrávaly zákoutí mé mysli.

„Nic mi není,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem to rozvádět. Sílící úzkost mě už třikrát přinutila přihlásit se na kamery ve školce, jen abych se přesvědčila, že je Jamie v pořádku. Moje myšlenky se zacyklily a pozdě odpoledne jsem se cítila nemocná a emocionálně vyčerpaná. Věděla jsem, že bych se měla přinutit něco sníst, ale bála jsem se, že když začnu, nebudu moct přestat.

„Ty boty mě ničí.“ Theresa se posadila na pohovku, překřížila nohy a mnula si patu pravé nohy. „Brzo přijde Vdavkozzila. Víš, jak je náročná. Jestli se na to necítíš, určitě to zvládnu sama.“

„Nehloupni,“ řekla jsem s pohledem upřeným do diáře, jak jsem rozdělovala směny na příští týden. „To zvládnu.“

„Doufám, že v její svatební den bude svítit slunce,“ řekla Theresa, „jinak bude svádět vinu i na počasí. Bože, tak lituju toho jejího snoubence. I když je nejspíš stejný pitomec jako ona, když s ní chce strávit zbytek života.“

„Ale no tak,“ napomenula jsem ji a usmála jsem se. V našem vztahu jsem si často připadala jako ta starší. Theresa proplouvala životem provázena sérií mladíků, aniž se kdy k čemu zavázala. Všichni jsme byli nadšení, když se konečně usadila. Charles byl podstatně starší a ne zrovna pohledný, ale tehdy jsem měla pocit, že stav jeho bankovního účtu ty nedostatky vyváží. Jen škoda, že byl tak na ženské. Theresa o něm nerada mluvila a já ji k tomu nenutila.

„Kde bych byla bez tebe?“ řekla a úsměv jí zmrzl na rtech, když se otočila ke dveřím. „Připrav se. Je tady.“

Zhluboka jsem se nadechla. Žena se širokými boky zavřela puntíkovaný deštník a rozrazila dveře obchodu. Měla jsem několik krásných šatů pro silnější ženy, ale Victoria přibírala děsivou rychlostí a problémy začaly, když se snažila svádět špatně padnoucí šaty na mě. Nebrala si servítky a stěžovala si na „šuntové látky“ jako jeden z důvodů, proč jí róby byly s každou další zkouškou čím dál těsnější. Pomyslela jsem na tatínkovo rčení, které používal, když měla maminka špatnou náladu: Kdyby se kočka okotila, byla by to moje vina. V té době jsem nechápala, jak to myslí. Teď když všichni v mém životě sváděli své problémy na mě, už mi to bylo jasné. Přivítala jsem Victorii úsměvem, odhodlaná zvládnout tuhle zkoušku v přátelském duchu.

„Já odbydu ty úvodní fráze, ty dojdi pro šaty pro její výsost,“ zašeptala Theresa, která si nejspíš všimla, že dnes nemám náladu na zdvořilosti.

Victoria, za kterou se krčila její matka, nešetřila výmluvností a udělovala rozkazy, zatímco si upravovala švestkově fialové vlasy zvlněné v dešti. „Posaď se sem,“ nařídila zamračeně. „Ne, tam ne, ty hloupá, sem, kam správně svítí světlo. Chci, abys mi přesně řekla, co si myslíš.“ Spíš co chce slyšet, pomyslela jsem si, když jsem přebírala šaty na ramínkách a hledala cedulku s jejím jménem. Pochybovala jsem, že se kdy kdo odvážil povědět Victorii, co si opravdu myslel. Utěšovala jsem se myšlenkou, že je to poslední zkouška, a připravila jsem se na její další ztloustnutí tím, že jsem požádala švadlenu, aby šaty povolila o pár centimetrů víc, než bylo na poslední zkoušce nutné.

„Tady jsou,“ řekla jsem s náručí plnou těžké róby. Byla krásná, jedna z těch značkových, které mě stály celé jmění. S cenou přes dvě stě liber to byly moje první zbrusu nové šaty k zapůjčení a Victorii uchlácholilo vědomí, že si může půjčit model od slovutného návrháře za zlomek jeho kupní ceny. „Chcete si je zkusit?“ řekla jsem a trhla sebou, jakmile jsem ta slova vypustila z úst. Byla to běžná fráze, ale věděla jsem, že se jí hned chytí.

„Jistěže chci,“ řekla a protočila oči. „Musím se ujistit, že mi padnou. Tenhle den plánuju tři roky. Tři roky a ze všech salonů, které jsem za tu dobu navštívila, nebyl žádný tak neprofesionální jako ten váš.“

Úsměv mi ztuhl na rtech, protože jsem věděla, že to není pravda. Měla jsem mnoho kontaktů ve svatebním průmyslu a Victoria si neuvědomovala, že si vyměňujeme zkušenosti se zákaznicemi. V každém salonu si stěžovala stejně v naději, že dostane slevu. Beze slova jsem zatáhla za zip. Toho dne jsem na její uštěpačné poznámky neměla náladu.

„Počkej, pomůžu ti,“ řekla Theresa, když vytahovala šaty z ochranného obalu. Zatřpytily se na světle a já se přistihla, že se těším, až je uvidím na nové nevěstě. Prosecco bylo u ledu a na předváděcím pódiu zářily bodovky, všechno čekalo na ten mimořádný okamžik. Ale ona nic z toho nevnímala, jen mi chamtivě vytrhla šaty z ruky.

„Jemně,“ napomenula jsem ji a vysloužila si zamračený pohled. Když však šaty rozložila, pronikavě zaječela: „Co to má znamenat?

Moje šaty! Co jste udělaly s mými šaty?“

Otočila jsem hlavu od Theresy k Victorii. Tohle musel být rekord. Obvykle si začala stěžovat, až když si šaty oblékla. Vytřeštila jsem oči, když Victoria zasunula prsty do něčeho, co vypadalo jako trhlina v látce. „Co to sakra je?“ zuřila, roztáhla roztrženou látku a strčila mi ji před obličej.

Spadla mi čelist. Byla jsem v šoku. Skutečně jsem se dívala na šaty rozstříhané na cáry?

„Ukažte mi to,“ řekla Theresa a vymanila šaty z Victoriina sevření. Podržela jsem ramínko, zatímco jsem je roztáhla mezi námi a prsty přejížděla po klikatých trhlinách v saténu.

„Já vám povídám, že na ně někdo vzal nůž,“ ozvala se Victoriina matka jako slečna Marplová v pozadí.

Když jsem se však podívala zblízka, viděla jsem, že nástrojem, který ty škody napáchal, byly spíš nůžky. Někdo spěšně rozstříhal tolik vrstev, kolik stihl. Podívala jsem se dolů, když o zem zacinkaly umělé diamanty. „To nemůže být pravda,“ vypravila jsem ze sebe, když jsme si se sestrou vyměnily vyděšené pohledy.

„Moje šaty, moje krásné šaty!“ Victoria zoufale zasténala a po obličeji jí stékaly velké slzy.

Nemohla jsem jí mít ten výbuch za zlé. Do svatby zbýval týden a z tak pečlivě vybraných šatů zbyly jen cáry. Pro mě to však bylo stejně hrozné vzhledem k tomu, kolik peněz jsem do nich investovala. Udělalo se mi zle od žaludku a nechápala jsem, že jsem si té škody nevšimla dřív. „To musí být jiné šaty,“ řekla jsem ve snaze najít nějaké vysvětlení.

„Švadlena mi musela poslat špatné. Tohle nemůžou být vaše, prostě ne. To bude nějaký omyl.“ Slova se mi valila z úst a já mluvila překotně dál, dokud nepřestala dávat smysl. Lapala jsem po dechu s pocitem, že se svět okolo mě hroutí.

Victoria rudla v obličeji, až byla nakonec skoro fialová. Popadla mě za blůzu, zaťala pěsti a zuřivě mnou zatřásla. Přiblížila obličej k mému.

„Co. Jste. Kurva. Udělala. S mými šaty?“ zavrčela.

Zavřela jsem oči, když mi na obličeji přistála slina, a zuby mi cvakaly o sebe, jak mnou ta obrovská ženská lomcovala. Theresa hodila šaty na podlahu, skočila mezi nás a uvolnila Victoriino sevření. Nechala jsem ji, ať si nějak poradí, a odpochodovala jsem do zadní místnosti se vší důstojností, na jakou jsem se zmohla. Zabouchla jsem za sebou dveře, svezla se po nich na podlahu a nechala nahromaděné slzy volně plynout v neovladatelných vlnách. Bylo to tu zas. Můj mučitel se vrátil, aby mě děsil a rozbíjel mi život na kusy, dokud z něj nic nezbyde. Z vedlejší místnosti ke mně doléhal Theresin hlas říkající, že nemá tušení, kdo to mohl udělat. Ale já věděla, kdo to byl. A že se u toho nezastaví.

KAPITOLA ČTYŘICET DEVĚT

EMMA

2017

Nevím, jak dlouho jsem seděla na podlaze, než mě tam Theresa našla. Schoulená do klubíčka jsem si objímala pažemi kolena a znovu si připadala jako dítě. Opatrně ke mně přistoupila, tvář zastřenou obavami.

„Zlato, jsi v pořádku?“ Jemně se dotkla mého ramene a pomohla mi na nohy.

Do nohou se mi zabodly miliony jehliček a opřela jsem se o kuchyňskou linku. Byla jsem omámená, jako bych havarovala v autě a ztratila přehled o času. Ale jediné, co havarovalo, byl můj život. Jazyk jsem měla jako přilepený k patru, polkla jsem a promluvila skřehotavým hlasem.

„Ne… Necítím se dobře.“ Pevněji jsem sevřela pult, když se mi vrátila paměť. „Ty šaty,“ řekla jsem a vybavila si Victoriin vzteklý obličej, její tlusté prsty zaryté do mé blůzy. „Ona je…“ Zírala jsem na Theresu s otevřenými ústy. „Ona je pryč?“

„Počkej, přinesu ti něco k pití,“ řekla Theresa, natočila do sklenice vodu z kohoutku a dovedla mě k židli u stolu. „Kdy jsi naposledy jedla? Co takhle sendvič? Musíš do sebe dostat nějaké jídlo.“

Srkla jsem si vlažné vody a zavřela oči, jak klouzala dolů hrdlem. Zalila mě vlna nevolnosti a ruka se mi třásla, když jsem stavěla sklenici na stůl.

Promnula jsem si oči bříšky palců, abych lépe viděla. „Co je s Victorií?“ zeptala jsem se. „Počítám, že odešla?“

„Je to v pořádku, vyřešila jsem to. Ta blbá kráva vyhrožovala žalobou, ale šaty, které si vybrala jako druhou možnost, jí pořád padnou. Navíc ji trochu uklidnilo, že je má půjčené zadarmo.“

Ozval se šramot, když Theresa strčila hlavu do ledničky. „Tu máš,“ řekla, rozbalila tuňákový sendvič a položila ho přede mě. „Jez.“

Přimhouřila jsem oči, jak se mi vracel rozum. „Ty víš, kdo to udělal, viď? Luke. To je jeho práce.“

„To není možné,“ namítla Theresa a zavrtěla hlavou. „Každý večer zamykáme. A prohlédla jsem dveře. Nejsou na nich žádné známky po vloupání.“ Postrčila sendvič ke mně. „Včera jsem ty šaty kontrolovala, když přišly od švadleny. Byly v dokonalém pořádku.“

Zamračila jsem se. Výraz v Theresině tváři mě zarazil. „Nemyslíš si snad, že jsem to byla já, že ne?“ Přinutila jsem se ukousnout si ze sendviče, věděla jsem, že neodpoví, když nebudu jíst.

„Ne,“ řekla a na rtech se jí objevil úsměv, když sledovala, jak jím.

„Aspoň… ne vědomě. V poslední době jsi pod velkým tlakem. Jenom mě děsí, jak to na tebe doléhá.“ Dotkla se mé ruky. „Ta záležitost s Lukem… jsem na tvojí straně.“

Zarazila jsem se uprostřed kousnutí. „Jak souvisí můj stres s rozstříhanými šaty?“ Zalétla jsem pohledem ke dveřím. „A proč jsi tady, když v obchodě nikdo není?“

„Zavřela jsem na oběd. Podívej…,“ řekla a našpulila rty. „Chci jenom říct… nemusíš mi nic dokazovat.“

Polkla jsem a cítila, jak se mi vracejí síly. Zírala jsem na sestru a snažila se porozumět jejím slovům. „Ty si myslíš, že jsem ty šaty poškodila a pak obvinila Luka, abys mi uvěřila? Proč bych to dělala? Víš, jak je Victoria užvaněná. Tohle nám zničí pověst.“

Theresa si odfrkla. „Tu nikdo neposlouchá. Kromě toho jsem to vyřešila.“

Protočila jsem oči. „Nesnaž se mě uchlácholit. To je hrozné. Kdybych se měla vdávat a zjistila bych, že jsou moje šaty na cáry, zuřila bych.“

„Ne, vážně jsem to vyřešila. Pověděla jsem jí, že máme na záznamu z bezpečnostní kamery, jak tě napadla. Že má štěstí, že jsem nezavolala policii. Myslím, že to bude stačit, aby držela pusu na zámek.“

„Ale my bezpečnostní kamery nemáme,“ namítla jsem a pro jednou si přála opak. „Ta kamera v koutě je maketa.“

Theresa mi věnovala poťouchlý úsměv. „Já to vím a ty taky, ale ona to neví. A tak to taky zůstane. Věř mi, že tohle dokážeme zamést pod koberec. Díky bohu jí ty záložní šaty padly. Vdavkozzila nakonec bude mít svoji dokonalou svatbu.“

„Přestože jsem zničila ty šaty? Snad tomu opravdu nevěříš?“

Theresa kývla směrem k sendviči a já si znovu ukousla. Takhle to bylo vždycky. Výměna informací za jídlo. Povzbuzovala mě k jídlu všemožnými způsoby.

Zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne. Plácla jsem pitomost. Ale co mi starosti dělá, je tvoje neschopnost čelit stresu. Už tě přece potkaly mnohem horší věci. Měla jsi bojovat, odstrčit tu pitomou ženskou.“ Hrála si se svým stříbrným náhrdelníkem, což byla neklamná známka, že se obává mé reakce na to, co chce říct. „Myslím, že bys měla zvážit návštěvu u psychologa. Dneska ráno jsem mluvila s Alexem. Ví, že nejíš. Dělá si o tebe starosti. A já taky.“

Otevřela jsem ústa, abych promluvila, ale Theresa zvedla ruku.

„Nebudeme jednat za tvými zády. Prosím. Neříkej mu, že jsem ti o tom pověděla. Jenom se snažím vám oběma pomoct.“

Napila jsem se vody a pokusila se zahnat kritické hlasy vířící v mé hlavě. Nemělo smysl trvat na podezření vůči Lukovi. Bylo bezpečnější jí říct, co chtěla slyšet. „Možná máš pravdu,“ řekla jsem. „Někdy mám pocit, jako by se proti mně celý svět spikl.“

Theresa se na mě mile usmála. „Nehloupni, to bude dobré. A teď, co kdybych nám každé uvařila šálek dobrého čaje? A ve skříni mám schované nějaké čokoládové sušenky.“

Jídlo bylo to poslední, co jsem potřebovala, ale přistihla jsem se, že i přesto přikyvuji.

KAPITOLA PADESÁT

ALEX

2017

Zíral jsem na tu obálku a v hrdle mě pálily žaludeční šťávy. Zaplavoval mě pocit bezmoci. Byla to tatáž cizí emoce, se kterou jsem se setkal, když mi doktoři sdělili, že moje šance na početí dítěte jsou prakticky nulové. Stejně jako moje neplodnost byla i tato situace mimo mou kontrolu. Společnosti, která prováděla testy otcovství, jsem dal adresu do práce, aby Emma náhodou nezjistila, co jsem udělal. Omluvil jsem se v kanceláři a teď jsem stál venku ve slábnoucím slunečním světle a obracel obálku v prstech. Na parkovišti byl vcelku klid, a přestože jsem si nepředstavoval, že se dozvím pravdu takhle, nemohl jsem čekat, až přijedu domů.

Vzpomínal jsem na Jamieho narození, na obrovskou pýchu, která mi plála v hrudi při pohledu na mého syna. Teď mi zbylo jen tohle, tajemství příliš hrozné, než abych se o ně mohl podělit. Byl jsem to já, kdo řekl Emmě, aby spala, a ujal jsem se nočního krmení. Já, kdo Jamieho konejšil, když mu rostly zoubky a bolely ho oteklé dásně. Já ho učil, jak má sám jíst, natahoval ruce vedle Emmy, když udělal první krok. První slovo, které pronesl, bylo táta. Zaťal jsem zuby, odhodlaný se ovládnout. Myslel jsem si, že kdyby došlo na nejhorší, dokázal bych se přenést přes fakt, že Jamie není mé krve, ale Emminy lži vyrývaly do mé duše mnohem hlubší šrámy. Obrátil jsem obálku a snažil jsem se sebrat dost odvahy, abych si přečetl výsledek uvnitř. Nebylo snazší tu zatracenou věc roztrhat a zapomenout, že kdy přišla? Mohli bychom se přestěhovat do Leedsu, začít znovu a dál věřit, že Jamie je můj syn. Potřeboval jsem vědět, jestli Emma lhala o vztahu s Lukem? Všechno to byla minulost… nebo ne? Opřel jsem se o chladnou betonovou zeď a přemýšlel, jestli je to opravdu tak. Jak to mohla být minulost, pokud Luke žil v Yorku? Bez ohledu na to, co říkal, jsem mohl přivést Emmu do nebezpečí. Tedy v případě, že mluvila pravdu. Chtěl jsem jí věřit, ale důkazy proti ní se vršily s každým dnem a já se bál, co se objeví příště. Byla po tom všem, co se stalo, schopná starat se o našeho syna? Našeho syna. Sevřel jsem obálku pevněji, když hrozilo, že mi ji vítr vytrhne z ruky.

Zastrčil jsem prst pod ohyb a konečně ji roztrhl, celý strnulý, když jsem vytahoval dopis. Zavřel jsem oči, nadechl se, možná naposledy jako Jamieho otec, a pomodlil se za uspokojivý výsledek. Když jsem si však přečetl chladný a neosobní text, pochopil jsem, že moje modlitba nebyla vyslyšena.

Domnělý otec je vyloučen jako biologický otec testovaného dítěte. Údajný otec postrádá genetické znaky, které dítě musí získat od biologického otce. Pravděpodobnost otcovství je 0 %.

„Ne!“ zasténal jsem a měl pocit, jako by mi někdo vytrhl srdce z těla a rozdrtil ho přede mnou. „To nemůže být pravda.“ V dálce bouchla dvířka auta a já rychle strčil dopis zpátky do obálky a tu jsem zasunul hluboko do kapsy saka. Emma mi celé ty roky lhala. Moje vlastní žena. Pocítil jsem vlnu nevolnosti, když mě tvrdě zasáhla realita. Zavřel jsem oči a viděl ten text na vnitřní straně víček. Pravděpodobnost otcovství je 0 %. Co jsem to byl za pitomce. Žádný div, že se bála, že se Luke vrátí. Nebyl takové monstrum, jak ho vykreslila, byl otec jejího syna. Osobně jsem s ním mluvil. Co se týkalo Theresy, samozřejmě mi řekla pravdu – byla Emmina sestra. A kdybych i teď měl nějaké pochybnosti… výsledek testu DNA mluvil sám za sebe.

Otázka zněla, co udělám teď. Jak to bude dál mezi mnou a Jamiem? Obrátí se ke mně Emma zády, stejně jako předtím k Lukovi? Sice jsem byl uvedený v Jamieho rodném listu, ale kdyby došlo na soud, jaká práva bych skutečně měl? Na druhou stranu, opravdu bude Emma dělat problémy, když vyjde najevo, že vím, co udělala? Jak jsem se snažil vymyslet plán, napadaly mě ošklivé myšlenky. Strčil jsem ruku do kapsy, vytáhl elektronickou cigaretu, zavřel oči a potáhl. Do hrdla mi vnikla chuť umělého tabáku a anýzu a vyfoukl jsem oblak bílého dýmu. Neexistovaly žádné stopy, žádné důkazy, že se Emma pokusila zabít Luka na našem pozemku. Nebál jsem se hrát zákeřně. Udělal bych cokoli, abych chránil svého syna.

Polkl jsem nepříjemnou pachuť své zrady. Nemohl jsem uvěřit, že uvažuji o Emmě tímhle způsobem. Vybavil jsem si její tvář. Miloval jsem svou ženu. Co se stalo s mým odhodláním stát vždy na její straně? Měla problémy, to jsem věděl ode dne, kdy jsem se s ní seznámil. Ale o ničem takovém jsem neměl ani ponětí. Co je dobrého na manželství bez důvěry? Jak mě mohla milovat, když všechno, co udělala, byla lež? Hlavou se mi honily protichůdné myšlenky, když jsem kráčel po chodníku a zvažoval své možnosti. Musel jsem se vrátit do kanceláře. Kolegové by se po mně začali shánět. Pokud… Mohl bych říct, že mi zavolala žena kvůli nějaké neodkladné rodinné krizi. Cítil jsem, že jestli si o tom brzy s někým nepromluvím, vybuchnu. Svojí matce jsem to povědět nemohl, zklamání, že není pokrevně příbuzná se svým jediným vnukem, by pro ni bylo příliš drtivé.

V kapse mi zabzučel mobil a já si uvědomil, že jsem propásl hovor. Když jsem se díval na seznam hovorů, objevilo se přede mnou řešení. Theresa mi už jednou pomohla. Lidí, kterým jsem se mohl svěřit, rozhodně nebylo tolik, abych si mohl vybírat. Mnul jsem si bradu a uvažoval o tom. Mohl bych se jí svěřit s celým rozsahem Emminých lží? Cítil jsem, že mi nic jiného nezbývá. Potřeboval jsem pomoc. Tohle bych sám nezvládl.

KAPITOLA PADESÁT JEDNA

EMMA

2003

V měsících po rozchodu s Lukem dostal život břidličně šedý nádech. Jaký smysl mělo žít? Byl to konec. Nemohla jsem nic dělat. Vytáhla jsem z kapsy mobil, od jehož displeje se odrazilo světlo pozdně podzimního slunce. Seděla jsem na piknikové dece v parku u Colchesterského hradu a vzpomínala na všechno, co jsem ztratila. Na to, jak jsem Luka odehnala. Měl totiž pravdu: byla to moje vina. Byl ke mně krutý jen proto, aby se mě zbavil. Naposledy jsem se podívala na textovky, než jsem je vymazala.

Emma: Chybíš mi. Xxx

Emma: Omlouvám se. Můžeme se setkat? Xxx

Emma: Prosím, Luku, pořád mi chybíš. Odepiš prosím. Xxx

Emma: Jestli si se mnou brzy nepromluvíš, ukončím to. Už mě nikdy neuvidíš.

Emma: Copak ti na mně vůbec nezáleží?

Luke: Jestli mě nepřestaneš obtěžovat, zavolám policii.

Emma: A co náš večer v chatě na pláži? Řekl jsi, že mě miluješ.

Luke: Je mi líto, ale to všechno je jen v tvojí hlavě.

Emma: Cože?!! Proč to popíráš? Dodržím svůj slib. Nepovím o tom živé duši.

Emma: Luku?

Luke: Je to už půl roku. NECH MĚ NA POKOJI. Poslední varování.

Emma: Dobře. Budeš ode mě mít pokoj jednou provždy. Uvidíš, jaké bude mít na svědomí moji smrt.

Smazala jsem zprávy se srdcem těžkým jako kámen. Moje neustálé telefonáty, dárky, které jsem mu posílala, nic z toho mi nezajistilo odpověď. Tohle byla poslední zkouška. Musela jsem se rychle dostat domů a uskutečnit svůj plán. Tatínek byl na nějakém slavnostním předávání cen archeologické společnosti. Nenapadlo ho zeptat se mě, jestli nechci jít s ním, ale v poslední době ho stálo velké úsilí jen se obléknout a vyjít z domu. Co řekne, až se vrátí domů a najde jen hromadu popela? Protože až odejdu z tohoto světa, bude to se vší parádou. Sice jsem působila tichým, introvertním dojmem, ale rozhodla jsem se, že toho dne můj odchod ozáří oblohu. Kousla jsem se do spodního rtu, připravená poslat ještě jednu textovku, a věděla jsem, že jsem směšná – přesně jak říkal Luke. Nemohla jsem s tím však přestat a doufala jsem, že ho tohle poslední gesto přivede zpátky ke mně.

Emma: Ve 2 hod. budu sama doma. Dům vzplane se mnou uvnitř.

Čekala jsem odpověď, ale nepřišla. Okolo půl třetí jsem seděla ve svém pokoji a v očích mě pálily lihové výpary. Luke měl pravdu. Kolikrát mě ještě život kopne do zubů, než konečně zůstanu ležet? Maminka, Theresa, tatínek, Luke, ti všichni mě opustili. Můj život je jednou bolestnou epizodou, v níž mě opouštěli lidé, které jsem milovala. Mé rány byly živé, má energie vyčerpaná. Ramena se mi otřásala vzlyky a mrkala jsem, abych dostala z očí slzy a mohla zaostřit na krabičku sirek ve své ruce. Sirka se se zasyčením probudila k životu, když jsem jí škrtla o bok krabičky. Vydala jsem poslední zoufalý vzlyk a hodila ji do kaluže na podlaze.

KAPITOLA PADESÁT DVA

EMMA

2017

Když jsem kráčela uličkou v supermarketu, myslela jsem na to, jaké mám štěstí, že mám ve svém životě sestru. Věděla jsem, že ji stále sužuje pocit viny, že se mnou nebyla, když jsem ji potřebovala nejvíc. Bylo těžké vyrůstat v mladou ženu jen pod otcovým vedením. Theresa dělala, co mohla, jezdila za mnou, kdykoli měla čas, ale doma se necítila dobře. Ona a tatínek si nebyli moc blízcí a vždycky to vypadalo, jak když odpočítává minuty do odchodu. Od té doby mi to však mnohonásobně vynahradila a Jamieho narození bylo balzám, který zahojil mnoho ran.

Přelétla jsem pohledem po regálech s dorty a hledala piškot se správnou konzistencí. Jen jídlo mohlo utišit můj vnitřní hlas, který mě pronásledoval od rána do noci. Teď ještě zesílil; incident s rozstříhanými šaty mě vyděsil. Snažila jsem se rozptýlit myšlenkami na svou rodinu, obchod, dokonce volbu oblečení. Ale teď, když se všechno začalo rozpadat na kusy, byl hlas mého podvědomí tak hlasitý a divoký, až mě napadalo, jestli ho neslyší i ostatní lidé. Theresa trvala na tom, abych odešla z práce dřív a nechala nahlášení toho vandalismu na ni. Věděla jsem však, že policii nezavolá. Myslela si, že jsem to udělala já. Poznala jsem jí to na očích. Naše švadlena slíbila, že se jí rozstříhanou látku podaří nahradit a šaty zachránit. Ale vztahy s mými milovanými se tak snadno opravit nedaly. Nakopala bych se za to, že jsem Alexe a Theresu toho rána špehovala, zvlášť poté, co mi pověděla, že se jejich schůzka zrodila z obav. Ale hrozby, které mě obklopovaly, se odstranit nepodařilo. Jak jsem se snažila, aby uvěřil, sílil ve mně chladný pocit déjà vu. Moji nejbližší přece museli vědět, že mluvím pravdu! Jenže se zdálo, že Alex se víc zajímá o to, jestli jím nebo ne, žádal mě, abych ho u stolu napodobovala, a dávala tak dobrý příklad našemu synovi, jenže mě nemohl hlídat pořád.

Když jsem byla mladá, byl jídelní stůl bojištěm a moje zlozvyky malým aktem vzdoru. A teď jsem se bouřila znovu, jenže jsem ubližovala jen sama sobě. Hodila jsem do vozíku tři vaničky zmrzliny a namlouvala si, že je pro Jamieho. Měla jsem ráda různé textury a míchání sladkého a kyselého, tak jsem přidala dvanáct balíčků chipsů se solí a octem. Když jsem je polykala, bylo to někdy jako polykat střepy, protože jsem je skoro nekousala a vybírala pohledem na stole další sousta. Jediné, v čem jsem se dokázala ovládat, byla konzumace alkoholu. V dětství jsem často byla svědkem matčiných alkoholových excesů, když byl tatínek pryč. Nic takového bych nedopustila. Ne když jsem se starala o Jamieho.

Vinit ze všeho matku bylo snazší než přijmout vlastní odpovědnost. Zachovala jsem si útržky vzpomínek na její hezké šály a dlouhé šaty, které krásně splývaly po její štíhlé postavě. Když jsem myslela na své dětství, všude byly roztroušené vzpomínky na ni. Dalo mi však hodně práce prokopat se k těm dobrým, jež byly hluboko pohřbené: na to, jak matka navštěvovala školní představení a přemlouvala učitele, aby mi dávali hlavní role, na její oči lesknoucí se slzami, když seděla vedle tatínka a dívala se, jak zpívám na jevišti. To se přece stalo, ne? Nemohla jsem si to vymyslet.

U samoobslužné pokladny jsem přejela pohledem svůj nákup a zapřisáhla se, že tenhle relaps bude pomíjivý. Jen krátká epizoda, která mi pomůže zbavit se stresu, zatímco postavím svůj život zpátky na nohy. Broukala jsem si, když jsem skenovala zboží, udělala bych cokoli, abych přehlušila hlas, který se nutně musel znovu ozvat.

Puberta postihla mé tělo dřív, než stačila dospět moje mysl. Ráda jsem listovala matčinými časopisy. Zírala jsem na fotografii vychrtlých modelek a hubených popových hvězd uctívaných mými vrstevníky. Každá stránka, každý snímek posiloval odpověď, která mi už dlouho hleděla do tváře. Nebyla jsem oblíbená, protože jsem nevypadala jako ty ženy z časopisů.

Diety byly marné, zůstal mi po nich jen sílící pocit selhání, kvůli němuž jsem se nenáviděla čím dál víc. Prostě jsem je nedokázala dodržovat, dávala jsem přednost škrobovitým potravinám, brambůrkům plným kalorií a čokoládě před čerstvým ovocem a zeleninou. Tehdy jsem si přečetla článek o celebritě, která se doznala k bulimii. Stálo tam, že si udržovala vyzáblou postavu tím, že každé jídlo vyzvracela. V úžasu jsem na ten článek zírala a na rtech se mi objevil úsměv. Mohla bych sníst všechno, co bych chtěla, a nepřibrat ani libru. Při pohledu zpět vidím, jak jsem byla naivní.

Strkat si prsty do krku mi zpočátku moc nešlo, ale pak jsem zavřela oči a představila jsem si svoje oblíbené celebrity, jak dělají totéž. I pro ně to nejdřív muselo být obtížné, přesvědčovala jsem sama sebe, když jsem se vyprazdňovala. Naučila jsem se zamaskovat ten pach a poté, co jsem se pustila porcelánové mísy, jsem po sobě vždy nechala koupelnu dokonale čistou. Měla jsem ráda ten pocit prázdnoty a brzo se z toho stala posedlost. Odměnou mi byl pohled do zrcadla na hubnoucí obličej a matčiny pochvalné poznámky.

Na začátku jsem byla v euforii, sledovala, jak se moje tělo mění. Poprvé v životě jsem měla ostře řezané lícní kosti, ploché břicho a cítila se svobodná. Ale moje vlasy ztratily lesk a klouby prstů pravé ruky jsem měla odřené od toho, jak jsem je strkala do krku. Menstruovala jsem nepravidelně. Byla jsem neustále prochladlá a unavená a nedokázala jsem držet krok s požadavky, které na mě byly kladené. Opět mě pronásledoval jeden neúspěch za druhým a útěchu jsem hledala v jídle. Začala jsem pociťovat bažení, namlouvala si, že si jídlo zasloužím, že se těch kalorií později zbavím a spláchnu je. Kdyby tak bylo stejně snadné spláchnout i emoční zmatek, který s tím šel ruku v ruce.

Když jsem se začala cpát zakázaným jídlem, vina byla brzy zapomenuta. Vytahovala jsem svoje tajné zásoby jako zvíře chystající se na hibernaci. Po počáteční euforii mi však zbyl jen odpor a nenávist k sobě samé. Ten cyklus začínal znovu a znovu. Byla to duševní bitva, kterou jsem nemohla vyhrát.

S nákupní taškou na každé paži jsem odešla ze supermarketu, hlavu plnou myšlenek na manžela. Jeho laskavou tvář, milý úsměv. Rozhovory s Alexem hodně napomohly mému uzdravení. Když jsme se seznámili, neuplynul ani den, aby mi neřekl, jak skvělý jsem člověk. Přiměl mě k návštěvě psychologa, vozil mě na sezení a vyzvedával mě. Pomalu jsem se začínala zotavovat a síla mého sebedestruktivního hlasu slábla. Ale teď se vrátil spolu s mužem odhodlaným k pomstě. Něco mi říkalo, že mě čeká největší bitva mého života.

KAPITOLA PADESÁT TŘI

ALEX

2017

Z mé kanceláře v Colchester High Street do Emmina obchodu na kraji města to bylo dvacet minut chůze. Celou dobu jsem se po ní rozhlížel, přestože mi poslala textovku, že zajde něco nakoupit a pak pojede domů autobusem. Rychle jsem odpověděl, že cestou domů vyzvednu Jamieho. Nechal jsem si pro sebe, že jsem skončil dřív, ve strachu, že by mě mohla požádat o svezení. Věděl jsem, že bych jí nedokázal pohlédnout do tváře. Ještě ne. Když mi nad hlavou zacinkal zvonek, přišla mi Theresa naproti ke dveřím a obrátila ceduli na ZAVŘENO.

„Dostala jsem tvoji textovku. Omlouvám se za tu krátkou odpověď. Měla jsem moc práce.“

„Emma se zmínila, že jste měly problém.“ Všiml jsem si jejího ustaraného výrazu. „Je všechno v pohodě?“

„Mohla bych se tě zeptat na totéž,“ řekla a skopla lodičky na podpatku.

„U mě to má do pohody hodně daleko,“ odpověděl jsem vážně, když jsem ji následoval do místnosti pro personál. Ztěžka jsem si povzdechl.

„Nevím, kde začít.“ Obálka s testem otcovství mi propalovala díru do kapsy. Věděl jsem, že bych měl mluvit s Emmou, ale bál jsem se, co by mohla říct. Můj smutek se změnil ve vztek – a právě teď jsem měl pocit, že by naše konfrontace mohla skončit tím, že bych se sbalil a vzal

Jamieho s sebou. Posadil jsem se ke stolu v kuchyňce. „Promiň, že tě s tím obtěžuju znova a tak brzo. Nevěděl jsem, za kým jiným jít.“

Theresa se postavila na špičky a natáhla se pro dvě sklenice v kuchyňské lince nade mnou. Sladká letní vůně jejího parfému políbila mé smysly. Uvolnil jsem si kravatu a rozepnul horní knoflíček košile. V místnosti bylo na padnutí, mnohem tepleji než v našem promrzlém bungalovu.

„Jsi vždycky vítán,“ řekla Theresa a vzala z police lahev whisky. Mávnutím ruky umlčela moje protesty. „Vím, že řídíš, ale jedna ti neuškodí.“ Dolila mi whisky vodou a podala mi sklenici.

„Nemůžu,“ řekl jsem unaveně. „Ale ty si dej.“

Ignorovala moje protesty, strčila mi sklenku do ruky a posadila se vedle mě. „Jenom jednu, vypadá to, že ji potřebuješ. Asi bude nejlepší, když se moc nezdržíme, co? Emma není dneska sama sebou. Měly jsme nehodu se šaty a přistihla jsem ji, jak mluví sama se sebou schoulená na podlaze.“

Pozvedl jsem obočí a snažil se v sobě najít trochu soucitu, zatímco Theresa vyprávěla, co se toho dne přihodilo. Nic už mě nemohlo překvapit. „Kdo myslíš, že je rozstříhal?“ zeptal jsem se.

Theresa si povzdechla a vyhledala útěchu ve sklenici. Bydlela v bytě nad obchodem, takže si nemusela dělat starosti s řízením domů. „Jde o to,“ řekla a rty se jí zúžily, „že tady ráno nebyl nikdo jiný než Emma. Josh dneska nepracoval. A ty nůžky se ztratily dnes ráno.“ Ukázala palcem na zásuvku za sebou. „Ukládáme je tamhle. Poté co Emma odešla, jsem rychle prohledala obchod a našla je v zásuvce jejího stolu v hlavní místnosti.“ Rozhostilo se ticho, jak jsem ta slova vstřebával.

„Myslíš, že ten, kdo ty šaty rozstříhal, na to použil vaše nůžky?“

Theresa přikývla. „Látka je rozervaná náhodně, jako by spěchal. Mezi čepelemi nůžek jsem našla pár saténových vláken. Používaly jsme je jenom na odstřihávání visaček. A co dělaly v jejím stole?“

„Na to se budeš muset zeptat jí, ne mě,“ zavrčel jsem a hodil do sebe lok whisky. Byl jsem stále otupělý po přečtení výsledku testu otcovství; rozstříhané svatební šaty byly moje nejmenší starost.

„Ale já pořád něco melu a ty jsi říkal, že si potřebuješ promluvit.

Co se stalo?“

Roztřásla se mi brada, jak jsem se snažil promluvit, a vyděsilo mě, když jsem pod víčky ucítil slzy. Chtěl jsem si hrát na drsňáka, ale vědomí, že můj syn není můj, mi způsobovalo bolest, jakou jsem nikdy nezažil. Brzy jsem ho měl vyzvednout a postavit se pravdě tváří v tvář. Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl obálku.

Ucítil jsem teplou, uklidňující ruku, jak mě Theresa pohladila po zádech. „No tak, co se stalo?“

„Přečti si to sama,“ řekl jsem s úlevou, že se o své břemeno mám s kým podělit. Mnul jsem si oči, dokud jsem si nebyl jistý, že jsou suché.

„Bože, neuvědomil jsem si, jak je stresující držet tohle všechno v sobě.“

Theresa přebíhala pohledem zleva doprava a její rty se při čtení mlčky pohybovaly.

„Proboha!“ zamumlala. „Ty sis nechal udělat test otcovství? Předpokládám, že o tom Emma neví.“

Zavrtěl jsem hlavou. „A tak to taky zůstane, aspoň dokud nevymyslím, co dál. Otcem je Luke. Musí být.“

„Víš to jistě? Pamatuji si, že se v té době zajímala o dárcovství spermatu. Jak víš, že to není někdo jiný?“

„Je toho mnohem víc.“ Napřímil jsem se na židli a snažil se uklidnit.

„Ale musíš mi slíbit, že se nic z toho nedostane dál.“

Položila dlaň na moji ruku a stiskla ji. „Slibuju. Jsem tady pro vás oba a mluvíme tady o mé sestře. Chci pro ni jen to nejlepší.“

Vytáhl jsem z kapsy elektronickou cigaretu a začal sát z jejího plastového náustku. Emma nesnášela, když jsem ji používal v obchodě, ale zoufale jsem toužil po cigaretě. Theresa vstala od stolu a došla k termostatu na zdi. Věděl jsem, že zakrývá šok, snaží se kvůli mně zůstat silná. Byl jsem vděčný, když jsem uslyšel tiché cvaknutí, jak ztlumila topení. Vrátila se a přinesla s sebou balíček cigaret.

„Na,“ řekla a hodila mi zapalovač. „Jenom mě nepráskni.“

„Ale co šaty?“ řekl jsem, ale i přesto jsem si vzal z balíčku cigaretu.

„Kašli na to, to není nic, co by nezakryla troška osvěžovače vzduchu.“

Zavřel jsem oči, potáhl a ucítil požitek, jaký může poskytnout jenom skutečná cigareta. Kdyby nás tak Emma teď viděla, jak oklepáváme cigarety na talířek na stole. Byla by zděšená. Podíval jsem se na hodinky, abych neztratil přehled o času, sebral se a vysvětlil, jak se Emma pokusila poslat Luka předčasně do hrobu.

„Tomu nevěřím!“ vyhrkla Theresa zděšeně. „Něco by mi řekla. Pověděla by mi o tom.“

„Celý ten incident vytěsnila. Hodila ho za hlavu.“ Vydechl jsem a připadal si prázdný, jako by ve mně nezbyla ani molekula vzduchu. „Zjistil jsem to jen proto, že jsem trval na prodeji domu. Byla přesvědčená, že je mrtvý, když se tam však vrátila, aby tělo vykopala, nenašla ho.“ Promnul jsem si bradu. „Nemohl se prostě jen tak vypařit. Pokud…“

„Pokud se to nikdy nestalo,“ řekla Theresa s vážnou tváří. „Možná si to vymyslela, aby na sebe mohla vzít vinu za všechno, co se děje.“

„Zapomínáš ale,“ řekl jsem a znovu potáhl z cigarety, „že Jamieho počala s jiným mužem.“ Těžko jsem hledal slova. „Tohle bude znít šíleně,“ pokračoval jsem. „Ale setkal jsem se v Leedsu s Lukem. Nějak mě vystopoval a požádal mě o schůzku. Teď tam žije a chtěl, abych řekl Emmě, ať se od něho drží dál.“

„Cože?“ vyhrkla, vyprázdnila sklenici a bouchla s ní o stůl. Odšroubovala uzávěr lahve a znovu si nalila. „Jak je to možné?“

Pokrčil jsem rameny. „Nic už mi nedává smysl. Emmě jsem to ještě nepověděl. Potřebuju vědět, s čím mám co do činění. Poslední, co chci, je, aby utrpěla úplný relaps.“ Sepjal jsem a rozepjal ruce. Nebylo před tím úniku. Navzdory všemu, co udělala, jsem svoji ženu stále miloval. Já hlupák.

Popsal jsem svoje setkání s Lukem a náš rozhovor v baru. Zmatený výraz v Theresině tváři by byl komický, kdyby téma nebylo tak vážné.

„Musíme zjistit, jestli ten muž, se kterým jsi mluvil, byl opravdu Luke Priestwood,“ řekla Theresa a típla cigaretu. „Má staršího bratra, pamatuju si ho ze školy. A myslím, že má i sestru.“ Spojila ruce a zamračila se. „Když se děly všechny ty věci, myslela jsem si, že je má na svědomí Emma, ale možná to nastražili, aby to tak vypadalo.“

„Ale proč teď?“ zeptal jsem se.

„Proč ne? Zamysli se nad tím. Třeba Emma mluvila pravdu a skutečně Luka zabila. Co když našli jeho tělo nebo se ji snaží přinutit, aby se to prozradilo, protože je stále nezvěstný, a oni se bojí, že je zodpovědná za jeho smrt?“

„To je asi možné. Lukův bratr se za něho mohl vydávat, použít jeho identitu. Měl vzadu na hlavě jizvu, prý od toho, jak ho Emma praštila lopatou.“ Ucítil jsem bodnutí viny. Ukvapil jsem se, když jsem ukázal prstem na Emmu. Ještě že se Theresa snažila svoji sestru hájit. Podruhé jsem se podíval na hodinky. „Omlouvám se, že tě tady nechám s tímhle břemenem, ale musím vyzvednout Jamieho ze školky.“

„Je moje sestra. Víc by mi vadilo, kdybys mi to nepověděl,“ řekla Theresa. „Nech to na mně. Pokusím se zjistit o Lukovi, co se dá. Ale je tu něco, co musíme udělat nejdřív ze všeho.“

„A co?“ otázal jsem se, vstal od stolu a vysypal cigaretové nedopalky do koše. Postavil jsem se ke dřezu a umyl talířek. Theresa uklidí zbytek, aby nebylo poznat, že jsme se setkali.

„Musíme překopat váš pozemek.“ Přikývla, jako by souhlasila sama se sebou, ve tváři odhodlaný výraz. „Ano, přesně to uděláme. Pronajmeme si malý bagr a půjdeme do hloubky. Protože jestli je tam pohřbené tělo a vy prodáte dům, půjde moje sestra do vězení.“

KAPITOLA PADESÁT ČTYŘI

ALEX

2017

Jel jsem přes Strood domů a moje myšlenky spolu navzájem bojovaly, jak jsem se snažil přijít na to, na čí stranu bych se měl přiklonit. Podíval jsem se do zpětného zrcátka. Na tu otázku byla jen jedna odpověď a ta ležela na zadním sedadle. Jamie svíral svého méďu a byl oblečený jako medvídek Paddington v modrých kalhotách s laclem a červených holínkách. Chyběla mu jenom hnědá jmenovka na zavazadla. Prosím, postarejte se o tohoto chlapce. Děkuji. Srdce mi zjihlo při pohledu do jeho andělské tvářičky. Byl to skutečně vzácný uzlík, dar od boha. Dospěl jsem k rozhodnutí. Nic z toho nebyla jeho vina. Bez ohledu na výsledek testu DNA byl moje dítě a mohl se na mě spolehnout. Nikdy bych ho nemohl zklamat.

Obrátil jsem pozornost zpátky k cestě, která byla stále mokrá po odpoledním přílivu. Vedle silnice poletovalo hejno racků, kterým na záda dopadalo sluneční světlo. Jak jsem se blížil k domovu, sílil ve mně pocit bezčasí. Čekal jsem snad, že všechno bude vypadat jinak jen proto, že se můj svět rozpadl na kusy? Projížděl jsem kolem dlouhých zelených živých plotů, traktorů a cyklistů, lidí, kteří zůstali stejní. Můj vnitřní svět se zhroutil, ale život šel dál jako obvykle. Napadlo mě, co vedlo Emmina otce, aby se usadil na východním konci ostrova Mersea, když západní konec překypoval komunitním životem.

Zdržel jsem se, když jsem vyzvedával Jamieho, protože se se mnou zaměstnanec školky zapovídal, když mu sbíral věci. Znamenalo to, že nepřijedu domů dřív, abych Emmu zkontroloval, jak jsem zamýšlel. Věděl jsem, proč trvala na tom, že půjde nakupovat sama. Potřebovala čas na ukrytí jídla, aby se mohla nacpat, až budu spát. Podporoval jsem ji, když chodila k psychologovi, a oslavoval dobu, kdy byla v pořádku. Ale stres patří k životu a relaps vždycky číhal za rohem. Mnohokrát jsem hledal pomoc a informace na internetu, ale administrátoři podpůrných skupin byli velice ostražití a komunikovali jen s trpícími. Kam jsem se měl obrátit pro podporu? Chtěl jsem to jenom pochopit. Lidé se soustředili na oběti, ale co jejich blízcí? Nebyl jsem netečný k její bolesti. Naučil jsem se přehlížet balíčky s jídlem schované vzadu v prádelníku, stopy, které upozorňovaly na relaps. Věděl jsem, že když po jídle zmizela v koupelně, tak ne proto, aby se osprchovala. Věděl jsem, že trpí, když ho má v sobě. Theresa mi pomohla to celé pochopit, vysvětlila mi ty pokřivené argumenty, které Emmu přivedly do jejího soukromého pekla. Žaludek se mi bolestivě stáhl, když jsem parkoval auto na naší příjezdové cestě. Co bych dal za to, kdybych mohl mávnout kouzelnou hůlkou a vyřešit všechny naše problémy. Věděl jsem, že milujeme jeden druhého. Ale bude stačit přestěhovat se do Leedsu, abychom unikli našim démonům?

Když jsem vstoupil do domu se svým drahocenným uzlíkem v náručí, přivítal mě pach čisticího prostředku. Jemně jsem položil Jamieho na pohovku, zul mu holínky a překryl ho vlněným přehozem. Emmu jsem našel u kuchyňského stolu. Odstraňovala všechny důkazy svého záchvatu přejídání a sotva se mi dokázala podívat do očí. Vlasy se jí uvolnily ze spony a na obličeji měla rozmazanou řasenku. Vypadala vyhuble a neupraveně, měla daleko k dokonalému zevnějšku, který ukazovala světu. Zamračil jsem se. Dala do pořádku kuchyň, ale zapomněla na sebe. Můj pohled zalétl ke sporáku, abych zjistil, že neuvařila nic k večeři. Ne že by mi to vadilo, ale každá odchylka od její rutiny vzbuzovala nové obavy. Zhoršovala se. Musel jsem s tím rychle něco udělat.

„Jamie spí v obývacím pokoji.“ Stále jsem byl zdrcený testem otcovství a mluvil jsem úsečně.

„To už je tolik hodin?“ podivila se, když pohlédla na nástěnné hodiny, a já si uvědomil, jak dlouho už tam sedí.

„Ty se postarej o Jamieho a já udělám boloňské špagety. Už jsi jedla?“ řekl jsem a pohlédl jejím směrem.

„Dala jsem si něco ve městě,“ odpověděla.

Pokrčil jsem rameny. „Fajn, jak si přeješ.“ Věděl jsem, že bych ji měl utěšit, promluvit si s ní o jejím dni. Ale nohy jsem měl jako přilepené k podlaze a část mého já naslouchala mužské pýše, která mi radila, abych se sebral a odešel. V mobilu mi cinkla textovka a já ho vytáhl z kapsy. Byla to Theresa.

Půjčila jsem minibagr. Dovezou mi ho dneska večer. Drž Emmu dál od pastvin, dokud to nevyřešíme. X T.

Zíral jsem na telefon s pocitem úlevy, že se velení ujala žena, které jsem důvěřoval. Nechápal jsem, jak by mohla být na našem pozemku mrtvola, ale aspoň jsem věděl, že v tom nejsem sám.

KAPITOLA PADESÁT PĚT

EMMA

2017

Sedla jsem si na sklopené záchodové prkénko a vstřebávala šťastné zvuky naplňující naši rodinnou koupelnu. Přesvědčila jsem Jamieho ke každovečerní koupeli tím, že jsem mu dovolila použít barvy měnící pěnu do koupele, kterou mu před týdnem koupila Theresa. Tleskal ručičkama a pištěl radostí, když mu mezi prsty praskaly oranžové a růžové bubliny. „Podívej, mami,“ řekl, nabral jich plnou hrst a foukl je mým směrem.

„Ty jeden zlobivý kluku,“ poškádlila jsem ho a přeháněla své pohyby, když jsem předstírala, že se kryju před invazí bublin. Vzala jsem pěnu z vany, pleskla mu ji na vlasy a pomyslela si, že vypadá jako pankáč s čírem. Moje myšlenky mi však nedaly pokoj a zvedla jsem mobil, abych zkontrolovala zprávy. Pošimralo mě vzrušení, když jsem zjistila, že mi přišla odpověď. Tak brzy jsem ji nečekala. Theresa byla posedlá sociálními sítěmi, zatímco já se v poslední době sotva podívala na svůj facebookový účet. Na mé profilové fotografii byl západ slunce a místo prvního jména jsem tam měla uvedené prostřední. V situacích jako tahle jsem byla za tu anonymitu vděčná, vzhledem k tomu, s kým jsem navázala kontakt. Strčila jsem mobil do kapsy a popadla ručník, který se ohříval na radiátoru. „Tak, mladíku, je čas hupnout do dupaček. Tatínek dneska vaří tvoje oblíbené boloňské špagety.“

Zvedla jsem ho z vany a vybavila si, jak se Alex tvářil, když přišel domů. Byla jsem ztracená v myšlenkách, vyčerpaná námahou. Incident s rozstříhanými šaty mnou otřásl a pochybovačný výraz v Theresině obličeji byl odrazem Alexova, když stál ve dveřích do kuchyně. Minulou noc jsem zaslechla škrábání na okno, ale byla jsem příliš vyděšená a nedokázala jsem vstát a jít se podívat. Nezapomněla jsem na Lukovu hrozbu, že mě zničí. Neměla jsem jen pocit, že se někdo vkradl do mého domu. Zdálo se mi, že se vetřel i do vztahů s mými blízkými.

Přitiskla jsem Jamieho k sobě, když jsem mu zapínala dupačky s X-Meny, a on vypískl na protest, že ho objímám moc pevně.

„Mami, to bolí,“ řekl a já zamrkala, abych neviděla přes slzy rozmazaně.

„Promiň, štěňátko. Maminka tě má jenom moc ráda, to je všechno.“

„Taky tě mám moc rád, jsi nejlepší maminka na světě!“ Mlaskl mi pusu na tváře, popadl svého méďu a vyběhl do chodby, aby sledoval tatínkovo kulinářské úsilí. Podívala jsem se na hodinky. Bylo už skoro načase, abych vyrazila. To setkání bylo domluvené narychlo, ale teď už jsem nemohla vycouvat. Zkontrolovala jsem v zrcadle svůj obličej, teď už umytý a lehce natřený tónovacím hydratačním krémem. Ráda bych se lépe oblékla, ale nemohla jsem. Už jsem nebyla tím člověkem co dřív. Džíny a silná vlněná mikina musely stačit.

Rychle jsem odpověděla na vzkaz na Facebooku, napsala, že tam budu brzy. Naposledy jsem se podívala do zrcadla, vzala si z věšáku v chodbě prošívanou bundu a strčila hlavu do kuchyně, abych řekla Alexovi, že jdu ven. Zdálo se, že ho můj odchod překvapil, a když se zeptal, kdy se vrátím, pokrčila jsem rameny a řekla, že brzy. Moje výmluva, že mám večerní schůzku s klientkou, vyvolala jisté podezření, a zatímco si mě prohlížel od hlavy k patě, pověděla jsem mu, že si ta nevěsta víc potrpí na neformální oblečení. Pověděla jsem mu, že musím chytit autobus, a rozloučila se s ním i Jamiem, spokojená, že dělám něco, abych se dostala z téhle strašné situace. Po tom, co se stalo na parkovišti, jsem se stále neodhodlala usednout za volant. Věděla jsem, že bych se dnes nedokázala soustředit na cestu.

Nadskakovala jsem na sedadle autobusu jedoucího přes Strood. Soumrak už zbarvil krajinu do odstínů bezbarvé, uniformní šedi. Byl odliv a řada jachet se pohupovala na vlnách, které jim šplíchaly o trupy. Pevně jsem sevřela kabelku a snažila se sebrat odvahu k tomu, co mě čekalo. Tolik let mě děsily myšlenky na Luka, zmínka jeho jména stačila, abych se roztřásla strachy. Ale docházel mi čas. Už nade mnou visela popravčí sekyra. Kdyby mi neublížil Luke, ublížila bych si sama svým sebedestruktivním chováním. Teď víc než kdy dřív jsem potřebovala být statečná.

KAPITOLA PADESÁT ŠEST

EMMA

2017

Přemýšlela jsem, jestli je zločin vydávat se za někoho jiného. Nemohla jsem si dovolit problémy s policií. To, že jsem našla Noelle na internetu, nebylo nic jiného než štěstí. Buďto se nevdala, nebo si nechala své dívčí jméno. Naštěstí v Colchesteru moc Priestwoodů nežilo. Jakmile jsem našla její inzerát, mohla jsem se s ní spojit přes Facebook. Od školy trochu zhubla, ale hned jsem ji poznala. Netušila jsem, jak na mě bude reagovat, v mládí jsme se potkaly jen párkrát. Poté co mě Luke odkopl, jsem se snažila promluvit si s ní ve městě. Obrátila se ke mně zády, křičela, ať ji nechám na pokoji. Doufala jsem, že se při dnešním setkání dočkám příznivější reakce. Všechno, co jsem musela udělat, bylo seznámit se se společným „přítelem“ a napsat, že se zajímám o její marketingové podnikání na internetu.

S napjatými nervy jsem vstoupila do baru a přemýšlela, jestli mě pozná. Hodně jsem se změnila, už jsem nevypadala jako ta dívka, kterou jsem bývala. Seznámení s Alexem obrátilo můj život naruby. Bylo to jako znovuzrození, jít na univerzitu a žít normálním životem. Teprve když jsem začala bydlet s dalšími studenty, jsem si uvědomila, jak daleko mělo moje stresující dospívání k normálu.

Navrhla mi, že se sejdeme v baru Playhouse v Colchesteru. Moje profilová fotografie jí neposkytla žádnou stopu vedoucí k mé identitě, ale já ji poznala hned, jak jsem vstoupila dovnitř. Měla laskavé oči za značkovými brýlemi a viděla jsem v ní něco málo z Luka. Byla hubenější, ale ne tak vysoká jako její bratr a vlasy měla o pár odstínů světlejší: hnědé mírně přecházející do blond. Vějířky vrásek u očí vypovídaly o optimistické povaze. Při pohledu na její černé šaty a červené lodičky jsem si připadala jako hastroš. Podala mi ruku a stiskla pevně mou a potřásla jí. Vzpomněla jsem si na své blízké setkání s rozzuřenou nevěstou a představila jsem si, co by asi Noelle těma rukama dokázala, kdyby si na mě chtěla vybít vztek. Ale přesto jsem k ní pocítila náznak sympatií. Věděla jsem, jaké to je žít bez jednoho člena rodiny, cítit ducha jeho přítomnosti, nebýt schopná posunout se dál. Když jsme se posadily, rozhlédla jsem se zleva doprava, jestli nás někdo nemůže slyšet.

„Vy si mě nepamatujete, že?“ řekla jsem a opětovala její úsměv.

„Musím říct, že je mi váš obličej povědomý, ale jméno k němu nepřiřadím. Jste místní, že?“ řekla Noelle a naklonila hlavu ke straně.

„Z ostrova Mersea,“ upřesnila jsem tiše. „Znala jsem vašeho bratra Luka, ze školy.“ Očekávala jsem výbuch nebo aspoň užaslé zamumlání. Místo toho vytáhla desky a rozložila na stůl mezi námi nějaké letáky.

„Na ostrově Mersea je spousta klientů, kteří mají zájem, měla byste tam mít žně. Spousta lidí by si ráda přivydělala prodejem aloe vera, zvlášť když má tak úžasné účinky.“ Odříkala naučený text a sotva se zarazila, aby se nadechla. Buďto moji poznámku o jejím bratrovi neslyšela, nebo ji schválně přešla. Jako podnikatelka jsem poznala, že jí jde jen o to, aby mě získala do svého marketingového týmu. Na konci prezentace se jí prsty chvěly očekáváním, když mi podávala pero, abych se podepsala.

„Neslyšela jste v poslední době o Lukovi?“ zeptala jsem se s pohledem upřeným na papíry na stole.

„Proč se ptáte?“ opáčila a její úsměv pohasl.

Podívala jsem se na ni a snažila se nedat na sobě znát vinu, kterou jsem cítila. „Ach, jen tak. Slyšela jsem, že někam zmizel, tak mě napadlo, jestli s ním jste v kontaktu.“

Když si prohlížela moji tvář, měla jsem pocit, jako by něco vysálo vzduch z místnosti. Kroutila jsem se v žáru jejího pohledu jako žížala na slunci.

„Luke vás poslal? Protože jestli ano, nechci to vědět.“ Posbírala ze stolu papíry, takže jsem se neměla na co dívat, když jsem se snažila odvrátit zrak. Hruď se jí teď prudce zvedala a klesala jako po dlouhém běhu.

„Jak jsem řekla, jsem jeho stará známá. Proč, máte s tím nějaký problém?“ Napřímila jsem se na židli. Toho dne jsem už jednou napadena byla a nehodlala jsem si na to zvykat.

Ale Noelle neměla v úmyslu mě napadnout. Zastrčila desky do kabelky a zvedla zrak ke mně. „Vy nemáte zájem o tyhle produkty, že ne? Maminka mi radila, abych byla opatrná, když se scházím s lidmi z internetu.“ Potřásla hlavou. „Poslal vás Luke? Došly mu peníze, co? Je to tak?“ Zdálo se však, že jí dělá problém vyjádřit se, jako by nemohla dýchat. Hrabala v kabelce a z obličeje se jí ztrácela barva, zatímco něco hledala. Byla jsem vděčná za ty cenné vteřiny, během nichž jsem mohla vymyslet, co mám říct. Tuhle reakci jsem vůbec neočekávala. Luka jeho rodina podporovala, když proti mně u soudu požadoval soudní zákaz styku ve škole. Noelle byla strachy bílá jako křída. Co se od té doby stalo, že se situace obrátila?

Se zjevnou úlevou vytáhla z kabelky inhalátor na astma. Podobal se těm, které používal můj otec, než mu diagnostikovali rozedmu plic. Unaveně na mě pohlédla, vzala ho do úst a dvakrát krátce stiskla.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Nechtěla jsem plýtvat vaším časem. Luke mě neposlal, ale opravdu potřebuju vědět, kde je. Žije pořád v Colchesteru? Ozval se vám ode dne, kdy zmizel?“ Ta slova se ze mě valila znepokojivým tempem. Napomínala jsem se, abych zpomalila, ale nedokázala jsem se ubránit úzkosti. Žije, nebo ne? Nejraději bych jí zatřásla, aby mi pověděla, co jsem chtěla vědět.

Posbírala si svoje věci a skoro překotila židli, jak pospíchala. Sebrala z podlahy kabelku a vytáhla z kapsy klíčky od auta.

Také jsem vstala, připravená jít za ní ven. Ale Noelle o to nestála. Otočila se na patě ke mně. „Proč mě sledujete? Nevím, kde je, a kdybych to věděla, neřekla bych vám to. Nejlepší, co můžete udělat, je držet se od něho dál.“

Zamířila k východu a já šla za ní, sledovaná bedlivým pohledem barmana. Její podpatky klapaly na chodníku, jak pospíchala ke svému autu. Vzplál ve mně vztek a doběhla jsem ji ve snaze ji zastavit. „Škoda že jste neuvažovala stejně, když si proti mně vyžádal soudní zákaz styku.“

Noelle strnula na místě a vytřeštila oči. „Vy jste…“

„Emma Hetheringtonová. Luke mě učil ve škole.“

„Co si pamatuju, dělal toho s vámi víc, než že vás jen učil,“ poznamenala a obočí se jí spojilo, jak se zamračila.

Zrudla jsem. „No, ano… to je minulost. Teď jsem vdaná a snažím se žít normálně.“

„No tak proč jste mě vyhledala?“ Můj čas vypršel, pokračovala v chůzi k autu.

„Protože mám strach,“ vyhrkla jsem. „Prosím. Potřebuju vaši pomoc.

Luke trhá moji rodinu na kusy a já nevím, co mám dělat.“

Noelle se podruhé zastavila. Opřela se o auto, zalovila rukou v kabelce a znovu vytáhla inhalátor, připravená, kdyby potřebovala další dávku.

„Nasedněte,“ řekla a kývla směrem k sedadlu spolujezdce šedého Fordu Focus.

Nohou jsem odstrčila prázdnou plechovku od coly a nastoupila. Nervy jsem měla napjaté k prasknutí a přemýšlela jsem, jestli nedělám chybu. Co když se Noelle rozjede a odveze mě přímo za Lukem? Mohla bych vlézt do pasti. Zhluboka jsem se nadechla.

„Nechci vám způsobit žádné problémy,“ řekla jsem povzbuzená soucitem v jejích očích. „Ale potřebuju vědět, kde Luke je. Mám strach, že se vrátil.“ Seznámila jsem ji s nedávnými událostmi a vynechala incident před čtyřmi lety.

„Nevím, kde je,“ řekla Noelle, zatímco bubnovala prsty o volant.

„A nechci to vědět. Luke je… no, zlý člověk. Mrzí mě, že jsem vám tehdy nevěřila. Podcenili jsme ho.“

„Kdy jste o něm slyšela naposledy?“ otázala jsem se, pohled upřený na podlahu auta.

Noelle ztěžka vydechla. „Před třemi… čtyřmi lety? Omlouvám se, že jsem na vás křičela, ale vyrazila jste mi dech. Poslední, co potřebuju… poslední, co potřebuje moje rodina, je vidět znovu Luka.“

Prosebně jsem na ni pohlédla, zoufale toužící po sebemenší pomoci.

„Můžete mi povědět, co se stalo? Abych měla představu, co mi hrozí? Luke mi vyprávěl, že měl těžké dětství. Kdybych se o něm dozvěděla víc, třeba bych lépe chápala, proti komu stojím.“

„Pche,“ vyrazila ze sebe Noelle. „Tak těžké dětství? Kdy vám tohle namluvil?“

„Když jsme se seznámili,“ odpověděla jsem. „Povídala jsem si s ním po vyučování.“

„A nesvěřila jste se mu náhodou se svým těžkým dětstvím?“

„To ano,“ připustila jsem. „Ale jak to s tím souvisí?“

Noelle se zvedly koutky v sardonickém úsměvu. „Napodoboval vás.

Luke je velmi schopný manipulátor. To ho dělá tak nebezpečným.“

„Ale proč?“ vyhrkla jsem a rozhodila ruce v gestu vypovídajícím o mém zmatku. „Proč to dělá?“ Okolo nás projel autobus následovaný šňůrou aut. Zdálo se, že Noelle přemýšlí o mé otázce, zvažuje, zda mi může svěřit odpověď. Zachmuřeně na mě pohlédla, než odpověděla, loket na vnitřním rámu okénka, jak se opírala o pravou pěst.

„Je nefalšovaný sociopat. Svět se točí kolem toho, co chce a potřebuje on. My ostatní mu sloužíme jen pro zábavu.“

Zamračila jsem se. „Ale on tvrdil, že byl zneužívaný. To si to celé vymyslel?“

Noelle mi s rozhodným výrazem pohlédla do očí. „Jediné zneužívání, k němuž došlo, bylo to, jak v průběhu let vyždímal moje rodiče do sucha, manipuloval s nimi, aby se rozloučili se svými penězi. Univerzitní vzdělání, nejmodernější technické hračky, zbrusu nové auto.“ Rozhlédla se po svém značně ojetém voze. To prasklé čelní sklo si nejspíš nemohla dovolit nechat vyměnit. V její tváři se však zračily jen obavy, když se zmínila o špatném zdraví své matky. „Jsem si jistá, že maminka onemocněla kvůli všemu tomu stresu. Před pěti lety se rozvedla a bylo to pro ni těžké, zvlášť po finanční stránce. Je prakticky bez peněz. Poslední, co potřebuje, je, aby se Luke objevil u jejích dveří.“

Kousla jsem se do rtu, když mi došlo, co z jejích slov vyplývá. „Lhal mi o všem. Luke říkal, že ho vychovával jen jeden rodič – jako mě.“

„Hrozné zjištění, co? Vždycky ho fascinovaly školačky. Je to všechno tak nespravedlivé.“

„Tak proč jsem si to, co se stalo ve škole, odskákala já?“ řekla jsem. Noelle se pousmála. „Nebyla jste v tom tak nevinně, zlato. Skoro pokaždé když jsem se podívala z okna, jsem dole viděla vaši tvář. Kromě toho, byl to můj bratr. V pravém světle se předvedl, až když ho vykopli ze školy.“

„Za to, co se stalo Sophii?“ zeptala jsem se. Sophie Smithová byla dívka z ročníku pode mnou, kterou si Luke vybral jako nový terč své pozornosti. To proto jsem ho nepřestávala sledovat ještě dlouho poté, co jsem pochopila, že se mnou opravdu skoncoval. Byl to také důvod, proč jsem napsala anonymní dopis, abych upozornila její rodiče, co se děje. Dlouho mi trvalo sebrat sílu, abych se mu postavila, poté co mi vyhrožoval v mém vlastním domově. Ale nemohla jsem nečinně přihlížet, jak ničí další život.

„Maminku to stálo poslední peníze, musela zaplatit jejím rodičům, aby s tím nešli na policii. Vždycky byla na jeho straně, když k ní chodil fňukat, jak mu všichni ubližují a on za nic nemůže. Když peníze došly, vypařil se. Ale nejdřív si to vyřídil se mnou.“

„S vámi?“ podivila jsem se a napadlo mě, jestli jsem se nepřeslechla.

„Co jste udělala?“

„Pokusila jsem se ho zastavit. Pověděla jsem mu, že půjdu na policii. Poškodil brzdy mého auta.“ Vyhrnula rukáv černých šatů. Po vnitřní straně se jí táhla dlouhá bílá jizva. „To je následek té nehody. Mám poškozené nervy. Je to trvalé. Ale není to nic ve srovnání s tím, co se toho dne mohlo stát.“ Naléhavě na mě pohlédla. „Takže vím, o čem mluvím, když říkám, že je nebezpečný. Má s vámi nevyřízené účty. Je to jedno velké sršní hnízdo, do kterého byste neměla šťourat.“

„Na to už je moc pozdě,“ řekla jsem nešťastně a při tom pomyšlení se mi zvedl žaludek. „Myslím, že už je tady. Proto jsem se vás ptala, jestli jste s ním nemluvila, abych aspoň věděla, v jakém je rozpoložení.“ Noelle otočila hlavou zleva doprava, jak se rozhlížela po ulici. „V tom případě vám radím, abyste se od něho držela co nejdál.“ Natáhla se přese mě, zatáhla za páčku dveří a strčila do nich, aby se otevřely. Napřímila se na sedadle, nastartovala motor a počkala, až vystoupím.

„Je mi líto, ale jste v tom sama.“

KAPITOLA PADESÁT SEDM

EMMA

2017

Alex mi přišel otevřít a podíval se mi přes rameno, než mě pustil dál. Od chvíle, kdy jsem se mu svěřila, že jsem pohřbila Luka v mělkém hrobě, jsem u něho byla svědkem celé škály emocí. Dalo se v něm číst jako v otevřené knize. Od šoku přes strach dospěl k odhodlání nás chránit, zatímco se snažil vymyslet, co dělat. Dnes na něm byla vidět zlost.

„Kde jsi byla?“ zeptal se nevrle, když za mnou zavřel dveře. „Protože vím, že jsi neměla schůzku se svojí zákaznicí. Několikrát jsem tam volal. Pak jsem zkusil vytočit Theresu a ta mi řekla, že tam nejsi.“

Pokusila jsem se protáhnout kolem něho, ale popadl mě za předloktí.

„Emmo, slyšela jsi, co jsem říkal?“

Strnula jsem. „A proč bych ti to říkala? Stejně mi neuvěříš ani slovo.“ Zalétla jsem pohledem ke stojacím hodinám tikajícím v chodbě. „Jamie už je v posteli?“ Bylo teprve osm, ale věděla jsem, že se ve školce hodně unavil. Mrzelo mě, že jsem ho nepolíbila na dobrou noc.

„Už spí,“ odpověděl Alex a uvolnil své sevření. Následoval mě do kuchyně, kde ve vzduchu stále visela vůně česneku a rajčat. Všimla jsem si špinavé pánve a neumytých talířů ve dřezu.

Vyhrnula jsem si rukávy mikiny a pustila vodu. Neměli jsme myčku, protože v kuchyni nebylo kam ji zapojit. Navíc mi vždycky připadala zbytečná, když jsme byli doma jenom tři.

„Proboha, nech to nádobí na pokoji a podívej se na mě!“ vykřikl Alex, až jsem nadskočila.

Zavřela jsem kohoutek a pomalu se k němu obrátila. Jedno víčko mi nervózně zacukalo, když jsem pocítila vztek vyzařující z jeho těla.

„Co chceš?“

„Co chci? Děláš si ze mě legraci, co? Jsem k smrti vyděšený. Co kdybys mi řekla, co se děje?“

„Omlouvám se,“ vypravila jsem ze sebe s pocitem, jako bych měsíc nespala. „Jela jsem si promluvit s Lukovou sestrou, abych zjistila, jestli žije, ale ona neví, kde je.“

„Cože?“ Alex zasténal a promnul si rukou čelo.

Zkřížila jsem paže na prsou a opřela se zády o kuchyňskou linku. Trápilo mě vidět ho takhle a už jsem neměla sílu se hádat. „Musela jsem něco udělat,“ řekla jsem. Mluvila jsem pomalu a vážila slova. Bylo to, jako bych toho moc vypila a předstírala, že jsem střízlivá. Nedokázala jsem se Alexovi podívat do očí ze strachu, že bych se mohla hlasitě rozesmát. Bylo to něco, co mě možná později vyděsí, ale teď mi bylo příjemnější se na to všechno podívat s odstupem než čelit tomu, co jsem udělala. „Každopádně jsem se toho od ní moc nedozvěděla. Příliš se ho bojí, než aby se zajímala o to, kde je.“

Alex mi věnoval zamračený pohled svědčící o tom, že jsem ho zcela nepřesvědčila. „Prosím, řekni mi, že jsi neudělala nic, co by jí ublížilo.“

„Jistěže ne,“ řekla jsem. „Za co mě máš?“ Pokusila jsem se uklidnit ho úsměvem, když tu mi došlo, jak ironicky to vyznělo. Rychle jsem sklopila hlavu, když mi došla hloubka jeho zloby. Zuřil a já nemohla říct nic, čím bych ho uklidnila.

„Takže to, co jsi mi řekla o schůzce se zákaznicí, byla lež.“

Mohla jsem se bránit protiútokem, zeptat se ho, jak si užil kávu s Theresou, ale místo toho jsem se obrátila zpátky ke dřezu a ponořila ruce do vody se saponátem. Bubliny mě příjemně šimraly na kůži, když jsem houbičkou přejížděla po talířích. Nechtěla jsem myslet na Luka, na Noelle ani na záchvat přejídání, který jsem si toho dne odbyla. Nebyla jsem si jistá, jestli by to moje mysl zvládla. Jenže Alex stál nade mnou a naplňoval vzduch tlumeným obviňováním. Všechno je moje vina, to já do toho svoji rodinu zatáhla. Nedělala jsem nic jiného, než lhala. Ani na vteřinu jsem se nezajímala o to, co cítí; miluju ho vůbec? Pouštěla jsem jeho slova jedním uchem tam a druhým ven, čekala jsem, až mu dojde pára. Věděla jsem, že tlumí hlas jen proto, že Jamie spí, a napadlo mě, že by pro něho bylo lepší, kdyby to ze sebe mohl vyřvat.

Než jsem umyla a utřela nádobí, jeho výbuch dospěl ke konci. Jednostranná hádka nikdy netrvá dlouho, zvlášť když objekt vaší frustrace nereaguje. Cítila jsem, jak se mlha v mém mozku pomalu rozpouští. Osušila jsem si ruce a posadila se ke kuchyňskému stolu. „Je mi to líto,“ řekla jsem. „Vím, že to se mnou máš v poslední době těžké. Nebudu už jednat za tvými zády.“

Alex se hrbil na židli, vyčerpal všechnu energii. „Když jsi mi nezvedala telefon v obchodě, myslel jsem na nejhorší.“ Zhluboka se nadechl a já si všimla, že mu v obličeji přibylo několik vrásek. „Co se bude dít, až odejdeme do Leedsu? Chci říct, jistě, můžeme se odstěhovat, ale budeme ještě manželé, až tohle všechno skončí?“

Oči se mi zalily slzami, jak se do mého srdce konečně vkradly skutečné emoce. „Prosím, Alexi, tohle neříkej. Napadlo mě, že bych se mohla sejít s Noelle a zeptat se jí, jestli o něm neslyšela. Nepřipadá mi to nerozumné. Přivádí mě k šílenství, když nevím, jestli je mrtvý, nebo živý, jestli je všechno to, co se děje, jeho práce, nebo zda pomalu přicházím o rozum.“ Roztřásla se mi brada a utřela jsem si slzu z koutku oka. „Drtí mě to.“

Alex svěsil hlavu, a když ji zase zvedl, aby mi pohlédl do očí, všechen jeho hněv byl ten tam. „Nemůžeš si dovolit upoutat na sebe pozornost. Nech to na mně. Snažím se nenápadně zjistit, co se dá.“ Mluvil pomalu a zřetelně, jako by se bavil se čtyřletým dítětem.

Přikývla jsem, vděčná, že přebírá velení. V hlavě jsem měla zmatek a měla jsem pocit, že už za sebe nedokážu rozumně rozhodovat. Popadla jsem ho za rukáv košile a nenáviděla se za to, že se tak vnucuji. „Prosím, neopouštěj mě. Nechci na to zůstat sama.“

„Samozřejmě že tě neopustím,“ řekl, předklonil se a položil ruce na moje. „Ale budeš mě muset nechat, abych to vyřešil. Zmínila se jeho sestra, kdy ho viděla naposledy?“

Potřásla jsem hlavou. „Ještě předtím, než jsem… než se stala ta věc na pastvině za domem. Její rodina s ním přerušila všechny styky. Matka je vážně nemocná a zdá se, že si Noelle myslí, že by ji setkání s Lukem zabilo. Řekla, že za ta léta nepřinesl rodině nic než neštěstí.“

„O důvod víc, abys byla opatrná. Nejdřív Jamie a pak tohle… Nesmíš rozvířit vodu.“

Moje situace byla každou minutou zoufalejší. Vstala jsem ze židle.

„Půjdu se podívat na Jamieho,“ řekla jsem s pocitem, že na ramenou nesu celou tíhu světa.

KAPITOLA PADESÁT OSM

EMMA

2003

Pach dezinfekce, který zaútočil na můj nos, mi řekl, že už nejsem doma. Zamrkala jsem a snažila se zaostřit. Hruď se mi svírala a měla jsem pocit, jako by mi někdo do očí a krku nasypal pytel písku. Něčí ruka spočinula na mojí a srdce se mi na okamžik zatetelilo, když mě napadlo, že mě Luke přece jenom přišel zachránit. Poslední, co jsem si pamatovala, bylo, jak mě pár silných rukou vlekl ze zakouřeného domu, a celá jsem se rozplynula blahem, že mu na mně přece jen záleží.

„Hej, slyšíš mě?“ zeptala se Theresa a já si promnula oči, které se mi zalily slzami hned, jak mi došlo, že tam Luke není.

„Pšt, nesnaž se mluvit,“ uklidnila mě a stiskla mi ruku. „Máš štěstí, že žiješ. Příšerně jsi nás vyděsila.“

Vytřeštila jsem oči, když jsem se rozhlédla po nemocničním pokoji. Moji postel zakrýval závěs. Na nočním stolku vedle postele stála váza s karafiáty a košík s hroznovým vínem.

„Tatínek je na mužském oddělení. Vytáhl tě z toho ohně. Jeho plicím to moc neprospělo.“

Zasténala jsem. Jak jsem mohla být tak sobecká? Proč jsem místo té dramatické scény raději nespolykala nějaké prášky? Věděla jsem proč. Myslela jsem si, že mě Luke přijde zachránit, a plameny měly ozářit oblohu jako maják.

„Luke,“ zaskřehotala jsem navzdory slibu, že o nás budu mlčet.

„Ach, zlato,“ řekla Theresa. „Vím o tom. Všichni to vědí. Všechno se to provalilo.“

Olízla jsem si suché popraskané rty a snažila se promluvit, vděčná, že nejvíc ze všeho mě bolí plíce a krk. Mohla jsem skončit nadosmrti zohavená. Jak jsem jen mohla být tak pitomá?

„Pšt, jenom poslouchej,“ řekla Theresa, která vypadala, jako by celou noc nespala. Její obličej byl bez make-upu bledý a vyhublý, nemyté světlé vlasy měla nepořádně stažené do culíku. „Nejsi v žádném maléru, ale policie čeká, až si s tebou bude moct promluvit. Nechci, aby ses vyděsila, až se objeví.“

„Policie?“ zachraptěla jsem a srdce mi probodl strach. Stalo se snad něco Lukovi? Představila jsem si, jak spěchal, aby mě zachránil, a měl možná autonehodu. Zabil se? Našla policie v jeho mobilu moje textovky? Kousla jsem se do rtu a cítila, jak mě zalévá vlna úzkosti.

„Je to v pořádku. Všechno se vysvětlilo. Měla sis promluvit se mnou. Vím, že jsem v poslední době skoro nebyla doma, ale jsem kdykoli na telefonu.“ Podívala se škvírou v závěsu a ztišila hlas. „Musejí ti předat varování před obtěžováním. Luke šel kvůli tomu na policii, když se doslechl, že jsi v nemocnici. Řekl jim, že už ho měsíce pronásleduješ. Mluvila jsem s ním po telefonu. Povídal, že ho mrzí, že to došlo tak daleko, ale prý musel nahlásit policii, aby ti zabránil si dál ubližovat.“

„Ale on…“ S bolestí jsem se nadechla, sotva schopná uvěřit jejím slovům. „Políbil mě…“

Theresa sklopila oči k podlaze. Nevěřila mi. „Vím, že to máš po maminčině odchodu těžké, ale myslela jsem si, že už se cítíš líp. Tatínek se mi zmínil, že se zlepšuješ. Neměla jsem tušení, že se tohle děje.“ Povzdechla si, rychle se podívala na mobil a vrátila ho do kapsy. „Měla jsi štěstí. Ten líh, který jsi použila – tatínek ho koupil od jednoho ze svých hospodských kumpánů, když doma maloval, ale chystal se ho vylít, protože byl zředěný vodou.“

Pokusila jsem se polknout, hrdlo jsem měla sevřené od vdechnutí kouře. O kolik horší to mohlo být, kdyby měl správnou koncentraci?

Ale na druhou stranu, v tom případě bych tady nebyla. V očích mě zaštípaly slzy, jak jsem se snažila pochopit Lukovu zradu. Zavolal na policii až teď, což znamenalo, že si kryl záda; vůbec neměl v úmyslu mě zachránit.

Theresa, která nevěděla, z čeho pramení moje zoufalství, mluvila dál.

„Oheň trochu poškodil dům, ale není to nic, co by se nedalo opravit. Nejlepší, co můžeš udělat, je převzít to varování a slíbit, že už to víckrát neuděláš. Luke řekl, že je ochotný na všechno zapomenout, pokud ho necháš na pokoji. Samozřejmě už nebudeš chodit do jeho třídy.“ Znovu mi stiskla ruku. „Seženeme ti odbornou pomoc. Vím, že máš problémy s jídlem. Ale vyřešíme to. Všechno bude v pořádku.“ Pustila moji ruku a zvedla ze země papírovou dárkovou tašku. „Na, přinesla jsem ti dárek,“ řekla a vybalila z tenkého papíru sběratelského plyšového medvídka od firmy Steiff.

„Díky,“ řekla jsem a pohladila ho po srsti. Medvídky jsem přestala sbírat v jedenácti. S bolestným pocitem osamělosti jsem si uvědomila, že se nemůžu svěřovat sestře o Lukovi, ani kdybych chtěla. Pro Theresu jsem byla cizí člověk. Vůbec mě neznala.

KAPITOLA PADESÁT DEVĚT

ALEX

2017

Když přišla Theresina textovka, zježily se mi chloupky na krku.

Uvidíme se za hodinu.

Odpověděl jsem smajlíkem se zdviženými palci, nenapadlo mě, co odepsat. Byla jedna hodina v noci a já se snažil pochopit, proč se chce Theresa sejít v tuhle hodinu. Poté co jsem jí pověděl o Emmině setkání s Lukovou sestrou, trvala na tom, že přesuneme kopání na dnešní noc. Otřásl jsem se. Z toho místa mi běhal mráz po zádech i ve dne, nedokázal jsem si představit, jaké to bude být tam v noci. Jemně jsem zatřásl Emmě ramenem, nechtěl jsem vyklouznout ven bez jejího vědomí.

„Emmo.“ Sklonil jsem se nad ní a přiblížil rty k jejímu uchu. Poslední, co jsem chtěl, bylo probudit Jamieho. Můj syn a já jsme se navečeřeli jen ve dvou a mě napadlo, jestli to takhle bude vypadat, když se naše manželství rozpadne. Zda si budu brát Jamieho na víkendy, zatímco Emma ho bude mít ve všední dny. Z mého pohledu šlo o narušenou výchovu; zasloužil si něco lepšího.

„Co je?“ zeptala se Emma rozespale.

„Musím jet do práce. Voda vyplavila colchesterskou kancelář a správce nikoho jiného nesehnal.“ Zdálo se mi, že je to stejně dobrá výmluva jako jakákoli jiná, a ona ji bez dalších slov přijala a hned zase usnula.

Zaparkoval jsem tak blízko u starého dubu, jak to jen šlo. Mohl jsem tam dojít pěšky, ale pověděl jsem Emmě, že jedu do práce, takže jsem si musel vzít auto. Když jsem se plahočil po bahnité cestě, byl jsem vděčný za světlo úplňku. Slyšel jsem jen mlaskání svých holínek v bahně a šramocení nočních zvířat vyplašených noční návštěvou. Cítil jsem na sobě jejich oči sledující každý můj pohyb. Pevně jsem svíral baterku a napínal jsem uši, aby mi neunikl žádný zvuk. Měsíc se odrážel od rámu minibagru a dodával kovu modrošedý odstín. Jak jsem se k němu blížil, nemohl jsem uvěřit tomu, co jsem se chystal udělat.

„Baf!“ vykřikla Theresa a vyskočila zpoza stroje. Na sobě měla dlouhý černý kabát a vlněnou čepici a já si jí až do toho okamžiku nevšiml.

Chytil jsem se za srdce, zatímco ona dostala záchvat smíchu. „Mohla jsi mě… mít na svědomí,“ zalapal jsem po dechu a navzdory té absurdní situaci jsem se přistihl, že se také směju. Byl to však černý humor smíšený s náhlým strachem. Několik vteřin trvalo, než jsme sebrali sílu a dokázali se soustředit na svůj úkol.

„Kdyby ses nesmál, musel bys plakat,“ řekla Theresa a podala mi klíčky. „Víš, jak se s tou věcí zachází?“ Dovedla mě ke kabině a ukázala mi ovládací pult. Přecvakla vypínač a na příkop dopadlo světlo reflektoru. Minibagrem nemohlo dlouho trvat dostat se do hloubky.

V dubu nad námi se náhle ozvalo plácání křídel. Přikrčil jsem se, zatímco bílý opeřený tvor nesouhlasně zaskřehotal a odletěl.

„Jenom sova,“ řekla Theresa. „Bože, ty jsi fakt kluk z města, co?“

Pokusil jsem se odbýt to smíchem, ale tentokrát mi nepřešel přes rty. Naskočila mi husí kůže při pomyšlení na možné důsledky našeho jednání. Ano, podle všeho jsem s Lukem mluvil, ale co když přece jen něco objevíme? Mohli bychom odkrýt hrob. Jak bych se cítil, kdybych vykopal mrtvolu muže, kterého Emma zabila? Dokázal bych se na ni dívat stejně jako předtím?

Otočil jsem klíčkem v zapalování. Vrčení motoru mě trochu uklidnilo; přivítal bych cokoli, co by přehlušilo houkání a skřeky temného světa, jenž nás pozoroval.

Podle Theresiných instrukcí jsem zaryl lžíci bagru do hlíny. Dýchal jsem nosem, silně a pravidelně, a v prvních třiceti centimetrech hloubky jsem rýpání často přerušoval a díval se do jámy. Po mrtvole nebylo ani stopy, přesně jak Emma řekla, a mně se s každým rýpnutím o trochu víc ulevilo. Brzy jsme byli metr hluboko, bagrem šlo kopání rychle. Snažil jsem se nepředstavovat si Emmu s lopatou, zvuk kovu zarývajícího se do hlíny. Mohl ji pohánět adrenalin? Jak přesné asi byly její vzpomínky? Při jednom kopnutí se mi páky zatřásly v rukou a stroj zaskřípěl, jak se stočil zleva doprava a vyhodil černou zeminu plnou červů. Ve světle měsíce vypadal okolní svět neskutečně a pracoval jsem bez přemýšlení, dokud na mě Theresa nekřikla, abych přestal. Její výkřik byl hlasitý a pronikavý, snadno slyšitelný přes vrčení bagru. Vypnul jsem motor a cítil, jak mě ruce brní od vibrujících pák. Theresa divoce ukazovala do lžíce obsahující čerstvě vyrýpnutou hlínu. Ve světle měsíce se v ní lesklo něco bílého a já vyskočil ven, abych se podíval zblízka. Nohy se mi třásly, jako by byly z rosolu, když jsme se se zatajeným dechem blížili ke lžíci a svítili si baterkami, abychom lépe viděli.

Když jsem přistoupil ke lžíci bagru, připadal jsem si jako ve scéně z hororu. Nohy a ruce se mi pohybovaly mechanicky, jako by už nepatřily k mému tělu. Nedalo by mi moc práce přesvědčit sama sebe, že se mi to jenom zdá, že se každým okamžikem probudím a zjistím, že nic z toho nebylo skutečné. Té úlevy nám však nebylo dopřáno, když jsme pohlédli do hlíny a strnuli. Theresa se teď nesmála, i když její rty tvořily dokonalé O. Došlo mi, že v tom okamžiku se můj život změnil navždy.

„Nehýbej se,“ řekla Theresa, když jsem se málem svalil do hlíny. Zírali jsme na ten předmět ve světle baterek a čekali jsme, kdo z nás se pohne první. Ani jeden se nechtěl dotknout kosti trčící z hlíny.

„Mohlo by to být nějaké zvíře,“ řekl jsem a uvědomil si, že šeptám, aniž vím proč.

„Podívej,“ řekla Theresa, když namířila baterku na dno jámy, kterou jsme právě vykopali. Ležela tam dlouhá kost končící něčím, co vypadalo jako kosti dlaně s prsty.

Musel jsem sebrat všechny síly, abych neupustil baterku a neutekl.

„Proboha,“ vydechl jsem a žaludek mi vyskočil až do krku. „Bagr mu musel utrhnout hlavu.“ V ústech jsem ucítil žaludeční šťávy s příchutí rajčat. Spolkl jsem je a snažil se udržet obsah žaludku na svém místě.

Z Theresina obličeje se vytratila všechna barva, dokonce i rty jí zbledly šokem. Na okamžik zavřela oči, zhluboka se nadechla, vyhrnula si rukáv a podívala se na hodinky. „Tak jo. Tohle musíme dokončit rukama. Chceš, abych tam dolů skočila já?“

Poslední, co jsem chtěl, bylo nabídnout se dobrovolně, ale Theresa se třásla a já bych se musel stydět, kdybych jen přihlížel. „Udělám to,“ řekl jsem a přinutil nohy, aby mě donesly blíž ke lžíci. „Ale nejdřív se musíme zbavit tohohle.“

Přehraboval jsem hlínu prsty v rukavici a opatrně vytahoval kosti ze lžíce, zatímco Theresa přihlížela. S bušícím srdcem jsem odhrnul vrstvu hlíny a odkryl lidskou lebku. Zíral jsem do jejích prázdných očí. Důlky byly plné hlíny. Na kosti byly stále přilepené chomáče vlasů, které jako by ožily, když se do nich opřel chladný noční vánek.

„Bože,“ vydechl jsem užasle. „Je to on. Je to opravdu on.“ Myšlenky mi proudily žilami jako ledová voda. Otřásl jsem se. Moje žena. Vražedkyně.

„Emma ho musela pohřbít hlouběji, než si myslela,“ poznamenala Theresa.

Přikývl jsem. Emma celou dobu mluvila pravdu. Zabila Luka a teď doháněla sama sebe k šílenství, znovu a znovu se trestala za své zločiny. Uslyšel jsem za sebou šustění, ohlédl se a uviděl, jak Theresa drží v ruce odpadkový pytel. Aspoň že přišla připravená. Já sám nepřemýšlel o tom, co uděláme, když skutečně objevíme mrtvolu nebo její ostatky. Strnul jsem při pomyšlení, že je Jamie doma s Emmou. Nemohl jsem si dovolit marnit čas. Museli jsme to dokončit.

Theresa vytáhla z pytle povlak na polštář a podala mi ho. „Dej ji dovnitř,“ řekla a já si uvědomil, že pláče. „Zaslouží si trochu úcty. Později najdu způsob, jak se jí zbavit.“

Jemně jsem zabalil lebku do látky a vložil ji do pytle. „To po tobě nemůžu chtít,“ řekl jsem. „Stala by ses spoluviníkem vraždy. Mohla bys jít na hodně dlouho do vězení.“

„Jenom když nás dopadnou,“ řekla Theresa. „Tohle je teď naše tajemství. Kromě toho už spoluviníkem jsem. To já vypůjčila ten bagr, na to nezapomínej. Z tohohle se už nevykroutíme.“

Náhle mě něco napadlo. „Jestli je tohle Luke… tak s kým jsem to mluvil v Leedsu?“

„To nevím.“ Theresa byla v obličeji popelavá. Utřela si slzy hřbetem ruky a zamazala si obličej bahnem. „Teď o tom nedokážu přemýšlet. Prosím, pospěšme si, ať odsud můžeme vypadnout.“

Váhavě jsem seskočil do jámy a snažil se potlačit pocit, že lezu do svého vlastního hrobu. Nade mnou se tyčil bagr a já napůl očekával, že uslyším kvílení policejních sirén. Nebylo však slyšet nic než tichý šramot větví dubu nad mou hlavou a Theresino popotahování. Hrabal jsem v zemi, dokud jsem neodkryl zbytek kostry. Pracoval jsem automaticky, v duchu jsem se distancoval od úkolu, který jsem měl provést. Přihodilo se toho tolik, že to můj mozek nebyl schopný všechno vstřebat. Ve světle baterky jsem hledal části oblečení, jakoukoli stopu, která by mi prozradila totožnost kostry u mých nohou. Nebylo tam však nic než kosti a útržky bílé látky. Vyměnili jsme si s Theresou pohledy, když jsem jí podal zbytky ostatků. S dechem ztěžklým úsilím mi podala dolů ruku, aby mi pomohla z díry.

Do obličeje mi začaly padat kapky deště. Čas běžel. „Co nejrychleji to zaházej a pak na to nataháme nějaké větve.“ Obdivoval jsem sílu, s níž se ujala velení a říkala mi, co mám dělat.

„Nemůžu uvěřit, že tohle je všechno, co z něho zbylo,“ řekl jsem, když jsem se díval, jak Theresa pečlivě balí náš nález. „Žádné boty, žádné osobní předměty. Myslel bych si, že tam toho bude víc.“

„Ležel tam několik let. Mohlo se to rozpadnout, nebo se toho Emma zbavila někde jinde, aby mrtvého nikdo nepoznal.“ Ohlédla se na mě přes rameno. „No tak, musíš sebou hodit. Promluvíme si o tom později.“

„Ale kam ho dáme?“

Theresa mi věnovala významný pohled. „To nech na mně. Čím míň o tom budeš vědět, tím líp.“ Zavázala pytel a uhnula mi z cesty.

„Emma je moje sestra; tohle je i můj problém. Měla jsem jí tehdy být nablízku a pomoct jí.“ Podívala se na mě, jako by se ptala, proč tam pořád stojím. „Rychle. Nemáme moc času.“

Setřel jsem si pot z čela, svlékl si kabát a přehodil ho přes plot. Vítr mi ochladil obličej a uvítal jsem jemné mrholení, které přinášel. Byl jsem rozpálený námahou a mozek mi pracoval na plné obrátky, když jsem lezl do bagru. Lžíce se zhoupla, když mi prsty kluzké od deště a bahna sklouzly z páky.

„Opatrně!“ křikla Theresa a uskočila z cesty.

„Promiň!“ řekl jsem, zhluboka se nadechl a otřel si ruce o kalhoty. Pustil jsem se do práce, nabíral hlínu a zaplňoval prázdný hrob. Snažil jsem se nemyslet na to, jak se asi Emma cítila, když házela lopatou hlínu na Lukovo tělo. Byl jsem čím dál zhnusenější. Nejraději bych si sbalil věci, odvezl své dítě z tohohle hrozného místa a začal znovu. Zbývalo však tolik nezodpovězených otázek. Kdo byl ten muž, s nímž jsem se setkal v Leedsu? Znamenalo to, že to tajemství znal ještě někdo jiný? Mohl nás teď sledovat, čekat, až ho Emma dovede k Lukovi. Otřásl jsem se, vděčný, že Theresa zařídila kopání na noc. Byla spolehlivá, mohl jsem jí věřit. Na rozdíl od své ženy. V mlze odporu se v mé mysli jasně rýsovala jedna otázka. Ano, chtěl jsem odejít, ale přál jsem si, aby šla Emma se mnou? A mohl jsem jí svěřit svého syna?

KAPITOLA ŠEDESÁT

ALEX

2017

Oblohu rozjasnil rozbřesk, jak se na obzoru objevil krvácející sluneční kotouč signalizující začátek nového dne. S těžkým srdcem jsem sestoupil z bagru a obával jsem se plahočení bahnem zpátky k autu. S nohama jako z olova jsem došel k Therese, která klečela na jednom koleni nad zabalenými ostatky. Přemožený pocitem viny jsem jí položil ruku na rameno a stiskl. „Omlouvám se,“ řekl jsem. „Neměl jsem tě do toho zatahovat. Upřímně řečeno jsem nečekal, že něco najdeme.“ Když vstala, všiml jsem si čerstvých slz na jejích tvářích. Sklonila hlavu a otřela si je. To byla celá ona, za všech okolností chtěla působit dojmem, že je silná a má všechno pod kontrolou. „Je to tak smutné,“ řekla. „Skončit takhle, jako pouhá hromada kostí v neoznačeném hrobě.“

Povzdechl jsem si, už jsem si svůj názor nemohl nechat pro sebe ani vteřinu. „Vím, že je Emma moje žena, a miluju ji, ale jak mohla?“ Pohlédl jsem dolů na ostatky. „Tohle byl skutečný člověk, lidský život.“ Ani Theresa však neznala odpověď. Ramena se jí třásla, jak vzlykala, a já ji objal. „No tak, to bude v pořádku. Vyřešíme to, slibuju.“

Sevřela mě v náručí, teplo jejího těla bylo uklidňující. Zavřel jsem oči a vdechoval vůni jejích vlasů. Rozhostilo se ticho a my se od sebe odtáhli. Odkašlal jsem si.

Theresa vycítila mé váhání, ustoupila a do tváří jí stoupl ruměnec.

„Promiň,“ řekla a utřela si poslední slzy. „To mi není podobné, takhle se sesypat. Běž domů za Emmou. Brzo bude ráno. Dělala by si starosti, kde jsi.“

„Nevím, jestli to dokážu,“ přiznal jsem. „Chovat se, jako by se nic nestalo.“

„Musíš. Máme snad na vybranou? Aspoň teď můžete prodat dům bez obav, že ho někdo najde.“

Nebylo to však tak snadné a oba jsme to věděli. Mnohokrát jsem se modlil, aby se ukázalo, že se Emma zmýlila a celé to byla chyba. Ale teď, když jsme měli jako důkaz tělo, už nebylo možné zpochybnit fakt, že jsem žil se stalkerkou, která zabila svou oběť. S jejím duševním zdravím to šlo z kopce. Co kdybych řekl něco špatného, pohrozil jí, že s Jamiem odejdu? Potkal by mě stejný osud?

Když jsem jel k domovu, nedokázal jsem si představit, čím prochází Theresa s těmi kosterními ostatky v kufru auta. Co měla v plánu? Co by řekla, kdyby ji zastavila policie? Nedokázal jsem na to ani pomyslet. Ale teď se mé obavy týkaly spíš domova. Pohled na světlo v okně naší ložnice mě přiměl sevřít volant pevněji. Jak to, že je Emma vzhůru v tuhle časnou hodinu? Je Jamie v pořádku?

Rychle jsem si zul holínky a stáhl ochranné kalhoty, než jsem se přezul do polobotek. S bahnem na bocích auta jsem nemohl udělat nic, ale aspoň že já jsem vypadal celkem čistě. Otevřel jsem domovní dveře a za nimi stála Emma s vytřeštěnýma očima a Jamiem po svém boku.

„Tati!“ vykřikl, doběhl ke mně a já ho rychle prohlédl, než jsem ho vzal do náručí. Pevně se mě chytil a přitiskl mi obličej na rameno. „No tak, to je v pořádku,“ snažil jsem se ho uklidnit. „Všechno bude dobré.“

„Ma… maminka říkala, že je venku zlej pán,“ vykoktal a každé slovo se mi zabodlo do srdce.

Zamračil jsem se na Emmu a snažil se mluvit tiše. „Co se sakra stalo?“ zeptal jsem se, zatímco jsem hladil Jamieho po zádech a uklidňoval ho. Ale Emma na mě jen nepřítomně zírala a z očí jí tekly slzy.

„Emmo!“ řekl jsem ve snaze probrat ji z transu.

Ukázala ke dveřím. „Byl to Luke. Byl venku.“ Otočila se a vedla mě do kuchyně. Všechna světla v domě svítila. „Tady,“ ukázala na kuchyňské okno. „Viděla jsem jeho tvář v okně.“

Oči měla divoké, vlasy rozcuchané větrem. Užasle jsem pohlédl na její nohy obalené blátem. „Ty jsi byla venku?“ zeptal jsem se a po zádech mi přeběhl mráz při pomyšlení, kde jsem byl jen před pár minutami.

„Musíme zavolat policii,“ řekla a zírala přes mé rameno ven z okna.

„Slyšela jsem zvuky. Je tam venku. Je jenom otázka času, kdy se vrátí.“ Popadla mě za paže, a přiměla tak Jamieho zesílit sevření. Ale čím víc jsem se snažil uklidnit syna, tím byla Emma hlasitější.

„Copak to nechápeš?“ vyhrkla a stiskla mi předloktí. „Dělá všechny ty věci a svádí je na mě!“

„Vzpamatuj se, děsíš Jamieho,“ řekl jsem a vytrhl paži z jejího sevření. Právě jsem prožil nejděsivější noc svého života a teď se zdálo, že ještě neskončila. Jak bych jí mohl povědět, že ten zvuk venku nejspíš vydával bagr, který vypůjčila Theresa? Se synem v náručí jsem zkontroloval, jestli jsou dveře a okna pevně zavřené. „Byl někdo v domě?“ zeptal jsem se ve snaze ujasnit si, co se v mé nepřítomnosti dělo. Odpovědí mi bylo krátké zavrtění hlavou. Odnesl jsem Jamieho zpátky do postele a zabalil ho do přikrývky. Rozbřesk prosakoval oblohou a na jeho povlečení dopadly měkké paprsky zlatého světla. „Kde jsi byl, tati?“ zeptal se Jamie slovy přerušovanými zíváním.

„V práci. Ale už jsem zpátky. Co se stalo? Neměla maminka noční můru?“ řekl jsem. Bylo to to jediné, co mě napadlo, abych zahnal jeho obavy.

Jamie pokrčil rameny, přitiskl si na hruď méďu a zamyslel se.

„Maminka mě probudila, protože křičela. Ale když jsem ji hledal, nikdo tady nebyl.“ Spodní ret se mu roztřásl. „Měl jsem strach.“

„Už jsem tady s tebou,“ řekl jsem a odhrnul mu z čela jemné blonďaté vlásky.

„Maminka povídala, že je venku zlej pán. Snažila se ho zahnat.

Nechci, aby mě ten zlej pán odnesl.“

Zhluboka jsem se nadechl a snažil se potlačit sílící vztek. Jediný zlý pán byl ten v Emmině hlavě. Už jsem s ní nemohl nechat Jamieho samotného. „Spi ještě,“ řekl jsem. „Mamince se jenom něco zdálo. Tatínek se o tebe postará. Už tě nikdy nenechám samotného.“

Jamie zvedl prstík k nejvážnější z přísah. „Malíček na to?“ řekl a mně zjihlo srdce, když jsem zahákl svůj malíček za jeho. „Malíček na to.“ Políbil jsem ho na čelo, vstal a nechal dveře jeho pokoje pootevřené. Dal jsem synovi slib a hodlal jsem ho dodržet. Viděl jsem důkaz na vlastní oči. Držel jsem v ruce lebku muže, kterého Emma zavraždila. Rozhodl jsem se, že jakmile odejde z domu, odjedu do Leedsu a vezmu Jamieho s sebou.

KAPITOLA ŠEDESÁT JEDNA

ALEX

2017

Našel jsem Emmu v koupelně, jak si zuřivě drhne chodidla. Obklopovaly ji chumáče páry a zdálo se, že nevnímá moji přítomnost. Jak dlouho už byla vzhůru? Spala vůbec? V mém nitru bojoval hněv s lítostí.

Při pohledu na její rozedřenou kůži jsem zalapal po dechu. „Emmo, přestaň,“ řekl jsem a vzal jí z ruky kartáč na ruce. Podal jsem jí ručník, sáhl na kohoutek, abych ho zavřel, a trhl jsem sebou, když jsem si málem spálil prsty.

„Musíme zavolat policii,“ řekla, zatímco se utírala mezi prsty na nohou.

„A vysloužit si další záznam na sociálce?“ Moje slova zněla pevně. „Co přesně se dneska v noci stalo? Jamie říkal, že jsi ho nechala samotného. Jak jsi mohla?“

„Luke… Volal na naši pevnou linku. Nejprve jsem si myslela, že je to němý telefonát, ale pak jsem uslyšela na druhém konci hlas. Přiváděl mě k šílenství…“ Zvedla ruce ke spánkům, jako by ji ta vzpomínka bolela. „Pak jsem ho uviděla za oknem. Měla jsem toho dost, tak jsem vyběhla ven, abych si to s ním vyřídila. Ale byl pryč.“

„Posloucháš se, co říkáš?“ řekl jsem a potřásl hlavou. „Vyběhla jsi ven bosa a nechala Jamieho samotného?“

„Jenom na minutu. Udělala jsem to, abych ho ochránila.“

„Na tom parkovišti, kde málem přišel o život, to bylo taky na minutu, pamatuješ? Chováš se jako blázen. Není načase povědět mi pravdu?“

„Pravdu?“ opáčila a pohlédla na mě, jako bych mluvil jiným jazykem.

„Už jsem ti řekla všechno.“

Div jsem se nerozesmál. Mohl jsem jí povědět o nálezu Lukova těla, že nemohl být u našich dveří. A kdo byl Jamieho otec, duch? Ale nebyla ve správném rozpoložení, aby to dokázala vstřebat. Pomyslel jsem na svého syna v ložnici a malíčkový slib, který jsem mu dal. Právě teď mu bude lépe bez ní, aspoň dokud se ten zmatek nevyřeší. Emma mi od začátku lhala. Teď tvrdila, že se Luke vrátil, přestože Theresa ukryla to, co zbylo z jeho těla, kdovíkde. Musel jsem přijmout pravdu. Emma nebyla v pořádku a představovala nebezpečí pro lidi ve svém okolí. Musel jsem to vyřešit.

Následovala mě do kuchyně. „Ty mi nevěříš, viď? Myslíš si, že jsem si to celé vymyslela. Jak mám ochránit svoji rodinu, když neposloucháš, co říkám?“

Ustoupil jsem dozadu, když se opřela o kuchyňskou linku, když mi došlo, že má blok s noži na dosah ruky. Nehodlal jsem se stát její další obětí. „Takže teď už se mě i bojíš? Co se to s tebou děje?“ zeptala se roztřeseným hlasem. „Tobě bych nikdy neublížila. Jenom se tě snažím přimět, abys to pochopil.“

Prohrábl jsem si rukou vlasy. Musel jsem se uklidnit, vyřešit tuhle situaci, aby mohl den pokračovat jako obvykle. „Jsem unavený,“ řekl jsem. „Jdu si lehnout.“

„A co Luke? Musíme to vyřešit,“ řekla.

„Vyřešíme. Až se dneska večer vrátíš z práce. Slibuju.“

Doufal jsem, že u toho zůstane, ale Emma šla za mnou do ložnice.

„Z práce? Ty chceš, abych jela do práce?“

Přikývl jsem, zatímco jsem si rozepínal knoflíčky košile. „Nejlepší bude, když se budeme chovat jako obvykle. Jeď do práce, zavolej

Joshovi a zjisti, jestli by nemohl přijít. Až převezme obchod, pojedeme do Leedsu. Vyřešíme prodej domu odtamtud. Po tom, co se dneska stalo, tady nehodlám strávit už ani jednu noc.“

Emma unaveně přikývla. „Počítám, že bychom si tam prozatím mohli něco pronajmout.“

Cítil jsem se mizerně, že jsem jí lhal, ale neměl jsem na vybranou.

„Můžu přijít do práce později. Nechám Jamieho prospat a cestou ho hodím do školky.“

„Dobře,“ řekla Emma a pověsila si oblečení do šatní skříně. „Až tam dorazím, promluvím si s Theresou a povím jí, že odjedeme brzy.“

Odvrátil jsem se, neschopný pohlédnout jí do obličeje.

Nečekal jsem, že usnu, a když mi v devět zazvonil budík, měl jsem pocit, že jsem spal jen pár minut. Ulevilo se mi, když jsem viděl, že Emma už je pryč a nechala mi vzkaz, že mi později zavolá. Odhodil jsem peřinu a strnul jsem, když mě něco napadlo. Jamie. Co když uhodla, co mám v plánu, a už mi ho vzala? Hlavou se mi mihla představa Emmy prchající s mým synem. Zapřisáhl jsem se, že ho ochráním, a místo toho jsem tvrdě prospal celou noc. Utíkal jsem do chodby a srdce mi divoce bušilo. Odešel by tak potichu? Emma byla paranoidní a rozrušená. Vybavily se mi případy matek, které zabily své děti. Čas jako by se zpomalil, když jsem se opřel do dveří Jamieho pokoje.

KAPITOLA ŠEDESÁT DVA

EMMA

2017

Promnula jsem si víčka, stále lepkavá od make-upu z předchozího dne. Snažila jsem se vzpomenout si, jestli jsem se toho rána osprchovala. Učesala jsem se vůbec? Soustředila jsem se jen na hlídání našeho domu. Nechápala jsem, jak může Alex spát po tom, co jsem mu řekla předchozí noci.

Kdybych byla věděla, že ho zavolají do práce, nebyla bych si byla večer předtím vzala prášek na spaní. Přinesl s sebou divoké noční můry, a když jsem poprvé uslyšela zvonit v chodbě telefon, dalo mi dost práce odlišit realitu od snů. Vyskočila jsem z postele a srdce mi divoce bušilo, když jsem se potácela po ložnici, shodila z nočního stolku lampu a skoro jsem padla na kolena. Zpola jsem očekávala, že zvonění ustane, než se do chodby dostanu.

„Haló?“ vydechla jsem a snažila se zklidnit hlas pro případ, že by na lince byl Alex. Avšak i když jsem čekala na odpověď, věděla jsem, že by mi zavolal na mobil. Právě když jsem usoudila, že jde o další němý telefonát, ozval se na druhém konci něčí hlas. Byl slabý a tlumený, přehlušovaný větrem v pozadí. Zadržela jsem dech a poslouchala. „Pusť mě dovnitř, štěňátko, tvůj pán přišel domů.“

„Ne,“ vydechla jsem v hrůze a oběma rukama praštila sluchátkem. V tom okamžiku se ozvalo bušení na domovní dveře. Tápala jsem ve tmě a rozsvítila všechna světla, abych se trochu uklidnila. Nebyl to Alex, nemohl být. Silně jsem však vnímala jeho nepřítomnost a sebrala jsem dost odvahy, abych přistoupila ke dveřím, když vzduch naplnilo děsivé bušení pěstí na sklo. Srdce mi tlouklo jako perlík a cítila jsem náhlou vlnu adrenalinu proudícího žilami. Nadskočila jsem, když se od zadních dveří ozvala ostrá rána. Potřebovala jsem mobil, ale v hlavě jako bych měla mlhu, nemohla jsem si vzpomenout, kde jsem ho nechala. Opřela jsem se o stěnu a snažila se soustředit. Musela jsem najít nějakou zbraň. Doběhla jsem do kuchyně s úmyslem popadnout nůž, cokoli, čím bych ochránila Jamieho. Pak jsem uviděla postavu s kapucí na hlavě přitisknutou k oknu. Vykřikla jsem a upustila nůž na zem.

Stejně jako předtím jsem zamrkala a postava byla pryč. Zmocnil se mě vztek. Zvedla jsem nůž a pevně sevřela rukojeť. Při zpětném pohledu nevím, co to do mě vjelo. Připadala jsem si polapená v noční můře, moje myšlenky byly nesouvislé, ale odhodlání divoké. Musela jsem udeřit jako první, protože tentokrát se Luke nespokojí se sexem nebo s tím, že manželovi všechno poví. Jediný trest, který ho teď mohl uspokojit, byla vražda. Otevřela jsem zadní dveře a vyběhla do noci s nožem zvednutým nad hlavu, ječela jsem na Luka, že jsem na něho připravená. Avšak jediné, co jsem slyšela, byl Jamieho pláč doléhající z domu. Oběhla jsem dům, vrátila se ke dveřím do kuchyně a příliš pozdě jsem si uvědomila, že jsem je nechala otevřené dokořán.

„Mami?“ promluvil Jamie z chodby. Po tváři mu stékaly slzy. Strčila jsem nůž do zásuvky, zamkla zadní dveře a došlo mi, co jsem právě udělala. Vyděsila jsem syna k smrti a chovala se jako šílená. „To je v pořádku,“ řekla jsem a ruce se mi třásly, když jsem ho přitáhla k sobě.

„Zahnala jsem zlého pána.“ Proto přece plakal, ne? Protože také slyšel to bušení? Ve dveřích zachrastil klíč a mně vyskočilo srdce do krku. Byl to Alex. Díval se na nás vyděšeně a já vydechla úlevou, že jsem vrátila nůž do zásuvky.

Při pohledu zpátky nebylo divu, že Alex reagoval podezíravě. Jamie na něm visel celý vystrašený a já si až v tom okamžiku uvědomila, že mám nohy od bláta. Pokusila jsem se mu povědět o Lukovi, ale oči mu planuly zlostí a nedůvěrou. Vzbuzoval ve mně pocit, že přicházím o rozum. Otupěle jsem odešla do koupelny, zatímco Alex odnesl Jamieho zpátky do postele. Když jsme si později promluvili, došlo mi, že má pravdu. Nemohli jsme už déle čekat. Museli jsme odjet ještě ten večer. Okolo sedmé jsem byla připravená vyrazit do práce a před odchodem jsem se ještě rychle podívala na Jamieho. Zmocnila se mě hanba, když jsem si vybavila, co se stalo předchozí noci. Na co jsem myslela, že jsem ho nechala v domě samotného a zranitelného?

Se shrbenými rameny jsem se pustila do práce a snažila se ten den nějak přečkat. Věděla jsem, že se na mě Alex bude zlobit, protože jsem nechala Jamieho samotného, i když jen na pár vteřin. Pomalu jsem se nadechla a potlačila úzkost. V poslední době se u mě střídaly chvíle jasné mysli se stavy, kdy jsem si připadala jako v mracích, oddělená od tohoto světa. Úzkost mě znovu přemohla a vyděsila do morku kostí. Dosud jsem se nepřinutila seznámit Alexe s plným rozsahem svých problémů. Zavzpomínala jsem, kdy jsem v sobě naposledy udržela jídlo. Žaludek zaškrundal, jako by mi chtěl odpovědět, že je to už příliš dlouho. Všimla jsem si ohrnutého lemu šatů s potiskem a narovnala ho. Zabloudila jsem pohledem dolů k nohám a teprve tehdy jsem si uvědomila, že mám každou kozačku jinou. Obě byly nízké, hnědé, obě semišové, ale ta pravá měla na boku třásně. Tiše jsem zasténala. Co se to se mnou děje?

Zvonek nad vchodem do obchodu mě přinutil se pohnout.

„Haló, je tu někdo?“ Byl to Josh. Když jsem ho však šla přivítat, zatvářil se polekaně.

„Emmo, jsi v pořádku?“ zeptal se. Měl na sobě svoje obvyklé oblečení do práce: černé kalhoty a košili. Na rozdíl ode mě si Josh dával na svém vzhledu záležet.

„Nic mi není,“ odpověděla jsem a snažila se, aby to znělo optimističtěji, než jsem se cítila. „Co tady děláš?“

„Poslala jsi mi textovku,“ řekl Josh. „Nepamatuješ se?“

V mozku se mi vynořila nezřetelná vzpomínka. Přejela jsem si prsty po pravém spánku a přála si, aby se ty mraky roztrhaly. „No jistě, zapomněla jsem. Chtěla jsem tě požádat, jestli by sis nevzal pár směn navíc. Zvládneš to? Brzo odjedu, ale potřebuju, aby ses postaral o obchod.“

„Ano, odepsal jsem ti, že už jedu.“

„Díky,“ řekla jsem. „Jsem ráda, že jsi tady.“

„Můžu odpracovat tolik hodin, kolik budeš chtít,“ řekl. „Kdy mě budeš potřebovat?“

„Jde o to, že odjíždím už dneska. V poslední době mi…“ Polkla jsem. „Není mi moc dobře. Udělám si dovolenou v Leedsu. Něco si tam pronajmeme, než proběhne prodej domu.“

„Nechceš si o tom promluvit?“ zeptal se a zvědavě si mě prohlížel.

Zavrtěla jsem hlavou. „Teď ne. Omlouvám se, že vás oba nechávám ve štychu.“ Zazvonil telefon, a ukončil náš rozhovor.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo teprve devět. Napadlo mě zavolat Alexovi, zjistit, jestli je vzhůru, ale pomyšlení na jeho nesouhlasný tón mě přimělo počkat. Dnešek byl Jamieho poslední den ve školce. Mohla jsem ho zkontrolovat na kameře, zjistit, jak se mu daří. Ještě jeden den, to je všechno, co musím vydržet. Jeden den a budeme moct začít znovu. Ta myšlenka však zněla jako lež. Život nebyl pohádka a nemohla jsem se spolehnout, že spolu budeme žít šťastně až do smrti.

KAPITOLA ŠEDESÁT TŘI

EMMA

2003

„Čaj pro dva“ byl neobvyklý název pro podnik, kde podávali jen kávu. Nezdálo se však, že by to jeho zákazníkům vadilo. Bylo to jedno z mých oblíbených míst, když jsem si to mohla dovolit. Spousta studentů tam chodila kvůli laciným drinkům. Postavila jsem si kapučíno na úzkou okenní římsu a natáhla krk, abych mohla sledovat baristy při práci. Pobyt v nemocnici mi vyčistil myšlenky a umožnil mi pochopit, jaký je Luke predátor.

Když jsem se v noci snažila usnout, měla jsem před sebou jeho tvář. Jakmile jsem zavřela oči, byl tam, ale ne tak, jak jsem chtěla. Představovala jsem si ho, jak stojí nade mnou s polštářem v ruce, obličej zkřivený agonií a vztekem, přesně jako předtím. Skoro jsem tomu věřila. Něco jsem však musela vědět. Byl muž, do kterého jsem se zamilovala, jen výplod mé fantazie? Představoval Luke to, co jsem chtěla vidět? Odpovědi přišly, když jsem se probírala zuhelnatělými pozůstatky toho směšného požáru, který jsem založila ve svém pokoji. Zahanbená vlastní hloupostí jsem už odloupla svoji fotografii z Lukova snímku, který jsem ukradla. Dívka vedle něho byla hezká, mladá a blonďatá, s obličejem, který jsem napoprvé nepoznala. Teprve teď, když se mi v hlavě vyjasnilo, zažehl v mém mozku vzpomínku. Teď jsem byla tady a snažila se sebrat odvahu, zatímco jsem ji sledovala při práci. Nemohla být o moc starší než já – možná osmnáct, nebo snad o málo víc.

Než odešel její zákazník, zbytek mého nápoje vychladl.

„Dáte si ještě něco?“ zeptala se, přejela pult vlhkým hadrem a sebrala hromádku drobků. Na sobě měla černé kalhoty a košili s dlouhým rukávem a jmenovka připíchnutá na hrudi ji identifikovala jako „Vicky“.

„Poprosím vás jenom o pět minut vašeho času,“ řekla jsem a vytáhla fotografii z kapsy. „Na tom snímku jste vy, že? Vy a Luke.“

Strnula, když ten obrázek spatřila, pohled zabodnutý do jeho tváře.

„Kde jste to vzala?“

„V jeho ložnici,“ odpověděla jsem s trochu zahanbeným výrazem.

„Prosím. Chodila jste s ním?“

„Proč to chcete vědět?“ Naklonila hlavu ke straně. „Ne… Určitě ne.

Jste ještě dítě. Kolik vám je?“

„Je mi šestnáct,“ odpověděla jsem lehce dotčeně.

„No, nechte si ode mě poradit, zlato, držte se od něho dál. Neříká se mu pan ‚Ošustit a opustit‘ pro nic za nic.“

„Vicky, pomohla bys mi?“ Ze zadní místnosti vystrčil hlavu vousatý muž.

„Dejte nám dvě vteřinky, šéfe,“ odpověděla. Zdálo se, že je ráda, že byla odvolána.

„Nemůžu se do toho zaplést, je mi líto,“ řekla a vzala si ode mě prázdný šálek.

„Prosím,“ řekla jsem a dotkla jsem se jejího rukávu. „Jenom chci vědět, co je zač.“

„Je to parchant, to je zač.“ Na čele jí naskočily vrásky, jak ji něco napadlo. Po pár vteřinách se naklonila dopředu a ztišila hlas. „Pro většinu lidí vztah začne, když s někým doopravdy chodí. Prvním polibkem nebo něčím vážnějším. Pro Luka je to okamžik, kdy na vás poprvé spočine pohledem. Svede vás, získá si vaši důvěru – tahle předehra je jeho oblíbená část. Jakmile vás zlomí a dostane, co chce, skončí s předstíráním. Je to, jako by člověk, kterého jste milovala, přestal existovat.“

„Takže se to nestalo jenom mně,“ řekla jsem.

„Ani zdaleka. Měl spousty dospívajících dívek; je to skutečný lamač srdcí. Ale dejte na moji radu, držte se od něho dál. Když ho někdo vyprovokuje, může být nebezpečný.“

„Ale jestli ho nezastavím, bude to dělat dál,“ namítla jsem s vědomím, že to prostě nemůžu nechat jen tak.

Dívka se napřímila. „Promiňte, zlato, ale to není moje starost.“

Jak ode mě odcházela, krčila jsem obočí. Na rozdíl od ní jsem to prostě nemohla nechat být. Já měla štěstí, přežila jsem požár, který jsem založila. Nemohla jsem mu dovolit ublížit někomu dalšímu, ne když jsem znala pravdu. Ale zapletl do toho policii, dostala jsem varování před obtěžováním. Kdo by mi teď věřil?

KAPITOLA ŠEDESÁT ČTYŘI

ALEX

2017

Vydechl jsem úlevou, když jsem zahlédl, jak Jamie, sedící na kraji postele, strčil nohy do svých hnědých chlupatých pantoflů.

„Víš ty co?“ řekl jsem a usmál se od ucha k uchu. „Mám pro tebe překvapení.“ Nic na světě nemiloval Jamie víc než překvapení. Co se mě týkalo, já si jich už užil dost pro zbytek života.

Jeho tvář se rozzářila vzrušením, rozběhl se ke mně a poskakoval jako na pérech. „Co to je? Je to zmrzlina?“

„Je to mnohem lepší než zmrzlina,“ řekl jsem, klekl si na jedno koleno a nechal se obejmout. „Pojedeme dneska k babičce a ona ti koupí tolik zmrzliny, kolik budeš chtít.“ Věděl jsem, že se matka nikdy nemůže dočkat, až Jamieho zase uvidí.

Jamie nadšeně vypískl, ale pak mu obličej zahalil temný mrak. „A co maminka? Pojede taky?“

„Maminka přijede za námi,“ odpověděl jsem a pocítil bodnutí lítosti. Dělal jsem správně, když jsem odjížděl bez jejího vědomí? Nemohl jsem se s ní však o tom bavit před synem.

„Maminka měla nůž. Chtěla dostat toho zlýho pána.“ Jamie zvedl ručičku, jako by bodal nožem, a mě se zmocnila hrůza. V té vteřině se vypařily jakékoli zbytky pochybností. Musel jsem dostat Jamieho pryč, a rychle. Podíval jsem se na hodinky. Věděl jsem, že se Emma brzy připojí na kamery ve školce, aby se ujistila, že tam je. „Viděl jsi včera v noci někoho kromě maminky?“ zeptal jsem se a odpovědí mi bylo rychlé zavrtění hlavou. „Myslím, že měla jenom děsivý sen,“ ujistil jsem ho.

„Hrát si s nožem je nebezpečný,“ zopakoval Jamie varování, které jsem do něho neustále vtloukal.

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Maminka moc zlobila a už to neudělá. Ale opravdu ji mrzí, že tě vyděsila, tak o tom noži už radši nebudeme mluvit. Tak, a co kdybychom tě teď oblékli na cestu k babičce? Moc se těší, až tě uvidí.“

Rychle jsem naházel všechno potřebné do kufru. Pro zbytek jsem se mohl vrátit později, až se s Jamiem zabydlíme. Matka nám ráda pomůže. Ne že bych jí mohl povědět všechno. Za půl hodiny byl Jamie najedený a naše zavazadla stála v chodbě. Ještě jednou jsem se rozhlédl po domě, který jsem si vždycky tolik přál opustit. Nikdy jsem si však nepředstavoval, že budu odcházet takhle. Našel jsem kus papíru a načmáral vzkaz.

Emmo,

vzal jsem Jamieho s sebou do Leedsu. Theresa ví všechno. Pomůže ti vyřešit tvoje problémy. Až ti bude líp, můžeš přijet za námi, ale právě teď nám všem prospěje, když se na nějakou dobu rozloučíme. Jamie říkal, že jsi včera v noci měla nůž a že jsi ho nechala samotného, protože jsi šla někoho zabodnout. Opravdu chceš, aby tě tvůj syn viděl takhle? Musíš čelit faktům. Potřebuješ pomoc.

Později ti zavolám. Prosím, v zájmu našeho manželství, zajdi k doktorovi. Všechno vím a jsem ochotný ti pomoct. Ale musíš udělat první krok.

S láskou, Alex

Když jsem připoutal Jamieho do sedačky na zadním sedadle, vytočil jsem matčino číslo. „Ahoj, to jsem já,“ řekl jsem a snažil se, aby to znělo veseleji, než jak jsem se cítil.

„Co se děje? Obvykle mi takhle časně nevoláš. Je všechno v pořádku?“ Usmál jsem se. To byla celá matka, šla rovnou k věci. Představil jsem si ji s šálkem čaje a časopisem před televizí, jak čeká, až začne její oblíbený pořad.

„Ne tak úplně, ale není to nic, s čím by sis měla dělat starosti. Poslechni, mohli bychom u tebe s Jamiem pár dní bydlet? Právě odjíždím.“

V hlase se jí objevil radostný tón. „Samozřejmě, budu moc ráda. Je tady spousta místa.“

Byla to pravda; stále bydlela v domě se čtyřmi pokoji, kde jsem prožil dětství. „Myslel jsem si, že to řekneš. Doufám, že nás nezdrží žádné zácpy. Cestou se nejspíš stavíme někde na jídlo, ale jestli vyrazíme hned, měli bychom tam být okolo druhé.“

„Výborně. Právě dost času, abych se vypravila ven a nakoupila. Vím, jak moc má Jamie rád tu svoji zmrzlinu.“

„Nijak to nepřeháněj, mami, a nekupuj Jamiemu moc sladkostí.

Řádil by jako černá ruka.“

Na druhém konci linky jsem vycítil zaváhání. „A Emma… přijede taky?“

Podíval jsem se okénkem auta na Jamieho, který nepochybně poslouchal náš rozhovor. Opřel jsem se o dveře a krátce se k němu otočil zády.

„Snad později. Trochu jsme se nepohodli. Poslechni, mami, všechno ti vysvětlím, až tam dorazím. Mám už Jamieho připoutaného v autě a jsme připravení vyrazit. Můžeš pro mě něco udělat?“

„Samozřejmě,“ řekla.

„Jestli ti zavolá Emma, řekni, že jsi se mnou nemluvila. Poslední, co chci, je, aby se objevila u tvých dveří.“

„Dobře, ale ráda bych věděla, proč…“

„Není v pořádku,“ přerušil jsem ji. „Má problémy s nervy.“ Mluvil jsem teď na maminčině úrovni. Byla to fráze, kterou už mnohokrát použila. „Jestli zaklepe na dveře, chci, abys neotevírala. Nemyslí jí to jasně. Nepřeju si, abys ji pustila dál.“

„To ale nemůžu udělat, obrátit se zády ke své snaše,“ namítla matka.

„Určitě to nějak vyřešíme.“

„Samozřejmě že vyřešíme, ale musíš mi to slíbit. Neotvírej dveře jí ani nikomu cizímu.“

„No dobře,“ svolila nakonec. „Ale chci vědět o všem, co se děje.“

„Povím ti to,“ slíbil jsem, aniž jsem to myslel vážně. Některé pravdy jsou příliš hrozné a je lepší je neznat. Otevřel jsem dveře auta a nastoupil. Přišel čas odejít.

KAPITOLA ŠEDESÁT PĚT

EMMA

2017

„Někdy je to spíš tak, že si nevyberete vy šaty, ale šaty si vyberou vás,“ řekl Josh a znělo to naprosto přirozeně. Sledovala jsem škvírou ve dveřích ze zadní místnosti, jak přesvědčuje novou zákaznici.

„Máme spoustu různých stylů, ze kterých si můžete vybrat,“ říkal.

„Splývavé, do A, přiléhavé, nabírané, jakékoli vás napadnou. Máte postavu, která volá po přiléhavých šatech.“ Prohlédl si tu ženu od hlavy k patě pohledem člověka, který ví, o čem mluví. „Pak se musíme zamyslet nad pasem…“ Látky mu šustily pod rukama, jak přesouval ramínka. „Máme empírový, přirozený nebo asymetrický. Potom se musíte rozhodnout, jaký chcete výstřih – uzavřený s volnými zády, bez ramínek, srdcový výstřih nebo do V.“

„Proboha, nevěděla jsem, že se toho musí vzít v potaz tolik,“ řekla matka té mladé ženy. Josh je oslnil úsměvem, choval se jako starý profík. „Někteří lidé prostě přijdou a popadnou něco z ramínka, ale nám jde o faktor úžasu, něco, co všem vyrazí dech. Mnoho našich šatů už bylo použito, ale držíme se nejnovějších trendů. Podívejte se třeba na tenhle stojan,“ řekl a usmál se na budoucí nevěstu. „Máme tu šaty od honosných po prosté, od třpytivých po vintage a všechno mezi nimi. Mohl bych pokračovat, ale myslím, že nejlepší bude vyzkoušet si nějaké přiléhavé šaty a dál se uvidí. Svatba bude až za devět měsíců, je to tak?“ zeptal se a mladá dáma odpověděla přikývnutím. „No, nevypadáte jako někdo, komu se mění míry, takže se aspoň nemusíme bát množství úprav.“

Klesla mi ramena, jak jsem se trochu uvolnila. Aspoň že je můj podnik v dobrých rukou. Což mi připomnělo, kde je Theresa? Měla mi tohle dopoledne pomáhat, ale ještě se neobjevila. Zkusila jsem se dovolat na mobil jí i Alexovi, ale ani jeden to nevzal. Napadlo mě, že Jamie by se měl už objevit na záběrech kamer. Bylo jedenáct hodin. Že by Alex ještě nevstal? Rychle jsem se podívala do diáře, kde nebyly žádné další objednané zákaznice.

Informovala jsem Joshe, vyšla jsem ven a zaklepala na dveře Theresina bytu nad salonem. Měla jsem ho pronajatý spolu s obchodem a prozatím byl jejím domovem. Litovala jsem ji kvůli tomu rozvodu; nedokázala jsem si představit, jaké to musí být nechat se odhodit jako balík starého šatstva. Teď když jsem klepala na její dveře, se mi žaludek sevřel neblahou předtuchou. Alex mi úmyslně neodpovídal. Co když jsem to já, kdo nakonec skončí sám?

Zmocnila se mě úleva, když otevřela, ale jen do okamžiku, kdy jsem si všimla jejích zarudlých očí. Stále oblečená v pyžamu mě odvedla po úzkém schodišti do svého dvoupokojového bytu. Když jsem se nadechla, uhodil mě do nosu pach hniloby a donutil mě dočasně zapomenout na mé obavy. „Omlouvám se za ten binec,“ řekla a roztáhla závěsy v obývacím pokoji. Dovnitř pronikly sloupce bílého světla, v němž vířil prach. Ozářilo krabice od jídla přes ulici, loupající se tapety a hromady oblečení poházeného po pokoji. Měla jsem tolik práce se salonem, že jsem Theresin byt celé měsíce nenavštívila. Ani jsem se jí nezeptala, jak se má. „Jsi v pořádku, ségro?“ řekla jsem a vrhla ustaraný pohled na svoji sestru, která si chvatně prsty pročesávala vlasy.

Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem nic říkat. Dneska přišly rozvodové papíry. Jsem oficiálně singl.“ Věnovala mi smutný úsměv a já si vynadala za to, jak jsem sobecká.

„Pojď ke mně,“ řekla jsem a rozevřela náruč k objetí. Bylo však krátké, brzy se odtáhla pod záminkou, že musí otevřít okno.

„Jsem v pořádku. Tohle jsme přece obě chtěly. Jenom mě štve, když vidím, co všechno má on a já…“

„Ty trčíš v téhle díře,“ dořekla jsem za ni.

Navzdory tomu všemu se usmála. „Bacha, ségro, začínáš znít jako já. Ale jo, mám půlku života za sebou a není za mnou vůbec nic vidět.“ Zvedla z pohovky hromady nevyžehleného oblečení a udělala mi místo, abych se mohla posadit.

„Nerada tě vidím takhle,“ řekla jsem. „Vždycky to bylo tak, že ty jsi držela nad vodou mě.“

Zdálo se, že mě neslyšela, ztracená ve svém zoufalství. „Víš, co mě trápí nejvíc? Tolik let jsem odkládala těhotenství, protože chtěl počkat, a teď mě vyměnil za svoji těhotnou milenku. Běží mi čas. Kdo mě teď bude chtít?“

Vzala jsem ji za ruku a stiskla ji. „My už se prakticky vzdali naděje na dítě, a teď máme Jamieho. Je přece z velké části i tvůj, ne?“

Theresa přikývla, zatímco se dívala na maminčinu fotografii visící nakřivo na zdi.

„Stýská se ti po ní?“ zeptala jsem se a snažila se zapomenout na svoje problémy.

Odpověděla pokrčením jednoho ramene, jako by se bála promluvit. Muselo toho být víc než jen rozvod, co Theresu trápilo. Její byt se nemohl proměnit ve skládku přes noc. Ale náš rozhovor ukončilo zazvonění jejího mobilu ležícího na stole. Na displeji se objevilo jméno mého manžela a my se podívaly jedna druhé do očí. Proč volá jí a ne mně? Theresa popadla telefon a rychle zmizela v kuchyni. Co se to děje?

KAPITOLA ŠEDESÁT ŠEST

EMMA

2017

Čekala jsem v obývacím pokoji, zatímco moje sestra tichým hlasem rozmlouvala s Alexem po telefonu. Když jsem o krok ucouvla, zasáhl mě hnilobný, zemitý pach vycházející z otevřených dveří ložnice. Otočila jsem se a pomyslela si, co tam asi může mít, že to tak páchne. Až když jsem stála ve dveřích do ložnice, všimla jsem si, že Theresin hlas utichl.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se napjatým tónem.

Nadskočila jsem. „Vyděsila jsi mě. Jo, promiň, já jenom… no, myslím, že to tady potřebuje pořádně vyvětrat. Chtěla jsem otevřít okno v ložnici. Něco tady dost smrdí.“ Pohlédla jsem dolů na zablácené holínky před ložnicí.

„To nic není, jenom problém s odpady,“ řekla a odvedla mě zpátky k pohovce. „Vyřeším to, ale nejdřív ti musím něco povědět.“ Vtom jsem si vzpomněla, že volal Alex, a všimla si jejího ustaraného výrazu.

„Děje se něco?“ otázala jsem se a popadla ji za předloktí. „Jamie… je v pořádku?“

„Oba jsou v pohodě. Alex zavolal od benzínky, kde se zastavil. Chtěl, abych s tebou promluvila.“

Zamračila jsem se a posadila se vedle ní. „Proč nezavolal rovnou mně?“

Theresa si promnula obličej, jako by tohle bylo to poslední, s čím chce mít co do činění. „Na pár dní Jamieho odvezl. Požádal mě, abych se k tobě nastěhovala, dokud se nedáš do pořádku.“

Srdce mi poskočilo v hrudi. Odvezl Jamieho? „Tomu nerozumím.

Kam odjel?“

„To mi neřekl. Zavolá ti později, až se s Jamiem usadí. Pověděl mi, co se stalo minulou noc, jak jsi běhala po domě s nožem a vyděsila Jamieho k smrti.“

Vstala jsem, ruce zaťaté v pěsti u boků. „Tak to nebylo. Snažila jsem se ho chránit. Za oknem byl Luke. Viděla jsem ho.“

„Uklidni se,“ řekla nevzrušeně. „Neopustil tě nebo tak něco, jenom si udělal pauzu. Pro něj to v poslední době taky bylo stresující a musí brát v úvahu i svoji novou práci. Kdyby o ni přišel, nikam byste neodešli.“

„Neměl právo Jamieho takhle odvézt bez mého svolení.“

„Emmo, mluvíš se mnou. Znám tě líp než kdokoli jiný a vím, že není snadné s tebou žít. Tvoje porucha příjmu potravy, ta záležitost s maminkou a teď Luke. Každý má svůj limit, kolik je toho schopný snést. Myslím, že na to občas zapomínáš.“

Rozhlédla jsem se po tom špinavém bytě a Theresině neupraveném zevnějšku. Přišla jsem tam kvůli vlastním problémům, ale šokovalo mě zjištění, v jakém je stavu.

„Promiň,“ řekla jsem tiše. „Možná bys opravdu měla přespat pár nocí u mě a já dám zatím Alexovi trochu prostoru. Aspoň si budeme moct pořádně promluvit.“ Prospěje jí, když bude mít společnost, a já se naopak nebudu muset bát, že budu sama, jestliže se Luke rozhodne vrátit. Alex ho minulou noc vyrušil z jeho hry, ale teď jsem neměla nikoho, kdo by mě chránil. Podívala jsem se na hodinky.

„Měla bych se vrátit dolů. Nepotřebuješ pomoct s úklidem, než půjdu?“ Pohlédla jsem směrem k ložnici. Kdyby byl problém s odpadem, nevycházel by ten zápach spíš z koupelny? Ať to bylo cokoli, nechtěla mi o tom nic povědět, nebo se možná jenom styděla, že jsem ji našla takhle.

„Ne, vrať se za Joshem. Osprchuju se a za hodinku se k vám přidám. A Emmo, nesnaž se Alexovi volat. Už zase řídí. Nebylo by to bezpečné. Chtěl, abych ti vyřídila, že Jamie je v pořádku. Brzo se ti ozve.“

Otupěle jsem přikývla a pocit viny mě zabolel tak, jako by mi někdo rval srdce z těla. Věděla jsem, že jsem Jamieho minulou noc vyděsila, a hrozně jsem se za to styděla. Upřímně řečeno jsem vyděsila i sama sebe. Seděla jsem na emocionální houpačce, prožívala cykly příčetnosti a agrese, a mezi nimi ležela hustá mlha zmatku. Ty rozstříhané šaty, ten incident na parkovišti… byla to moje práce? Z toho pomyšlení mi přeběhl mráz po zádech. Ale někdo mi pořád volal… ne snad? Věděla jsem, že to je on. Ta tvář v kapuci v okně se mi nezdála. Venku byla tma, ale byl to Luke… musel být. Rozloučila jsem se s Theresou. Moje myšlenky mě mučily. Možná bych měla navštívit doktora a vyčistit si hlavu, pak by všechny ty hrozné pocity zmizely. Potřebovala jsem jíst, nabrat sílu. Musela jsem za svou rodinu bojovat, jestli jsem měla mít šanci získat ji zpátky. A hlavou mi vrtala myšlenka, že nejsem jediná, kdo má tajemství. Theresa také něco skrývala.

KAPITOLA ŠEDESÁT SEDM

ALEX

2017

Neměl jsem v úmyslu Therese volat, ale čím dál jsem byl od domova, tím provinileji jsem se cítil. Myslel jsem na to, jak by bylo mně, kdybych zůstal v Colchesteru a neměl tušení, kde se nachází můj syn. Věděl jsem, že se Emma připojí na kamery ve školce a zpanikaří, až ho tam neuvidí. Opět jsem se přistihl, že spoléhám na svoji švagrovou, že překlene stále se rozšiřující propast mezi mojí ženou a mnou. Mohl jsem jen doufat, že ji přiměje pochopit celou situaci.

Matčin dům na předměstí byl hezký a pohodlný. Podlahy zdobily luxusní vysoké koberce a květinové pohovky obložené polštáři dodávaly obývacímu pokoji na útulnosti. Zhluboka jsem se nadechl a z lákavé vůně čerstvě upečeného piškotového dortu se mi sbíhaly sliny. Bylo příjemné být doma. Chtěl jsem se tam přestěhovat už dřív, ale Emma měla různé výhrady. Samozřejmě potřebovala čas, aby mohla vykopat tu mrtvolu na našem pozemku. Napadlo mě, co asi Theresa udělala s ostatky, a cítil jsem, jak moje chuť k jídlu slábne. Otřásl jsem se a soustředil se na Jamieho, který seděl na podlaze v obývacím pokoji. Se širokým úsměvem ve tváři trhal balicí papír na dárku, který mu moje matka koupila.

„Nintendo DS!“ vyjekl, když ho vybalil, a zarazil se jen na okamžik, aby objal babičku.

„Neměla sis dělat takovou škodu,“ napomenul jsem ji. „Jsou mu teprve čtyři, sotva s tím bude umět zacházet.“

Moje slova však nikdo neposlouchal. Maminka ve vnukově přítomnosti přímo zářila. Přestože jsme si pravidelně telefonovali, bylo pro ni těžké žít tak daleko. Byla to součást našeho vztahu, který Emma nikdy nemohla pochopit. Maminka a já jsme si byli blízcí, ale Emma nic takového nepoznala a jednou jsem ji viděl protáčet oči, když nám maminka zavolala potřetí během jednoho dne. Zastavil jsem své myšlenky. Co to dělám? Snažím se ospravedlnit si, že jsem odešel od manželky? Měl jsem dobrý důvod. Minulou noc jsem odkryl víc než jenom mrtvolu. Na hladinu začalo vybublávat i roztrpčení. Byl jsem však odhodlaný dát to do pořádku. Musel jsem to dokázat. To nejhorší jsme už měli za sebou. Emma a já budeme zase spolu, jen co se uzdraví natolik, aby za námi mohla přijet.

„Když nemůžu rozmazlovat svého vnuka, tak koho?“ řekla maminka samolibě. Měřila jen sto padesát pět centimetrů a s krátkou trvalou na hlavě a v pestrobarevných šatech byla nejmilejším člověkem, kterého jsem kdy znal. Ale maminka byla jako já: zuřivě bránila svoje potomstvo. Věděl jsem, že touží slyšet pravdu. „Kromě toho…“ Ztišila hlas. „Z toho, co jsi říkal, jsem získala dojem, že tady nějakou dobu pobude. Nechtěla jsem, aby se nudil.“

Věděl jsem, že ta poznámka byla vlastně žádost o další informace, ale byl jsem stále příliš rozrušený z nedávných událostí. „Všechno ti povím později,“ slíbil jsem jí tak přesvědčivě, jak jsem dokázal. Vytáhl jsem z kapsy mobil a zobrazil poslední zmeškané hovory.

„Musím si zavolat, můžeš na Jamieho chvilku dohlédnout? Vezmu si to ven.“

„Samozřejmě. Nikam se nechystám,“ řekla a vrhla na mě další tázavý pohled.

„Díky. Musím vyřídit něco, co nemůže počkat.“ Vrátil jsem mobil do kapsy a vyšel do její malé zahrady.

Než jsme odjeli do Leedsu, provedl jsem rychlé pátrání na internetu a najal soukromého detektiva, aby se pokusil vypátrat Luka. Po našem chmurném objevu na pastvině jsem dospěl ke svému vlastnímu závěru, ale stále jsem potřeboval znát totožnost muže, se kterým jsem se setkal v baru. Na Emmině tvrzení, že viděla někoho za oknem, mohlo být zrnko pravdy, ale rozhodně nebyla náhoda, že mě kontaktoval člověk, který se představil jako Luke Priestwood. Vytočil jsem číslo zmeškaného hovoru a kousal se do spodního rtu, zatímco jsem čekal na spojení. Soukromý detektiv, muž jménem Edwin Burrows, zněl spíš jako důchodce než jeden z těch akčních hrdinů, kteří se v takových rolích objevují v televizi. Bez okolků šel přímo k důvodu, proč mi zavolal. „Myslel jsem si, že byste rád věděl, že jsem Luka Priestwooda našel. Zdá se, že vás sleduje přes sociální sítě.“

Zamračil jsem se. Čekal jsem, že mi poví, že po něm není ani stopy.

„Jste si jistý, že je to on?“ zeptal jsem se a podrbal se na hlavě.

„Není o tom pochyb. Prověřil jsem jeho minulost. Učil výtvarnou výchovu v Colchesteru, než se stáhl do ústraní. Od té doby vystřídal několik zaměstnání. Jeho finanční historie nestojí za nic. Měl několik vztahů; nezdá se, že by si je dokázal udržet dlouho.“

„A teď?“ řekl jsem a snažil se s novým odhalením vyrovnat.

„Pracuje v umělecké galerii York, ale neobtěžoval bych se ho tam navštívit, vzal si na příští dva týdny dovolenou.“

„Jak?“ řekl jsem. „Chci říct, povídal jste, že nás sleduje přes sociální sítě. Já na Facebooku nejsem a moje žena taky ne.“

„Ale její sestra je,“ vysvětlil Burrows. „Přijala moji žádost o přátelství. Zdá se, že moc nepřemýšlí o tom, koho si dá do přátel. Měl byste si s ní promluvit, dává na internet fotografie vašeho syna a píše, jak moc jí bude chybět, až se odstěhujete. Jsou celkem nevinné, ale měla by si změnit bezpečnostní nastavení a nechat si v přátelích jenom lidi, které zná. Za falešným jménem a profilovou fotografií se může skrývat kdokoli. Je moc důvěřivá.“

Prohrábl jsem si rukou vlasy a cítil, jak události nabraly nový směr. Tolik mi chybělo mít normální přátele, rodinu, život. To všechno jsem měl na dosah ruky, stačilo jen přijít na to, co se to děje.

Náhle mi došlo, co z těch nových informací vyplývá, a zamračil jsem se. Pokud byl ten muž, se kterým jsem mluvil, opravdu Luke Priestwood, tak koho jsme to vykopali? Pomyslel jsem na Theresu, na to, jak mě povzbuzovala, abych kopal hlouběji. Na její slzy, když jemně balila lebku do povlaku na polštář. Bylo mi jasné, co musím okamžitě udělat. Spojit se s Theresou a zjistit, co se to sakra děje.

KAPITOLA ŠEDESÁT OSM

EMMA

2017

Navzdory Theresinu ujišťování jsem se cítila opuštěná. Nejraději bych odešla z práce, sedla do vlaku a jela do Leedsu za svým synem, ale příliv zákaznic nás zaměstnal na celé odpoledne. Theresa mi radila, abych poskytla svému manželovi trochu prostoru, ujišťovala mě, že mě nespustí z očí. Ale den se vlekl a já se stále dívala na mobil a čekala, až Alex zavolá.

Teď, s nadcházejícím večerem, jsem byla zpátky na Mersea. Theresina cestovní taška bouchla o zem za domovními dveřmi a moje sestra vstoupila do obývacího pokoje. Už jsem jí pověděla, že pojedu do Leedsu, hned jak se dohodnu s Alexem. Nevydržela bych dlouho bez své rodiny. Kromě toho, Luke byl čím dál dotěrnější a já se tady už necítila v bezpečí. Zvedla jsem z kuchyňského stolu Alexův dopis a třikrát si ho přečetla, než mi to došlo. Co myslel tím „Vím všechno“? Jak to bylo možné? Jak by to mohl vědět?

„Bouře Jessie zuří plnou silou. Počítám, že dneska v noci ztratíme pár střešních tašek,“ řekla Theresa a těkala očima po pokoji. Ten nervózní pohled doprovázel každou její návštěvu, ale já o tom teď nedokázala přemýšlet.

Pokrčila jsem rameny, počasí byla moje poslední starost. Dům se zdál být tak studený a nevlídný bez Alexe, který by v krbu rozdělal oheň a trochu ho vytopil. Odmotala jsem si z krku hedvábnou šálu a pověsila kabát na věšák na vnitřní straně kuchyňských dveří.

Theresa zachytila můj pohled. „Co kdyby ses posadila. Ukuchtím nám něco k večeři.“

„Jsi můj host, uvařit bych měla já,“ namítla jsem nepřesvědčivě.

„Kdyby k tomu došlo, musela bych chroustat salátové listy,“ řekla Theresa. „Tak už si sedni.“

„Díky,“ řekla jsem a pevně zasunula petlici na kuchyňském okně při vzpomínce na Lukovu tvář. Brzy na plotně bublal hrnec kuřecí polévky, kterou Theresa dokázala vyčarovat ze zbytků v lednici.

Vzala jsem z kuchyňské linky dvě misky a postavila je na stůl. „Alex má pravdu. Nový začátek je přesně to, co potřebujeme,“ řekla jsem. Musela jsem uvažovat pozitivně. Pojedu do Leedsu a znovu získám manželovu důvěru. Když budu muset, nechám se hospitalizovat na klinice, jestli budu moct zůstat v kontaktu se svojí rodinou. Ze zásuvky jsem vyndala dvě polévkové lžíce a položila je vedle keramických misek. Theresa se zatvářila vážně. Vytáhla z dřevěného bloku nůž a začala krájet bochník chleba s popraskanou kůrkou, který koupila cestou sem.

„Bude se mi stýskat, až budeš pryč.“ Zvážněla ještě víc. „Zdá se, že jsem vždycky byla ten, koho všichni opustí.“

Za jejími slovy se skrývala silná emoce. Věděla jsem, že má pocit, že k ní je život nespravedlivý.

Nabrala jsem polévku a počkala, až si ke mně přisedne. „Chtěla jsem ti něco povědět. Čekala jsem, až to bude hotová věc, ale zdá se, že teď je na to vhodná chvíle.“ Ohlédla jsem se přes rameno. „No tak, sedni si,“ vybídla jsem ji. „Je to dobrá zpráva. Udělala jsem z tebe svého společníka.“

Theresa odložila nůž a přinesla chléb z linky na stůl. „Nerozumím,“ řekla, bledá v obličeji.

„Tatínek tě nikdy neměl vyškrtnout ze závěti. Vložila jsem svoje dědictví do podnikání v naději, že poroste, abychom se jednoho dne mohly rozdělit.“ Na rtech se mi rozšířil úsměv, když jsem sdělovala tu dobrou zprávu. „Přepsala jsem na tebe přes padesát procent. Mám dost peněz, abych mohla otevřít další salon v Leedsu. Colchesterskou pobočku povedeš ty. Už mám připravené dokumenty. Svůj byt můžeš pronajmout Joshovi, jestli chceš, sobě zvýšit plat a koupit si vlastní dům.“

„Já… já nevím, co mám říct,“ řekla v úžasu.

„Nemusíš říkat nic. Je to tvoje.“ Dědictví po tatínkovi zanechalo hořkou pachuť a mně se ulevilo, že jsem to mohla napravit. O tom, že je Theresa moje poloviční sestra, se nikdy nediskutovalo – byla ještě malá, když si tatínek vzal maminku. Pro něho to však zřejmě nikdy nepřestal být problém a mě napadlo, jestli to nebyl důvod, proč Theresa odešla z domova tak mladá. Jako dítě jsem byla příliš zabraná sama do sebe, než abych si toho všimla, ale teď jsem přemýšlela, jaké to asi bylo být celou tu dobu páté kolo u vozu.

Mlčky jsem srkala polévku ze lžíce. Tohle nebyla reakce, kterou jsem očekávala. Zadní dveře zarachotily v rámu. Venku sílila bouře. Obvykle bych se snažila vymyslet, jak se zbavit kalorií, ale viděla jsem, že Theresu něco trápí, tak jsem se natáhla přes stůl a dotkla se její ruky. „Ségro,“ řekla jsem a trhla sebou, když se odtáhla. „Co se děje? Myslela jsem, že budeš ráda.“

„Nezasloužím si to,“ řekla. Její oči pohlédly do mých, chladné a nešťastné. „Promiň, ale nemůžu tvůj dar přijmout.“

Srdce mi poskočilo v reakci na intenzitu jejího pohledu. Bylo to, jako by z jejího obličeje spadla maska a objevil se skutečný výraz. Sepnula jsem dlaně a prsty mé pravé ruky se dotkly snubního prstenu na levé. Náhle jsem se cítila hrozně sama.

Theresa odnesla misky, přestože jsem ze své skoro nic nesnědla. Toho večera se mě nesnažila jemně přemluvit, abych jedla.

„Tatínek měl dobrý důvod vyškrtnout mě ze závěti. Nic si od tebe nezasloužím.“

Trhla jsem sebou, když posbírala zbývající nádobí a příbory a hodila všechno do dřezu. Hrnce, pánve, házela tam všechno a já se opřela o stůl, abych vstala. „Jsme přece rodina, ne?“ Nevesele se zasmála.

„Některé rodiny mají ve skříních kostlivce. My máme velký hřbitov.“

„To nechápu,“ zamumlala jsem, naprosto zmatená. Sotva mě však mohla slyšet.

„Myslela jsem si, že se všechno zlepší, až se odstěhuješ, že se to třeba nebudeš muset dozvědět. Bůh ví, že máte s Alexem dost svých vlastních problémů.“

Zvedla jsem se od stolu a dívala se, jak tam stojí se svěšenou hlavou.

Položila jsem jí ruku na rameno. „Ségro, o co jde? Co se stalo?“ Polkla a otočila se ke mně s bolestí ve tváři. „Jde o maminku. Vím, kde je.“

KAPITOLA ŠEDESÁT DEVĚT

LUKE

2003

Světlo Emmina kola teď vystřídal reflektor skútru. Noc prořízlo slabé vrčení padesátikubíkového motoru, když za mnou jela do chaty na pláži. Zpola jsem očekával, že nepřijde. Zdálo se, že Emma, moje poslušné štěňátko, potřebuje ještě pár kopanců. Navzdory všemu, co jsem jí udělal, stačilo lusknout prsty, aby se objevila. Její starý mobil zničil požár spolu se všemi věcmi, které mi ukradla z pokoje. Samozřejmě jsem věděl, co vzala, udělal jsem pečlivou inventuru, než jsem se jí zmínil, že dům bude celý den prázdný. Vyplatilo se myslet dopředu a vyšlo to dokonale, když jsem šel na policii a nahlásil ukradené předměty. To a obavy, které jsem vyjádřil před svými kolegy, policisty přesvědčilo, že na vině je ona. Bylo štěstí, že jsem ji přinutil mazat textovky, takže to jediné, co jsem mohl ukázat, byly její vytrvalé prosby o setkání. Ano, tahle stránka věci dopadla výborně. Vychutnával jsem si naše malé hry, ale teď jsem měl potřeby, které volaly po uspokojení, a z ní se stal skutečný trn v patě.

Motor skútru utichl, když zaparkovala za rohem, a pár minut nato stála v mých dveřích. Stejně jako prve byla rudá v obličeji a nervózní, ale tentokrát jsem v jejím výrazu postřehl něco jiného. Dnes si mě její oči měřily s pohrdáním. To jsem nečekal.

„Díky, že jsi přišla,“ řekl jsem a prošel kolem ní, abych zavřel dveře chaty na zástrčku. „Nechceme, aby nás někdo vyrušil, když porušuješ zákon,“ vysvětlil jsem s pousmáním. „Riskuješ, když ses tady objevila.“

„Už dlouho jsem čekala, abych si to s tebou mohla vyřídit,“ řekla Emma tiše a zlověstně. „Za nic na světě bych si to nenechala ujít.“

Pryč byly splývavé sukně a přiléhavé topy. Dlouhé, štíhlé nohy jí obepínaly džíny do zvonu a na tričku měla zapnutou bundu sešitou z různých kousků látky. Od toho požáru se hodně změnila a nešlo jen o šatník. Napadlo mě, jestli jsem tehdy nenakopl štěně naposledy.

„Jestli hledáš jizvy po popáleninách, tak žádné nemám,“ řekla, když postřehla můj upřený pohled. „Ale ne díky tobě.“

„Ach, prosím,“ řekl jsem a přimhouřil oči v pohrdavém pohledu.

„Věděl jsem, že se tě nezbavím tak snadno – a kromě toho, sirkou jsi škrtla ty, ne já.“

„Jsem ráda, že mě tatínek našel včas. Nestojíš za to, abych pro tebe umřela. Musela jsem ztratit hlavu, když jsem to neviděla a zapletla se s tebou. Nejsi nic než predátor.“ Vrhla na mě pohled plný neskrývaného hnusu. „Dokážeš milovat jenom sám sebe.“

Udělal jsem krok k ní, zmenšil mezeru mezi námi. „Nemohla ses mě nabažit. Pamatuješ? Jak jsem ti na tomhle stole vyhrnul sukni a…“

„Proč jsi mě sem zavolal?“ řekla a o krok ustoupila. Byla už méně sebejistá, její oči mi říkaly, že to asi nebyl tak dobrý nápad sem přijít.

„Doneslo se mi, že ses snažila spřátelit se Sophií Smithovou. Chci, abys toho nechala. Nepleť se do mých věcí.“

Cítil jsem, jak z ní vyšlehl žár zloby. Na rtech se jí objevil samolibý úsměv.

„Jenom zabíjím čas, než tě přistihnu při činu. Sice teď nemůžu sledovat tebe, ale nic mi nebrání dát pozor na ni.“

Bodl jsem ukazováčkem do vzduchu. „Varuju tě…“

„A já varuju tebe,“ odsekla Emma k mému překvapení. „Je jí jenom patnáct. Nech ji na pokoji.“

„Brzo jí bude šestnáct,“ řekl jsem. „A jestli se mi nepřestaneš plést do cesty, půjdu na policii a povím jim, že jsi mě zase obtěžovala. Tentokrát by tě mohli zavřít.“

Z Emminých úst vytryskl nečekaný smích, temný a hrdelní. „A co uděláš? Nahlásíš mě za to, že ji chráním, aby se nestala tvojí příští obětí?“ Potřásla hlavou. „Víš, co jsi mi v uplynulém roce provedl? Víš? Sebral jsi mi první polibek. Pak jsi mě připravil o panenství. Ty dvě věci byly nejcennější v mém životě. Ale nechala jsem tě, aby sis je vzal, protože jsem si myslela, že jsi výjimečný. Myslela jsem si, že ti na mně záleží. A jako by nestačilo, že jsi mě surově odkopl, ještě jsi to zařídil tak, abych o tom nemohla s nikým mluvit.“

Brada se jí třásla, když ze sebe chrlila slova. „Musela jsem to držet pod pokličkou, protože kdybych se někomu svěřila, mohlo by mi to vybuchnout do obličeje. Byla bych za lehkou holku, která se v šestnácti vyspala s učitelem. Ale šeptandu na dívčích toaletách po vyučování to stejně neumlčelo. Dohnal jsi mě k pokusu o sebevraždu. Ale nespokojil ses s tím. Poté co jsi šel na policii, jsem věděla, že mi už nikdo neuvěří. Byla jsem němý svědek. Ale už nejsem.“

Dloubla mě prstem do hrudi. „Jestli se dotkneš Sophie nebo jiné dívky ve škole a já na to přijdu, budu mluvit, to ti přísahám. Povím to všem. A nezmlknu, dokud neskončíš za mřížemi.“

„Ba ne, to neuděláš, ty malá mrcho.“ Popadl jsem ji za ruku a zkroutil jí ji za záda. Vykřikla, když jsem ji dotlačil ke stolu a tvrdě ji přitiskl obličejem na dřevěnou desku. Naklonil jsem se nad ni a vynaložil veškerou sílu, abych jí ukázal, jak uboze nevyrovnaný je to souboj. „Mám proti tobě mnohem víc důkazů. Pamatuješ, jak ses mi vloupala do pokoje? Vlezla mi do postele? Natočil jsem tě skrytou kamerou a změnil datum. Takže bude stačit, abych nahlásil na policii, že ses ke mně znova vloupala.“ Přitiskl jsem se jí pánví na zadek. Erekce mi napínala džíny.

„Ve skutečnosti ses sem vrátila pro tohle, co? Protože já si to s tebou rád zopakuju, jestli si to přeješ.“

„Ne, prosím,“ fňukla, vydána mi zcela na milost.

„Protože jestli někomu povíš jediný slovo,“ naklonil jsem se jí k uchu a plival jí ta slova ze strany do obličeje, „a myslím tím jediný zasraný slovo, vrátím se a vyřídím si to s tebou. Možná ne hned, ale někdy v budoucnosti. Až to budeš nejmíň čekat.“ Olízl jsem jí tvář a ona se zakroutila pod mým dotekem. „Můžeš se celý život ohlížet přes rameno, protože se mnou si nikdo nebude beztrestně zahrávat. Možná si myslíš, že sem můžeš přijít a vyhrožovat mi, ale jedno si pamatuj.“ Vypáčil jsem jí paži o pár centimetrů výš, dokud nevykřikla. „Můžu tě zmlátit jako psa, kdykoli si vzpomenu, a nikdo ti neuvěří.“

„Omlouvám se,“ vzlykala a po obličeji jí stékaly slzy. „Nechám tě na pokoji. Prosím, pusť mě.“

Ucouvl jsem, zjevně vzrušený. Zvedla se ze stolu a s obličejem mokrým od slz a rozcuchanými vlasy vypadala napůl jako žena a napůl jako dívka. Když vytáhla zástrčku na dveřích, zahradil jsem jí paží cestu.

„Takže si rozumíme?“

Emma přikývla a zajíkavě ze sebe vypravila: „A… ano. Už o mně neuslyšíš.“

KAPITOLA SEDMDESÁT

ALEX

2017

Škrábalo a bolelo mě v krku a cítil jsem první příznaky nachlazení, nepochybně po noční výpravě s Theresou. Ty hodiny mi připadaly vzdálené, jako bych je ani neprožil. Předpokládal jsem, že Emma zažila něco podobného. Šlo o obranný mechanismus, který nastoupil, když už byla hrůza jejích činů příliš nesnesitelná. Jak jsem přecházel po zahradě, nemohl jsem se ubránit pocitu, že mi něco uniká. Myslel jsem si, že dělám dobře, že Jamieho bráním před nebezpečím. Ale představovala Emma takovou hrozbu? Žádný z přátel v Leedsu nevěděl o mých problémech a nechtěl jsem rozrušit maminku pravdou. Jediní lidé, kteří znali Emmino tajemství, jsme byli Theresa a já. Komu jsem měl věřit? Před několika týdny bych si tuhle otázku nepoložil. Stál bych na Emmině straně.

Ale pokaždé když jsem jí uvěřil, se stalo něco, co mě přimělo změnit názor. Kdyby ten test otcovství dopadl jinak… To, že mi lhala o Jamiem, byla příliš velká zrada. Přesto jsem se přistihl při myšlence, zda bychom se přes to nemohli přenést. Jamie byl to nejlepší, co se mi kdy přihodilo. Zoufale jsem toužil po dítěti a věděl jsem, že ten tlak jsem vytvořil já. Jak bych se kvůli tomu mohl zlobit?

Z matčina rádia v kuchyni zpíval George Benson. „Nothing’s Gonna Change My Love for You“… Náš první tanec. Ta píseň ve mně vyvolala pocit viny. Bylo to, jako by se svět spikl, aby mě k ní dovedl zpátky. Každé z těch slov, která jsem jí šeptal na tanečním parketu, jsem myslel vážně. Proč jsem k ní nebyl upřímný a neřekl jí, že vím, že mezi ní a Lukem se stalo víc, než přiznala? Emoce v mém nitru hrály hru na přetahovanou. Zhluboka jsem se nadechl a vyhledal matku v obývacím pokoji. Potřeboval jsem tomu přijít na kloub. Musel jsem myslet hlavně na Jamieho.

„Co se stalo teď?“ zeptala se maminka ustaraně, když viděla můj výraz.

„Musím se vrátit na Mersea,“ řekl jsem. „Myslím, že jí její sestra chce ublížit. Nemůžu se jí dovolat. Prosím, mami.“

Nešťastně si povzdechla. „Co mu mám povědět?“

Políbil jsem ji na tvář a otevřel přední dveře. „Pověz mu, že jsem jel pro maminku. Přivezu Emmu sem.“

KAPITOLA SEDMDESÁT JEDNA

EMMA

2017

Vytřeštila jsem oči nad sestřiným odhalením. „Kde je?“ zeptala jsem se a cítila, jak mi pomyšlení na matku napjalo nervy k prasknutí.

„Omlouvám se,“ řekla Theresa monotónním hlasem, „ale nikdy neodjela.“

Rozhlédla jsem se po obývacím pokoji, jako bych očekávala, že se každým okamžikem objeví. Tón Theresina hlasu mi však prozradil, že se to nestane. Nechtěla jsem uvěřit tomu, co tatínek celá ta léta naznačoval, že skutečný důvod, proč postavil lavičku pod naším dubem, byl ten, že potřeboval místo, kde by mohl maminku navštěvovat. V den, kdy mě Luke napadl, jsem neryla zeleninový záhon. Už dlouho předtím jsem věděla, že se za maminčiným zmizením skrývá víc, než mi tatínek nebo starší sestra řekli. Cítila jsem mezi nimi jakési spiknutí a v průběhu let jsem dospěla k jedinému vysvětlení, které dávalo smysl. Konečně jsem se postavila tváří v tvář svému tajnému strachu, že maminka je celou dobu pohřbena na pozemku za naším domem. Její odchod byl tak náhlý a Theresa odešla z domu krátce po ní. Tehdy jsem nechtěla ani pomyslet na to, že už nežije, ale to, jak se choval tatínek, mi poskytlo mnoho důvodů k obavám – a pochybnostem. Přehlédnuté narozeniny,

Vánoce bez jediné zprávy – nemohla jsem uvěřit, že by se maminka neozvala. Na čas jsem ty obavy umlčela, ale když tatínek onemocněl a já se vrátila na Mersea, nemohla jsem svá podezření déle ignorovat. Nepřítomný pohled jeho očí, nezřetelná slova lítosti v den, kdy zemřel, to vše se spojilo a nedalo mi na vybranou: musela jsem odhalit pravdu, jednou a provždy. „Je mrtvá, že?“ pronesla jsem šeptem. „Pohřbil ji pod tím stromem.“

Lesk v Theresiných očích vyvolal mrazivou vzpomínku. Ten pohled jsem v mládí viděla mnohokrát a její podobnost s maminkou mě zastihla nepřipravenou. „Stalo se to ten den, kdy tatínek řekl, že odešla,“ promluvila Theresa, neschopná pohlédnout mi do očí. „Pila a byla v jedné z těch svých nálad.“

„Pamatuju se na to,“ řekla jsem, když jsem tu vzpomínku vyhrabala z hlubin paměti. „Přistihla mě, jak se cpu, a strčila mi za trest hlavu do záchodu. Pak se vrátil domů tatínek a poslal mě do mého pokoje.“

„Právě jsem přišla, když jejich hádka vyvrcholila,“ vyprávěla Theresa, prsty rukou pevně propletené. „Tatínek měl paže celé poškrábané, jak ho maminka napadla, a najednou jsem viděla, jak po něm jde nožem. Byla by ho zabila. On… on… neměl na vybranou.“

„Ne,“ vyjekla jsem a zvedla pěst k ústům, jak se bolest a strach z toho dne náhle vrátily. Odvaha mě opustila. Nebyla jsem na pravdu připravená. „Nechci to slyšet. Prosím, už nic neříkej.“ Pokusila jsem se odvrátit, ale Theresa vstala od stolu se mnou, popadla mě za paži a jemně mě zadržela.

„Nemůžu mlčet, už ne. Musíme čelit pravdě, abychom mohly žít dál. Určitě jsi měla nějaké podezření.“

Povzdechla jsem si s pocitem, jako by se něco hluboko ve mně pohnulo. Stopy jsem měla před očima. Pamatovala jsem si, jak ten večer proběhl. Měli výročí svatby a tatínek byl celý den pryč. Ale bez ohledu na to, jak se chovala, si nezasloužila zemřít. „Ona… trpěla?“

Theresa zavrtěla hlavou. „Byla to nehoda. Maminka zaútočila, když se tatínek obrátil k odchodu. Zahlédla jsem záblesk nože v její ruce a zařvala na ni, ať přestane. Tatínek ji odstrčil, aby se bránil, ale ona byla opilá a zapotácela se.“ Obrátila pohled ke dveřím obývacího pokoje, ke skutečnému důvodu, proč nemohla být v tomhle domě. „Upadla na nůž. Za pár vteřin byla mrtvá.“ Odmlčela se se vzpomínkami na ten hrozný den vepsanými ve tváři. „Chtěla jsem zavolat záchranku, ale už bylo pozdě. Měli jsme dvě možnosti. Zavolat policii a riskovat, že tatínka obviní z její vraždy, nebo to ututlat.“

„Já… já tomu nevěřím,“ vykoktala jsem, i když jsem v nitru věděla, že je to pravda.

„Tatínek byl celý poškrábaný. Policie by možná neuvěřila, že to byla nehoda. Udělal, co musel, aby udržel rodinu pohromadě. Pamatuješ, jak jsem byla celé hodiny s tebou a říkala ti, že bude všechno v pořádku?“ Theresa popotáhla a po tváři jí stékaly slzy. „Pouštěla sis nějakou příšernou hudbu, abys přehlušila jejich hádku.“

„Pink Floyd,“ zamumlala jsem a vybavilo se mi, jak přišla do mého pokoje a utěšovala mě. V jejím hlase bylo napětí, které mě toho dne vyděsilo. Teď jsem věděla proč.

„Nevěděla jsem, kde ji pohřbil… až do doby před jeho smrtí. Pověděl mi, že se bojí. Bál se zemřít, měl strach, že na něho maminka čeká na druhé straně.“ Její prsty sklouzly z mé paže. „Tvrdil, že to byla moje vina, že jsem se do toho neměla plést.“ Zavrtěla hlavou. „Myslím, že se na mě před smrtí snažil svalit vinu. Tím, že mě vyškrtl ze závěti, to ještě zdůraznil.“

„A víš jistě, že netrpěla?“ zeptala jsem se otupěle.

„Ne,“ odpověděla Theresa tiše, se slzami jak hrachy v očích. „Seběhlo se to tak rychle.“

„Byla to nehoda,“ zašeptala jsem. „Měla jsi mi to povědět. Nemusela jsi to nést na bedrech sama.“

„Čekala jsem na vhodnou chvíli, ale nikdy nepřišla. Tatínek mě vydědil. Nemohl se na mě ani podívat, protože jsem znala pravdu. Bála jsem se, že ke mně budeš cítit totéž.“

„To je šílené,“ řekla jsem. „Pamatuju si, jaká maminka byla. Když mi toho dne strčila hlavu do záchodu, tak jsem si myslela, že se utopím. Tatínek to neměl nikdy nechat zajít tak daleko.“

„Nikdy neuměl moc dobře řešit konflikty.“ Therese unikl ze rtů trpký smích. „Víš, často jsem v noci ležela v posteli a přemýšlela o mamince. Chtěla jsem ji ještě naposledy vidět. Pak jsem se ale rozhlédla po tomhle domě a došlo mi, že nikdy neodešla. Je v podlaze, ve zdech. Čeká na poklidný pohřeb do označeného hrobu. Tatínek se k tomu nedokázal přimět, ale já to dokážu.“

KAPITOLA SEDMDESÁT DVA

EMMA

2013

Když zaznělo vytrvalé klepání na dveře, podrážděně jsem se zamračila.

„Zatracený pošťák,“ zamumlala jsem. „Copak nemůžu mít ani chvilku klid?“ Zaklapla jsem notebook a vstala jsem, abych šla otevřít. Alex konečně odjel do práce a mně se naskytla příležitost prozkoumat téma, o kterém jsem se s ním nemohla bavit. V poslední době jsem dokázala myslet jen na to, jak otěhotnět. Připomněla jsem si, že až skončím, musím smazat historii vyhledávání stránek spermobank.

Když jsem otočila klíčem v zámku, zalapala jsem po dechu při pohledu na kytici jasně žlutých květin před sebou. „Luku,“ vydechla jsem, když jsem viděla, že je v ruce drží můj starý učitel. Sevřela jsem dveře, připravená zabouchnout je mému nezvanému návštěvníkovi před nosem.

Po tváři mu přelétl pobavený úsměv. „Ale no tak, Emmo, takhle vítáš starého přítele?“ Od mých školních dnů zestárl, ale šel z něho stejný strach jako dřív. Podle kalhot a košile, které měl na sobě, se jeho vkus od našeho prvního setkání skoro nezměnil.

Mnohokrát jsem si tenhle okamžik představovala a přemýšlela jsem, co udělám, až ho znovu uvidím. Ale teď, když ta chvíle přišla, jsem nenacházela slov. „Co chceš?“ vypravila jsem ze sebe a žilami mi projel strach jako ledová voda. „Manžel se každou chvíli vrátí.“

„Oba víme, že to není pravda,“ odpověděl a protlačil se kolem mě do chodby. Jeho hlas se táhl za ním, jak kráčel hlouběji do domu.

„Napadlo mě, že bych tě mohl po otcově smrti trochu rozveselit. Psalo se o tom v celostátních novinách, víš; v archeologických kruzích byl hodně známý.“

„Já… neřekla jsem, že můžeš jít dál,“ vykoktala jsem, když jsem ho následovala do kuchyně. Promnula jsem si krk a ve tváři jsem stále cítila přízrak jeho dechu.

Položil květiny na stůl, jako by se tam vyznal. Řekl něco o shledání po letech a já si uvědomila, že v ruce držím lahev červeného vína. Nechápala jsem, kde bere tu drzost. Po všem tom obviňování, že ho pronásleduji, se objeví u mě doma, jako by se nic nestalo.

„Chci, abys odešel,“ řekla jsem a couvla ke kuchyňské lince. Luke přistoupil ke mně a do nosu mi vnikl závan vody po holení. Jeho oči byly pronikavé, plál v nich oheň dávno pohřbeného vzteku.

„Nebuď taková,“ řekl a jeho ledový úsměv mě zmrazil do morku kostí. „Myslel jsem si, že se spolu napijeme. Chci jenom pročistit vzduch, převzít zodpovědnost za to, jak se to mezi námi zvrtlo.“

Hruď se mi sevřela při vzpomínce na společnou minulost. Vybavilo se mi naše poslední setkání v chatě na pláži, kde mě přirazil ke stolu a vyhrožoval mi, že mi ublíží, když ho nenechám na pokoji. Mě to však nezastavilo. Jednala jsem a Luke přišel o práci. Ale proč se objevil teď? Že by až po tolika letech zjistil, že jsem byla za jeho propuštění zodpovědná? Jeho vysvětlení, že se rozhodl to mezi námi urovnat, by znělo celkem přesvědčivě, nebýt toho chladného lesku v očích. „Poslal jsi slunečnice i po tatínkově pohřbu,“ vydechla jsem šeptem.

„Samozřejmě. Nejsi ráda, že jsi dostala další kytici? Copak je ani nedáš do vázy?“ řekl a prohlédl si mě od hlavy k patě. Litovala jsem, že na sobě nemám džíny a svetr místo blůzy a sukně, které jsem si vybrala toho rána.

Byla jsem ráda za záminku otočit se zády k jeho pohledu. Nikdy jsem si nemyslela, že uslyším Luka konečně přiznat pravdu, že část jeho já bavilo tahat za nitky.

Polkla jsem, abych si pročistila krk, a postavila vázu s květinami na stolek u zdi. „Život jde dál,“ řekla jsem. „Chci na to už konečně zapomenout.“ Sledovala jsem každý jeho pohyb, když přecházel po kuchyni, aniž mě spustil z očí.

„Pamatuješ se na malou Sophii Smithovou? Bylo to zvláštní, jak někdo upozornil její rodiče na večer, kdy jsme se měli sejít,“ řekl, zatímco přejížděl prsty po opěradlech židlí, na kterých jsme s Alexem seděli při jídle. „Proč by byl někdo tak pomstychtivý?“

„Tenkrát byla jiná situace,“ řekla jsem. „Jak jsi sám povídal, je načase jít dál.“

„Teoreticky je to dobrý nápad.“ Usmál se. „Ale pro jednoho z nás je to snazší než pro druhého. Máš dobrou práci, viď? Manžela, hezký domov. Když jsem tě viděl v novinách na fotografii z pohřbu tvého otce, probudilo to ve mně staré vzpomínky. Napadlo mě, kam jsi to asi dotáhla.“

Sevřela jsem rty a snažila se vymyslet nějakou odpověď. Jeho podráždění sílilo a já se bála, že řeknu něco nevhodného. Upřela jsem oči na blok s noži, ale odtrhla jsem je, když si mého pohledu všiml.

„Zapomeň na pití. Co kdybychom pokračovali v tomhle rozhovoru v obývacím pokoji?“ řekl a popadl mě za paži.

„Ne!“ Vykroutila jsem se z jeho sevření a zamířila k zadním dveřím.

„Jestli neodejdeš ty, odejdu já.“

„Fajn, jen utíkej,“ řekl Luke, když jsem otočila klíčem, abych odemkla zámek. „Já tady prostě počkám, dokud se nevrátí tvůj manžel. Alex, že? Ten mě snad uvítá srdečněji.“ Rty se mu roztáhly v úsměvu. „Jsem si jistý, že si moc rád poslechne vyprávění o tvých školních dnech. Ví, jakou malou štětku si vzal? Čubku, která po tom toužila už v patnácti?“

„Všechno popřu. Neuvěří ti,“ řekla jsem otočená zády ke dveřím. Luke však rychle odpověděl slovy, která si nepochybně pečlivě připravil. „Policii uvěří,“ řekl a vykročil ke mně. „Pořád mám kopii toho soudního zákazu styku. A pak je tu to video, které jsem natočil, když ses vloupala do mého pokoje. Byla jsi tak nestydatá. Na co jsi myslela, když jsi ležela na mé posteli?“

Položil svou ruku na moji a přinutil moje prsty, aby znovu zamkly dveře. Jeho kůže byla ledová a já se pod jeho dotykem otřásla.

„Poté co jsem tě viděl naposledy, jsem si myslel, že to můžu nechat být. Ale hodně jsme toho prožili, ty a já,“ řekl, tentokrát vemlouvavě.

„A je tu jedna nedokončená záležitost.“

Proklela jsem svou neschopnost se mu postavit. Najednou to byl on, kdo měl situaci pod kontrolou. „Já…,“ vypravila jsem ze sebe a zoufale se snažila najít odvahu dokončit větu.

„Chceš to všechno hodit za hlavu? To se mi snažíš povědět?“ přerušil mě a přiblížil obličej k mému. „Víš, já ti chci odpustit, ale prostě nedokážu jít dál. Je tu jeden velký nesplacený dluh. Něco jsem slíbil a považuju za správné to splnit.“ Otočil hlavu a přelétl pohledem po mém nedávno poděděném domově. „Já to neměl tak snadné jako ty. Bez slušného doporučení je těžké najít práci.“

„Co chceš?“ zeptala jsem se. „Peníze? Mám pár set liber, které ti můžu dát, když mi slíbíš, že mě necháš na pokoji.“

Jeho rysy zohavil lstivý úsměv. „Oba přece víme, že mi o peníze nejde.“ Sáhl za mě, vyndal mi z vlasů sponu a nechal je volně splývat.

„Chci tohle,“ řekl a položil mi ruce na ramena. „Tebe. Teď. Ještě jednou, pro staré dobré časy. Pak odsud odejdu a už mě nikdy neuvidíš.“

„A když odmítnu?“ řekla jsem s divoce bušícím srdcem. Věděla jsem, že bych měla utéct. Popadnout mobil a zavolat pomoc. Údy jsem však měla jako z olova, tělo mi zmrazila jeho kletba. Nesnesla jsem pomyšlení, že by pověděl Alexovi, co jsem byla za člověka. Člověk, jakého lidi opouštějí. Nemohla jsem dovolit, aby minulost otrávila můj šťastný domov. Koutkem oka jsem zahlédla notebook a vybavila si, co jsem ještě před pár minutami hledala. Sex s Lukem by trval jenom pár minut a nebylo by v něm ani stopy po lásce. Pečlivě jsem sledovala svůj menstruační cyklus a věděla jsem, že právě ovuluji. Převracela jsem tu okamžitou myšlenku v hlavě. Třeba by se z té šlamastyky dalo vytěžit něco dobrého. Nebyla by to nevěra. Milovala jsem svého manžela. Miminko by bylo završením našeho manželství, a kdyby Luke jednou provždy zmizel z mého života, nemohlo by naše štěstí už nic ohrozit.

„Ty mě chceš, vždycky jsi mě chtěla,“ řekl Luke a pohladil mě po krku, zatímco mi rozepínal knoflíčky blůzy. „Byla to žárlivost, co tě přinutilo mi ublížit, ne starost o ty ostatní dívky. Zůstane to jako naše malé tajemství. Nikdo jiný se to nemusí dozvědět.“

Ucítila jsem další závan jeho vody po holení, stejnou vůni, kterou používal před všemi těmi lety. Měla jsem pocit, jako bych se vrátila v čase, opět byla dospívající dívkou. Nesnesla bych stát se znovu předmětem klepů, člověkem, jehož slovům nikdo nevěří. Nohy se mi třásly a snažila jsem se vymyslet, co dělat. Vyhrnul mi sukni a pak se mě zeptal, jestli to chci, stejně jako tehdy. Přikývla jsem. Usmál se, protože tušil, že to není pravda. Ale já se dokázala soustředit jen na to, abych otěhotněla. Kvůli ničemu jinému bych se mu nepoddala.

KAPITOLA SEDMDESÁT TŘI

LUKE

2013

Myslel jsem si, že si po setkání s Emmou budu připadat odškodněný, ale celá ta epizoda byla jedno velké zklamání. Pravda, lekla se, když mě uviděla ve dveřích, a ty slunečnice byly hezký detail, ale když si upravila šaty, postřehl jsem triumfální pohled, jako by nakonec opravdu chtěla, abych ji ojel. Zanechal mi hořkou pachuť v ústech, a když jsem před jejím domem nasedal do auta, vztek se vrátil. Byla tam uvnitř a myslela si, že nade mnou vyzrála. A možná to tak bylo, třeba jen předstírala, že má ze mě strach. Sex byl chabá odplata za to, co mi způsobila. Sakra, možná jsem té děvce vlastně prokázal službu. Třeba jí to už manžel nedělal.

Sevřel jsem volant. Vždycky jsem ji podezíral, že to byla ona, kdo varoval rodiče Sophie Smithové, a její neschopnost to popřít zodpověděla otázku, která mi už nějakou dobu vrtala hlavou. V anonymním dopisu, který dostali Sophiini rodiče, stálo, že se máme sejít toho večera v chatě na pláži. Měl jsem jediné štěstí, že jsme byli oba oblečení, když nás načapali. Velké odškodnění, které jim vyplatila moje matka, jim zabránilo jít na policii. Naučil jsem se lépe zakrývat stopy. Nezapomněl jsem však na slib, který jsem dal Emmě, a strávil jsem mnoho šťastných hodin plánováním pomsty.

Věděl jsem, že bych měl odjet, udělat za tím vším tlustou čáru. Byla však pošpiněna má pověst. Bláto se špatně smývá. Emmin zásah ukončil moji kariéru dřív, než pořádně začala. Kdyby tak tehdy uhořela při požáru v domě. Vzpomněl jsem si, jak jsem dostal její textovku, a zadoufal jsem, že to opravdu udělá. A na palčivé zklamání, když jsem zjistil, že vyvázla živá. Ale když se to nepodařilo napoprvé… Tou myšlenkou jsem překvapil sám sebe. Dokázal bych to? Spáchat vraždu? Jak jsem tam tak seděl, představoval jsem si, jaké by to bylo vidět ji konečně hořet. A proč by při tom nemohl lehnout popelem její dům a život, který se jí podařilo vybudovat, život, jenž mi unikal? Bývala přece nervově labilní. Mohl bych ji pomalu zlomit. Pak až bude sama, bych zopakoval její pokus o sebevraždu ‒ ale tentokrát pořádně. Usmál jsem se, jak se mi ten plán rodil před očima. Zítra se tam vrátím, abych ji poškádlil, položil základ svého budoucího vítězství, rozjitřil staré rány. Její nevěra mi zajistí mlčení, aspoň dokud nedovedu svůj plán do konce.

KAPITOLA SEDMDESÁT ČTYŘI

ALEX

2017

Odtrhl jsem oči od vozovky a pohlédl na displej v palubní desce, jak jsem se potřetí snažil spojit s Emmou. Aspoň že mi systém handsfree umožňoval volat za jízdy, a šetřil mi tak vzácný čas. Čekaly mě ještě nejméně dvě hodiny jízdy do mého cíle v Essexu. Nahlas jsem zasténal. Došlo mi, že než tam dorazím, přijde příliv a odřízne Emmu od okolního světa. Na policii jsem však zavolat nemohl. Ve svém rozpoložení by jim Emma mohla všechno vysypat. Proč mi nebrala telefon? Kdybych měl rozum, vrátil bych se k Jamiemu a nechal Emmu, ať si poradí sama. Byl jsem však jako můra přitahovaná plamenem. Ať by mi udělala cokoli, vždycky bych se k ní vrátil.

Pomocí hlasového ovládání jsem vytočil další číslo. Člověk na druhém konci to zvedl po pěti zazvoněních.

„Haló?“

V Theresině hlase jsem vycítil zaváhání, ale snažil jsem se nedat najevo své obavy. „Ahoj, to jsem já. Je Emma s tebou? Snažím se jí dovolat, ale má nedostupný telefon.“

„Spí. Vypnula si mobil, aby si mohla odpočinout. Byla na tom dost špatně, když jsi odjel, ale už je to lepší.“

„Můžeš jí říct, že jsem na cestě domů? Neměl jsem odjet. Měl bych dorazit okolo jedné v noci.“

„Jamie je s tebou?“ zeptala se Theresa.

„Ne, nechal jsem ho v Leedsu. Vracím se, abych Emmu vyzvedl a odvezl s sebou.“ Zhluboka jsem se nadechl a zabolelo mě v krku z nastupujícího nachlazení. „Musím se tě na něco zeptat.“

„Mě? A na co?“

Podíval jsem se do zpětného zrcátka, zapnul blinkr a předjel auto před sebou. „Najal jsem soukromého detektiva, aby vypátral Luka. Zjevně žije a máš ho v přátelích na Facebooku. Proč jsi mi lhala, Thereso?“ Má slova přešla v záchvat kašle.

„Cože? Nepřátelím se s Lukem. Nebo ano?“ Rozhostilo se ticho, jak přemýšlela, co má říct. „Používám Facebook k práci, přijímám žádosti spousty lidí… Všechny je neznám.“

Zasáhla mě ironie jejích slov. Jak se mohli lidé nazývat přáteli, když se ani neznali? Byl to přesně ten důvod, proč jsem celé to šílenství kolem sociálních sítí nesnášel. Nikdy nevíte, s kým komunikujete. Kdokoli si může vytvořit falešný profil a sledovat každý váš krok. Ale v hlavě mi ležela ještě jedna otázka. „Jestli Luke žije, čí tělo jsme vykopali?“

Theresa zaváhala. „Myslím, že bychom o tom neměli mluvit po telefonu. Probereme to, až sem dorazíš.“

Nenechal jsem se však odbýt tak snadno. „Trochu jsem pátral na internetu. Z mrtvoly nezbyde jen kostra dřív než po deseti letech pod zemí.“

„Proboha, Alexi, tohle není vhodné téma k rozhovoru!“ V telefonu bylo slyšet, jak hlasitě dýchá. „Omlouvám se,“ řekla a snažila se uklidnit. „Měla jsem perný den.“

V pozadí jsem zaslechl šramot, jako by někdo přesouval nábytek. Napnul jsem uši, ale zvuk slábl, jak se Theresa vzdalovala od jeho zdroje.

„To je Emma?“ otázal jsem se. „Dej mi ji. Musím s ní mluvit.“

„To je jenom bouře. Říkala jsem ti, že si potřebovala odpočinout, a myslím si, že bych ji neměla budit. Vyřešíme to, až sem dojedeš.“

„Kdybys mi pověděla pravdu, mohl bych to vyřešit hned. Co se děje,

Thereso? Co přede mnou tajíš? Kdo ležel v tom hrobě? Luke to totiž nebyl, že ne? Zvláštní, jak jsi trvala na tom, abychom kopali dál, když jsem to už chtěl vzdát. Proč?“

„To je rodinná záležitost. Nic ti do toho není,“ odsekla Theresa a ukončila hovor.

Udeřil jsem pěstí do volantu. Co se to sakra děje? Přehrál jsem si náš rozhovor v hlavě. Proč se ptala, jestli je se mnou Jamie? Vytočil jsem matčino číslo.

„Synku? Je všechno v pořádku?“ Maminka zvedla telefon po prvním zazvonění. Zeptal jsem se jí, jak se má Jamie, a přinutil ji vyjít po schodech do jeho pokoje, aby se ujistila, že je v pořádku. Ale matka mě hlasem plným obav žádala o vysvětlení.

Vytáhl jsem z kapsy papírový kapesník a odmlčel se, abych se vysmrkal. „Nevím přesně, co se děje, mami; vím jenom, že mě Emma potřebuje. Je se svojí sestrou, ale něco není v pořádku.“

„Copak tam není někdo, komu bys mohl zavolat, aby je zkontroloval? Co vaše místní policejní stanice? Ta naše je kousek od nás. Všichni tam jsou moc milí. Jsem si jistá, že kdybys zavolal na vaši stanici, někoho by k vám poslali. Když jsme se nemohli dozvonit na paní Connorovou, zavolali jsme jim a…“

Krátce jsem vydechl. Historku o paní Connorové a jejím pádu jsem slyšel už snad tisíckrát. „Ne. Není třeba volat na policii. Jenom se ujišťuju, že je Jamie v pořádku.“

„No, zavolej mi, až tam dorazíš. Bez ohledu na to, kolik bude hodin.

Stejně neusnu, dokud se neozveš.“

Ukončil jsem hovor, zamkl displej mobilu a přidal plyn.

KAPITOLA SEDMDESÁT PĚT

EMMA

2017

Zamrkala jsem a otevřela oči, jak jsem se probudila z krátkého spánku. Byl to Theresin nápad, hodinu si zdřímnout, abych ulevila nervům, než si promyslím další kroky. Rozmluvila mi nutkání jet do Leedsu, poradila mi, ať počkám, až se usadí prach, než tam přicválám a všechny rozčílím. Na obzoru však rostl černý mrak. Několik němých telefonátů po sobě mě upozornilo, že se Luke blíží. Nečekala jsem, že usnu, ale než jsem se probudila, uplynula celá hodina a dům byl ponořený do tmy.

„Tizzy?“ řekla jsem, když jsem naslepo tápala chodbou. Vrátila jsem se k její dětské přezdívce a hledala v ní útěchu, zatímco se mi po zádech plazil strach. Cvakla jsem vypínačem, ale nic se nestalo. Bouřka musela vyhodit pojistky, přesvědčovala jsem se ve snaze potlačit sílící paniku. Pojistková skříň se nacházela v obývacím pokoji a já hmatala po zdech, abych tam trefila. Pozorně jsem naslouchala praskání a sténání domu pod nápory větru a měla pocit, jako by mi srdce bušilo dvojnásobnou rychlostí. „Tizzy?“ řekla jsem podruhé, a když neodpověděla, nejraději bych vyběhla ze dveří. Nemohla jsem však opustit svou sestru. Když jsem vstoupila do obývacího pokoje, postava přede mnou mě přimrazila k zemi.

„Thereso?“ vydechla jsem, když jsem ji spatřila. Seděla uprostřed místnosti, přivázaná k židli. Poznala jsem jednu ze svých šál, kterou teď měla omotanou kolem úst. Sledovala jsem její pohled, ale když jsem se otočila, abych se podívala za dveře, bylo už příliš pozdě.

Projela mnou pronikavá bolest, když mě do boku zasáhl tupý předmět. Podlomily se mi nohy a udělalo se mi černo před očima a poslední, co jsem si pamatovala, byly silné ruce, které mě popadly za krk, a chladné modré oči, jež se mi zabodly do duše.

Pak už jsem mžourala do světla, z bezvědomí mě probralo cvaknutí jističe. Spatřila jsem Theresu sedící naproti mně, oči vytřeštěné strachy. „Thereso,“ zasténala jsem. V hlavě mi tepala bolest a před očima mi vířily bílé hvězdičky. Zamrkala jsem a snažila se zaostřit, když ticho narušily kroky blížící se z vedlejší místnosti. Polkla jsem zasténání. Ta tvář v okně se mi nezdála. Po všech těch letech Luke stále žil. Tyčil se nade mnou oblečený v černém a smál se mému vyděšenému výrazu. Byl to tenký, ostrý zvuk a jeho očím se smích vyhnul. „No tak, štěňátko, musela jsi vědět, že tohle neskončí dobře.“ Polkla jsem sevřeným hrdlem, když jsem si uvědomila, že mám nohy a ruce svázané stejně jako sestra. Stále jsem si pamatovala tlak jeho palců na průdušnici, když mě popadl za krk a stiskl.

Luke kolem mě kroužil jako žralok, zatímco mi vysvětloval důvod své přítomnosti. „Je čas, abys zaplatila za to, co jsi udělala.“

„Co chceš?“ řekla jsem. Bylo mi jasné, že nemá cenu křičet. Uprostřed prázdné krajiny bičované větrem by mě nikdo neslyšel.

„Co chci? Pokusila ses mě zabít. Musela jsi vědět, že se jednoho dne vrátím. Naplánoval jsem to dobře, nemyslíš?“ řekl a v očích se mu zablesklo ve světle žárovky visící pod stropem. „Květiny, němé telefonáty, to, jak jsem po zavírací době vklouzl do obchodu a rozstříhal ty šaty.“

„A taky jsi pustil Jamieho z auta,“ řekla jsem a vybavila si hrůzu, která mě toho dne ochromila. Díky bohu, že ho Alex odvezl.

„K většině z těch věcí se rád přihlásím, ale dítěti bych nikdy neublížil. Za tohle můžeš poděkovat svojí vlastní hlouposti.“

Jak mi docházela Lukova slova, vzpomínala jsem na ten den: pršelo, měla jsem zpoždění. Že bych stiskla špatné tlačítko a svedla to celé na něho? Dělala jsem to po paměti. Měla jsem mokré prsty. Náhle mi bylo jasné, že to můžu vyčítat jen sobě.

Luke přecházel po místnosti a vychutnával si pozornost svého obecenstva. „Měl jsem se svým synem spoustu plánů. Je tu ale jeden problém, že? Tvůj manžel ho odvezl.“

Zalapala jsem po dechu a napínala jsem pouta ve snaze se osvobodit. Jak to mohl vědět? O tom, co se toho dne stalo, jsem se nikomu nezmínila. Došla mu ta časová shoda a vrátil se pro své dítě? Pomyšlení na Jamieho probudilo můj ochranitelský instinkt. Musela jsem se osvobodit. Zaklonila jsem hlavu a snažila se vykroutit z pout. Svíjela jsem se na židli, když tu se v mém zorném poli objevil Lukův obličej. Ucítila jsem jeho dech páchnoucí cigaretami a alkoholem. Jeho blízkost mě přinutila stáhnout se zpátky. Musela jsem pykat za svou minulost, protože i kdybych se z toho dostala, co bych řekla? Nikdo by mi nevěřil, rozhodně ne můj manžel, tolik jsem věděla. Svým odchodem mi dal jasně najevo, co ke mně cítí.

„Thereso,“ řekl Luke, odtrhl pohled ode mě a obrátil se k mé sestře.

„Právě jsem si tady povídal s Emmou. Jak se to říká? ,Střez se člověka, který tě bodne do zad a pak namluví celému světu, že je to on, kdo krvácí‘?“ Dotkl se týlu své hlavy a obrátil pohled zpátky ke mně. „Kdybych jenom věděl, jaká jsi mrcha, když jsme se setkali. Přišel jsem kvůli tobě o všechno.“

Theresa bojovala se svými pouty a její bezmocný výkřik ztlumil šátek na ústech. „Pusť ji,“ řekla jsem a trhla sebou bolestí v pohmožděném boku. „Prosím. S tímhle nemá nic společného. Přijmu, co mě čeká, ale musíš nechat moji sestru jít.“

„Já nemusím nic,“ řekl Luke, došel k Therese a rozvázal jí šátek uvázaný přes ústa. „Tak co myslíš, Thereso?“ řekl s pobaveným úsměvem na rtech.

Olízla si rty a odhodlaně přimhouřila oči. „Myslím, že má pravdu,“ řekla, když si odkašlala. „Dělej si s ní, co chceš. Jenom mě nech jít.“

KAPITOLA SEDMDESÁT ŠEST

EMMA

2017

„Není důvod, proč bychom nemohli na všechno zapomenout.“ Svíjela jsem se v poutech. „Prosím, Luku, pusť mě.“ Můj pohled padl na plechovku v Lukových rukou.

Ukázal zuby v úzkém úsměvu. „Jaký to byl pocit být obětí, když ti nikdo nevěřil? Protože tak to bylo se mnou. Bez ohledu na to, jak moc jsem tvrdil, že jsem nevinný, stejně jsem musel odejít z práce. Tvoje nařčení se mě drželo jako páchnoucí vřed.“ Postavil plechovku na podlahu a začal odšroubovávat víčko. „No, teď je načase ten vřed pořádně vypálit.“

Ucítila jsem pach benzinu a strachy mi ztuhla krev v žilách. „Ne,“ vydechla jsem. „Prosím. Tohle si nezasloužím.“ Věděla jsem, co přijde. Luke hodlal zopakovat požár, který jsem zažehla před lety, ale tentokrát se neobjeví otec, aby mě zachránil. Poté co si Theresu vyslechl, jí znovu zacpal ústa. Byla vyděšená, to bylo všechno. Určitě nemyslela vážně to, co řekla.

Luke si zabodl prst do hrudi, sklonil se ke mně a jeho slova provázely spršky slin. „Opravdu sis myslela, že ti odpustím a zapomenu?“

„Co ode mě chceš?“ vykřikla jsem ve snaze získat trochu času. Věděla jsem, že si přeje, aby to vypadalo, že jsem sirkou škrtla já. Představovala jsem si, jak Luke zachvácený nenávistí a odporem plánuje, jak mi uštědří promyšlenou lekci s ponurým koncem.

„Oko za oko, tak to stojí v bibli, ne? Chodívala jsi do kostela, viď? Přestala jsi kvůli mně? Protože teď je vhodná chvíle odříkat pár modliteb.“ Zvedl plechovku a začal šplíchat její obsah po místnosti. Pach benzinu naplnil vzduch a oči se mi zalily slzami.

„Počkej,“ poprosila jsem podruhé. „Prosím, Luku, nech moji sestru jít.“

Theresa si třela bradu o rameno a podařilo se jí stáhnout šátek z úst.

„Luku, poslouchej mě,“ řekla náhle autoritativním tónem. „Lituju, že jsi hned na začátku nepřišel za mnou, protože s tebou souhlasím.“ Kývla mým směrem. „Za všechno, co se ve tvém životě pokazilo, může ona. Prokážeš mi službu, teď, když přepsala část svého podniku na mě.“

Luke pozvedl obočí nad tím náhlým aktem zrady. „To nemyslíš vážně,“ řekl.

Ale Theresu už nemohlo nic zastavit. „Řekl jsi to sám. Ona je jako jed. Proč myslíš, že jsem tě přijala do přátel na Facebooku?“ Odmlčela se a vypálila rozhodující výstřel, aby ho přesvědčila. „Není schopná vychovávat dítě, ale já ano.“

S hrůzou jsem se dívala, jak Luke přikyvuje. „Takže ty jsi věděla, že jsem to já?“ Na rtech se mu zjevil přízračný úsměv.

„Ano,“ řekla Theresa. „Ale nejdřív se zbav všech důkazů, že jsi tady byl. Alex jede sem, ale příliv by ho měl prozatím zdržet. Až se sem dostane, řeknu, že jsem jela nakupovat, a když jsem se vrátila, nedostala jsem se skrz plameny dovnitř. Bude dávat mnohem větší smysl, když uhoří sama, než kdybychom zahynuly obě. Nezapomínej, že ti můžu pomoct získat Jamieho.“

„Ani nevím, jestli je opravdu můj, aspoň ne jistě,“ namítl Luke, čímž dokázal, že si nenaplánoval, co udělá, až skoncuje se mnou.

„Je,“ ujistila ho Theresa. „Alex si nechal udělat test otcovství.“

„Ne!“ vykřikla jsem, neschopná uvěřit vlastním uším. „Tohle je vražda. Thereso, jak jsi mohla!“ On však už odvazoval mou sestru a mě nikdo neposlouchal. Ječela jsem a křičela, dokud jsem se nevyčerpala. Bylo to, jako bych tam vůbec nebyla.

„Nelij to přímo na ni,“ poradila mu Theresa, když kolem mě cákal zbytky benzinu. „Musí to vypadat jako před lety.“

Luke mi věnoval odporný úsměv. „Vidíš? Jsme k tobě laskaví.“ Ukázal na dveře. „Zajistil jsem je, takže se vzduch nedostane dovnitř. Komín jsem utěsnil zmuchlanými novinami. Umřeš na nedostatek kyslíku mnohem dřív, než se k tobě dostanou plameny.“

„Alex už jede…,“ vypravila jsem ze sebe a rozkašlala se, jak mě štiplavé výpary dráždily na průduškách a v očích. „Zavřou tě na doživotí.“ Zaťala jsem ruce v pěst, vší silou se zapřela do pout a cítila, jak provaz trochu povolil. Ale nestačilo to. Ta tekutina na podlaze nebyl líh pančovaný vodou. Jakmile Luke škrtne, skončím v kouli plamenů.

„To je jako třešnička na dortu,“ řekl Luke. „Tvůj dlouho trpící manžel dorazí právě včas, aby tě viděl hořet. Byli jsme spolu na pivu. Milý chlap. Třeba bychom se mohli spřátelit. Dovolím mu vídat Jamieho… aspoň jednou za čas.“ Naklonil hlavu ke straně a prohlížel si mě jako vrána žížalu. Usmál se a v umělém světle se zaleskla řada jeho bílých zubů. „Moc mě bavilo si s tebou hrát.“ Naposledy se rozhlédl po pokoji a zamířil ke dveřím. „Sbohem, Emmo. Užij si to v pekle.“ Odklopil víčko zapalovače a položil palec na kolečko. Pevně jsem zavřela oči a doufala, že to bude rychlé.

KAPITOLA SEDMDESÁT SEDM

ALEX

2017

Kýchl jsem třikrát po sobě a auto zakličkovalo po silnici. Oslnila mě dvojice blikajících reflektorů a ohlušilo troubení, jak se vylekaný protijedoucí řidič opřel o klakson. Poté co jsem celou cestu překračoval povolenou rychlost, jsem byl zpátky v Essexu, naplněný strachem. Pípání a blikání na palubní desce mě upozornilo, že mi dochází nafta. Zoufale jsem zasténal. Všechno, co jsem chtěl, bylo dostat Emmu daleko od toho domu a hrozných vzpomínek, kterých byl plný. Pomůžu jí dát se do pořádku, budu se o ni starat, dokud se neuzdraví. Zapnul jsem blinkr, abych odbočil k blízké čerpací stanici. Říkejte tomu šestý smysl, ale prostě jsem věděl, že se stane něco zlého. Podíval jsem se na hodiny. Stále panoval příliv. Emma teď patřila ostrovu.

Zaplatil jsem za naftu a pokračoval v cestě. Krátce nato jsem zastavil na špatné straně přílivu a modlil se, aby se vody rozestoupily. Zavolal jsem z mobilu. Žádná odpověď. Se skřípěním zubů jsem opět zkusil Theresu. Zvedla to skoro okamžitě. „Alexi, řídím. Co se děje?“

„Nemůžu se Emmě dovolat na mobil. Proč to nebere?“

„Povídala jsem ti, že usnula. Poslechni, zrovna jsem na cestě zpátky.

Kde jsi?“

„Na druhé straně náspu. Kde ty?“

„Na Mersea. Za chvilku budu doma.“ Povzdechla si. „Emma dneska není ve své kůži. Jenom jsem se vytratila do večerky pro mléko.“ Zamračil jsem se, rozčílilo mě, že nechala Emmu samotnou.

„Když už tady trčím,“ řekl jsem a představil si Theresu na druhé straně přílivu, „mohla bys mi povědět, co se děje. Něco přede mnou tajíš, viď?“

„Jenom mi přišlo rozhodnutí o rozvodu, to je všechno. Poslechni, musím končit. Promluvíme si, až dorazíš…“

„Nevěřím ti,“ přerušil jsem ji. „Já se ti se vším svěřil. Je načase, abys udělala totéž. Koho jsme té noci vykopali?“

„Musím končit,“ zopakovala Theresa.

„Proč? Kam tak spěcháš, Thereso?“ Jedinou odpovědí však bylo pípání na lince. Dlouze jsem vydechl. Nepopřela, že ta mrtvola nebyl Luke. Soudě podle stavu ostatků musela být aspoň deset let stará. A pak se mi náhle rozsvítilo a znal jsem odpověď. Theresa nad tou lebkou plakala. Pečlivě a jemně ji zabalila, než ji odvezla. Nebyla řeč o tom, že bych se těla měl zbavit já – protože pro ni tolik znamenalo. Emmina a Theresina matka od nich neodešla. Byla zavražděna. Tak o tohle celou dobu šlo? Theresa milovala Jamieho celým srdcem a my se ho teď chystali odvést daleko od ní. Nemohl jsem uvěřit, že by Theresa chtěla ublížit své rodině, ale dělo se něco divného. Sevřel jsem volant a zadíval se na proudění přílivu. Kdybych riskoval a zkusil projet, mohl bych tam zůstat trčet mnohem déle. Ale Emma mohla být ve vážném nebezpečí. Až se k ní dostanu, mohlo by už být pozdě.

KAPITOLA SEDMDESÁT OSM

EMMA

2017

Telefonát od mého manžela všechno jen pozdržel. Podle toho, co jsem zaslechla, uvízl na druhé straně zaplaveného náspu. Luke stál nad Theresou, zatímco lhala, a rukou jí pevně svíral zátylek. Strach v jejích očích byl skutečný.

„Prosím,“ vzlykla jsem, stěží schopná vypravit ze sebe slovo. „Nechci umřít.“

Theresa se obrátila k Lukovi, který se nehýbal.

„Počkej,“ řekla a mě zaplavila úleva, že přišla k rozumu. Má naděje však neměla dlouhého trvání. Vzala ze zásuvky list papíru a něco na něj napsala. „Měli bychom v ložnici nechat dopis na rozloučenou, stejně jako předtím. Nechceme přece, aby někdo podezíral nás.“

„Shoří přece při požáru,“ namítl Luke a přimhouřenýma očima pohlédl ze mě na mou sestru.

„Pod její postelí je plechová krabice. Když dáš dopis do ní, uchrání ho před plameny.“

„Ne! To nemůžeš udělat!“ Bojovala jsem o život, svíjela se na tvrdé dřevěné židli. Nemohla jsem uvěřit, že by se sestra mohla takhle obrátit proti mně.

„Se mnou bude Jamie v bezpečí,“ řekla a její slova mě uvrhla do zoufalství. „Zaslouží si víc, než mu ty můžeš dát. Je mi líto. Bude to pro něho nejlepší.“

Vykřikla jsem její jméno, ale ani nemrkla, jenom podala Lukovi papír. „Jakmile zažehneš požár, musíš odjet. Až se oheň rozhoří, zavolám hasiče. V kuchyni je hasicí přístroj. Udělám to tak, aby to vypadalo, že jsem se snažila hasit.“

Luke přikývl a odešel podstrčit dopis do ložnice. Když se vrátil, zašklebil se na mě a bylo jasně vidět, jak si vychutnává moji bezvýchodnou situaci.

„Pospěš si, dochází nám čas,“ řekla Theresa, nakrátko zmizela v kuchyni a vrátila se s hasicím přístrojem. Luke ji ostražitě sledoval a jeho výraz prozrazoval příjemné překvapení, že mě moje sestra takhle zrazuje.

„Prosím,“ zvolala jsem, hrdlo bolavé od křiku. „Omlouvám se. Prosím, pusťte mě. Neřeknu ani slovo…“ Rozkašlala jsem se, pach benzinu mě umlčel.

Luke na mě vrhl poslední ďábelský úsměv a zůstal stát ve dveřích. Palcem otočil kolečkem a vyskočil malý plamínek jako předzvěst věcí příštích. Hodil zapalovač na podlahu a obrátil se ke mně zády, zatímco pokoj ožil plameny. Nemohla jsem uvěřit, že mě tam oba nechali. Za pár vteřin hořela celá místnost. Dům byl jako krabička zápalek, plný hořlavých předmětů. Modlila jsem se, aby Alex dorazil včas. Nevšimne si někdo plamenů? Bylo mi však jasné, že tou dobou už pro mě bude pozdě. Moje vědomí bojovalo ve dvou bitvách, snažilo se pochopit sestřinu zradu a zároveň se vyrovnat s faktem, že zemřu. Po tvářích mi stékaly slzy, zatímco plameny olizovaly stěny obývacího pokoje a přeskakovaly po nábytku, dokud se jejich kruh neuzavřel. Připadala jsem si jako zápalná oběť a sklonila jsem hlavu na rameno, zatímco jsem se snažila dýchat štiplavý kouř. Kdybych tak mohla uniknout. Srdce mi divoce bušilo a pouta se mi zarývala do kotníků a zápěstí, jak jsem s nimi trhala. Dým mi však zastřel výhled a pár vteřin nato začala místnost rotovat okolo mě. Zavřela jsem oči, když mě obklopily žhnoucí plameny, ale náhle jsem se probrala, když mě něco zatahalo za zápěstí. Prudce jsem otevřela oči a rozkašlala se. Byla to Theresa. Poté co postříkala plameny hasicím přístrojem, se pustila do rozvazování mých pout. Snažila se snad, aby to vypadalo, že jsem si vzala život sama? No jistě, až mě najdou, mohli by poznat, že jsem měla svázané ruce. Napadlo mě, že bych měla předstírat bezvědomí, počkat, až se obrátí zády, a utéct, ale plíce mi hořely v hrudi a nutily mě ke kašli, zatímco jsem lapala po dechu.

„Už je pryč,“ řekla a zoufale se snažila rozvázat uzly na mých poutech. „Promiň. Jiný způsob, jak se ho zbavit, mě nenapadl. Policie by se sem nedostala včas. Zůstaň se mnou, prosím. Nesmím tě ztratit.“ Zalila mě úleva, když mi došlo, že jen předstírala, že je na jeho straně. Kdyby křikla na Alexe, ať zavolá policii, zabil by nás Luke tak jako tak. Kvůli přílivu by se k nám nedostali včas. V koutcích očí se jí zaleskly slzy a já se snažila promluvit. „No tak,“ zavrčela a trhala za pouta.

„Dostaň mě odsud,“ zachraptěla jsem do ohlušujícího praskání a hukotu plamenů. Obsah našeho malého hasicího přístroje je jen dočasně utlumil, ale neuhasil. Jestli jsme se odtamtud měly dostat živé, musely jsme si pospíšit.

„Běž!“ řekla, zvedla hasicí přístroj a znovu ho aktivovala. Ale slabý proud pěny nestačil k tomu, aby vyhrál válku s ohněm zevnitř. S hrůzou jsem sledovala, jak se obrazy kroutí a odlupují ze stěn, jak všechno, co jsem znala, černá a rozpadá se. Postavila jsem se na roztřesené nohy a vytáhla si mikinu přes ústa, abych nedýchala kouř. Hořel už i nábytek. Můj strach se znásobil, když jsem uviděla Luka s rysy zkroucenými vztekem, jak se vpotácel do obývacího pokoje před nás.

„Zasraný mrchy!“ zařval, zakryl si hlavu předloktími a rozběhl se plameny k nám.

Zachvátil mě úžas. Byl nezadržitelný. Když už jsem si myslela, že vyváznu živá, vrátil se. Rozmáchl se pěstí a udeřil mě do žaludku, až mě bolest srazila na kolena. Kruh plamenů teď sílil, dým mi plnil plíce. Marnila jsem cenné vteřiny. Musela jsem se dostat ven, nadechnout se čerstvého vzduchu. Před očima mi vířily černé tečky. Neměla jsem sílu dál bojovat.

KAPITOLA SEDMDESÁT DEVĚT

ALEX

2017

Když už se mi zdálo, že čekám celou věčnost, zařadil jsem rychlost. Cesta byla stále zaplavená, ale věřil jsem, že když pojedu přiměřenou rychlostí a nezastavím, dostanu se na druhou stranu. Zadržel jsem dech, zatímco mi vlny šplíchaly na okénka a na obloze přede mnou se mezi mraky objevoval měsíc. Když se vozovka vynořila z vody na druhé straně, přidal jsem plyn s vědomím, že by mokré brzdy mohly selhat. Dokázal jsem však myslet jen na Emmu a na to, že se k ní musím dostat co nejrychleji. Srdce se mi svíralo v hrudi. Nikde před sebou jsem neviděl Theresino auto. Minul jsem auta stojící v protisměru a uviděl za sebou blikající modrý maják. Bylo mi jedno, jestli policie pojede za mnou, nehodlal jsem zastavit, dokud nebudu u své ženy. Myšlenky se šířily mou myslí jako požár v buši, mozek se snažil najít pravdu.

V zatáčce jsem strhl volant a štěrk z krajnice zabušil na kapotu auta. Blikající světla se přibližovala, zatímco jsem ujížděl po klikaté silnici. To bylo dobře, ne? Ale co když nejeli za mnou? Co když se něco stalo Emmě?

Když jsem znovu zahnul, moje noční můra se stala realitou. Obloha rudě plála a ten pohled mi vyrazil dech. Vtom mi došlo, že se za mnou neřítí policie, ale hasiči – jedoucí k našemu domu. Ale kde byla Emma?

„Bože, prosím, ať není uvnitř,“ zašeptal jsem plný hrůzy. Zatáhl jsem ruční brzdu a smykem vlétl na naši příjezdovou cestu. Z průčelí domu šlehaly plameny, žár mi nedovolil se přiblížit. Zaostřil jsem pohled na muže vbíhajícího do předních dveří. Byl to Luke? Co tam dělal? Na nejistých nohou jsem se rozběhl k domu, ale celý vchod už zachvátily plameny. „Emmo!“ vykřikl jsem a modlil se, abych ji zahlédl, ale ten, kdo vběhl dovnitř, se neobjevoval. Vyrazil jsem okolo domu a snažil se najít cestu dovnitř, ale palčivý žár mě pokaždé odehnal. Srdce mi divoce bušilo v hrudi. Nemohl jsem ji ztratit, ne teď. Byl jsem odhodlaný dostat ji ven – i kdybych při tom měl zemřít.

KAPITOLA OSMDESÁT

EMMA

2017

Kůži jsem měla kluzkou potem, v žáru plamenů rudla a začaly se objevovat puchýře. Do masa se mi zabořily prsty a prudce mnou zatřásly. Pomalu jsem otevřela chvějící se víčka a uvědomila si, že jsem omdlela na podlaze. Trhla jsem sebou, když jsem vedle sebe uviděla Luka s kaluží krve pod hlavou. Zmocnil se mě strašný pocit déjà vu a scéna získala nádech neskutečna.

„Vstaň,“ vykašlala Theresa, popadla hasicí přístroj a opět ho aktivovala. Jeho tupý spodní konec byl potřísněný krví. Jednou rukou mě trhnutím zvedla z podlahy. „Jdi ven zadem,“ nařídila mi. „Budu tě krýt.“ Potácela jsem se kouřem a plameny k zadním dveřím, nohy se pode mnou podlamovaly, jako by byly z gumy. Pod stropem praskaly žárovky a pršelo z nich sklo. V chodbě do hukotu hladového ohně pípal požární hlásič. Syčící plameny stravovaly všechno, co jim přišlo do cesty, a bylo jasné, že jsme na řadě. Potácela jsem se tmou osvětlovanou jen požárem. Jak jsem lapala po dechu, měla jsem pocit, že mi kolabují plíce. Bojovala jsem, abych zůstala při vědomí, zatímco se svět svíral kolem mě. Předpokládala jsem, že je Theresa za mnou, dokud jsem neuslyšela Luka volat její jméno. Pořád žil, pořád šel po nás. Teď jsem byla v kuchyni a připadala si jako ve snu, když jsem se ohlédla, abych ji našla. Podlomily se mi však nohy a znovu jsem se ponořila do temnoty.

Uviděla jsem nad sebou manželovu tvář a pomyslela si, že se mi to zdá. Skláněl se nade mnou a noc ozařovalo blikající modré světlo. Mé popálené kůže se dotýkal chladný vzduch a já si uvědomila, že jsem venku. Podruhé jsem se pokusila zavolat Theresino jméno. „Díky bohu, že ty jsi v pořádku,“ řekl Alex a odpověděl tak na mou nevyřčenou otázku. Plíce mě pálily s každým nádechem, bylo to jako vdechovat žhavé uhlíky. S bolestným úšklebkem jsem se pokusila polknout. Stěží jsem dokázala zvednout hlavu ze země.

„Jen klid, zůstaň ležet. Sanitka už jede.“

Zamrkala jsem a upřela pálící, ožehlé oči do plamenů šlehajících z našeho domu. Střecha se už propadla a já věděla, že jestli uvnitř někdo zůstal, už nežije.

KAPITOLA OSMDESÁT JEDNA

EMMA

O rok později

Hřiště dnes vypadá jinak a jsem ráda, že mě Alex přesvědčil k návštěvě Mersea. Sleduji, jak se Jamie znovu seznamuje s jeho vybavením a září pýchou, že se mu podařilo zdolat skluzavku, na kterou se dřív bál vylézt. Držím manžela za ruku, stojíme bok po boku a pozorujeme ho. Nemohu uvěřit, že jsme to zvládli, po tom všem, co jsme si vytrpěli.

Alex také vycítil, že jsem se změnila. Pár, který měl zájem o dům na Mersea, se nenechal odradit a koupil pozemek. Bylo zvláštní vidět nové základy na místě, kde stával náš starý domov. Vzhledem k tomu, co se stalo, to nejspíš bylo nejlepší. Stalo se tam tolik zlého. Do zdí se vsákla nenávist a přinášela obyvatelům strádání a neštěstí. Uvnitř zemřelo dost lidí na to, aby to odradilo většinu kupců, ale ti naši naštěstí takové zábrany neměli.

Náš nový dům v Leedsu byl ve srovnání s tím starým vzdušný a plný barev. Probouzela jsem se zalitá slunečním svitem, který mě příjemně naladil pro následující den. Josh byl při vedení colchesterské pobočky Něčeho půjčeného tak úspěšný, že musel najmout další personál. Já se naučila obchodovat na internetu a prozatím mi to stačí. Mám tak víc času na Jamieho a moc ráda si povídám s ostatními maminkami, když ho vyzvedávám před školou. Je příjemné sevřít ho pokaždé v náručí tak, jak jsem to jako dítě nezažila. Alexova rodina mě přijala mezi sebe, aniž by někdo věděl o Jamieho skutečném otci. Jamieho rodiče jsme my. Výsledky testu DNA byly zničeny. Nepodvedla jsem manžela úmyslně a hluboko v nitru jsem stále považovala Jamieho za jeho syna. Stále se vyrovnávám s Theresinou smrtí, ale konečně se mi podařilo setřást okovy viny a výčitek svědomí. Je pohřbena vedle maminky v Colchesteru a později toho dne navštívím její hrob. Josh je moc laskavý, když na něj v mé nepřítomnosti nosí květiny.

Na obzoru visí jen jeden temný mrak. Když se právě nemám čím zaměstnat, vkrade se do mých myšlenek on. Občas se mi zdá, že jsem ho zahlédla: muže sedícího v kolem jedoucím autobusu, postavu s kapucí na hlavě v dálce. Jindy cítím na zátylku jeho pohled. Vím, že je mrtvý, ale zpola očekávám, že se vrátí. Myslím na den, kdy jsem ho skoro zabila, na to, jak si mě dobíral kvůli těm ostatním dívkám. Uklidňuji se vědomím, že už neublíží žádné nevinné oběti. Aspoň vyšlo všechno najevo. Pověděla jsem policii pravdu a po několikaměsíčním vyšetřování se maminka konečně dočkala klidného odpočinku.

Alex pustí moji ruku a posadí Jamieho na houpačku.

„Výš, tati, výš,“ hihňá se a tentokrát jsem šťastná, když ho vidím létat. Nepromarním už ani vteřinu života obavami. Posadím se na houpačku vedle něho a couvám, dokud nestojím na špičkách. Pak se vznesu do vzduchu.

POZNÁMKA AUTORKY

Děkuji, že jste si přečetli knihu Němý svědek. Téma výchovy a zneužívání patří k těm, s nimiž jsem se ve své kariéře setkala mnohokrát, jako odborník jsem pracovala se zranitelnými oběťmi a na případech sexuálního zneužívání. Na každý případ, kterým jsem se zabývala, připadá mnoho dalších, které nebyly nahlášeny kvůli strachu, neodůvodněné hanbě nebo společenskému stigmatu.

Vyzývám všechny, které něco takového potkalo, aby vyhledali pomoc, ať už u policie, člena rodiny nebo některé z mnoha krizových linek, jež jsou lidem v nouzi k dispozici. Pro oběti je důležité vědět, že nejsou samy, a stejně tak je důležité nahlásit případy, k nimž došlo v minulosti, aby jejich pachatelé nemohli udeřit znovu.

Pokud se vám tato kniha líbila, byla bych velmi vděčná, kdybyste napsali recenzi na stránky Amazonu. Pouhých několik řádků pomůže novým čtenářům objevit mé dílo. Možná byste knihu mohli doporučit přátelům, členům rodiny nebo místnímu knižnímu klubu. Kdybyste se se mnou chtěli spojit, jsem také na sociálních sítích. Doufám, že se sejdeme u mého dalšího díla.

PODĚKOVÁNÍ

Mé díky si zaslouží:

Úžasný tým nakladatelství Thomas & Mercer, zvláště mí redaktoři Jane Snelgroveová, Sophie Missingová a Jack Butler, kteří věnovali této knize mnoho práce, abyste ji dostali v co nejlepší podobě.

Madeleine Milburnová a její tým, podle mého názoru nejlepší literární agentura v Londýně. Připadám si požehnaná tím, že je mám u kormidla.

Úžasně poťouchlá skupina spisovatelů, jejíž jsem součástí. Mám velké štěstí, že patřím na tuto scénu.

Mel Sherrattová, Angela Marsonsová a Lindsay J. Pryorová, lidé, kteří mě povzbuzovali od prvního dne. Milejší trojici spisovatelů abyste pohledali.

Knižní recenzenti a kluby, doporučující mé knihy a šířící je po světě.

A v neposlední řadě moji přátelé a rodina. Vaše podpora pro mě moc znamená.

Caroline Mitchellová

NĚMÝ SVĚDEK

Z anglického originálu SILENT VICTIM,

vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer, Seattle 2018,

přeložil Ondřej Duha

Obálku podle originální předlohy zhotovila Lucie Vávrová

Odpovědná redaktorka Nicole Škorpilová

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5, v roce 2019 jako svou 3004. publikaci

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.knizniklub.cz a www.booktook.cz

Table of Contents

PROLOG EMMA

KAPITOLA JEDNA EMMA

KAPITOLA DVĚ ALEX

KAPITOLA TŘI EMMA

KAPITOLA ČTYŘI LUKE

KAPITOLA PĚT EMMA

KAPITOLA ŠEST EMMA

KAPITOLA SEDM EMMA

KAPITOLA OSM LUKE

KAPITOLA DEVĚT ALEX

KAPITOLA DESET EMMA

KAPITOLA JEDENÁCT LUKE

KAPITOLA DVANÁCT EMMA

KAPITOLA TŘINÁCT EMMA

KAPITOLA ČTRNÁCT LUKE

KAPITOLA PATNÁCT EMMA

KAPITOLA ŠESTNÁCT ALEX

KAPITOLA SEDMNÁCT ALEX

KAPITOLA OSMNÁCT EMMA

KAPITOLA DEVATENÁCT LUKE

KAPITOLA DVACET EMMA

KAPITOLA DVACET JEDNA EMMA

KAPITOLA DVACET DVA EMMA

KAPITOLA DVACET TŘI ALEX

KAPITOLA DVACET ČTYŘI LUKE

KAPITOLA DVACET PĚT ALEX

KAPITOLA DVACET ŠEST EMMA

KAPITOLA DVACET SEDM ALEX

KAPITOLA DVACET OSM EMMA

KAPITOLA DVACET DEVĚT ALEX

KAPITOLA TŘICET LUKE

KAPITOLA TŘICET JEDNA EMMA

KAPITOLA TŘICET DVA ALEX

KAPITOLA TŘICET TŘI EMMA

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI EMMA

KAPITOLA TŘICET PĚT EMMA

KAPITOLA TŘICET ŠEST LUKE

KAPITOLA TŘICET SEDM ALEX

KAPITOLA TŘICET OSM EMMA

KAPITOLA TŘICET DEVĚT EMMA

KAPITOLA ČTYŘICET ALEX

KAPITOLA ČTYŘICET JEDNA EMMA

KAPITOLA ČTYŘICET DVA LUKE

KAPITOLA ČTYŘICET TŘI ALEX

KAPITOLA ČTYŘICET ČTYŘI EMMA

KAPITOLA ČTYŘICET PĚT ALEX

KAPITOLA ČTYŘICET ŠEST LUKE

KAPITOLA ČTYŘICET SEDM EMMA

KAPITOLA ČTYŘICET OSM EMMA

KAPITOLA ČTYŘICET DEVĚT EMMA

KAPITOLA PADESÁT ALEX

KAPITOLA PADESÁT JEDNA EMMA

KAPITOLA PADESÁT DVA EMMA

KAPITOLA PADESÁT TŘI ALEX

KAPITOLA PADESÁT ČTYŘI ALEX

KAPITOLA PADESÁT PĚT EMMA

KAPITOLA PADESÁT ŠEST EMMA

KAPITOLA PADESÁT SEDM EMMA

KAPITOLA PADESÁT OSM EMMA

KAPITOLA PADESÁT DEVĚT ALEX

KAPITOLA ŠEDESÁT ALEX

KAPITOLA ŠEDESÁT JEDNA ALEX

KAPITOLA ŠEDESÁT DVA EMMA

KAPITOLA ŠEDESÁT TŘI EMMA

KAPITOLA ŠEDESÁT ČTYŘI ALEX

KAPITOLA ŠEDESÁT PĚT EMMA

KAPITOLA ŠEDESÁT ŠEST EMMA

KAPITOLA ŠEDESÁT SEDM ALEX

KAPITOLA ŠEDESÁT OSM EMMA

KAPITOLA ŠEDESÁT DEVĚT LUKE

KAPITOLA SEDMDESÁT ALEX

KAPITOLA SEDMDESÁT JEDNA EMMA

KAPITOLA SEDMDESÁT DVA EMMA

KAPITOLA SEDMDESÁT TŘI LUKE

KAPITOLA SEDMDESÁT ČTYŘI ALEX

KAPITOLA SEDMDESÁT PĚT EMMA

KAPITOLA SEDMDESÁT ŠEST EMMA

KAPITOLA SEDMDESÁT SEDM ALEX

KAPITOLA SEDMDESÁT OSM EMMA

KAPITOLA SEDMDESÁT DEVĚT ALEX

KAPITOLA OSMDESÁT EMMA

KAPITOLA OSMDESÁT JEDNA EMMA