Libor Michálek

Zničte to, nebo to zničí vás...

aneb Modrá, nikoliv Zelená banka?

Obsah

- Předmluva

- Úvod Jana Krause

- První část - Úvodem

- Slovník „známých“ pojmů

- Prolog aneb jiná realita

- Poděkování

- Druhá část - Kdo je kdo?

- Privatizační banka - rok 1994

- První oznámení - rok 1996

- Jde to

- Experiment

- Krizový manažer

- Modrá sojka

- Kastovní systém

- Bez vize se krást nedá

- Finanční poradce

- Ozvěna

- Za zády

- Politický bumerang

- Důkazy

- Orientační běh

- Nahrávky

- Třetí část - Bez peněz do politiky nelez

- Tajné financování

- Modrá banka

- Metodika

- Náměstek

- Blue dream

- Novinář, nebo agent?

- Dilema

- Zázemí

- Mozaika

- Napětí

- Čtvrtá část - Nejdřív bič a potom cukr

- Odvolání

- Poprvé

- Pero

- Garant

- Domino

- Ochrana

- Dehonestace

- Ocenění

- Laudatio

- Zametání

- Svědectví

- Scénáře

- Kontroly

- Pátá část - Vyšší spravedlnost?

- Brusel

- Mráz

- Bossing

- Odbory

- Smlouva

- Satisfakce

- Epilog

Předmluva

Vážení čtenáři,

žijeme ve zvláštní zemi...

V zemi, kde výsledky výběrových řízení, které mají být vyhlášeny zítra, byly někým dohodnuty již včera.

Za komunismu nás učili, že žít v zemi, kde zítra již znamená včera, je to největší blaho, které nás v životě může potkat.

Když by mi někdo v roce 1988 povídal něco o tom, že komunismus může padnout, poklepal bych si na čelo - ale stalo se.

Když by mi někdo v roce 2010 povídal něco o tom, že klientelismus může zvadnout, poklepal bych si asi na čelo také.

V roce 2010 jsem měl tu „čest“ alespoň částečně nahlédnout za oponu naší politiky a některé z těch, kteří se snaží řídit náš svět, poznat v akci.

Měl jsem možnost vidět, jak se pozornost některých (ne)veřejných činitelů točí hlavně kolem toho, jak sehnat prachy.

Rozhodl jsem se nebýt lhostejný a jednat. Oznámil jsem podezření z korupce policii a médiím a byl jsem odvolán z funkce ředitele Státního fondu životního prostředí.

Odvolání vyvolalo zájem sdělovacích prostředků i občanské společnosti. Z funkce musel odejít ministr životního prostředí, policejní prezident i nejvyšší státní zástupkyně.

Po dvou letech jsem se stal senátorem, a tak věřím, že tato kniha může probudit naději, že stojí za to, postavit se na odpor.

Osobně jsem se postavil na odpor několikrát v životě, a přestože jsem mnohokrát dostal od „mocných“ za uši, nelituji toho.

Nelitoval bych, ani kdybych v roce 2012 nebyl zvolen senátorem.

Mít čisté svědomí je pro mě cennější než mít špinavé peníze na zahraničních kontech.

Jako senátor bych tuto knihu mohl vydat s pravými jmény aktérů, a to bez rizika, že skončím ve vězení za pomluvu nebo jiný „závažný“ trestný čin.

Nechci ale imunitu zneužívat tímto způsobem. Nejraději bych se o imunitu podělil s lidmi typu pana Smetany nebo s těmi, kdo na nepravosti upozornili a dnes jsou stíháni.

Změna jmen, názvů institucí, funkcí a různých výborů snad alespoň místy pomůže odlehčit závažnost tématu, kterým se kniha zabývá.

Současně je ale kniha proložena skutečnými úryvky z článků popisujících jednání, které mě pro psaní inspirovalo.

V knize jsem se snažil co nejvěrněji popsat dialogy. Tyto dialogy totiž nejlépe vykreslují systém, v němž dochází k manipulaci zakázek „bez úplatků“.

Domnívám se, že pochopení fungování systému je důležité pro stanovení strategie, jak systém úspěšně napadnout a něco s ním udělat.

Nelekejte se prosím. Nejsem pirát, byť souhlasím s tvrzením, že v zemi, která není právním státem, je občas pirátských činů zapotřebí, aby se prosadila spravedlnost.

Jsem člověkem, kterému vadí nespravedlnost. Vadí mi, když jsou lidé stíháni za to, že zveřejní měsíční plat pravé ruky premiéra.

Vadí mi, když jsou stíháni ti, kteří upozornili na kauzu Opencard, a unikají trestní odpovědnosti osoby, které z této zakázky nejvíce profitovaly.

Nevolám ale po honu na pijavice veřejných prostředků. Musím uznat, že si v našem právním řádu uměly téměř dokonale připravit paragrafy zajišťující beztrestnost.

Příprava často není trestná... Směle se tedy můžeme připravit na odklonění těch, kteří jen zkouší, co ještě vydržíme. Nenechme si to líbit!

Libor Michálek

Úvod Jana Krause

S knížkou pana Michálka si užijete! Čeká vás „nádherná“ procházka po tom všem, o čem jste dosud spekulovali nebo si zkoušeli představit.

Zahlédnete část státu zevnitř jako mašinu na okrádání spoluobčanů, kterou odborně řídí protřelí straníci - až vám možná zatrne, kam se podělo národní cítění. Na to, abychom se mohli navzájem tak odírat, jsme potřebovali demokracii? Když je klid a mír, pojďme, oloupíme se navzájem.

Kniha má zvláštní certifikát díky autorovi. Není spisovatelem - a nepíše román na základě faktů. „Románově“ - aby ho nezastřelili u první pumpy, popisuje autentická fakta.

Autor, jako jeden z mála v ustrašené společnosti, má kredit člověka, který se bezohledně vůči své budoucnosti, kariéře, penězům - opakuji penězům - zločinu a zlodějně postavil. Byl za to „po zásluze“ peskován coby udavač, psychopat, náboženský šílenec apod. Místo povýšení za nezvyklou odvahu tradičně ponižován mezi outsidery. Premiér vlády ve stejnou dobu vyjadřoval svoji důvěru pletichářům.

Při četbě pochopíte, že žádný mozek není schopen vyvinout takové autorské puzení, aby vás napadly ďábelské fantazie, variace a kombinace, kterými současný život v klientelisticko-politických salónech hýří.

Můžete si také přečíst o pocitech muže, který podobně jako v dobrodružných románech o své hrdinství musí zápasit sám se sebou. Není divu. Jeho Mefistem byl překvapivě kolega, kterého znal 10 let.

Autor není hrdina z bondovky, s motorkou a tělem vycpaným steroidy.

Finanční odborník, s postavou možná do tramvaje, český úředník, muž věřící v Boha a elementární lidské vlastnosti, jako je poctivost.

Pracovně ponořen do státního systému, z velké částí fungujícího jako směs krádeží, spikleneckého mlčení a „znaleckých posudků“ na cokoli, co je třeba.

Mravně obstál, proto se pro něj ve státní správě místo nenašlo. S výraznou převahou byl nakonec zvolen do Senátu ČR.

Nejde jen o jeho osobní úspěch. Snad i aktivní vzkaz od občanů. Můžeme to přijmout jako „Happy Start“...?

Nečtěte tu knihu prosím jen o panu Michálkovi. Čtěte ji laskavě i o sobě.

Jan Kraus,

herec, moderátor

a člen správní rady Nadačního fondu proti korupci

První část - Úvodem

Slovník „známých“ pojmů

Říká se, že většina politiků má v kanceláři minimálně dva šuplíky. V jednom šuplíku jsou kompromitující informace, které se týkají jiných politiků, a ve druhém šuplíku jsou citlivé informace, které jiné osoby mají na dotyčného politika. „Politikou“ se pak rozumí „obchodování“ s informacemi a „nezávislost“ politika je prý závislá na obsahu šuplíků...

Když se řekne cenný papír, někdo si představí akcie nebo dluhopisy. Někoho zamrazí, když si vzpomene, jak se po kupónové privatizaci řada cenných papírů proměnila na bezcenné papíry. Jsou ale politici, které hřeje u srdce vzpomínka, jak od nich nějaký obchodník s cennými papíry odkoupil bezcenné papíry za vysokou cenu.

A propos, tj. mimochodem: Obchodník s cennými papíry nebývá jen makléřská firma, která se odvděčuje nějakému starostovi za to, že jí přihrál do správy miliardy korun z radnice. Může jít i o někoho, kdo obchoduje s citlivými informacemi nebo zařizuje na úřadech důležitá povolení, a to např. rozhodnutí, kterými se schvalují dotace.

Říká se, že někteří novináři jsou zaplacení. Nemyslí se tím mzda, kterou dostávají za psaní článků, ale „provize“ za to, že na určité téma článek nenapíšou. Týkají-li se nepříznivé informace firmy, která v daném médiu inzeruje, stává se, že někdo z firmy zavolá a upozorní vedení redakce na to, jaké ztráty by novinám mohlo způsobit stažení „reklamy“. A neklame.

Zákon říká, že „úplata“ je částka v penězích nebo v platebních prostředcích nahrazujících peníze nebo hodnota poskytnutého nepeněžitého plnění (poukaz na dovolenou, na návštěvu klubu apod.). Může tak vzniknout mylný dojem, že i „úplatek“ je vždy jen o obálkách s penězi, poukazy nebo smlouvami, díky nimž lze v budoucnu získat cenné papíry.

Za určitých okolností může být ale úplatkem i „práce“, resp. „mimořádná odměna“ za práci, anebo naopak za to, že uplacená osoba nedělá to, co dělat má. „Zavři oči, kolibříku,“ tak mohou znít výzvy korupčníků nejen na magistrátech, ale i v úřadech, které mají kontrolovat, zda se někde nepáchají nepravosti. Zavřít oči může i poslanec, senátor, prezident...

Kapitola Privatizační banka v úvodu této knihy je krátkou exkurzí do doby, kdy měli politici nejen zavřené oči, ale kdy bylo také „zhasnuto“. Protekce, privatizace, politika byly v té době pojmy s téměř shodným významem.

Politici zajistili dosazení „loajálních“ bankéřů do polostátních bank, bankéři zajistili poskytnutí „úvěrů“ na nákupy akcií firem, které bylo potřeba „ovládnout“, a „privátní“ společnosti dávaly sponzorské „dary“ politickým stranám, které se o privatizaci „zasloužily“.

Kde je ale hranice mezi loajalitou a organizovaným zločinem? Je úplatkem protekčně dosazenému bankéři pouze plat, nebo také příležitost „sáhnout si“ na část úvěru, který poskytne spřízněné firmě, a to třeba v podobě akcií banky, v jejímž vedení sedí? A kdy jsou dary úplatkem? Když se zastavují trestní řízení proti bankéřům vedené?

A kdo je vlastně ve spletenci finančních a politických zájmů poskytovatelem úplatku a kdo příjemcem? Upláceli politici bankéře, nebo bankéři politiky za to, že je nechali „privatizovat“, nechceme-li použít slovo rozkrádat? Nebo byli politici a bankéři jenom loutky těch, kteří nejvíce profitovali z toho, když banky poskytovaly špatně zajištěné úvěry?

Úvodem knihy je asi vhodné upozornit, že když politici, poradci či jiné postavy v této knize používají slova jako důvěra, otevřenost, vysoký kredit apod., vůbec to nemusí znamenat to, co by běžně člověk očekával.

Korupčníci mívají důvěru k osobám, které se „osvědčily“ při privatizaci, „otevřeně“ jednají zpravidla jen tehdy, když jsou dveře jednací místnosti zavřené a uvnitř je zapnutá rušička, a „vysoký kredit“ má třeba ten, který beztrestně „odklonil“ pro stranu nejvíce peněz...

Prolog aneb jiná realita

Když jsem v roce 1994 nastoupil do jedné investiční společností, všechno bylo jinak, než nás učili ve škole. Akcie k nákupu se nevybíraly podle profesionálně provedených analýz, ale podle toho, jak byl šéf dohodnutý s jedním bankéřem, kterému pomáhal skupovat akcie.

Mému šéfovi tehdy nevadilo, že se akcie nakupují za příliš vysoké ceny. Platilo se penězi z fondů, kde byly tisíce drobných akcionářů. Mně vadilo, že mám nést odpovědnost za předražené nákupy, a přesto, že mi šéf poskytnul k užívání byt a auto, odmítl jsem dělat finanční transakce, které požadoval.

Šéf se se mnou rozloučil ve zkušební lhůtě a já šel hledat štěstí do služeb státu. Vadilo mi, že je stát okrádán, a rozhodl jsem se, že své znalosti makléře nebudu využívat ve prospěch majitelů investičních společností či makléřských domů.

Fond národního majetku byl tehdy ve svízelné situaci. Aby mohl prodávat akcie na burze, musel mít uzavřenou smlouvu s někým, kdo má makléřské zkoušky. Takových lidí ale tehdy bylo jen několik desítek a většina z nich již pracovala pro nějaké makléřské firmy.

A nebylo možné pracovat jako makléř pro více firem. Fond národního majetku neměl šanci platově konkurovat soukromým finančním institucím. Ani objemy prodávaných akcií na burze neměl tak velké, aby si makléř mohl „přivydělat“ nějakými prodeji kamarádům pod cenou. A tak všichni ti frajeři v bavorácích neměli zájem pracovat pro státní instituci.

To netušili, jaké příležitosti „vedlejších výdělků“ Fond národního majetku nabízel. Ne všechny akcie se totiž prodávaly na burze. Byly i balíky akcií, které se prodávaly na základě toho, kolik nabídly investiční společnosti ve faxech zasílaných do sekretariátu odboru cenných papírů. A tam se otvíral velký prostor pro manipulaci s nabídkami.

Stačilo vyčkat, až všichni uchazeči nabídky pošlou, a potom zatelefonovat do firmy, která se měla stát vítězem. Ta následně poslala „závěrečný fax“ s takovou cenou, aby balík akcií získala. Při boji o rozhodující podíl akcií bank nebo významných firem měla informace o nejvyšší nabídce cenu zlata. A investiční společnosti navíc neplatily cenu ze své kapsy...

Když jsem do Fondu národního majetku nastupoval, netušil jsem, v jakých kšeftech můj nový šéf jede. Ani jsem netušil, že si jej za pár měsíců odvede policie. Naivita? Nevědomost? Nezkušenost?

Ano. Byl jsem hodně naivní, a to ještě v roce 2010. Tehdy jsem třeba panu Nečasovi věřil, že jeho vláda bude alespoň částečně vládou boje proti korupci a rozpočtové odpovědnosti. Kauza Státního fondu životního prostředí, kterou je tato kniha inspirována, ale znamenala vystřízlivění nejen pro mě, ale i pro hodně dalších lidí, kteří do té doby neměli tušení, jakým způsobem putují peníze do černých fondů politických stran.

Od roku 2010 se otevřela řada kauz a řadě lidí to otevřelo oči. A za „protikorupční vládou“, v níž řada ministrů musela rezignovat právě v souvislosti s korupčními kauzami, se již zavřely dveře.

Už se zavřely dveře i za panem prezidentem, který toleroval divokou privatizaci Investiční a poštovní banky a který pomohl řadě bývalých bankéřů k beztrestnosti. Ale není to málo? Možná po přečtení této knihy dojdete k názoru, že aby nastala hlubší změna ve společnosti, bude potřeba ještě něco navíc. Třeba ochota k osobní oběti.

Poděkování

Mnoho lidí mi v souvislosti s oznámením korupce ve Státním fondu životního prostředí děkovalo za odvahu. Pravdou je, že ve vedení státní správy asi není mnoho těch, kteří by nepřijali nabídku ministra na povýšení, protislužbou za zničení důkazů o korupci.

Na straně druhé znám mnoho lidí, kteří se zachovali statečněji než hlavní postava této knihy, a těm chci na tomto místě poděkovat. Děkuji všem, kteří opustili svá dobře placená zaměstnání a šli mi pomoci do Státního fondu životního prostředí, přestože tušili, že to nebude na dlouho.

Poděkování za odvahu patří mým kolegům z Fondu národního majetku, kteří upozornili na korupci v době, kdy ve společnosti rozhodně protikorupční nálada nebyla. Poděkování patří mým šéfům v Úřadu pro cenné papíry a následně v Komisi pro cenné papíry, kteří mi dali smysluplnou práci, třebaže věděli, že si tím proti sobě poštvou některé politiky.

Poděkování patří každému, kdo se dokázal vzepřít lidem, kteří se považovali za nedotknutelné. Za odvážné považuji rozhodnutí asistentek doktora Bartáka svědčit o tom, jak s nimi tento dřívější šéf pražského LION Clubu jednal.

Poděkování za statečnost patří panu Petru Pithartovi, který na korupci ze strany vedení Agrobanky upozornil již před více než dvaceti lety. Poděkování patří řadě dalších osobností, které obdržely cenu Františka Kriegla za odvahu.

Děkuji zakladatelům Nadačního fondu boje proti korupci, kteří jako první udělali to, co měla dávno udělat vláda. Odměnit osoby, díky jejichž upozornění byly uspořeny veřejné prostředky v řádu stovek milionů korun.

Poděkování patří každému vyšetřovateli, státnímu zástupci a soudci, který se snažil aktivně prošetřovat všechny okolnosti související nejen s kauzou Státního fondu životního prostředí, ale i dalšími kauzami sahajícími do vysokých pater české politiky.

Poděkování patří zástupcům těch politických stran, které se rozhodly podpořit mou kandidaturu do Senátu. A samozřejmě děkuji každému, kdo se na podzim roku 2012 zúčastnil senátních voleb a dal mi důvěru při volbách do horní komory Parlamentu.

Děkuji také všem novinářům, redaktorům a komentátorům, kteří měli odvahu objektivně informovat o kauze Státního fondu životního prostředí, přestože z Hradu i jiných míst přicházely jednoznačné signály, aby se jméno Libor Michálek v médiích neobjevovalo.

Poděkování pochopitelně patří mé rodině. Jestli jsem dnes považován za experta na řízení veřejné správy, je to také za cenu toho, že jsem nevěnoval rodině tolik času a zájmu, jaký by si zasloužila. Omlouvám se touto cestou mé ženě i svým dětem, že jsem se jim plně věnoval až v době, kdy jsme jako rodina byli pod policejní ochranou.

V neposlední řadě patří poděkování všem, kteří mi pomohli s vydáním této knížky. Děkuji zvláště paní Miladě Pochmanové za pomoc při „překladu“ některých pasáží do jazyka více stravitelného pro pro běžného čtenáře, paní Karolíně Koňaříkové za trpělivost při finalizaci obálky a panu Danielu Žingorovi za organizační práci.

Druhá část - Kdo je kdo?

Privatizační banka - rok 1994

„Lev na Vaší straně ve světě financí.“ Reklama, která svítila vedle vchodu do Privatizační banky, mohla některým lidem dávat pocit, že mají silného partnera. Dříve měl tento pocit i pan Koryto. Teď ale seděl sklesle v kavárně a čekal, až z banky vyjde „přítel“ Pragula.

Pragula měl v Privatizační bance na starosti investiční společnost První privatizační. První privatizační byla dceřinou společností Privatizační banky, a jak napovídal její název, hrála důležitou roli při privatizaci.

Tato společnost měla ve správě několik privatizačních fondů a do nich byly nakupovány akcie, o které měl šéf investičního bankovnictví Pragula zájem. Nejčastěji fondy nakupovaly akcie samotné Privatizační banky, protože tu si Pragula zamiloval. Státem do té doby neprodaná nevěsta byla bohatá a investiční bankéř se rozhodl, že ji získá.

Na cestě k velkým snům je ale občas zapotřebí udělat i malé krůčky. Jedním z těchto „krůčků“ pana Praguly mělo být i ovládnutí Pražských čokoládoven. K modrému z nebe měl První privatizační pomoci ředitel investic Národního fondu, pan Koryto. Právě Národní fond totiž významný podíl Pražských čokoládoven do té doby vlastnil.

Koryto byl v tom lednovém dni roku 1994 v jednom kole. Na stůl mu přistávala jedna faxová nabídka za druhou. Různé investiční společnosti měly zájem koupit akcie Pražských čokoládoven. Ale jen jedna mohla vyhrát. Tou vyvolenou byla První privatizační. Tedy měla být podle dohody pánů Praguly a Koryta. Zdálo se, že transakce proběhne jako obvykle...

„Jirko, jakou máme zatím nejvyšší nabídku?“ hřímal na svého podřízeného Koryto. „6 780 Kč za akcii,“ ozvalo se radostně z druhé kanceláře. Koryto ale důvod k radosti zatím neměl, věděl, že První privatizační nabídla o 50 Kč méně. Bez váhání zvedl telefon a vytočil známé číslo...

„Jardo, musíte to zvednout o 60 Kč,“ instruoval po telefonu šéfa První privatizační Koryto zrovna v okamžiku, kdy vešla do dveří půvabná asistentka Petra. Ani neklepala, měla pro šéfa velmi příjemné překvapení. Našel se makléř se zájmem o práci pro Národní fond. Po měsících hledání bude možné konečně splnit personální požadavky Burzy cenných papírů. Bez makléře by Národnímu fondu členství na burze zaniklo, a to by měl pan Koryto problém.

Překvapení bylo oboustranné, ale pro ředitele investic Národního fondu nakonec nebylo úplně příjemné. Asistentka Petra se totiž stala svědkem rozhovoru, který později vedl ke stíhání Koryta za zvýhodňování První privatizační při prodeji akcií.

Ani další důkaz na sebe nenechal dlouho čekat. Jedna z neúspěšných investičních společností si vyžádala všechny faxy s došlými nabídkami na odkup akcií Pražských čokoládoven od Národního fondu. A fax První privatizační, který dorazil po onom krátkém, ale důležitém rozhovoru, měl čas 17.03, tj. 3 minuty po oficiální uzávěrce nabídek.

Koryto byl starý mazák, ale ve své bohorovnosti přestal být opatrný. Nejen že si nedával pozor při telefonátech, ale také si ve Středisku cenných papírů nechával za nízké ceny převádět akcie na účet svůj a za zvýšené ceny je potom nechával odkupovat makléřem První privatizační. A i ten se rozhodl na policii vypovídat.

Jediný, kdo měl možnost makléře První privatizační při výpovědích usměrnit, byl Pragula. Jenže ten se včas stáhl a dal od mazáka Koryta ruce pryč.

Do kavárny před Privatizační bankou nepřišel. Už mu ani nezvedal telefon. Pragula měl dobrý odhad na to, kdy koho hodit přes palubu...

Než si ředitele investic Národního fondu stihla odvést policie, uzavřel Koryto smlouvu s novým makléřem, Michalem...

První oznámení - rok 1996

Dělat makléře pro Národní fond se zpočátku zdálo být jednoduché. Národní fond na Burze cenných papírů akcie pouze prodával, a tak stačilo sledovat, která finanční skupina má zájem získat rozhodující podíl v některé z privatizovaných firem. V okamžiku, kdy měl zájemce třeba čtyřicet procent akcií a Národní fond ještě dalších jedenáct procent, ceny akcií pro stát byly velmi výhodné.

Poněkud více adrenalinu přinášely situace, kdy se zájemce o ovládnutí určité firmy mohl rozhodovat mezi tím, zda si akcie chybějící do podílu 51 procent pořídí od Národního fondu, nebo od jiného obchodníka s cennými papíry. V takových okamžicích se riskovalo, že zbytkový státní podíl zůstane neprodejný.

V některých případech se ale také „přihodilo“, že se akcie v držení Národního fondu staly neprodejné úplně z jiného důvodu... Ministerstvo privatizace v případě některých firem rozhodlo, že Národní fond bude své akcie tzv. „dočasně držet“. Slovem dočasně se přitom dalo rozumět do okamžiku, kdy velcí investoři přestanou mít o akcie zájem.

Zdánlivě nesmyslná státní rozhodnutí měla velmi důležitý význam pro tehdy začínající české finanční skupiny. Přestože Privatizační banka a jí podobné finanční instituce byly napěchované penězi, v porovnání se zahraničním kapitálem to byly chudé příbuzné. A když by nějaká silná finanční skupina chtěla od Národního fondu koupit třeba 30% akcií Privatizační banky, Pragula by nebyl schopen sehnat rychle dostatek prostředků, aby takové nabídce mohl konkurovat.

Když ale Ministerstvo privatizace rozhodlo, že Národní fond nesmí některé balíky akcií „dočasně“ nabízet, zájem silných zahraničních investorů ochabnul, neboť získávat například podíl 20% akcií České zbrojní znamenalo i rok postupného skupování akcií na Burze cenných papírů, která navíc byla zvenčí vnímána jako velmi netransparentní.

Snížený zájem zahraničních investorů, netransparentní a málo likvidní trh s akciemi, kde se manipulací daly kurzy akcií srazit třeba na polovinu jejich skutečné hodnoty, a pasivní přístup Národního fondu při nabídce akcií mimo Burzu cenných papírů... To bylo přesně to, co lidé typu pana Praguly potřebovali.

A ještě potřebovali čas. Čas na to, aby mohli přes špatně kryté úvěry vyvést peníze z polostátních bank do firem, které následně na Burze cenných papírů levně skupovaly akcie bank i jiných „privatizovaných“ společností. A právě čas na dokončení finančních operací poskytnul sám tehdejší premiér. Ten v roce 1996 prohlásil, že „s privatizací bank není třeba spěchat“.

Zdánlivě bezvýznamné plácnutí premiéra mělo pro Lvy ve světě financí cenu zlata. Měli zelenou pro nákupy akcií své banky. Měli čas na to, získat větší akciový podíl, než jaký byl v Národním fondu. Mohli si z již téměř své banky brát dle svých potřeb. Museli pochopitelně uspokojit i potřebu premiérovy strany. Sponzorské dary poskytly společnosti Frenštátská lesní a Frýdlantská lesní ovládané skupinou fondů První privatizační.

Makléř Michal si dovolil nastíněné souvislosti zveřejnit v roce 1996 v médiích. Nechtěl si nechat líbit, že ponese odpovědnost za znehodnocení státního podílu. Nechtěl nechat prostor Lvům, kteří nebyli na straně veřejného zájmu. Politici si zase nenechali líbit, že někdo má tu drzost kritizovat výroky premiéra. Makléř dostal na hodinu výpověď.

O rok později dostal Michal nabídku pracovat v dohledu nad investičními společnostmi a fondy. Vál příznivý vítr. Po řadě tunelů v investičních fondech byla poptávka po nezávislém dohledu. Připravoval se vznik Komise pro cenné papíry. V jejím čele měl stanout člověk, který před lety v Národním fondu dal policii případ „Koryto“. Ten Michalovi věřil.

Michal se stal šéfem dohledu. Mimo jiné kontroloval i aktivity investiční společnosti První privatizační. A spolupracoval také s Národní bankou, které začala Privatizační banka vadit.

Privatizační banka uměle vykazovala lepší finanční situaci, než jaká ve skutečnosti byla. To byla jen jedna z věcí, kterou si Národní banka nemohla nechat líbit...

Národní banka dělá málokdy prudké pohyby. Pragula ale zašel příliš daleko a „jeho“ banka se stala jakýmsi státem ve státě. Řada státních firem v ní měla peníze nebo si myslela, že tam má peníze. Peníze ale Privatizační bankou jen protékaly a končily na účtech Pragulových zahraničních fondů. Statisíce drobných střadatelů se ocitlo v roli rukojmích.

Národní banka zasáhla a odstřihla Pragulu od vedení Privatizační banky. To vyvolalo vlnu kritiky, a to zvláště od člověka, který se stal později prezidentem...

Jde to

Komise pro cenné papíry podala za osm let své existence několik desítek trestních oznámení. Jeden z mála funkčních úřadů vzniknul koncem minulého století. Byla to doba velkého rozčarování z vytunelování privatizačních fondů, doba, kdy alespoň někteří politici podpořili vytvoření nezávislé instituce, která rozkrádání aspoň zpomalí, když nezastaví.

Zatímco za dva roky před vytvořením Komise se z privatizačních fondů vykradlo skoro 10 miliard korun, za 8 let hlídání finančního trhu se z fondů kolektivního investování neztratila ani miliarda. Naopak se podařilo skoro 2 miliardy podílníkům a akcionářům vrátit.

Michal dostal v Komisi příležitost vést řadu správních řízení, které pomohly poškozeným investorům v úsilí o navrácení ukradených investic. Ve vedení Komise byl stejný člověk, který dříve vedl Národní fond. Ten věděl, že se na Michala může spolehnout.

Zpočátku existence Komise se různí finanční šarlatáni nedokázali smířit se skutečností, že jejich snahy o odírání klientů někdo maří. A už vůbec nebylo obvyklé, aby nějaký správní úřad požadoval navrácení ukradených peněz.

Jak ale roky běžely a Komise před Vrchním soudem a později před Nejvyšším správním soudem vyhrávala téměř všechny důležité soudní spory, i renomovaní advokáti začali svým klientům radit, aby se do křížku s Komisí nepouštěli.

Kamenem úrazu se pro Komisi stal až zásah u obchodníka s cennými papíry, který pracoval pro politiky. Tento obchodník měl svéráznou investiční strategii. Denně uzavíral na burzách stovky obchodů, některé ztrátové, jiné ziskové. Na tom nebylo nic zvláštního. Zajímavý byl způsob, jakým se po uzavření obchodního dne přidělovaly obchody jednotlivým klientům.

Přestože okolo tisícovky klientů dosahovalo průměrného zhodnocení 2% ročně, asi 950 klientům majetek stále ubýval. Jakoby měli smůlu, že jim neviditelná ruka trhu přiřazuje více ztrátových obchodů než ziskových. Pro Komisi šlo o ruku viditelnou. Ruku manažera, který transakce klientům zpětně „přiděloval“.

„Ano, pane poslanče, dnes máte opět všechny obchody ziskové. Od počátku roku dělá váš výnos 38,7%... ne omlouvám se, to jsem se díval na data pana senátora... Vy jste ještě úspěšnější, 45,1%, přepočtená roční výkonnost 78%,“ šveholil do telefonu správce individuálních portfolií.

Komisi se zpětné připisování ziskových obchodů některým politikům a lobbistům nelíbilo. Politikům se zase přestala líbit Komise. Nebylo možné tolerovat, aby nějaký úřad dohledu postupoval nezávisle a před soudy vítězil i s renomovanými advokáty. A tak byla Komise pro cenné papíry v roce 2006 zrušena.

Vše bylo pochopitelně třeba odůvodnit zvyšováním efektivity. Proč mít na trhu jeden úřad, který dohlíží nebo má dohlížet na pojišťovny a důchodové fondy, jiný úřad pro dohled nad investičními společnostmi a obchodníky s (pro někoho) cennými papíry a vedle toho ještě třetí úřad pro banky a družstevní záložny?

Na slučování úřadů dohledu nemuselo být nic špatného. Tedy pokud by sloučení neproběhlo pod křídla té instituce, jejíž vedení bylo nejméně důrazné při postihu nekalých praktik na finančním trhu...

Experiment

Michal měl při fúzi úřadů štěstí v neštěstí. Nové vedení se domnívalo, že nepříjemné „komisní“ kauzy vyšumí s tím, že vrcholové vedení Komise nedostane v nové instituci šanci. Naopak příležitost měli dostat lidé ze středního managementu bývalé Komise. Jednak bylo potřeba, aby operativní agendu zajistil někdo, kdo jí rozumí, a pak se připravoval manévr, s nímž měl částečné zkušenosti jenom Michal.

Úkolem bylo oddělit majetek, který měli v penzijních fondech ti, co si na důchod spoří, od majetku, který „patřil“ vlastníkům penzijních fondů, tzn. hlavně bankám.

Představte si, že byste s někým společně investovali. Váš vklad by byl 200 000 korun, vklad vašeho známého také 200 000 korun. Když by se vám dařilo, vaše společná investice by se za 5 let zvýšila třeba o 100 000 korun. Selský rozum praví, že v takovém případě byste si zisk rozdělili po 50 000 korun nebo v případě ukončení společného investování by každý měl 250 000 korun.

V penzijních fondech ale platila jiná pravidla, nebo lépe řečeno v zákonech žádné pravidlo nebylo, a tak si banky dělily zisky penzijních fondů s klienty poněkud svéráznějším způsobem.

V jednom roce se stalo, že penzijní fondy zvýšily majetek z 205 na 215 miliard korun. Na počátku roku patřilo 200 miliard klientům a 5 miliard „majitelům“ fondů. Vklady občanů v penzijních fondech tak byly 40x větší a spravedlivé by bylo, kdyby i zisk 10 miliard byl rozdělen tak, že by většina zisku připadla klientům.

Penzijní fondy ale udělaly účetní trik a většinu dosaženého zisku skryly. Ke klientům se tak dostaly 2 miliardy, akcionářům naopak 8 miliard korun. Poněkud zvláštní počty.

Michal operaci kritizoval. Argumentoval, že u podílových fondů si takto nelze hrát se ziskem realizovaným a „nepřiznaným“. A pro Michala rychle skončilo působení ve středním managementu. Nebyl pohodlný, protože nešel na ruku lobbistům, kteří si z důchodové reformy chtěli udělat především svůj byznys.

Krizový manažer

Pan Kmotrig své plány většinou neodhaloval. Až na drobné výjimky. Jednou z takových výjimek byly konzultace s Michalem v době, kdy řídil dohled nad krizovými manažery finančních institucí. Krizoví manažeři přicházeli do finančních domů zpravidla poté, co z nich odešli manažeři korupční. Jak se později ukázalo, i tato zásada měla své výjimky.

Pan Kmotrig byl výjimečně úspěšný. Řada okradených akcionářů investičních fondů nebo podílníků podílových fondů se díky jeho řízení vyhrabala z finančních ztrát.

Úspěšnost pana Kmotriga při navracení vytunelovaných prostředků byla daleko vyšší než v jiných oblastech finančního trhu.

Michal si úspěšného správce oblíbil. Po několika letech vzájemné spolupráce při soudních sporech přišlo na tykání. „Mám z tebe radost, jak se ti daří,“ znělo často z úst Michala na adresu vycházející finanční hvězdy. Oboustranná spokojenost? Může být. Správce pomohl výrazně vylepšit statistiky dohledu v oblasti odškodnění okradených investorů.

Michal zase pomohl správci „kryt záda“, když hrozilo, že se manažeři „odklonění“ ze svých výhodných postů budou mstít. „Pánové, konám pouze svou povinnost. Podívejte se na stanovisko Komise pro cenné papíry. Podání návrhu na konkurs je v souladu se zájmy investorů,“ mohl v několika případech sdělit Kmotrig.

A měl pravdu. Prohlášení konkurzu na jednu z plzeňských bank vedlo k tomu, že se poškozeným podílníkům vrátilo 650 miliónů korun. Kmotrig sehrál při postoupení pohledávky za uvedenou bankou důležitou roli vyjednavače. A Michal měl v Komisi pro cenné papíry zase na starost komunikaci s Národní bankou, která musela odsouhlasit transakce v padlé bance.

Společné pracovní úspěchy, vzájemná důvěra a pomoc, dobře placené místo v oboru, evidentní úspěch, co více si přát... Kmotrigova hvězda stoupala skoro nezadržitelně vzhůru. Nicméně dobré kontakty bylo třeba posilovat... Skutečných odborníků není nikdy dost a lidí, na které se člověk může po všech stránkách spolehnout, bývá ještě méně. A tak se stalo, že se Michal a správce Kmotrig potkávali stále častěji, zdálo se totiž, že mají opravdu mnoho společného. Nabídka, se kterou jednoho dne přišel Kmotrig, Michala nepřekvapila.

„Přišel čas, abych se ti odvděčil za důvěru, kterou jsi mi dal. Mám pro tebe nabídku místa, která tě doufám zaujme,“ začal správce, který se v mezičase stal rovněž poradcem vicepremiéra. „Jde o transformaci Ekofondu... Měla by z něj být zelená banka. Už by se neměly jen rozdávat dotace, podporu ekologie je potřeba dělat hlavně přes výhodné půjčky.“

Michal o výhodných půjčkách, resp. úvěrech věděl z doby Privatizační banky své, ale nabídka ho opravdu zaujala. Potřeboval změnu. Nabídka byla pro něj příležitost posunout se profesně do méně známých vod. Jenže jak se později ukázalo, byly to vody špinavé...

Modrá sojka

Michal nabídku přijal. Spolupráce na novém projektu mohla začít a rozjela se poměrně rychlým tempem. Novopečený ředitel Ekofondu si na nedostatečné vytížení rozhodně nemohl stěžovat. Zázemí bylo více než vyhovující a perspektiva solidní...

„Michale, mám pro tebe noťas a HTCéčko,“ vítal Kmotrig svého kolegu v hostinci U Modré sojky. Michal se zarazil: „No, díky, ale já jsem už fasoval techniku na Fondu.“ „Jasně, ale tady to budeš mít pro šifrovanou komunikaci, nebudeme si přece smlouvy o prodeji emisních povolenek posílat na adresy, kam se někdo z IT lehce dostane,“ vysvědil Kmotrig.

„Heslo je: H0stUm0dres0jky,“ pokračoval poradce. Kdyby Michal tehdy tušil, jak častým hostem v této restauraci bude, asi by s takovými díky techniku nepřijímal. A kdyby tehdy tušil, že jednou bude zařízení předávat policii, možná by si heslo poznačil na více papírků, aby předešel tomu, že bude později do protokolu uvádět „HostinecUm0dreh0Ptaka“.

Michal novou techniku moc dlouho nevyužíval. Brzo se ukázalo, že šifrovaná komunikace neslouží k utajení informací o ceně emisních kreditů, ale k zasílání pokynů, jak má Michal postupovat při veřejných zakázkách. První „veřejnou“ zakázkou měl být personální audit. Kmotrig měl jasnou vizi nejen o firmě, která jej měla zajistit, ale také o žádoucím výsledku tohoto „objektivního“ auditu. Další podobné požadavky na sebe nenechaly dlouho čekat...

„Těch lidí na Ekofondu je jako kobylek, musíme s tím počtem jít cca o 150 dolů. Advokát Tlácha ti pomůže s tou právní omáčkou, to nemůžeš nechat dělat tu personalistku, co tam zůstala po bývalém řediteli,“ nabízel „nezištnou pomoc“ poradce. „Neblbni, personální audit byl na Ekofondu před půl rokem, čím zdůvodníme úplně jiné závěry?“ oponoval Michal.

„Hele, zapomeň na Národní banku, tady jsi ředitel. Čeká se od tebe, že bouchneš do stolu a smeteš ty nesmysly, co se tu dělaly za zelených,“ povzbuzoval k odhodlanosti nového šéfa Kmotrig. Michal sice odhodlaný byl, ale k něčemu úplně jinému, než si poradce vysnil.

„Ekofond má překročený výdajový limit. Potřebuji ho přeschválit vládou dříve, než budeme dělat nějaké další zakázky. Do té doby vycházím z personálního auditu zjara, to máme minus 40 lidí,“ zkusil do stolu bouchnout Michal.

„A co asi tak řeknu šéfovi? On potřebuje minimálně 40 lidí dostat ze svého úřadu, aby veřejnosti ukázal, že lze státní správu zeštíhlit. A mám od něj úkol alespoň některé upíchnout u tebe. A nezapomeň, že šetřit musí taky Ekofond - na mzdách počítej příští rok minimálně s minus deseti procenty,“ pokusil se Michala usměrnit poradce.

Michalovi bylo proti srsti, aby šetřil na mzdových nákladech a náklady na externí firmy zvedal na pětinásobek. Mezi ředitelem Ekofondu a poradcem začalo narůstat napětí. Napětí se dál stupňovalo, když Michal pochopil, že advokát Tlácha nemá od Kmotriga za úkol hlídat právní čistotu organizačních změn. Měl spolehlivě dohlédnout na to, aby se na vedoucí pozice v rámci Ekofondu dostalo několik osob, které měly velmi přátelské vztahy s užitečnými prominenty. Komunikace mezi Michalem a poradcem začala postupně váznout, a to i ta šifrovaná...

Kastovní systém

„Já nedělám žádné konkurzy na obsazování klíčových míst,“ začal rozhovor s Michalem vicepremiér pro boj s kůrovci Dojil. „Pro mě jsou důležité politické nominace. Vás nominoval poradce Kmotrig, vašeho zástupce politická struktura, s níž mám velmi dobré vztahy,“ dovysvětlil vicepremiér Michalovi, jak se věci mají.

„Pokud mi pan Kmotrig oznámí, že jste s ním rozvázal diplomatické styky, nenapadá mě důvod, proč byste měl zůstat ve funkci,“ dal najevo vicepremiér, jak jsou karty rozdány. Michalovi začínalo být jasné, že když s panem poradcem nebude komunikovat, boj s kůrovci nebude mít dlouhého trvání.

„Abych nezapomněl,“ pokračoval Michalův šéf v přednášce o možných personálních důsledcích rýsujícího se konfliktu. „Lidé, kteří pro vás na Fondu pracují, nemají žádné politické krytí. Byl bych rád, aby se podle toho chovali.“ Jak se později ukázalo, výhružka byla míněna vážně.

Michalovi se ideologie o kastovním systému ve společnosti moc nezamlouvala. Lidé s politickým krytím a bez politického krytí, to už tu přece jednou bylo. Nomenklaturní kádry za socialismu... Nebo rasová segregace a sedadla v autobusech jen pro bílé... A dnes mají být některá křesla jen pro modré? Nebo pro ty, kteří budou politické „hvězdy“ krýt?

Na straně druhé měl Michal dilema. Oznámit policii způsoby, jakými Kmotrig usměrňuje účastníky tzv. „veřejných“ soutěží, bude pravděpodobně znamenat nejen vyhazov pro Michala, ale také pro dalších možná deset lidí, co s ním v Ekofondu úzce spolupracovalo.

Navíc šlo o lidi, kteří většinou opustili svá dřívější zaměstnání právě kvůli tomu, aby přišli Michalovi do Ekofondu pomoci s transformací na tzv. Zelenou banku.

Jenže vize Zelené banky se začala pomalu rozplývat. Politici nepotřebovali banku, která by byla pod dohledem Národní banky.

Banky už dnes většinou nefungují tak, jako za doby Privatizační banky. Tehdy to bývaly zlaté časy. Lidé dávali do bank vklady a prominenti si brali úvěry - často nedostatečně kryté. Když náhodou někoho napadlo úvěrové podvody stíhat, vložili se do trestních stíhání bývalí komunističtí prokurátoři. Prokažte někomu úmysl nesplácet, když první dvě splátky byly uhrazeny...

Když potom banky krachovaly, resp. jim krach hrozil, přispěchali na pomoc politici. Nemohly přece zkrachovat soukromé subjekty. Výnosy, ty se privatizují, ale ztráty, ty musí zaplatit občan! Nesmělo se to pochopitelně udělat okatě. Tak se pohledávky převedly do Národní agentury a teprve její ztráty šly na vrub státního rozpočtu. Ztráty bankovního sektoru z konce devadesátých let stály každého pracujícího člověka v této zemi okolo 100 000 Kč!

Udělat v bance nějakou netransparentní operaci, to už v roce 2010 nebyla žádná legrace. Tu Unii byl kmotrům i kmotříkům čert dlužen. Samá pravidla, po finanční krizi v roce 2008 téměř permanentní dohled, z nejvíce tunelovaného sektoru v devadesátých letech je dnes sektor, kde se podle statistik daří korupci nejhůře.

A tak vzniknul nápad. Pracovně se bude mluvit o tom, že Ekofond se změní na banku, ale nepůjde o banku, která by se musela řídit unijními pravidly. Bude to podobná banka, jako byla v minulosti Privatizační banka. Banka pro politiky, lobbisty, loajální podnikatele a kmotry. Navenek Zelená, uvnitř modrá. Banka pro skryté financování politických stran.

Bez vize se krást nedá

Pan Foldýn byl ve finančním plánování zdatný. Stačil náznak zadání, kolik stamiliónů korun je potřeba najít na financování politické kariéry určitého prominenta, a už sypal z rukávu možnosti, jakými je možné veřejné prostředky „vyškrábnout“. Vzhledem k tomu, že ze státních zakázek vypumpoval většinou přes 15%, dostalo se mu od zasvěcených poměrně výstižné přezdívky - Fiftýn.

„Kanalizace? Tam udělat 20% na zakázce není úplně jednoduché. Délka těch trubek se moc ohnout nedá, mohou se sice dát do země levnější trubky, než je v původním projektu, ale jak se projektant šprajcne, je to problém. To likvidace nebezpečného odpadu, to je zlatý důl. Tam se 30% na zakázce ztratí jako kapka v moři,“ mluvila z Fiftýna bohatá zkušenost.

Kmotrig ale znalce na odpadové hospodářství korigoval: „Nejvíc peněz dává Brusel na odpadní vody, nemůžeme jen tak žádat, aby ty prachy šly víc na odstraňování ekologických zátěží.“ „Pak nezbývá než házet vidle do těch projektů na vodu, a dokud starostové nějakou kapku nepustí, my nepustíme jejich projekty,“ našel hned východisko ze svízelné situace Fiftýn. Přestože někteří považovali Fiftýna za bezzásadového prospěcháře, držel se některých zásad pevně. Třeba té, že účel světí prostředky.

Házení vidlí do projektů se realizovalo různě. Záleželo na tom, v jaké fázi se projekt nacházel. Před schválením se „hrálo“ na to, zda projekt vůbec projde a neskončí v „zásobníku“, tj. pod čarou. U kandidátů na schválení se zase hrálo o čas, v jakém budou předloženy Ekologické radě. Stačilo jen pozastavit schvalování, a už byla motivace k placení „záloh“.

Žadatelé o dotace samozřejmě neměli vyhráno ani poté, co projekt již Ekologickou radou prošel a příslib dotace byl potvrzen. Každý příděl dotace měl své podmínky a některé z nich se daly vykládat více způsoby. Ekofond navíc žadatelům schvaloval zadávací a koncesní dokumentace. Nebo přesněji řečeno, měl schvalovat

„Do té čističky se musí vidle hodit. Na provize v tom projektu válí pět set melounů a neexistuje, že to všechno sklidí Praha...,“ naznačoval poradce potřebu rovnoměrného dělení „zisků“ mezi všechny zainteresované frakce politické strany.

Fiftýn do čističky vidle hodil. Několikastránkový dokument s výčtem nedostatků projektu nezůstal dlouho bez odezvy. Začala jednání poradců a lobbistů, k některým dokonce byli přizváni úředníci Ekofondu a magistrátu, aby věděli, podle jakých not se bude hrát. Hrálo se na dohodu. Dohodu o přerozdělení „vývaru“ z miliardové zakázky.

„Michale, posílám ti verzi, která je výsledkem složitého kompromisu. Ověř si u K, že tak to můžeš podepsat, a dej mi vědět, až to budeš posílat. Schvalovačka musí odejít do pátku,“ stálo v e-mailu, který Fiftýn zasílal řediteli Ekofondu.

Podepsat schválení zadávací dokumentace tři týdny poté, co Ekofond schválení zamítl, a to bez zásadních změn dokumentace, se Michalovi moc nechtělo. Zvláště, když mu jeho zástupce důvěrně sdělil, co za náhlým obratem v připraveném stanovisku stojí. Příslib, že si několik stamiliónů Kč ze zakázky rozdělí dvě skupiny v rámci jedné strany.

A tak se stalo, že Ekofond důležitý dokument v požadovaném čase neodeslal. Chaos, který mezi politiky a poradci nastal, vystihují nejlépe tato slova: „Všechny strany se navzájem podezřívají, kdo to stojí za zmařením kontraktu. Vypadá to, že pracuješ pro lobby menších měst, na něž by dotace nemusely zbýt, pokud by prošel projekt města velkého,“ upozornil Kmotrig Michala.

Michal měl ale pro rebelii jiný důvod. Nesouhlas s právními kotrmelci. Kmotrig tedy v SMS adresované svému chlebodárci nakonec Michala hájil: „Selhala především komunikace a zpětná vazba v řešení celé záležitosti. Je to fatální chyba a při mé důslednosti mě to se.. dvojnásob.“ Michal byl veden především snahou, aby odešel dokument nejenom věcně, ale i formálně právně v pořádku. Vůbec si neuvědomil co to znamená, že znění již bylo „politicky“ dohodnuté. Dojila tato SMS ukolébala.

Finanční poradce

Většina lidí zná finanční poradce jako fešáky, kteří v lepším případě radí se stavebním spořením nebo povinným ručením, v horším případě nás navezou do uzavření nevýhodné smlouvy o životním pojištění. Ve státní správě ale může finanční poradce fungovat také jako bílý kůň na černou práci.

Když by například nějaké ministerstvo chtělo svěřit několik miliard soukromé bance, bylo by dnes rizikové zkoušet to, co dělal Koryto před lety na Národním fondu. Vyčkávat, až přijdou všechny faxy s nabídkami úrokových sazeb, a potom volat do vybrané banky, aby nabídku třeba o 2 desetiny procenta vylepšila, je na ministerstvu „o hubu“.

Kmotrig tedy vymyslel jiný scénář. Ekofond si „organizaci“ výběrového řízení objedná u externího finančního poradce a ten si mimo pozornost ostatních úředníků velmi dobře „pohlídá“, aby peníze z Ekofondu získala banka, s níž bude mít Kmotrig dohodnuté poskytnutí sponzorského daru politické straně. Michalovi se ale nechtělo uzavírat smlouvu s externím poradcem.

„Michale, pro to, aby to celý mohlo fungovat, tě hrozně potřebuju,“ naléhal Kmotrig v době, kdy už cítil, že spolupráce s Michalem nebude zase tak jednoduchá. „Pokud má to výběrové řízení správně dopadnout, musí to dělat ten finanční poradce. Když to poradce neudělá a nabídky budou chodit na Fond, může se stát, že pokud to vybraná banka o desetinu nezvedne, tak to prostě nedá.“

Kmotrig zdánlivě po Michalovi až tak moc nechtěl. Stačilo podepsat za Ekofond smlouvu do 200 tisíc Kč s určeným finančním poradcem a ten by se už postaral o to, aby se 20 miliard Kč z Ekofondu „zaparkovalo“ u správných bank.

Spolupráce měla spočívat v tom, že Ekofond uloží například 10 miliard korun s úročením 1%, i když by Ekofond mohl za normálních podmínek získat úrok 1,5%, a rizikovější banka dá z ušetřených 50 milionů korun, které by jinak musela zaplatit na úrocích, třeba 20 milionů korun reklamní agentuře pracující také pro politickou stranu. Reklamní agentura by se potom odvděčila politické straně, která doputování peněz zajistí, například poskytnutím velmi výhodné slevy na bilboardy či jiný způsob reklamy.

Plán na průtok peněz do správných trubek měl ale přinejmenším dvě úzká hrdla. Jednak si Michal roli finančního poradce představoval poněkud jinak než jako bílého nebo modrého koně, který bude v roli pošťáka a telefonisty otevírat obálky a telefonovat, když v některé obálce nebude ta správná nabídka. Jednak měl z Národní banky zkušenost, že když se na malou banku naloží velký náklad, kolečka se mohou zadřít.

Druhé úzké hrdlo se objevilo nečekaně. „Michale, můžeš se stavit u mě v KOREKT BANK?“ stálo jednoho dne v SMS zprávě od Jahelky, kterého Michal znal ještě z Národního fondu. „Vyhovuje zítra 14.00?“ OK. Díky. Kancelář pana Jahelky byla poněkud prostornější než ta Michalova. Michal se usadil v pohodlném křesle a objednal si pomerančový džus.

„Jak se daří?“ začal zdvořilostně Jahelka. „Jsem ve Fondu dva měsíce, ale připadám si, že jsem zestárl o dvacet let,“ opáčil Michal. „Politika?“ O té již Jahelka také něco věděl. „Nejen ta, kamaráde,“ Michal neměl chuť ani sílu popisovat, jakou školou života za těch osm týdnů prošel.

„Asi je v revíru škodná, co?“ A Jahelka k řečnické otázce rovnou přidal i odpověď. „Za mým kolegou přišel někdo z vašeho vedení. Jméno si přesně nepamatuji, snad Foltýn. Prý nabízel, že váš Fond u nás uloží zhruba 5 miliard, když se budeme angažovat ve sponzoringu... Měl jsem se k tomu sejít ještě s nějakým Kmotříkem, ale poslal jsem ho do...“

„...jiné banky,“ pomyslel si Michal. Scénář toho, jak bude Kmotrig s Fiftýnem hledat spolupracující banku, se rýsoval poměrně zřetelně. Pánové budou zřejmě chodit tak dlouho se džbánem do bank, než jim někdo ucho utrhne. Michala napadlo, že tím někým může být Bezpečnostní služba. Ze zákona má přece chránit ekonomické zájmy státu...

Ozvěna

Jak se do Bezpečnostní služby (nebo na Úřad vlády) volá, tak se vicepremiér ozývá. Platnost této hypotézy si mohl Michal ověřit hned několikrát. Vzhledem k tomu, že Bezpečnostní službu může úkolovat vláda, nemuselo být pro Michala žádné překvapení, že se mu téměř okamžitě ozval vicepremiér. Nebyl to ale vicepremiér pro boj s korupcí, jak by se dalo logicky očekávat. Partnerem pro rozhovor byl samotný Dojil - vicepremiér pro boj s kůrovci.

A právě Dojila Michal opakovaně vídal v družném rozhovoru s Kmotrigem i Fiftýnem. Vzhledem ke skutečnosti, že se rozhovory tykaly toho, jak různá úřední rozhodnutí co nejefektivněji „zobchodovat“, bylo zřejmé, že Michalův šéf má o aktivitách těchto pánů dobré povědomí.

„Můžete mi vysvětlit, proč jste se obracel na premiéra s žádostí o zapojení Bezpečnostní služby? Na Ekofondu je někdo podezřelý z korupce?“ ozval se v telefonu Dojilův hlas. Ředitel zrovna neměl chuť vysvětlovat nadřízenému plán na sledování politicky krytého Fiftýna.

Dalo se tušit, že by šéf obratem Fiftýna i Kmotriga upozornil, ať si dají s „konzultacemi“ v bankách pauzu. „To je předčasné hodnotit, navíc nechci do telefonu zmiňovat nějaká jména,“ odpověděl Michal vyhýbavě. Krátký rozhovor ukončil nesmlouvavě Dojil: „Přijďte ke mně v pondělí na pátou!“

Nebylo to poprvé, kdy Michal přišel na Úřad a na chodbě ho „vítal“ Kmotrig. Vicepremiér pro boj s kůrovci svému poradci absolutně důvěřoval. Když bylo potřeba vyřešit nějaký problém, začínal s řešením vždy on. Ovšem v tomto případě něco viselo ve vzduchu. Dalo se tušit, že problém s Michalovou „neukázněností“ nebude mít jednoduché řešení.

„Prosím tě, můžeš mi říct, o čem jste přesně mluvili s Jahelkou?“ šel rovnou k věci Kmotrig. Michalovi zjevně nesedělo, že si osoba podezřelá z trestné činnosti hraje na vyšetřovatele, a tak jen opáčil něco ve stylu: „Jen mě upozorňoval, že Fiftýn nějak nevhodně oslovil kohosi z představenstva KOREKT BANK,“

„Víš, jaký je kvůli tomu na Úřadě vlády poprask?“ otázka vyzněla spíš jako výčitka. „Proč jsi o tom nemluvil nejdříve s Fiftýnem?“ Na blbou otázku měla následovat blbá odpověď, ale do místnosti právě vstoupili Dojil s Fiftýnem. Atmosféra zhoustla tak, že by se dala krájet. Ani vicepremiérovi, který byl po prezidentovi největším expertem na ochranu ovzduší v zemi, se nepodařilo dusnou atmosféru provětrat.

„Věřím, že se to nebude opakovat.“ Kdyby byla tato věta zachycena na audiozáznamu, Michalův šéf by ji mohl policii později vyložit tak, že vyčinil pánům Fiftýnovi a Kmotrigovi. Jeho pohled ale mířil na Michala.

„Doufám, že se vás Jahelka nesnažil vydírat?“ naznačil Dojil Michalovi směr plánovaného útoku, pokud by si chtěl někdo z KOREKT BANK stěžovat na lidi, kteří měli z Ekofondu udělat KORUPT BANK. „Můžete být v klidu, neuvažuji o tom, že by Ekofond stahoval z nějaké banky peníze,“ testoval herecké umění přítomných Michal.

Vicepremiér nelibě nesl, že ředitel Ekofondu dosud nechce pochopit svou roli. Ředitel přece nemá rozhodovat o tom, kam se převedou, nebo nepřevedou miliardové úložky. Tato rozhodnutí musí „navrhovat“ (rozumí se zajišťovat) Kmotrig. A měl to být právě Dojil, kdo si nechá právo veta, kdyby si náhodou vítězná banka chtěla sponzoring rozmyslet.

„Je potřeba, abyste se více soustředil na strategii transformace,“ naznačil vicepremiér řediteli Ekofondu priority jeho pracovní náplně. Každodenní rozhodování by mělo přejít na vašeho zástupce. Na první pohled se zdálo, že Fiftýn bude muset v důsledku svého přešlapu zvýšit své pracovní nasazení. Faktickým cílem tohoto rozhodnutí ale bylo zásadním způsobem omezit Michalovy možnosti dalšího rozhodování.

Za zády

Michalovi se moc nechtělo přistoupit na hru o slepém kocourovi, za jehož zády mají myši nebo náměstci pré. Navíc měl nepříjemnou zkušenost s Fiftýnem již před kauzou s KOREKT BANK. Tehdy se jednalo o kauzu s nekorektní radnicí. Místní politici potřebovali zmanipulovat veřejnou soutěž, ale nechtěli nést odpovědnost za případné prokázání pletich.

Zadávací dokumentaci měl schválit Ekofond a ten měl také posvětit, že podmínky pro schválení dotace jsou splněny. Ale nebyly. Radnice měla uzavřenou dlouhodobou a nevýhodnou smlouvu na pronájem inženýrských sítí, které se měly za unijní peníze modernizovat. Bylo pravděpodobné, že úředníkům v Bruselu se nebude projekt líbit.

Když se projekt nelíbí úředníkům v Bruselu, může se alespoň líbit úředníkům v Praze. Nebo nemusí, ale hlavně když úředníci v Praze podepíší, že projekt je v pořádku. Takový „cenný papír“ z Prahy, resp. z Ekofondu by již mohl úředníky v Bruselu zviklat. Fiftýn s Kmotrigem měli nápad. Zajistí radnici souhlasné stanovisko Ekofondu, ale až po dohodě.

Aby byla pro „dohodu“ připravena ta správná půda, pánové se rozhodli, že nejdříve „hodí do projektu vidle“. Ve státní správě to není nová metoda, jak si může úředník říci o úplatek, ale je-li takovým „úředníkem“ zástupce stranické kliky, mohou úplatky dosáhnout závratných výšek. Někdy jsou gangsteři v opozici, když jde o pozice. Jindy, když jde o provize.

A tak Fiftýn připravil nejdříve nesouhlasné stanovisko Ekofondu se zakázkou.

Lobbisté a radniční papaláši, kteří zakázky chystali, mohli vyletět z kůže. Kde to žijeme, aby si nějaký stranický kolega dovolil nesouhlasit se zakázkou, kde je již předjednaný profit 2 miliardy korun? Fiftýn ale nebyl ledajaký stranický kolega, který by se spokojil s pár kapříky. Měl krytí od lidí, kteří Dojila dostali na Úřad vlády.

A Dojil dostal Fiftýna do Ekofondu. Lidé se navzájem potřebují. Poctiví potřebují vidět, že slušnost, úcta nebo odpovědnost ještě nevymřela, a gauneři zase potřebují, aby měli kádry svých přisluhovačů ochotných udělat cokoliv. Fiftýn byl ochotný pro svůj prospěch i prospěch lidí, kterým byl zavázán, udělat téměř cokoliv.

Podepsat ale nejdříve dokument k miliardové zakázce, kde se vytýká řada nedostatků, poté dohodnout na neformálních jednáních způsob rozdělení zisků a následně podepsat dokument, který dá za Ekofond veřejné zakázce zelenou, to se Fiftýnovi moc nechtělo.

A tak byl podpis žádán po Michalovi. Nejdříve tlačil na pilu Fiftýn, potom Kmotrig, ale Michal ne a ne podepsat. Nakonec Michal podepsal vyjádření, že Ekofond nemá ze zákona kompetence zadávací dokumentace schvalovat. Politici a radniční lobbisté byli vzteky bez sebe podruhé. Jak je možné, že si někdo dovolí nerespektovat politické dohody?

Fiftýn věděl, kde je problém. A popsal jej vicepremiérovi pro boj s kůrovci dokonce písemně. „Radní potřebovali papír ke svému krytí... ředitel nepodepsal dokument v podobě, která byla dohodnutá...“ Tyto a podobné věty poslal Michalův zástupce z Ekofondu Dojilovi, aniž Michala informoval, že se o zakázku zajímal.

A tak byl Michal u Dojila na koberečku opět. Argumenty, že podle zákona neměl Ekofond kompetence k vydání souhlasu se zadávací dokumentací, moc nezabraly. Vicepremiér řešil jen to, že nebyla dodržena politická, resp. obchodní dohoda. „Uvědomte si, že už nejste v Národní bance, vaše role je politická,“ loučil se tehdy s Michalem.

Politický bumerang

Michal byl naivní. Domníval se totiž, že politické problémy vyřeší právě s politiky. A tak se na některé z nich obrátil. Jeho výběr rozhodně nebyl náhodný. Šlo o politiky, kteří měli na starosti boj s korupcí, zavádění etických pravidel v oblasti lobbingu apod. Byli i tací, kteří měli zkušenosti se zajišťováním důkazů o korupci, s nahrávkami, videozáznamy, předáváním obálek...

„Pane ministře, je na mě vyvíjen nátlak ohledně různých zakázek. Poradci a náměstci uzavírají obchodní dohody a já je mám podepisovat. Když se nedostavím do hostince U Modré sojky, hned si mě nadřízený zve na modrý kobereček a dává najevo, čí pokyny mám plnit. Nic není písemně a při rozhovorech se zapínají rušičky,“ shrnul v kostce situaci Michal ministrovi vnitra.

Oslovený ministr policii příliš nedůvěřoval. Ani Bezpečnostní službě. „Ano, disponují nejlepší technikou, ale neznám tam člověka, na něhož je možné se obrátit,“ naznačoval ministr riziko, že když se Michal dostane k člověku, který pracuje i pro druhou stranu, mohl by mít problém. „Zkuste novináře K, mohl by vám s technikou pomoci,“ nasměroval Michala ministr.

Vládní poslanec, který se rozhovoru rovněž účastnil, si zřejmě nenechal jeho obsah pro sebe... Ne snad, že by někomu z druhé vládní strany sděloval něco o návštěvě ředitele Ekofondu, ale minimálně informace o snaze zmanipulovat jednu velkou zakázku doputovala k jinému ministrovi jejich strany, říkejme mu třeba Kvítek...

Ministr Kvítek přijel do Ekofondu jen pár dnů po rozhovoru Michala s ministrem. Vzácná návštěva dorazila asi s hodinovým zpožděním. Dojil, Michal i jeho zástupce uvítali ministra Kvítka v zasedací místnosti Sedmé nebe. Jednání o převodu unijních prostředků mezi různými operačními programy bylo peklo. Asi po hodině přišlo pro dva zúčastněné vysvobození. Michal i Fiftýn byli požádáni, aby jednání opustili.

Těžko říct, jestli ministr Kvítek pokračoval v jednání s vicepremiérem na téma převodu peněz unijních, nebo stranických (každý byl z jiné vládní strany), ale to, co následovalo večer pojednání, Michala šokovalo. Nepříjemný telefonát ho zastihl v autě na parkovišti. „Mluvil jsi s Kvítkem o té zakázce?“ poradce Kmotrig šel přímo k věci.

Michalova žena, která seděla vedle na sedadle, vytušila, že situace je vážná. Michal při otázce úplně ztuhnul. Nechtěl lhát, současně ale věděl, že potřebuje získat čas. „Nemluvil, proč se ptáš?“ snažil se reagovat celkem klidně a poněkud nechápavě.

„Kvítek prý dnes upozorňoval šéfa, aby si na tebe dal pozor. Neříkal jsi Kvítkovi, že na tebe šéf tlačil ohledně té zakázky?“ pokračoval v sérii nepříjemných otázek Kmotrig. „Opravdu ne,“ vyhrknul ze sebe instinktivně Michal a až zpětně si uvědomil, že v podstatě řekl pravdu. Nemluvil přece o zakázce s ministrem Kvítkem, ale s ministrem...

„Tak to nechápu... Hrají na nás nějakou hru, chtějí mezi nás vrazit klín,“ spekuloval o něco klidnějším tónem Kmotrig. Michalovi se začalo ulevovat, že už není sám s pocitem, že se nikomu kolem nedá věřit. „Důležitá je důvěra, Michale! Pokud by byl jakejkoliv problém, potřebuju o tom vědět,“ končil Kmotrig telefonát z Karibiku, kde byl na zasloužené dovolené.

Michal zatím netušil, jak se bude situace v Ekofondu vyvíjet, ale jedno už v tuto chvíli věděl jistě. Rozhodně nebude své pocity sdílet s Kmotrigem. Michal začal přemýšlet, jak pořídit nahrávky o tom, co se okolo Ekofondu děje...

Důkazy

Michal měl se zajišťováním důkazů z předchozí praxe v Komisi pro cenné papíry vcelku bohaté zkušeností. Správní řízení, soudní řízení, trestní řízení... Komise pro cenné papíry byla hodně aktivní v boji proti nepravostem na finančním trhu a v oblasti, kterou Michal vedl, se podařilo poškozeným klientům vrátit miliardy korun. Byl tady ale určitý rozdíl.

Na finančním trhu se sice stávalo, že obchodník s cennými papíry občas tvrdil o obsahu schůzky s klientem něco jiného než klient samotný a nahrávka rozhovoru potom pomohla při správním řízení. Většina důkazů o porušení zákona na finančním trhu ale byla písemná...

Naproti tomu, lobbisté, poradci, zmocněnci nebo ministři, kteří se kolem Ekofondu točili, si dávali velký pozor na to, aby po nich „auditní stopa“ v podobě písemných pokynů v žádném případě nezůstala. Dokonce ani ústní sdělení často neměla podobu pokynu, i když poselství v nich obsažené bylo naprosto jasné.

„Pane řediteli, když proběhne ta zakázka bez komplikací a lidé, kterým věříme, budou moci provést ty činnosti tak, aby zakázka měla požadovaný efekt, když se v souvislostí se zakázkou nebudou používat ta omílaná slova jako otevřené výběrové řízení, potom můžu ministrovi s čistým svědomím říct, že jste člověk na správném místě.“

Když vám nějaký poradce podobné sdělení poskytne, může vás napadnout řada otázek, zpravidla ale nelze čekat, že vám je poradce zodpoví. Poradce předpokládá, že máte určitou úroveň tzv. obchodní inteligence, pokud vám nesedí slova jako inteligence korupční.

Poradce se můžete zeptat, kdo je ten, komu můžete s „čistým svědomím“ důvěřovat, nebo s kým se můžete bavit otevřeně (tím se rozumí, že dotyčný nespolupracuje s policií), ale nemůžete se např. ptát, co znamená „požadovaný efekt“. A už vůbec by neměla padnout otázka, co by se asi stalo, kdyby náhodou zakázka proběhla soutěží veřejnou...

Michal při jedné schůzce s poradcem dal najevo, že přání pana ministra asi nebude moci naplnit. „Přání pana ministra můžeš Michale brát jako pokyn,“ ujišťoval jej Kmotrig. „A co kdyby pokyn nebyl splněn?“ byl zvídavý Michal. „Takovou variantu si vůbec nemusíš připouštět,“ uklidnil tehdy ředitele Ekofondu poradce.

Michal si však nepřipouštěl variantu, že dění kolem jím řízené instituce budou linkovat poradci bez odpovědnosti, lobbisté skrytí za různými právními kancelářemi a poradenskými firmami nebo snad kmotři, kteří zajistili dosazení loajálních náměstků.

Byl tu ale problém, jak zajistit důkazy o korupčním nátlaku, když při schůzkách byly zapínány rušičky a když úkolování ředitele probíhalo někdy jakoby v hádankách. Pokud by Michal měl zvýšenou míru korupční inteligence, mohl si z dílčích informací poskládat puzzle o způsobu provedení určitého úkolu, ale samotné větičky jednotlivých osob, které poselství vzkazovaly, nemusela policie vyhodnotit jako závadné.

„Poradce Motal Total nechci mít ve svém resortu,“ sdělil jednou Michalovi ministr. Ministr neřekl víc, a ani nemusel. Na trhu byly v té době pouze dvě firmy, které splňovaly kvalifikační kritéria pro poskytování specializovaného poradenství. Neměla-li vyhrát firma Motal Total, bylo zřejmé, že vyhraje poradce Klient Management.

Kmotrig v tomto případě vysvětlil Michalovi pozadí zakázky, ale tato otevřenost byla spíše výjimkou. „Motal byl nejen drahý (dělal poradenství již dříve a nebylo cílem, aby v něm pokračoval), ale taky z toho nikdo nic neměl. Prostě ta zakázka neplnila účel. Když to bude dělat Káemko, dokáže nechat přes právníky tu dohodnutou část doputovat...“

Orientační běh

Není důležité zúčastnit se, ale vyhrát. To byla zásada Kmotriga, která pro veřejné zakázky platila bez výjimky. Klást si vysoké cíle může být samozřejmě chvályhodné, potíž ale byla v tom, že v závodě o veřejné prostředky měl štafetu pro běh v zaminovaném lese převzít Michal. Michal měl podepisovat, měl nést odpovědnost.

Předávání pokynů ohledně zakázky na poskytování právních služeb při prodeji emisních povolenek připomínalo postupné otevírání vzkazů s úkoly při orientačním běhu. Rozdíl byl v tom, že v normálním závodě je na kontrolním místě někdo, kdo sleduje férovost při plnění úkolů, zatímco Michal byl testován, zda splní úkoly neférové.

„Sejdeš se s Lubošem Batlem z právní kanceláře AP. Uvidíš, je to kluk, co se vyzná, má za sebou hodně obchodů v Londýně,“ básnil poradce o novém obchodníkovi s emisními povolenkami, aniž by vysvětlil, proč by se měla ukončovat spolupráce s dosavadní firmou. Nicméně plán byl jasný. Ekofond bude mít jiné právníky než za zelených a basta.

„Soutěž na nové právníky měla jako obvykle zajistit poradenská firma pana Ohlídala. Jarda se u tebe staví v pondělí. Má připravenou standardní smlouvu. Je to do 200 000,“ uzavřel Kmotrig rozhovor s Michalem. Smlouva do 200 000 Kč sice nepodléhala veřejnému soutěžení, ale Michal tušil, že tato malá zakázka bude jen přestupní stanicí k ohlídání zakázky, kde už jde o miliony. Zakázky na právní služby při prodeji emisních povolenek. A obchody s emisními povolenkami už jsou obchody v miliardách.

Michal hledal způsob, jak se na kontrolní stanoviště připravovaného závodu nedostavit. I kdyby totiž ze schůzky s Ohlídalem nebo Batlem pořídil zvukový záznam, pravděpodobně by to pro policii nic moc neznamenalo.

Ohlídal ani Batl by zřejmě neudělali takovou chybu, aby při schůzce nabídli úplatek. Jenom by představili své firmy, předali by Michalovi návrhy smluv a vyslovili by „přání“, aby smlouvy byly podepsány co možná nejdříve. Následně by Kmotrigovi jen referovali, zda vše běží podle plánu.

Když by čirou náhodou ředitel Ekofondu přáním nevyhověl, organizátor zakázkového běhu měl nástroje k tomu, jak Michala ze závodu odklonit. Kmotrig nemohl připustit, aby tento závod byl soutěží podle transparentních pravidel.

Michal tak začal hledat v lese vnitřních předpisů klacky, které když se připletou do cesty, mohou cestu na kontrolní stanoviště ztížit. Pokud by Kmotrig brzy poznal, že Michal nehodlá úkoly plnit, mohl by zajistit jeho odvolání z lesa dříve, než by se ředitel Ekofondu stačil nadýchat čerstvého vzduchu.

„Vypadá to, že nebudeme moci zatím nové smlouvy uzavírat. Předchozí vedení Ekofondu již v létě překročilo strop výdajů určených na celý rok. Potřebuji, aby vláda navýšila výdajový limit,“ dovolil si pro změnu Michal zaúkolovat poradce vicepremiéra. Kmotrig se činil. Přesto trvalo více než tři měsíce, než vláda v době úspor navýšení výdajů jako zázrakem posvětila.

Objevila se ale další překážka. Smlouvy, které souvisely s emisními povolenkami, musel schvalovat sedmičlenný výbor. Jenže Kmotrig měl, jak se alespoň domníval, ve výboru pouze tři loajální osoby. „Michale, napiš šéfovi, ať počet členů sníží,“ věděl si hned rady Kmotrig.

Ekofond připravil žádost, aby vicepremiér snížil počet členů výboru ze sedmi na pět. Blížil se čas, kdy poradce z hlasování pozná, že Michal není v té správné trojici členů, kteří budou jeho pokyny plnit. Objevila se ale překážka, která byla pro ředitele jako dar z nebes. Úředníci upozornili Michala, že smlouvy o prodeji emisních povolenek stanovují minimální počet členů výboru na sedm osob.

Smlouvy o prodeji emisních povolenek měly řadu nedostatků, ale bylo v nich také několik vět, které řediteli Ekofondu pomohly. Michal získal čas důležitý pro pořízení důkazů.

Nahrávky

Po epizodě s žádostí o zapojení Bezpečnostní služby, která mohla schůzky Kmotriga monitorovat, se Michal rozhodl pořídit alespoň část důkazů sám.

Restaurace U Modré sojky byla pro ranní schůzky jako stvořená. Kromě přátel známého poradce tu většinou nikdo nesnídal, a tak bylo možné se „otevřeně“ bavit i v jinak veřejnosti přístupném salonku. Michal přichvátal na schůzku se zpožděním asi třicet minut. Kmotrig, který si potrpěl na vytříbený humor, pronesl něco o tom, že zná někoho, kdo nechodí pozdě, ale jindy.

Z rádia se linula píseň Hráč od skupiny Turbo, ale slova „zůstáváš dál férový hráč“ Michala příliš nepovzbudila. Hlasitost rádia byla nastavena tak, že ředitel Ekofondu sotva slyšel mumlání Kmotriga o tom, jak je náměstek na ministerstvu naštvaný, že na Ekofond zatím nebyli přijati lidé, které ministr vyhodil, aby veřejností prezentoval „redukci“ státního aparátu.

Nutno objektivně konstatovat, že tato první Michalova nahrávka měla do profesionality hodně daleko. Později sice Michal obdržel v silvestrovském vydání Hospodářských novin Oscara za nejlepší zvuk, ale to bylo asi tak jediné, co mohlo potěšit.

Bušení srdce, cinkání hrnečků a do toho pár nepříliš zřetelných sdělení. A jako bonus píseň z rádia, která jakoby na objednávku udělovala rady typu „hrát prý se má jen s tím, co máš, co znáš...“ Michal měl asi pět let starý mobil značky Nokia.

Druhá schůzka již vypadala o něco slibněji. Michal dorazil na schůzku včas, mobil měl sice stále v náprsní kapsičce, ale srdce už bouchalo o poznání klidněji... Poradce už byl po snídani, a tak byla naděje, že ani cinkání hrnečků rušit nebude. Navíc se šlo do horní místnosti, kde nehrálo rádio. Jen aby zase nebyla zapnutá rušička jako tehdy při schůzce s ministrem...

Kmotrig ten den změnil taktiku. V místností nebyli nachystaní další lobbisté ani advokáti, které poradce obvykle Michalovi představoval, a hned chtěl, aby s nimi ředitel Ekofondu dohodnul další postup. Změna taktiky spočívala v tom, že poradce hrál na Michalovy city. Možná také proto, aby navodil více familiérní atmosféru, tehdy ani rušičku nezapnul...

„Víš, já jsem se dostal do hrozné situace. Když nebudu ministrovi schopen vytvářet to finanční zázemí, ztratím důvěru na nejvyšších místech. Prostě, když se ten mechanismus nepodaří rozpohybovat, ztratím kredit. Ivan má pravdu. Jsme na Fondu už tři měsíce a on ještě neviděl ani korunu. A bere to jako mé selhání,“ rozpovídal se poradce.

Pro porovnání, že transakce, na něž Ivan čeká, nejsou zdaleka tak nečisté jako v jiných státem řízených firmách, vzpomínal Kmotrig na prasárny z firmy Národní Louky. „To, co jsem zažil vedle Dojila v Loukách, to byly krádeže za bílého dne. Tady stačí, že člověk trochu pomůže. Podívej, předvolební kampaň stála přes miliardu. To, co stranám jde na kampaň z rozpočtu, pokryje ani ne polovinu. Kdyby stát tak neškrtil, nemusíme se tady trápit...“

Michal se snažil tvářit empaticky a Kmotrig pokračoval v popisu své dokonalé vize o státě, kde již nebudou krást nekoordinovaně všichni, ale jen úzká skupina těch politicky krytých a vyvolených: „Největší problém vzniká, když není ten centralizovanej systém. Pak se stane, že kradou všichni a pro stranu skoro nic nezůstane. Když ale nastavíš pravidla a máš kvalitní klíčový lidi, tak pak víš, že ty peníze neskončí někde jinde, ale jdou na tu věc.“

Třetí část - Bez peněz do politiky nelez

Tajné financování

Když se řekne tajné nebo černé financování politické strany, někteří si možná vzpomenou na rok 1997. Právě tehdy totiž vypukl skandál se záhadnými sponzory jedné politické strany. Proč by ale dnes měla strana prohánět peníze sponzorů přes své účty? Kmotrig věděl ze svého působení v Národních Loukách o jiných, „bezpečnějších“ metodách financování reklamní kampaně.

Mediální agentury, konzultační a poradenské firmy, právní kanceláře. Proč by měla strana platit bilboardy ze svého účtu, když jej může sponzor zaplatit přímo? Samozřejmě pár bilboardů strana zaplatit musí, aby se neřeklo. Ale mediální agentura jí může poskytnout výraznou slevu, má-li od státní firmy zakázku, z níž je dostatečně solidní zisk.

Nejednou měly Národní Louky v hlavním vysílacím čase poutavou reklamu. Divák se během tříminutového spotu mohl dovědět snad o všech bylinách, které na našich loukách kvetou. A pokud mu náhodou nějaká bylina unikla, žádná tragédie. Za hodinu se bude reklamní spot opakovat a ze státního podniku poputují mediální agentuře miliony.

Neefektivní vynakládání veřejných prostředků? Nesmysl. Národní Louky potřebují prodávat seno a rozsáhlé (a nákladné) analýzy mediálního trhu jednoznačně potvrzují, že cílová skupina pastevců usedá k televizorům právě kolem osmé hodiny večerní, kdy je už dobytek ve chlívě. Krádeže za bílého dne? Spíše za soumraku. Kmotrig nebyl ve svých vyjádřeních vždy přesný.

Byly ale i jiné reklamy, které si státní firmy platily i přes den. Řidiči kamiónů, kteří odpoledne zrovna neseděli za volantem, se například v jednom ze spotů mohli dovědět, jak je výhodné nechat si v Hřensku přeložit náklad z kamionu na lodě firmy Národní dopravní, která do tří dnů garantovala dopravení nákladu až do matičky Prahy.

Ale jsou i jiné než reklamní služby, které může agentura za velké peníze poskytovat státním firmám a za malé peníze politickým stranám, jejichž lobbisté zajistili mediální agentuře od státu tučné zisky. Právní služby pro stát za 10 tisíc korun na hodinu, bezcenná slohová cvičení vydávaná za kvalitní strategické analýzy. A podle toho také řádně předražená.

Vysoký vládní představitel jednou prohlásil, že bude prosazovat, aby politické strany měly účty jen u Národní banky. Zřejmě další zkouška, jestli lidé v našem národě jsou opravdoví blbci, kteří naivně uvěří, že to ten pán v televizi myslí s řečmi o nutností průhledného financování politických stran upřímně.

Účetnictví politické strany může být průhledné jako křišťál, každá koruna příjmů i výdajů může projít přes účet v Národní bance, ale pokud není povinnost zveřejňovat, kdo platí billboardy a jiné reklamní plochy, potom jde zase jen o další nepoctivou hru s důvěřivými voliči.

Modrá banka

Kmotrig dotáhnul vizi mimorozpočtového financování strany téměř k dokonalosti. Když se vyvádějí peníze ze státních firem přes mediální, konzultační či jiné pseudoslužby, může vzniknout problém. Na služby, které si stát nebo jím řízené organizace platí, se totiž vztahuje zákon o veřejných zakázkách a na vítěze je potom příliš dobře vidět.

Při ukládání peněz státních firem a samospráv v bankách je to jiné. Na manipulace s těmi desítkami miliard Kč se totiž zákon o veřejných zakázkách nevztahuje. Obvyklý trik některých politiků. Pokud se vyskytne problém, „zodpovědně pracují“ na zákoně, který má zdánlivě nedostatek vyřešit. Když už to vypadá, že na nějakého gaunera ruka zákona konečně dopadne, pošle lobbisty, aby vyjednali nebo takzvaně zobchodovali výjimku.

Když je pak zákon přijat, stává se téměř pravidlem, že poctiví a slušní se pod tíhou paragrafů jen dusí, a ti, co by křidélka potřebovali přistřihnout, dál skrze různé výjimky proplouvají. Někdy dokonce ještě snadněji než před změnou zákona. Ukládání peněžních prostředků státních a polostátních firem či samospráv v bankách je toho velmi pěkným příkladem.

Kmotrig byl na své zásluhy právě v této oblasti velice pyšný. „Já jsem tady rozhýbal trh se státními úložkami,“ přisvojoval si poradce svými pozdějšími slovy větší roli, než mu na finančním trhu či spíše na trhu s financemi pro politiky náležela. Rozhodně se mu ale nedala upřít velká snaha přesuny peněz rozhýbat.

Banky se dají rozdělit na méně, středně a více rizikové. Obvykle platí zásada, že za zvýšený stupeň rizika by banka měla nabídnout vyšší úrok. U méně rizikových bank se firma musí v době nízkých sazeb spokojit s jedním procentem, ale od středně rizikových bank již může požadovat dvě a u více rizikových bank klidně i tři procenta ročně.

Úrokové prémie nebo marže za kreditní riziko se odborně říká tomuto stupňování úročení. Kmotrig přišel s nápadem, že i více rizikové banky by Ekofondu nemusely běžné úrokové prémie platit, když se s nimi dohodne na sponzoringu politické strany.

Když potom malá banka dostane do vínku několik miliard ze státního, a to za podmínek (pro banku) výrazně lepších, než jaké by musela nabídnout ostatním hráčům na trhu, je to jako injekce, která křísí mrtvé. Michalovi se ale příliš nechtělo dávat problémovým bankám životodárné injekce ze státního Ekofondu.

Některé banky totiž fungovaly jako prostředníci. Když měla nějaká státní firma zákaz ukládat prostředky do zahraničních bank nebo družstevních záložen, bylo možné jej jednoduše obejít. Třeba státní Národní agentura nejdříve uložila peníze do banky domácí a teprve odtud peníze putovaly do Švýcarska. Problém pak nastal v případě, když třeba 500 milionů korun následně nedoputovalo zpátky.

Vidina možného trestního stíhání za porušování povinností při správě cizího majetku Michala rozhodně nelákala. A nelákala ho ani vidina politiků, kteří v soukromých tryskáčích banky létají do Toskánska užívat si dovolenou v luxusních vilách za ceny chorvatských last minute. S modrou bankou to spíš než na výlet k azurově modrému moři vypadalo na modré tepláky.

Modrá banka ale neměla pouze dotovat výlety modrých ptáků. Část peněz měla jít přes další finanční ústav za účelem poskytnutí úvěru jedné lokální letecké společností vlastněné velkým moravským kmotrem. Těžko předjímat, zda by splácení úvěru dopadlo tak jako v případě Privatizační banky... Možné ale je, že by před první splátkou úvěru byla uhrazena splátka sponzorská.

Metodika

„Když nastavíš pravidla, když máš kvalitní klíčový lidi, tak pak víš, že ty peníze neskončí někde jinde, ale jdou na tu věc,“ zněla Michalovi v uších slova z posledního jednání. „Ta věc“ v kontextu jiných rozhovorů znamenala, že peníze budou použity k tajnému financování volební kampaně.

Stanovit pravidla pro ukládání peněz Ekofondu by problém nebyl. Problém byl v tom, že pravidla měla být jiná než ta, která se na finančním trhu běžně dodržovala.

Hlavní zásady metodiky, kterou měl Michal připravit, zněly: Při stanovení úroků se nebude přihlížet k tomu, jestli je banka zdravá a silná, otevírání obálek s nabídkami bank bude mimo Ekofond dělat Kmotrigem vybraná firma a vicepremiér bude mít právo zrušit bez udání důvodů „soutěž“ o uložení veřejných prostředků, když by náhodou banka nesplnila slib.

Místo, aby pravidla v metodice omezovala riziko korupce, spleť paragrafů měla být jen jakýmsi křovím pro krytí nepoctivých obchodů.

Když později auditoři v Ekofondu zjišťovali, zda všechny procesy proběhly v souladu se stanovenými pravidly, závěr ohledně ukládání prostředků v bankách byl jednoznačný: „Vše proběhlo v souladu s metodikou.“

Někteří politici si tento závěr vyložili nesprávně jako důkaz o tom, že ukládání prostředků v bankách nemohlo provázet korupční jednání. Tito politici neměli zájem na tom, aby se zkoumalo, zda korupce neprovázela již samotnou tvorbu metodiky.

„Když nastavíš dostatečně ohebná pravidla a konečné rozhodnutí svěříš do rukou ministra, pak, Michale, žádné pravidlo porušit nemusíš, a přesto víš, že peníze doputují na tu věc,“ dal by se parafrázovat výrok Kmotriga.

Co dodat? Snad jen to, že profesionální gauner se nedopustí porušení pravidel v průběhu hry. Pouze si - někdy za úplatek, někdy jiným způsobem - velice dobře ohlídá, aby stanovená pravidla byla právě na jeho straně. Pak totiž ani ten nejpilnější auditor nemůže zjistit žádné pochybení „proti pravidlům“.

Je to podobné jako na atletické dráze. Každý ví, že ten, kdo běží nejdelší oblouk, startuje o několik metrů více vpředu než ten, kdo má trasu v oblouku nejkratší. Ale ne každý na první pohled pozná, jestli někdo nezkrátil rozdíl mezi startovní čárou v prvním a osmém oblouku o půl metru nebo třeba o metr.

Když by auditor kontroloval pouze to, zda atleti vystartují ve stanovený čas a nepřeměřil by celou dráhu, těžko by zvýhodnění odhalil. A už vůbec by zřejmě auditor neprokázal, že zvýhodnění bylo spojeno s přijetím úplatku.

Náměstek

Po komunálních volbách bývá problém, který by klasik nazval slovy: „Kam s ním.“ Rozuměj, kam co nejlépe upíchnout starosty a zastupitele, kteří ve svých funkcích museli vzhledem k volebním výsledkům skončit.

Každá správná strana se snažila nějaké sociální zabezpečení svým neúspěšným politikům zajistit. Mýtus, že pravicové strany nemají propracovanou sociální politiku, už dávno padl. I strany, které jsou považovány za sociálně nejméně citlivé, jsou velmi citlivé na to, když nějaké teplé místečko pro jejich spolustraníka má obsadit skutečný odborník.

„Jsem velmi rád za nabídku pana premiéra, velmi si jí vážím a myslím, že ve funkci náměstka Ekofondu budu moci zúročit své zkušenosti z komunální politiky,“ komentoval bývalý starosta Morávek v tisku svůj očekávaný nástup do nejvyššího vedení této instituce.

Věc měla jen drobný zádrhel. Ředitel Ekofondu žádnou nabídku panu Morávkovi nedával a o žádné změně na postu náměstka neměl ani tušení. „Pokud se informace zveřejněné v tisku zakládají na nabídce jiných osob než těch, které jsou odpovědné za vedení Ekofondu, nelze takovou nabídku považovat za relevantní,“ právě tato slova bylo možné číst v dementi tiskové zprávy, kterou nechal Michal vydat.

V tiskových zprávách na webu Ekofondu se zprávička ředitele ohřála asi dvě hodiny. Telefonáty z Úřadu vlády a z ministerstva, ale také chvilková nepřítomnost ředitele Ekofondu způsobily, že tisková zpráva byla velice rychle stažena.

Jakou konkrétní úlohu měl náměstek Morávek na Ekofondu plnit, to se Michal dozvěděl poněkud později. „Ten chlap tam neměl jít kvůli nějakým velkým penězům jako my,“ hřímal Dojil, aniž by specifikoval, koho tím MY rozumí. „Je to jen o tom, aby byl zajištěnej, tak si to premiér přál. Maximálně 130 tisíc měsíčně, vždyť jsou to pro Fond v podstatě drobné.“

Michal ty drobné „zakázky“ do 200 tisíc Kč znal. Pustit si do úřadu podivně dosazeného náměstka nebo poradce a pak už jen čekat, kde vybublá informace o nově dohodnutých miliardových obchodech. Pokud by se navíc stal Morávek členem užšího vedení, hrozila řediteli naprosto stejná past, jakou chystal Kmotrig ve výboru pro prodej emisních povolenek.

Ředitel má málokdy kapacitu na to, aby prošel do detailu všechny mnohastránkové dokumenty, které denně podepisuje. Potřebuje kolem sebe lidi, kteří na případný průšvih upozorní, a nikoliv ty, kteří průšvih spíš přitáhnou.

Michal nakonec pana Morávka na post náměstka ani na jinou vedoucí pozici nepřijal. Nevyhověl tak výslovnému přání pana premiéra, což bylo vyššími místy vnímáno značně nelibě. Dny ředitele Ekofondu se začaly krátit.

Blue dream

Dojil měl míchané nápoje rád. Potrpěl si na vybrané ingredience a když se někde poblíž konala barmanská show, vždy se snažil v nabitém kalendáři nějaké okénko najít. Gin Gordon's Dry, Curacao Blue, citrónovou šťávu a ještě nezbytné třešničky si ten den připravil Dojil pro vzácnou návštěvu. Koktejlky byly nádherně vyleštěné, hotový blue dream. Důležité jednání mohlo začít

Jediné, co kazilo idylickou atmosféru kanceláře, když do ní Michal vstoupil, byl přímý přenos z Poslanecké sněmovny, který Dojil po očku sledoval. „Posaďte se, pane řediteli,“ vítal vicepremiér pro boj s kůrovci vzácnou návštěvu z Ekofondu. „Můžu vám nabídnout Blue Dream?“ položil řečnickou otázku Dojil a záhy už koktejlky cinkaly.

Namísto barmanské show ale následovala ekvilibristika slovní. Dojil dovedl se slovy žonglovat skutečně bravurně. „Jsou věci, před kterýma smekám, které se vám povedly naprosto perfektně, jste profík,“ ocenil Dojil ředitele za přípravu koncepce transformace na Zelenou banku, drže se manažerské zásady, nejdříve cukr, potom bič.

Vzhledem k tomu, že sám žádnou svoji vizi transformace na Zelenou banku nikdy nepředstavil a ani poradce Kmotrig za celou dobu svého působení pro ministerstvo žádný koncepční materiál nezpracoval, vyznívala pochvalná slova upřímně.

Poté začal Dojil s mícháním poněkud chladných ingrediencí. „Na Ekofondu je jeden člověk, který má absolutní politické krytí, a to je pan ...“ zdůraznil, aby bylo zřejmé, že diskuse o pochybeních tohoto pána nejsou rozhodně na místě.

A hned následovalo jméno další nedotknutelné osoby. „Pan Kmotrig je člověk, kterému já absolutně věřím,“ pokračoval a pro jistotu, aby Michal správně pochopil podstatu informace, dodal ještě další jasné sdělení: „Já mám ve vás důvěru odbornou, ale postupně ztrácím důvěru, že jste MŮJ ředitel.“

Záhy již Dojil míchal do své směsi tvrzení další méně chutné ingredience. „Vaše mediální vystoupení k osobě, kterou mi premiér uložil mít na Fondu, to jsem se fakt děsil. A představa, že nebudete jednat v souladu s Fiftýnem a Kmotrigem, ta už je pro mě opravdu nepřijatelná.“ Dojil měl v určitých věcech vizi jasnou. Rozhodně neočekával od „svého“ ředitele, aby něco řídil, jen vyžadoval, aby bez připomínek podepisoval to, co poradce nebo jeho pravá ruka připraví.

Michal se svému hostiteli rozhodl nalít čistého vína. „Já byl zase vyděšen z toho, co mi k Fiftýnovi sdělil Jahelka. Ty jeho způsoby, to mi fakt evokuje devadesátá léta na Národním fondu, kdy Koryto otvíral obálky a telefonoval zpětně firmě, která měla vyhrát. A to, co do jednání začal vkládat Kmotrig, je dle mého názoru daleko za hranou. Nerad bych se dostal do situace, abych byl trestně popotahován.

Říkal jsem Fiftýnovi i Kmotrigovi, že vše musí mít nějaké mantinely a že dle mého názoru se oni za těmito mantinely pohybují. A když to řeknu poprvé, podruhé, potřetí, že toto už opravdu vnímám za hranou, a oni dál dači na pilu, tak jsem začal pořizovat nahrávky,“ šel přímo k věci Michal.

Zdálo se, že Dojil poněkud znejistěl. „Vy jste si pořídil nahrávku Kmotriga a Fiftýna?“ zeptal se jakoby nevěřil tomu, co právě slyšel, a sklenku s míchaným nápojem odložil na vedlejší stolek. „Víte, proč jsem to udělal?“ přikročil k řečnickým otázkám pro změnu Michal. „Oni v té své nesoudnosti jsou schopni jít dál a dál. Lepší bude, pokud je zastaví moje nahrávka, než aby ji s nimi pořídil někdo, komu vůbec nepůjde o to, je korigovat, ale...“ Michal myšlenku nedokončil.

„Nezlobte se na mě, ale vy mě dostáváte do dalšího šoku,“ přerušil ředitele Dojil, aniž by se zajímal o to, co na nahrávkách pánové povídali. „Pokud něco takového existuje, musíte jim to dát a odpřísáhnout jako křesťan, že nic dalšího není. Pro mě je ideál, že za mnou přijdete, v pravé ruce budete držet Fiftýna, v levé Kmotriga nebo si to můžete vyměnit a potvrdíte mi, že se tento zkrat již nebude více opakovat,“ popsal svůj vysněný scénář vicepremiér.

„A ještě je tu varianta číslo dvě, která je fakt dobrá a pro mě akceptovatelná, že půjdete dělat náměstka,“ pokračoval v zajímavých nabídkách Dojil. „Pokud mi ale Kmotrig oznámí, že jste s ním rozvázal diplomatické styky, nenapadá mě důvod, proč byste měl ve své funkci zůstat,“ zúžil možnosti výběru Dojil.

Když se Michal zatvářil nelibě, opět do proslovu zamíchal trochu volnosti: „Pokud máte něco, co dokazuje trestní odpovědnost, zajděte s tím na policii. Nebo to zničte. V opačném případě to zničí vás,“ přimíchal do hovoru jedovatou větičku Dojil.

Když vytušil, že poněkud přestřelil, ozdobil svůj „míchaný nápoj“ příslovečnou třešničkou: „Přiznám se, nechtěl bych, aby se tam takové věci děly. Neumím si představit, že by vás Kmotrig nutil k něčemu, co by zavánělo trestním stíháním.“

Poslední Dojilovu větu později popularizovala jedna státní zástupkyně. Vyložila si ji jako důkaz, že úmyslem pana vicepremiéra nebylo, aby se něco trestného na Ekofondu odehrávalo. Málem tak dala jednoduchý návod všem potenciálním zločincům, jak mohou vystavět „kvalitní“ obhajobu. Když někdo před nebo po spáchání trestného činu prohlásí, že rozhodně nechtěl, aby se něco trestného stalo, státní zástupkyně bude připravena trestní řízení zastavit.

Později jí nadřízený státní zástupce naštěstí vysvětlil, že i když se dá do míchaného nápoje většina kvalitních ingrediencí a jen třeba jedna ingredience je jedovatá, nápoj nelze bez újmy vypít. A to ani tehdy, když je jako správný Blue Dream ozdobený třešničkou.

Novinář, nebo agent?

Michal rozhovor s Dojilem také nahrál. Pomohlo mu speciální zařízení, které zdaleka jako diktafon nevypadalo. Ozdobné pero, pro zápisky, aby si ředitel Ekofondu všechny důležité pokyny mohl zapisovat. Pero, s nímž lze bez zbytečné pozornosti projít i do prostor Poslanecké sněmovny.

Jen co Michal z Poslanecké sněmovny vyšel, zamířil do Starbucks na Malostranském náměstí. Tam ho již čekal novinář, který mu nahrávací zařízení zapůjčil. „On se mě pokusil uplatit,“ byla první věta, kterou ze sebe udýchaný vypravil. Bylo devátého prosince. Mezinárodní den boje proti korupci.

Když si novinář nahrávku poslechl, přišel se zajímavým závěrem. To, co na méně kvalitních Michalových nahrávkách povídal Kmotrig nebo advokát Tlácha, nemělo podle názoru novináře takové grády jako poselství vicepremiéra. Dojil de facto nedával řediteli Ekofondu na výběr: „Zničte to, nebo to zničí vás.“

A i když zazněly větičky o tom, že variantou je předat nahrávky policii, předání by znamenalo přerušení diplomatických styků mezi ředitelem a poradcem vicepremiéra. A s tím Dojil spojoval pouze jednu variantu. Ukončení působení Michala ve funkci ředitele. Protislužbou za setrvání v dobře placené funkci měl ředitel poslouchat „podřízené“.

V psychologii se tomu říká negativní motivace. V trestním právu vydírání, zneužití pravomoci veřejného činitele, nebo nepřímé úplatkářství? Na tuto otázku měly najít odpověď orgány činné v trestním řízení. Na otázku, zda Dojil chtěl korupci skutečně odhalovat, již novinář odpověď měl. Nebyl to vicepremiér pro boj s korupcí ani pro boj s kůrovci.

Později, když novinář přepisy nahrávek zveřejnil, rojila se jedna spekulace za druhou. Podle jedné z verzí měl být novinář před lety na dovolené ve Spojených státech amerických a jeden „důvěryhodný zdroj“ přišel s tím, že tam navázal spolupráci se CIA. Pro Spojené státy, přesněji pro Světovou banku, pracoval i Michal. Kdo ví, zda se také on nespojil se CIA.

Scénář se zdál být jasný. CIA nasadila Michala na post ředitele a pomocí dalšího agenta zajistila klíčové nahrávky o korupci ve státní správě. Americká ambasáda v Praze tak konečně neměla jen neurčité informace o korupci v Česku, ale relativně přesný popis fungování korupčního prostředí, dokumentovaný pikantními nahrávkami.

Teorie však měla několik „drobných“ trhlin. Byl Kmotrig, který Michala na post ředitele doporučil, také agent CIA? Jestliže ano a bylo-li jeho úkolem „odstřelit“ svého ministra, proč je Kmotrig zatím jedinou stíhanou osobou? A proč Michal nepořizoval nahrávky hned po nástupu, když se připravovalo schvalování miliardové zakázky?

A proč vicepremiér po zveřejnění nahrávek rezignoval? Proč pouze neukončil spolupráci s Kmotrigem a nepochválil Michala za to, jak pomohl odhalit zlého rádce, v němž se tolik politiků zklamalo? Věděl snad něco Kmotrig na svého šéfa z doby, kdy se angažoval v Národních Loukách? Pokud ano, proč informace nešly ven již dříve?

Dilema

Po poslední schůzce s Dojilem bylo jasné, že nehodlá aktivity Fiftýna ani Kmotriga korigovat. Naopak se dalo čekat, že pánové budou na koni a budou ještě více ředitele Ekofondu tlačit k tomu, aby vypsal výběrové řízení na poradenství s takovými podmínkami, které prakticky předem určí vítěze - firmu Klient Management.

Michal měl v podstatě dvě možnosti.

První variantou bylo podepsání smlouvy s externí firmou Ohlídala, která zakázku ohlídá tak, aby Klient Management podal nejlepší nabídku. Právníci pak budou zajišťovat nikoliv to, aby výsledkem poradenství bylo zrychlení čerpání evropských dotací, ale to, aby smluvená část peněz ze zakázky skutečně doputovala na účel financování politické kariéry vicepremiéra Dojila. Důkazy by asi byly nezpochybnitelné, ale...

Michal by při této variantě hodně riskoval. Podepsat smlouvy by znamenalo vystavit se riziku stíhání za spoluúčast při pletichách ve veřejné soutěži, a jak to bývá v naší zemi zvykem, možná by byl nakonec jedinou odsouzenou osobou. Pánové, jejichž podpisy by nikde nefigurovaly, by z pozadí jen s úsměvem sledovali, jak by se neposlušný ředitel vyřídil sám.

Riziková byla i varianta druhá: oznámit věc policii před vyhlášením veřejné zakázky. Trestní zákoník neříká u pletich spojených s veřejnou soutěží, že je trestná i samotná příprava. Když se kritéria pro uchazeče v „soutěži“ připraví tak, aby se okruh zúžil jen na dvě firmy, po vypsání soutěže může běžet všechno podle zákona, a přesto je již předem známé, kdo v soutěži zvítězí. Nikdo se v takovém případě nemusí dopustit trestného činu pletich PŘI veřejné soutěži, když se vše nekalé (nikoliv však trestné) vlastně odehraje PŘED vyhlášením veřejné soutěže.

Kmotrig na jedné nahrávce říkal: „Motal byl nejen drahý, ale taky z toho nikdo nic neměl. Prostě ta zakázka neplnila účel. Když to bude dělat Káemko, dokáže nechat přes právníky tu dohodnutou část doputovat.“ Bylo ale riziko, že poslední větu nevyhodnotí policie jako pokyn. Když ministr na jiné nahrávce říkal: „Motala nechci mít ve svém resortu,“ také mohl tvrdit, že touto větou nechtěl zvýhodnit Káemko.

Aby zadávací dokumentace byla připravena tak, že kvalifikační kritéria mohlo splnit jen Káemko, to zajišťoval Fiftýn. Jeho slova ale na žádné nahrávce nebyla. Až později nahrál Michal slova advokáta Tlachy, který měl doputování peněz na TEN účel zajišťovat. A možná i v případě, že by na nahrávkách všichni aktéři potvrzovali, jak má soutěž dopadnout, stejně mohl být justiční verdikt vyjádřen slovy: Příprava není trestná.

Ředitel Ekofondu ale neřešil jen dilema právní nebo časové. Michal znal Kmotriga deset let. Řada společných obědů i večeří, tykání a někdy i návštěvy doma nebo účast na oslavě při narození dcery, vztahy v podstatě přátelské... Michal dlouho považoval Kmotriga za schopného krizového manažera. V době, kdy Michal pracoval v Komisi pro cenné papíry nebo v Národní bance, patřil Kmotrig k nejúspěšnějším nuceným správcům investičních fondů a společností.

Stovky miliónů, které byly z fondů vytunelovány, se vrátily podílníkům právě díky aktivní spolupráci Komise pro cenné papíry a Kmotriga. Až zpětně začal Michal pochybovat, zda jeho známý kromě právních kroků nepoužíval i jiné zbraně... Nelze vyloučit, že do některého fondu bylo možné dostat o pár desítek miliónů Kč více... Na druhé straně to, co se podařilo Kmotrigovi, nedokázal žádný jiný nucený správce nebo likvidátor.

Zjištění, že Kmotrig „jede“ v organizovaném shromažďování prostředků na volební kampaně, bylo pro Michala šokující. Pálit mosty bývá někdy hodně těžké. Ale pokusy přemluvit poradce, aby se vrátil na správnou stranu barikády, ztroskotaly. Představa, že Kmotrig může skončit v teplákách a doma mu bude plakat dvouletá dcera, moc Michalovi nepomáhala v rozhodnutí ukončit „diplomatické styky“.

Zázemí

Těžko odhadnout, kolik chlapů může přijít domů, kde jsou tři děti, a říct ženě: „Lásko, zítra podávám trestní oznámení na poradce ministra. Asi mě vyhodí z práce, ale neboj, nějak vyžijeme, zase někdy pojedeme na dovolenou, možná i ten altánek na zahrádce někdy postavíme.“ Michalovu ženu, Radku, navíc nečekala podobná zpráva poprvé.

Když Michal v roce 1996 upozornil na rizika, která v řádu miliard Kč mohou na stát dopadnout, když nezačne aktivně zasahovat v Privatizační bance, letěl z Národního fondu na hodinu. Téměř rok byl potom bez práce, a nebýt pomoci rodičů, mladá rodina se dvěma dětmi by vyžila jen obtížně.

O deset let později letěl Michal z vedoucí funkce podruhé. Jako ředitel v Národní bance nechtěl tolerovat zkreslování hodnoty majetku penzijních fondů a stal se tak značně nepohodlným.

Přestože Národní banka se k bývalému řediteli zachovala vstřícněji než Národní fond a nechala Michala alespoň v zaměstnaneckém poměru, manželka jeho suspendaci nesla velmi těžce. Celou Michalovu kauzu vnímala jako značnou nespravedlnost. Kde to jsme, že se na nás z obrazovek usmívají ti, co bez mrknutí oka oberou lidi o miliardy, a ten, kdo se jim postaví, dostane přes prsty?

Kmotrig Michalův příběh z Národní banky znal a věděl i o tom, jak těžce jej snášela Radka. Možná právě proto předpokládal, že se Michal nerozhodne projít „údolím kariérní smrti“ znovu. Možná doufal, že některé riskantní kroky rozmluví Michalovi jeho žena. A tak jí telefonoval. Opakovaně se snažil přijít na návštěvu k Michalovi domů. Neuspěl.

Radka podpořila Michala v rozhodnutí omezit komunikaci s Kmotrigem i s tím rizikem, že to bude znamenat konec ve funkci ředitele. A modlila se.

Ten den se z oblohy začal snášet sníh. Michalovi se ještě podařilo dojet z vesničky za Prahou do centra, ale nakonec byl jediný, komu se na smluvené místo podařilo přijet. Dojil nepřijel, Kmotrig nepřijel, na Andělu tři centimetry sněhu a u Muzea dopravní kolaps. Michal získal čas. Díky odložení schůzky Michal pořídil ještě jednu klíčovou nahrávku...

Ta nahrávka byla pro Michala jako dar z nebes. Když se ráno probudil, proběhnul mu hlavou scénář schůzky, která zatím nebyla ani smluvená. V tom „filmu“ kladl Michal advokátovi otázky, které by jej ani ve snu nenapadly. „Řekněte mi prosím, nenaznačoval někdy Kmotrig při diskusi o zakázce, že je potřeba provizi navýšit, aby bylo možné se vyrovnat i se mnou?“

Advokát Tlácha Michala ve „filmu“ ujišťoval: „Kdepak, buďte v klidu. Kmotrig ani Fiftýn nikdy při diskusích o provizích ze zakázek vaše jméno nezmínili. Dohoda byla, že Káemko objedná právní služby u nás a my zajistíme, aby peníze doputovaly na kampaň šéfa.“

Michalovi se ještě v životě nestalo, aby mu hlavou proběhl ráno scénář začínajícího dne včetně rozhovorů, a ten se později téměř beze zbytku naplnil. Ten prosincový den byl výjimkou. Po příchodu do práce Michal advokátovi zavolal a ten si čas na schůzku udělal. A na otázku, kterou mu Michal podle scénáře z „filmu“ položil, odpověděl skoro přesně tak, jak Michal čekal. A navíc doplnil i další vzácný kamínek do mozaiky.

Mozaika

Rozhovor s advokátem Tláchou přinesl ještě další důležité informace.

„Shodli jsme se na tom a můžete si to ověřit, až budete s Kmotrigem mluvit, že role těch ‚Motalů‘ by měla být oslabena. Nabídku by měl dávat Klient Management a ...“ Advokát Tlácha se při vyslovení Klient Management tak významně pousmál, že o vítězi soutěže nemohlo být ani těch nejmenších pochyb.

„Motal dostane část zakázky od Káemka?“ byl nemístně zvídavý Michal. „Vedení Motalu rozumí tomu, že změny jsou potřebné,“ odpověděl Tlácha, aniž by dovysvětlil, jakým způsobem se Klient Management vypořádá s tím, že „konkurenční firma“ ze soutěže „dobrovolně“ vycouvá.

Jak pravil Kmotrig: „Motal byl nejen drahý, ale taky z toho nikdo nic neměl. Prostě ta zakázka neplnila účel. Když to bude dělat Káemko, dokáže nechat přes právníky tu dohodnutou část doputovat.“ Mozaika byla složena.

Firma Motal, která pro Ekofond dosud poskytovala odborné poradenství, si měla uvědomit své provinení - politikům totiž neodváděla „povinné“ desátky. V rámci pokání se sice nové soutěže jako křoví zúčastní, ale svou nabídku podá na takové úrovni, aby vítězství připadlo firmě Klient Management. Tato firma již nebude tak sobecká a podělí se o část zisku nejen s politiky, ale i s firmou Motal.

A riziko, že by se do soutěže na poradenství přihlásila nějaká další firma? To měl vyloučit Michal podpisem zadávacích podmínek, které měl připravit Fiftýn. V podmínkách „veřejné soutěže“ bude požadavek na zkušenosti s poradenstvím sešněrován podmínkou, že uchazeč v soutěži již musel orgánům státní správy poskytovat poradenské služby v oblasti dotací do vodohospodářské infrastruktury. Takové firmy byly právě dvě.

Konečně dávala smysl i slova vicepremiéra pro boj s kůrovci: „Motaly ve svém resortu mít nechci.“ Tato věta v podstatě určovala, že nově má pro Ekofond dělat poradenství právě firma Klient Management pracující dříve pro Ministerstvo životního prostředí, protože žádná další firma v republice už nemohla splnit podmínky soutěže dohodnuté Kmotrigem a Tláchou.

Premiér později ředitele Ekofondu kritizoval, že neběžel hned po pořízení první nahrávky na policii. Čekání na potvrzení Kmotrigova scénáře z dalších zdrojů se ale ukázalo jako prozíravé. Poradce se totiž po zveřejnění nahrávek začal vymlouvat, že svá slova nemyslel vážně apod. Důkazů, že se něco nekalého chystalo, ale bylo více.

Třeba e-mail. který psal řediteli jeden z jeho podřízených. „Ano, Kmotrig mi uložil, abych napsal na ministerstvo žádost o souhlas se zakázkou pro Ohlídala,“ stálo v jednom z nich. Z jiného e-mailu potom vyplývalo, že Ohlídal zajišťuje „organizaci“ výběrových řízení tak, aby vyhrála firma Klient Management...

Zakázka na specializované poradenství v hodnotě skoro 100 milionů korun nakonec vypsána nebyla. U projektů, které Evropská komise neschválila kvůli dlouhodobým nájemním smlouvám, by ani sebelepší poradenství nepomohlo, a u projektů, které nakonec schváleny byly, se ukázalo, že schválení jde i bez poradců.

Ekofond měl ročně vyčleněno na konzultační a poradenské služby okolo 280 milionů. Po zrušení zakázek s podezřením na korupci se ukázalo, že Ekofondu stačí ročně částka 30 milionů. Ne vždy je nezbytné dosahovat úspor ve státní správě za cenu propouštění lidí. Někdy stačí „ořezat“ zakázky, které „neplní účel“.

Napětí

Michalova radost z toho, že má již třetí záznam o připravované zakázce, netrvala příliš dlouho. Na jeho stole ležely opět desítky dokumentů k podpisu a po dni plném schůzek bylo jasné, že bude úřadovat minimálně do devíti večer. Poklidný rodinný večer byl opět v nedohlednu. Zvedl telefon a vytočil číslo manželky.

Telefon vyzváněl možná minutu, ale Michalovi připadalo čekání jako věčnost. Po týdnech a měsících zanedbávání rodinného života by sice nebylo překvapivé, pokud by manželka měla nějakou schůzku, ale Michalovy myšlenky malovaly scénáře docela jiné.

Další číslo, které Michal zkusil vytočit, bylo číslo nejstaršího syna. Opět neúspěšně. „Jablko nepadlo daleko o stromu,“ filozofoval si pro sebe Michal. Syn pracoval ve velké poradenské společnosti a také tam bývalo zvykem, že kolem sedmé večer teprve končily schůzky s klienty a začínalo se papírovat.

Mírné zneklidnění se začalo šéfovi Ekofondu do mysli vkrádat v okamžiku, kdy telefon nezvedal ani jeho mladší syn. Předpoklad, že by se ukládal k spánku už kolem sedmé večer, se nejevil jako příliš realistický.

Silnější zneklidnění nastalo poté, co se Michal nedovolal ani dceři. A to už nechal mobil vyzvánět opravdu dlouhé minuty. Myšlenka, že „zase sedí u počítače“, se příliš neujala. Naopak se do mysli draly představy o scénářích dramatičtějších.

Kmotrig věděl, kde přesně Michal bydlí... A i kdyby nevěděl, nebyl pro něj velký problém adresu zjistit. Zorganizovat ale třeba únos celé rodiny by nebylo zrovna jednoduché. Každý člen rodiny přicházel v jiném čase a soused, který měl ve zvyku téměř stále pozorovat, co se v okolí děje, by jistě zavolal, byť k Michalovi velké sympatie nechoval.

Michal se ale začal připravovat i na variantu tragičtější. Bylo to sice již deset let, co jím otřásla „sebevražda“ policisty vyšetřujícího vytunelování investičního fondu Trend, ale vzpomínky na člověka, s nímž v Komisi pro cenné papíry na vyšetřování spolupracoval, se najednou nepříjemně oživily.

„Policie odmítá, že by sebevražda mohla mít spojitost s prací vyšetřovatele na případu Trend,“ znělo tehdy oficiální vyjádření. Šéf královehradeckého krajského úřadu vyšetřování nicméně tehdy uvedl: „Kvůli vyšetřování okolností s vytunelovanými investičními fondy Trend a Mercia byly na pana P vyvíjeny tlaky ze strany obviněných.“

Michal si uvědomil, že právě Kmotrig se kolem fondu Mercia v té době „točil“, a začal jej polévat studený pot. Představa, že by Michal mohl najít doma na podlaze bezvládná těla svých nejbližších, ho úplně paralyzovala. Spisy před očima ředitele Ekofondu se jako by proměnily na změť písmenek a čísel, na které nebylo možné se soustředit.

„Pane Ovečka, můžete mě, prosím vás, zavézt teď hned domů?“ zavolal Michal svému řidiči, a do tří minut bylo černé Audi A6 přistavené před vchodem. Ředitel Ekofondu běžně služební auto nevyužíval, neboť Kmotrig mu opakovaně naznačil, že šéf má problém s tím, aby jeho podřízený jezdil v á šestce, když vicepremiér má pouze á čtyřku, ale tohle teď opravdu nehodlal řešit. Napjatě seděl na zadní sedačce a poněkud nervózně sledoval čas. Mlčel.

„Zase na vás tlačí, pane řediteli?“ zeptal se po několika minutách hrobového ticha řidič. „Kéž by tlačili jenom na mě,“ vyslovil Michal přání, které v tu chvíli považoval za zbožné.

Za několik minut již stálo černé Audi před rodinným domem za Prahou. Uvnitř se svítilo, ale když Michal vešel, nikdo ho nevítal. Teprve, když Michal vešel do obýváku, spadlo z něj napětí, které ho do té chvíle úplně paralyzovalo.

Manželka i dcera u televize, mobily buď v tichém režimu ze školy, nebo zapomenuté na sedadle v autě před domem... Jak se Michal později dozvěděl, synové byli na semináři o podnikání, kde se rovněž doporučovalo nechat mobily v tichém režimu.

Přestože den dopadnul nad očekávání dobře, Michal si uvědomil, že čím dříve podá trestní oznámení, tím bude riziko černých scénářů nižší. Během víkendu tak podání sepsal a v pondělí už mířil na Státní zastupitelství.

Čtvrtá část - Nejdřív bič a potom cukr

Odvolání

Když se vicepremiér pro boj s kůrovci dozvěděl, že ředitel Ekofondu podal ohledně zakázky na poradenství oznámení na policii, neváhal ani minutu. Bylo mu jasné, že ředitel neplní účel. Neposlouchá Kmotriga, neposlouchá Fiftýna, a teď se ukazuje, že neposlechl ani jeho „dobře“ míněnou radu zničit ony inkriminované nahrávky. Aby došlo na slova vicepremiéra, rozhodl se ředitele zničit sám.

Prvním krokem bylo Michalovo okamžité odvolání z funkce. Když je potřeba odvolat státního zástupce, který zametá korupční kauzy pod koberec, je to proces poněkud složitý. Odvolání prezidenta Národního kontrolního úřadu, který si za státní peníze kupuje luxusní apartmány, je také prakticky nemožné. Když je ale potřeba odstranit z manažerského postu osobu, která nemá politické krytí, všechny zásady správního práva jdou stranou. Jeden dopis a dvě věty: „Odvolávám Vás z funkce. Děkuji Vám za vykonanou práci.“ Žádné odůvodnění.

Na své narozeniny si vzal Michal dovolenou. Shánění vánočních dárků, posezení s přáteli, sníh, mráz a pomalá cesta domů... Sledování zpravodajského kanálu ČT 24 bylo pro Michala asi takovou samozřejmostí jako dýchání. Ten den mu ale zprávy téměř vyrazily dech. Vicepremiér v televizi oznamoval, že jej odvolává z funkce ředitele Ekofondu.

V právním státě bývá zvykem, že se dokumenty nejdříve předají osobě, které se týkají, a teprve následně se věc vytrubuje do světa. Jenže Dojila nějaké paragrafy rozhodně nezajímaly. Přestože byl vystudovaný právník a právy se nějakou dobu i živil, jeho prioritou byly úkoly politické. A úkol od premiéra byl naprosto jasný. Před odstoupením z funkce vicepremiéra odvolat problémového ředitele.

Dojil přemýšlel, jak alespoň mediálně Michalovo odvolání odůvodnit, když na papír skutečné důvody uvést nemohl. Důvod, že ředitel podal trestní oznámení na jeho poradce, nepůsobil zrovna nejlépe. A tak byl zadán další politický úkol. Na Dojilův pokyn měl Fiftýn podat trestní oznámení na ředitele, aby Dojil mohl uvést jiný důvod: Personální válka.

„Na Ekofondu zuří personální válka,“ děsil média Dojil a hned na to prezentoval své geniální řešení problému. „Ukončuji spolupráci s poradcem a ředitelem a náměstkovi nařizuji dovolenou!“ Loajalita byla po zásluze odměněna a neposlušnost potrestána.

Toho dne se vydal Michal do mrazu ještě jednou. Jak se blížil k sídlu vicepremiéra pro boj s kůrovci, poněkud přituhovalo. Dojil předával Michalovi odvolací dopis s ledovou tváří a jediná věta, kterou mezi zuby procedil, zněla: „Užil jste si tu poslední nahrávku?“ Moc ne, mohlo to být lepší, chtělo se říct (ex)řediteli...

Před sídlem vicepremiéra čekala na Michala televize. „Můžete popsat, co se na Ekofondu odehrálo? K čemu vás tlačil poradce vicepremiéra? Vyhrožoval vám vicepremiér, že vás odvolá z funkce, když na Kmotriga podáte trestní oznámení?“ Otázky se sypaly jedna za druhou jako padající sněhové vločky. Michalovi začaly hektické dny. Mobil přetížen nespočetnými telefonáty s žádostmi o upřesnění, vysvětlení a aktuální komentáře.

Zprávy o korupčních tlacích kolem Ekofondu byly jako studená sprcha. Vláda, které do té doby značná část veřejnosti věřila, že je opravdu vládou protikorupční a rozpočtově odpovědnou, se ukázala v plné nahotě jako hrstka kmotry ovládaných loutek. Mnoha lidem se otevřely oči a začali chápat, jak v této zemi probíhá skryté financování politických stran.

Poprvé

Michal už jednou v živém televizním vysílání vystupoval. Bylo to v době jeho působení v Národní bance, ale nutno říci, že mu tato čtyři roky stará zkušenost při vystupování před kamerami příliš nepomohla. Tréma větší než při prvním rande, kravata nakřivo, přehnaně dlouhé věty a nervozita přímo neskutečná. I laik poznal, že Michal nepřišel do televize z mediálního tréninku.

Mediální trénink dostával Michal za pochodu. Tak trochu léčba šokem. Ten největší nastal právě v situaci, když „svědek“ jedné z kauz, který ve studiu seděl proti exřediteli, do kamer naprosto přesvědčivě a bez rozpaků lhal. Michal byl z Národní banky zvyklý na různý kalibr, ale ta kamenná tvář svědka a bez mrknutí oka pronášené lži, které by snad ani detektor nerozeznal, to exředitele rozhodilo.

Reakce přátel a známých na „první“ televizní vystoupení byly naštěstí většinou pozitivní. „Jasně, to napětí bylo vidět a dusno ve studiu by se dalo krájet, ale vystoupení bylo autentické. Bylo vidět, že si na nic nehraješ. Rozhodně jsi působil důvěryhodněji než ten oponent s nacvičenými rétorickými technikami,“ byla asi nejvýstižnější reakce.

„Přemýšlej, proč se to stalo, jak se z toho poučit,“ byla další věta, o níž Michal ještě dlouho přemýšlel. Vyhazov z Národního fondu, odvolání z funkce v Národní bance a do třetice odvolání z funkce v Ekofondu, z něhož se měla stát „Ekobanka“. „Kde se stala chyba?“ „Měl jsem něco udělat jinak?“ Otázek v Michalově hlavě bylo více.

První myšlenka, která hodně „proměnila“ další Michalova vystoupení, zněla: „Nenech si to líbit. Končí doba, kdy se gauneři nebáli a kradli a poctiví makali a třásli se.“ Michal si musel přiznat, že dříve často vystupoval z pozice defenzivního hráče.

„Problémem světa není síla zlých, ale slabost dobrých,“ stálo v kalendáři, který Michal dostal na Vánoce. Rovněž tato myšlenka posílila Michalovu vizi, že není na místě, aby se před kamerou nervózně klepal ten, který má čisté svědomí, a gauner první třídy se suverénně do kamer usmíval. Ne, ne. Ať jsou to gauneři, kteří se budou bát soudních líčení.

Do dalších televizních vystoupení už Michal kráčel s větší jistotou. Necouvat, ale odkrýt to, čeho se stal svědkem. Neomlouvat se za to, že chce hrát fér. Nebát se pokračovat v tom, co začal. A konečně dokázat, že pravda je na jeho straně.

Pozvání do televize a žádosti o rozhovory s novináři nebraly konce. 87% důvěry v pořadu Hyde Park a 94% diváků v oblíbené Show Jana Krause s názorem, že Michal je hrdina, a rozhodně ne udavač. Všechna ta podpora lidí, kteří hlasovali v různých anketách, desítky SMS a mailů od lidí, kteří stáli na jeho straně, to všechno mu postupně dodávalo jistotu a povzbuzení, že změna je možná.

Pero

Prezidentská ekologická rada pro ovzduší (PERO) s nelibostí sledovala skutečnost, že jeden z jejich členů má na krku průšvih s Ekofondem. Když se má z vlády poroučet vicepremiér pro boj s kůrovci, ať padne špína také na aktéra, který aféru rozpoutal. Za toho „aktéra“ nepovažovala rada moudrých kupodivu samotného poradce Kmotriga, ale toho, kdo rozhovor s ním nahrál.

Víra v neměnnost klimatu byla pro členy PERO něco jako náboženství. Proto měli mezi sebou i kancléře Zahálku, experta na otázky náboženství. Ten na Michala zaútočil jako první: „Hodně by mě zajímalo, co je pravdy na tom, že exředitel Ekofondu je aktivním jehovistou. To by mnohé vysvětlovalo,“ byly Zahálkovy úvodní úvahy.

„Možná by se mělo vyzkoušet, zda exředitel podstoupí transfúzi krve,“ pokračoval Zahálka s radami pro orgány činné v trestním řízení. Když proti Michalovi vyrazili hradní poskoci v roce 1996 kvůli kritice Privatizační banky, krve by se v Michalovi nedořezal. Nyní sledoval televizní vystoupení Zahálky asi s takovým pobavením jako později krádež PERA.

S dalším útokem přispěchal Knírák, ředitel Národního muzea. Při pohledu na něj nebylo pochyb, že homo corrupticus pochází z gorily.

„Pro mě je takový člověk bezcharakterní, nedůvěryhodný a připadá mi vůbec odporné se s ním bavit. Doufám do budoucna, že už nikdy nesežene slušnou práci, poněvadž s člověkem, který se chová jako on, se nedá (na nelegálním financování stran - poznámka autora) spolupracovat,“ naplnil svým výrokem charakteristiku trestného činu pomluvy Knírák.

Michal se ale rozhodl trestní oznámení na Kníráka nepodávat. Pokud by reagoval na každou urážku, nedělal by nic jiného než psal trestní oznámení. A pak by se také mohlo stát, že při inflaci sdělení by na hodnotě ztratilo původní oznámení. Michal výlevy Kníráka nekomentoval. Nějak to neměl zapotřebí.

Objevilo se totiž hned několik osobností, které se Michala veřejně zastaly. „Pro mě není odepsaný exředitel Ekofondu, pro mě je odepsaná strana, která stojí za jeho vyhozením,“ komentoval situaci renomovaný ekonom. „Řekni mi, co si myslíš o Michalovi, a já ti řeknu, jaký jsi člověk,“ připojil se k podpoře jednoduchou parafrází známého výroku oblíbený kněz, kterého pánové z PERA označili okamžitě za Jidáše. Podle sebe zřejmě soudili ostatní...

„Znám ho jako člověka slušného, poctivého a vím, že by se pro pravdu nechal zabít,“ uvedl na adresu exředitele bývalý šéf Národního fondu, který se v roce 1994 zasloužil o odvolání Koryty a předání tehdejší korupční kauzy policii. „Ano, pro korupčníky je ten člověk udavač, ale pro mě je hrdina,“ zastal se Michala ve svém populárním pořadu oblíbený televizní moderátor.

Když Pán Hradu viděl, že jeho asistenti s kritikou exředitele Ekofondu narazili, rozhodl se, že své myšlenky o světě bez mobilních telefonů nebude tlumočit přes svou kancelář, ale napřímo: „Neumím žít ve světě, kde lidé nosí po kapsách nějaké nahrávací přístroje a zajišťují důkazy o trestné činnosti,“ poznamenal k celé kauze Pán Hradu.

Garant

Rezignace vicepremiéra pro boj s kůrovci strhla lavinu kritiky vlády, která měla bojovat nejen s kůrovci, ale také s korupcí. Zodpovědně se vypořádat s člověkem, který při zajišťování důkazů o korupci postupoval přesně podle vládní příručky, to byla poněkud silná káva i pro jinak loajální koaliční partnery. Riziko, že vláda neustojí hlasování o nedůvěře, sílilo.

Pán Hradu si pozval zástupce koalice na kobereček. Novinář, který měl blízko k jednomu z účastníků jednání, později Michalovi řekl: „První hodinu se řešilo hlavně to, kdo za vámi vlastně stojí.“ To, zda má nahrávku z hradní schůzky, ale Michalovi neprozradil. O tom, že byl dobře informován, však nebylo pochyb. Následná vyjádření politiků totiž jeho slova potvrdila.

„Zajímavá byla také hypotéza o tom,“ pokračoval dobře informovaný zdroj, „že pracujete pro středočeskou frakci uvnitř prvního koaličního partnera. Kritizovat pražský projekt za dvacet miliard korun znamenalo příležitost pro řadu středočeských politiků, kteří by na své projekty dotace nedostali, pokud by Brusel velký pražský projekt schválil.“

Michal si uvědomil, proč jej možná Dojil neodvolal z funkce hned poté, co mu nadrobil s neschválením pražského projektu. Obava, že „jeho“ ředitel pracuje pro část „jeho“ strany, nebo přesněji pro starosty, jejichž podporu mohl Dojil také někdy potřebovat, se mohla zdát opodstatněná. Nad politickými úvahami ale Michal žasnul.

„Víte, jak je pro vás nepochopitelné, že byste v úřadu pracoval pro nějakou stranickou kliku, která usiluje o ukrojení miliard z koláče evropských dotací, pro politiky je zase nepochopitelné, že jste tu mediální kauzu rozpoutal bez toho, aby za vámi někdo z mocných stál,“ novinář si v barovém křesílku poposedl a hlavou významně pokývnul směrem k nebi.

„Oni žijí v uzavřeném světě, kde se pracuje pouze na něčí objednávku a při politickém krytí. Není to o tom, že by se někdo jen tak zachoval v určité situaci podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“ Na tato slova si Michal vzpomněl ještě mnohokrát. Do dvou let se tato teze potvrdila u většiny z dvanácti ministrů, kteří museli z nevydařené prokorupční vlády odejít.

Zajímavá byla podle novináře i úvaha, že za Michalovým oznámením policii stál druhý koaliční partner. Ten měl hodně dobré důvody kopnout do kotníků koalici na magistrátu. A kritika velkého projektu za strany Michala byla doslova jako voda na jeho mlýn. Navíc tu byla souslednost časová. Druhý koaliční partner začal s kritikou projektu právě v den, kdy byl Michal ze své funkce tak rychle odvolán.

Pravdou bylo, že Michal se znal s komunálním leaderem této strany z dob působení v Národní bance, později se potkali už v době, kdy byl Michal ředitelem Ekofondu. Ale teorie spiknutí ze strany druhého koaličního partnera měla také své trhliny. Nikdo ze šéfů této strany se nehlásil k tomu, aby Michalovi pomohl do jiné funkce. A to je v politice velice divné.

Třetí koaliční partner se sice vyjádřil, že pro Michala zajistí jinou pozici ve státní správě, ale nezasadil se o to, aby Michalovo odvolání bylo vzato zpět.

Třetí strana pouze využila kauzu s Ekofondem k tomu, aby ve funkci skončil prezident. Ne sice ten, který by si konec ve funkci zasloužil nejvíce, ale prezident Policejního úřadu. Vynášel totiž tajné informace. Shodou okolností přímo z výpovědi, kde Michal mluvil o kontaktu s ministrem vnitra.

Samozřejmě, že rezignace prezidenta Policejního úřadu ani šéfky Úřadu žalobců nemohla nastat před hlasováním Sněmovny o důvěře vládě. To by potom vypadalo, že nejmenší koaliční partner diktuje podmínky svým dvěma velkým bratrům. Tak se do dohody, o níž se později mluvilo jako o nedohodě, zapojil i Pán Hradu.

Těžko říct, jaké páky byly použity k tomu, aby se prezident Policejního úřadu „dobrovolně“ vzdal funkce. Když později měla veřejnost možnost sledovat odvolávání a návrat jednoho z žalobců, zdálo se, že „právní páky“ jsou na tyto činitele poměrně slabé. Ale možná jsou do některých funkcí jmenováni pouze ti, na které se něco ví.

Kdyby všechno mělo probíhat jen podle předpisů, kdyby náš stát měl být státem práva a spravedlnosti, jak by prezident mohl vládní koalici zaručit, že po vyslovení důvěry vládě skončí prezident policejní?

Později Pán Hradu tvrdil, že žádná dohoda nebyla a že se žádným garantem dohody tedy ani nemohl stát. Ta zlá média i médii zmanipulovaná veřejnost byla ale jiného názoru. A nebylo se čemu divit.

Do týdne po hlasování o důvěře vládě prezident Policejního úřadu skončil. A skončila i šéfka Úřadu žalobců. Zdálo se, že Pán Hradu, říkejme mu třeba Garant, pomohl nejmenší koaliční straně, která konec těchto činitelů již delší dobu požadovala a bez korupční kauzy okolo vicepremiéra Dojila by ještě zřejmě několik dalších měsíců žádala neúspěšně.

Ale zdání zklamalo. Nechat se přemluvit Garantem k pokračování koalice se stalo pro nejmenší stranu podobně zrádné, jako kdyby se Michal nechal přemluvit Dojilem k další spolupráci s Kmotrigem a Fiftýnem. Vidina projektu transformace na Zelenou banku mohla být pro Michala podobně lákavá jako vize projektu koaličního pro ministra Kvítka...

Domino

Kompromis nemusí vždy znamenat sprosté slovo, ale když je součástí „obchodu“ to, že se mají zavřít oči nad nespravedlností nebo nad pošlapáním práva, bývá zpravidla otázkou času, kdy aktéry dohody pošlape neviditelná noha trhu. V případě strany, která podpořila vládu, aniž se vláda Michala zastala, začaly mlít mlýny rychle.

„Mně je jedno, že Kvítek ovládá celou policii, protože my držíme celou justici,“ rozpovídala se na jedné z nahrávek vládní poslankyně, které se nelíbilo, že nový prezident Policejního úřadu souhlasil s trestním stíháním Dojila. Měla velké oči. Říkali jí Kecí. Pracovala sice pro ni a kolegu Dojila jedna státní zástupkyně u žalobců v Praze, Brno ale v rukou nedržela.

A vůbec. Nešlo ani tak o to, jestli Blonďatá Baby měla páky na pět státních žalobců a soudců nebo na deset. Průšvih pro ni byl, že se na světlo boží dostaly úvahy o politickém ovládání justice, která měla být na výkonné moci nezávislá. A ještě větší průšvih byl, když vyplavaly v médiích nahrávky s popisem praktik, jakými lze ovládat lidi nejen v justici.

„Někdo má rád holky, jiný zase vdolky. Chceme-li získat více veřejných zakázek, musíme se zajímat o potřeby lidí. Sledujte je, sledujte jejich děti, manželky. Zjistěte čím jezdí, kam jezdí, proč tam jezdí...“ Podobných výroků sypal ministr Kvítek z rukávu více. Problém nastal, když se sledování přeneslo ze sféry soukromé do sféry veřejné.

Když dva dělají totéž, nemusí to být totéž. Když pořizoval nahrávky Michal, nechtěl vydírat. Kdyby tomu tak bylo, nechodil by za ministrem vnitra a na Úřad vlády s žádostí o pomoc pro zajištění techniky nebo Bezpečnostní služby. Když se ale nahrávky začaly pořizovat s cílem zvítězit ve vnitrostranickém boji, strana ministra Kvítka se začala potápět. A nejen strana.

I vláda začala připomínat potápějící se loď, která při každém druhém manévru naráží na další útes. První narazil ministr pro pořádání konferencí. Přestože to měl v popisu práce, vůbec nevěděl nic o zakázce na ozvučení sálu za 700 milionů korun. Náraz se mu podařilo přežít díky tomu, že se jeho podpis nikde neobjevil. Hlavní zásada zlodějů: Nepodepisovat

Ministři strany, která se zapletla se sledováním politiků, již tolik štěstí neměli. Sice také nepodepisovali, ale mluvili. A jiní nahrávali. A ministři, letěli. Z vlády. Postupně celkem tři a nebýt Garanta z Hradu, nezůstal by ve vládě ani jeden. Když premiér poznal, že nejmenší koaliční partner je ve vyjednáváních slabý jako třikrát převařený čaj, s výměnami neváhal.

Konečně se zdálo, že se důvěra veřejnosti ve vládu posílí. Zdálo se, že největší guruové již vládu opustili. Opak byl pravdou. Zatím byl venku z vlády jen ten, co dával úplatky nebo půjčky v řádů statisíců. Ministr, který přijímal provize v řádu miliónů, ještě ve vládě zůstával. Byl ve vládě na doporučení Garanta, a to za zásluhy o rozvoj vztahů s polostátním gigantem.

Ministr Kočička byl vůbec zářným příkladem premiérovy zásluhové personální politiky. Kočička nebyl ani poslancem, ani funkcionářem strany, kterou ve vládě reprezentoval. Pravdou ale bylo, že reprezentoval určitý politický styl. Obcházení zákonů, vyhýbání se zodpovědnosti. Kočička byl vysmátý, ostatně jako i další ministři z ČEZké republiky.

Jenže všechno má svůj konec. Úsměv mu jednoho dne zmrznul na rtech. Tehdy se jeden zvídavý novinář zeptal, jaký účel měla zvláštní finanční transakce, kdy jedna makléřská firma převedla několik ministrových milionů do zahraniční investiční společnosti. Navíc šlo o sesterskou společnost firmy, které jiný vládní ministr po zpackaném výběrovém řízení převedl stovky milionů z veřejných prostředků. Už se nevrátily...

Nicméně pana ministra Kočičku netřeba jen kritizovat, patří mu také nemalý dík. Český jazyk byl po tiskové konferenci, kde se ministrovy zatoulané miliony řešily, obohacen o jeden krásný neologismus. Ministr Kočička tak dlouho hledal vhodné slovo, aby mohl vše přesně vysvětlit, až se mu podařilo, zrudlému námahou, vytvořit slovo vlastní - odklánění.

Vysvětlení, že ministr odklonil miliony do daňového ráje, aby si jeho bývalá manželka nežila po rozvodu jako v ráji, mu ale nakonec nepomohlo. Ministr byl odkloněn. A po něm další. Ten pro změnu spolupracoval s člověkem odsouzeným za daňové úniky.

Když už musel z vlády odejít někdo, kdo chtěl poslat peníze na ten účel (ministr Kočička připravoval založení fondu rizikového kapitálu, který měl mít ve „správě“ kamarád Kmotriga), kmotři zuřili: „Když má jít ten, ať odejde taky tamten.“ Představy některých kmotrů o harmonické vyváženosti mezi více a méně poslušnými ministry ve vládě byly neúprosné.

A tak musel z vlády odejít i ministr, kterému se podařilo dostat z funkce státního zástupce Ropuchu. Ropucha seděl jako žába na prameni celých deset let na kauze Privatizační banky a hlídal, aby náhodou nebyly stíhány osoby blízké panu prezidentovi.

Ochrana

„Vytáhněte si, prosím, z těch mobilů baterky, pojedeme k nám,“ otočil se na Michala a jeho ženu policejní důstojník. Škoda Superb vyrazila směrem k základně, která se zaměřuje na ochranu ohrožených osob. A cestou již muž z ochranky sděloval manželům pravidla, kterými se budou muset další měsíce řídit. Oni i jejich dětí.

Riziko pomsty sice nehrozilo Michalovi ani jeho rodině přímo od Kmotriga. Poradce po vypuknutí kauzy na Ekofondu zmizel v zahraničí a omezil se jen na tiskové prohlášení, že si vlastně všechno jen vymyslel. Byli tu ale jiní lidé, pro které poradce také pracoval, a ti si teď mohli být jistí, že slíbené stamiliony na účty jejich firem rozhodně připsány nebudou.

Prvním takovým mužem, kterému kauza Ekofondu překazila perspektivní plány, byl vlivný moravský podnikatel. Ten nutně potřeboval úvěr pro svou leteckou společnost. Scénář měl být takový, že si Ekofond uloží prostředky u jedné rizikové banky, ta peníze pošle družstevní záložně a teprve ta z nich poskytne úvěr. Neposkytla, a letecká společnost šla do konkurzu.

Druhý muž, který se také již těšil na stamiliony z Ekofondu, byl člověk působící v oblasti fondů rizikového kapitálu. Ten měl vstoupit na scénu poté, co se Ekofond změní na Zelenou banku. Zelená banka totiž kromě úvěrů měla investovat do rizikových fondů, které působí v oblasti rozvoje nových ekologických technologií. Tedy to měla být oficiální verze. Fakticky mělo jít o jednostranně výhodné investice do firem založených významnými politiky.

Třetí skupina lidí, která si musela nechat zajít chuť na „zakázky“ Ekofondu, byla tvořena poradci, právníky, konzultanty a různými marketingovými „specialisty“. Pro ty měl Ekofond vyčleněno v rozpočtu více než 280 milionů korun na různé pseudo služby. Mediální zájem, kvůli němuž zakázky vyhlášeny nebyly, vedl k tomu, že „pijavice“ přišly skoro o čtvrt miliardy.

Kauza Ekofondu ale nepřekazila jen zakázky, které se chystaly k vyhlášení na tomto státním fondu. Ve frontě na veřejné prostředky zůstala čekat i řada těch, kteří chtěli „čerpat“ evropské dotace na úrovni radnic a magistrátů. Michal se ocitl ve značné nelibosti také proto, že na špinavosti související s jednou takovou „megazakázkou“ upozornil.

Toto upozornění vedlo k rozsáhlým auditům a zjištění nebyla pro řadu kmotrů příznivá. Nepřiměřené kvalifikační předpoklady, nutnost zakázku zrušit nebo výrazně přepracovat. Tyto a další závěry auditorů vedly k tomu, že z jednoho magistrátu muselo odejít hned několik klíčových papalášů, kteří roky zajišťovali výhodné zakázky mnoha svým přátelům.

Navíc podle informací novinářů panovala mezi „smetánkou“ značná nejistota ohledně toho, kolik dalších nahrávek má Michal k dispozici a o jakých dalších obchodech na nich Kmotrig nebo ještě jiní lidé mluví. „Zničte to, nebo to zničí vás,“ připomínal si Michal výhružku vicepremiéra Dojila.

Přetahovaná o řídící pravomoci, která se na Ekofondu odehrála mezi Michalem a dalšími aktéry, připomínala riskantní jízdu kamionu, u něhož se někdo pořád snaží řidiči strhnout volant. Když díky tomu kamion havaroval a zablokoval cestu ke štěstí, v hromadné kolizi za ním skončila řada bavoráků a elegantních limuzín. Bylo poměrně hodně těch, kteří měli důvod se na Michala trošku hněvat.

Naštěstí policie byla na „místě činu“ dříve, než se řidiči drahých bouráků stačili z nečekané situace vzpamatovat a jít si s Michalem vyřídit účty. Po odvolání z funkce ředitele si mu již nikdo z „mocných“ nedovolil zavolat, natož mu poslat nějaké upozornění, či dokonce dobře míněné varování... Likvidovat Michala fyzicky by bylo kontraproduktivní, Dojil se rozhodl zničit Michala mediálně.

Dehonestace

„Exředitel Ekofondu nezvládl příjem žádostí v programu Zelená útratám,“ konstatoval Dojil ve snaze vylít na Michala alespoň kyblík manažerské špíny. Paradoxně ale uškodil dalším lidem, kteří mu dříve v úřadu pomáhali. Vyšlo totiž najevo, že již více než měsíc před ukončením příjmů žádostí byli tito Dojilovi pomahači o převisu žádostí informováni.

A nejen to. Michal neměl pravomoc program zastavit. Tuto kompetenci měl tzv. Zelený výbor skládající se z devíti členů, přičemž převahu ve výboru měli právě dřívější Dojilovi podřízení. První pokus o Michalovo znemožnění se Dojilovi nezdařil. Naopak. Musela rezignovat šéfka Zeleného výboru, která byla přímou podřízenou bývalého vicepremiéra Dojila. Tomu se říká zásah do vlastních řad.

„Audity žádné významné pochybení na Ekofondu neprokázaly,“ toto další Dojilovo tvrzení mohlo Michalovi lichotit. Věta však měla vést k očištění Dojila, a to jako důkaz o tom, že žádná korupce na Ekofondu nebyla zjištěna. Bývalý vicepremiér však ani v tomto bodě média nepřesvědčil. Michalovy nahrávky přece ukazovaly na korupční vlivy zvenčí fondu, nikoliv na korupci, která by se odehrávala uvnitř Ekofondu.

Auditoři, které ještě stihnul Dojil před svou rezignací na Ekofond poslat, mohli navíc posuzovat jen to, zda Ekofond postupoval v souladu s vnitřními předpisy. To, zda příprava těchto předpisů byla ovlivněna korupčním působením, mohly posuzovat pouze orgány činné v trestním řízení. Jen ty totiž mohly vést výslechy mimo Ekofond.

Když později obvodní soud rozhodl o zastavení trestního řízení s exporadcem Kmotrigem, přispěchal Dojil s dalším pokusem zaútočit: „Exředitel nepředložil žádné důkazy o nepřímém úplatkářství při tvorbě metodiky ukládání prostředků.“ Městský soud, který rozhodnutí obvodního soudu zrušil, byl jiného názoru. Svědecká výpověď nepochybně důkazem je.

Zajímavá byla i reakce Dojila na opětovné obvinění exporadce Kmotriga policií: „Kmotrig není stíhán na základě lživých obvinění exředitele Fondu, klíčová byla výpověď pracovníka KOREKT BANK.“ Bývalý právník zřejmě při probírání definice nepřímého úplatkářství chyběl. To je totiž vždy spojeno s působením na veřejného činitele, které je třeba prokázat.

Dojilova snaha pošpinit Michala a zpochybnit jeho věrohodnost vyvrcholila na kongresu jeho strany, kde v rámci svého vystoupení konstatoval, že bývalý ředitel Ekofondu svou práci neodvedl. Pokud měla Michalova práce spočívat v zajištění financování strany, měl Dojil naprostou pravdu. Pokud ale měla spočívat především v přípravě transformace na Zelenou banku, Michal měl důkaz, že dokument tři týdny před tvým odvoláním předal.

Ocenění

Založit fond, který bude podporovat boj proti korupci, rozhodně nebylo jednoduché. První návrh na zápis do obchodního rejstříku smetl soud ze stolu s poněkud zvláštním vysvětlením, že boj proti korupci není činnost ve veřejném zájmu. To byl názor soudkyně. Zakladatelé fondu byli samozřejmě jiného názoru, ale nechtělo se jim platit úplatek za to, aby se soudkyně na spis znovu podívala.

„Nebát se a nekrást, ne nakrást si a nebát se,“ motto fondu bylo pro soudkyni zjevně něco nového, s čím se za svou praxi dosud nesetkala. A to byla na soudu už před rokem 1989. Naopak. U správců konkurzní podstaty nabývala z rozhodování svých kolegů dojmu, že ten, kdo se bojí krást, nesplňuje kvalifikační předpoklad pro vedení insolvenčního řízení.

Zakladatelé protikorupčního fondu se ale nevzdávali. Úspěšný obchodník na zahraničních derivátových trzích, úspěšný podnikatel v oblasti pivovarnictví, známý ekonom i moderátor, bývalý pracovník kontrarozvědky... Takové personální předpoklady pro založení fondu by zřejmě nezpochybnil ani soudce Berla. Na druhý pokus již Fond boje proti korupci do obchodního rejstříku zapsán byl.

Uplynuly tři měsíce od odvolání Michala z funkce ředitele Ekofondu. Pečlivě připravená tisková konference, raut na americkém velvyslanectví a také lidé, kteří projevovali vděčnost. Zakladatelé protikorupčního fondu předali Michalovi a ještě dalšímu odvážnému oznamovateli korupčních praktik ocenění. Poděkování, gratulace, rozhovory s novináři.

„Jsem rád, že jsou v naší zemi osobnosti, které se (na rozdíl od vlády) opravdu rozhodly pomoci těm, kdo na něco nekalého upozorní.“ Pomoc Michal každopádně potřeboval. A nejen tu finanční. Dojil se nechal slyšet, že na Michala podá žalobu kvůli poškození údajně ještě dobrého jména nebo trestní oznámení pro pomluvu.

„Najmeme bývalému řediteli Ekofondu nejlepší právníky. Kde to jsme, aby ten, co patří za mříže, ještě vyhrožoval?“ Tak zněla slova šéfa protikorupčního fondu, když reagoval na Dojilovy plány. „Chci jen očistit své jméno.“ Bývalý vicepremiér moc veřejnost nepřesvědčil, že se jen brání. Bránit se totiž mohl již v rámci vyšetřování, které s ním bylo vedeno.

Dojil nakonec žalobu ani trestní oznámení na Michala nepodal. Těžko říct, zda Dojil nechtěl riskovat neúspěch, když by se na Michalovu stranu postavil nějaký renomovaný advokát. Grázlové někdy jen zkouší vypouštět balónky a čekají, jestli lidé vytáhnou mávátka, nebo praky. Šéfové protikorupčního fondu vyrazili proti zlodějům s děly.

Jak už to na světě bývá, každá akce vyvolá nějakou reakci. Když se nepovedlo zpochybnit důvěryhodnost Michala, brzy přišel pokus očernit jednoho ze zakladatelů. Naštěstí se svým vyjádřením k protikorupčnímu fondu brzy přispěchal Garant z Hradu. Většina veřejnosti tehdy již věděla, že když prezident někoho označil za škůdce, je pro společnost velmi prospěšný.

Laudatio

Nadace Charty 77 měla ve srovnání s Protikorupčním fondem tu výhodu, že byla zakládána v zahraničí. Udělování ceny Františka Kriegla, který za komunismu nepodepsal souhlasný dokument se sovětskou okupací, mělo také již více než dvacetiletou tradici, a tak se ani Knírák nezmohl na protest proti udělení ceny Michalovi jako v případě Protikorupčního fondu.

Za Michala se navíc postavil dřívější předseda vlády, který jako první po listopadu 1989 upozornil na korupční nabídky jedné z bank. Politik, který si kvůli upozornění na korupci prošel několikaletým očistcem českého soudnictví. Laudatio, slavnostní řeč tohoto šlechtice české politiky, dokonce ve zkrácené verzi přinesl i plátek Hradní listy:

„Že je anglické slovo whisteblower, tedy ten, kdo upozorní na páchanou nepravost, rozšířené po celém světě, mne utěšuje a smiřuje s rolí toho, kdo je u nás ukazován právě jako - úkaz. Pomalu jako úkaz pouťový. To jsem už přes dvacet let já a jste to už dnes - a budete i zítra, vy,“ obrátil se k Michalovi stárnoucí rytíř české politické scény.

„Buďte připravený, že na vás budou plivat. Hele, ten vysokej, to je ten udavač... Práskač jeden ... Ten, co potopil našeho Dojila... Hele ho, jak se tváří, no jo, Pan Čistý... Bonzák... To je ten, co prej - ale to víš, kdoví, jak to vlastně bylo... Rusové říkají: To víte, že Prochor Iványč ukradl kolo? I jděte! Já slyšel, že mu kolo ukradli? Kdo ví, možná ukradli, možná ukradl, na každý pád má něco se soudama.“

Otázka, jak rozlišit pravdu od lži, poctivost od hrané odpovědnosti a čestnost od rádoby loajality, visela ve vzduchu. A senátor pokračoval:

„Myslím, že by mělo stačit nejobyčejnější povědomí o tom, že to či ono ‚se nedělá‘. Dříve to lidé věděli o to víc, oč méně znali paragrafy zákonů. Neznali paragrafy, ale měli to, čemu říkali skrupule. Nemohli prostě jen tak udělat něco, co se nedělá. To by jim ten scrupuls, ostrý kamínek, dloubal ve svědomí, ležel jak závaží na duši.

Skrupule. Silné staré slovo, které vychází z oběhu, bohužel. Protože předpokládá schopnost stydět se. Nepříjemná, ale naprosto podstatná definice člověka: tvor, který se dokáže stydět, protože má kromě podvědomí a vědomí i svědomí. Kde mizí stud, jsou skrupule nesrozumitelné slovo. Stud mizí tam, kde všelidská pravidla platí méně než pravidla našinců, kde mínění není veřejné, ale jen naše. Anebo jejich, tamtěch.

Celý ten propletenec dilemat kolem toho, co se dělá a co se nedělá, se dá vyjádřit jedním ze sedmi pádů české mluvnice, totiž pádem třetím: Komu? Čemu? Komu či čemu jsme zavázáni? S kým jsme solidární? Anebo s čím jsme solidární? Jsme zavázáni našincům, našemu týmu, našemu hráči, který dal gól rukou, ale soudce to neviděl, našemu národu, kterému všechno předem odpouštíme? Anebo jsme vázáni něčím? Pravidly fotbalu, právním řádem nebo deseti příkazy vytesanými do dvou kamenných desek?

Obecně platí především být vázán pravidly a teprve potom být zavázán našincům. Problém je v tom, že příliš mnoho z nás si tuhle otázku buď vůbec neklade, nebo si na ni odpovídá jinak.

A tak když nebudu solidární s našinci, s naším mančaftem, s naší vesnicí, s naším úřadem, s naší firmou, bude malér. Ale nebýt těchto malérů, dosud bychom se jako lidstvo pobíjeli v nekončících válkách. Kdyby totiž ‚naše‘ mělo mít vždycky navrch nad ‚obecným‘, ‚lidským‘.

Kdyby mělo platit jako norma, co jste jako osamělý sudí odpískal, mohli bychom nad už dnes nebohou demokracií udělat definitivní kříž. Kdyby bylo možné dostávat se do nejvyšších funkcí pomocí peněz, nota bene ukradených obci či státu, byl by to konec parlamentní demokracie.“

Nejen v posledních větách uhodil senátor hřebíček na hlavičku a zaplněný sál magistrátu ho odměnil dlouhotrvajícím potleskem. Smířit se s privatizací demokracie by de facto znamenalo posvětit systém, v němž by Dojilové a spol. byli ve veřejných funkcích na základě toho, kolik peněz by se jim podařilo přihrát spřízněným starostům, primátorům.

Závěr slavnostní řeči vyzníval trochu prorocky: „Mnozí lidé kolem vás budou utichat, objeví se mnozí zametači i na velmi vysokých místech, kteří budou usilovně pracovat na tom, aby mizely stopy lumpárny, na kterou jste poukázal. Vsak už svist jejich horlivých košťat slyšíme, zrovna teď, v těchto dnech, kdy se objevil dokument dokonce opatřený úředním číslem, velící zamést vše, co by mělo vést k objasnění toho, nač vy jste upozornil.“

Při závěrečném poděkování měl Michal v očích slzy. Přebírání ceny z rukou těch, kteří téměř před 35 lety stáli u zrody Charty 77, bylo dojemné. Ani ve snu by Michala ještě před půl rokem nenapadlo, že oznámení korupce bude jednoho dne považováno za statečnost podobného ražení jako projevení nesouhlasu v dobách komunismu.

Zametání

„Ahoj, můžeme se krátce sejít?“ hlas Daniela byl v telefonu naléhavý. „Určitě, vyhovuje ve tři odpo?“ navrhnul Michal a Daniel souhlasil. „Obrátil se na mě kamarád z gymplu. Potřeboval sehnat byt, a jak jsme se dlouho neviděli, zašli jsme na pivo. Po politice a holkách jsme se dostali i k jeho práci.“

Standard, pomyslel si Michal, ale nechal Daniela dál povídat. „Chystá se zametení celé té kauzy pod koberec. Spis má jít na inspekci a tam se z něj má vytratit výpověď svědka. Prý na svědka něco mají a nebude problém, aby při nové výpovědi trochu ‚ubral plyn‘. Údajně to není první případ, kdy ta kancelář, co to má zajistit, takto ‚uspěje‘ s obhajobou.“

„To si děláš srandu? Jak to ten tvůj kámoš může vědět? Dělá v BIS nebo v ABL? Neříkals mu, že se známe?“ Michalova zvídavost začala růst. „V klidu, vůbec netuší, že tě znám. A nepracuje pro politiky, není to policajt ani rošťák soudce,“ Daniel si vychutnával rostoucí Michalův zájem. „Je koncipientem v té advokátní kanceláři, která to má ošetřit.“

Některé „tajné“ plány se nerealizují, pokud se na patřičná místa dostane včas upozornění na to, co se chystá. Tento malý plánek nebyl výjimkou. Když se popis scénáře dostal k nadřízenému státnímu zástupci, inspekce, kde měl údajně advokát své lidi, si spis nevyžádala. Rýsovala se ale jiná možnost, jak „svědectví“ pozměnit.

Poté, co kauza vypukla, byla všechna „svědectví“ policii poskytována v režimu tzv. „poskytnutí vysvětlení“. Odborný název mluví o úkonech před zahájením trestního řízení. Teprve, když je trestní řízení zahájeno, probíhají výslechy svědků. Zhruba rok po vypuknutí kauzy tedy začaly všechny „výslechy“ znovu.

Znovu a lépe? Když sportovec dělá druhý pokus bezprostředně po prvním, zpravidla je výsledek horší. Jestliže svědek vypovídá delší dobu po podání vysvětlení, může být výsledek také horší. Některé nové vzpomínky sice mohou v paměti vyplavat i s delším časovým odstupem, ale řada jiných může být již v paměti zasunuta do spodních šuplíků.

Na to advokáti obžalovaných sázejí. Svědek nemá nárok na písemné vyhotovení výpovědi a je-li výpověď delší, stává se, že s odstupem měsíců ne-li let se svědek vyjádří jinými slovy. Advokáti pak mívají tendenci chytat se každého zdánlivého rozdílu ve výpovědích, a to s jediným cílem: snížit důvěryhodnost svědka před soudcem.

Michal měl štěstí. V jednom řízení vystupoval nejen jako svědek, ale současně také jako poškozený. Do spisu se dostal a mohl si pořídit i kopie výpovědí, přepisy nahrávek a další důkazní materiál. Stovky stran. Zdání toho, že věc byla přezkoumána ze všech úhlů. Jen „malá drobnost“. V přepisu jedné důležité nahrávky chyběla klíčová pasáž.

Občan by očekával, že i méně kvalitní nahrávky může policejní specialista upravit tak, aby potlačil některé šumy a rozeznal v hlasech víc slov než běžný posluchač. Stalo se ale něco úplně jiného. Jedna z pasáží na nahrávce, kde Kmotrig poměrně srozumitelně popisoval scénář zakázky, nebyla v přepisu obsažena vůbec...

Nedbalost ? Záměr ? Intervence ?

Svědectví

„Kdy jste se poprvé setkal s panem Kmotrigem? Tušíte, odkud zná pana Dojila? Říkal vám někdy poradce před vaším jmenováním, jaké typy operací budete v Ekofondu provádět? V jakém okamžiku jste zjistil, že se pan Kmotrig dopouští jednání, které může odporovat zákonu? Proč jste se neobrátil na policii dříve?“

Otázky vyšetřovatele se sypaly jedna za druhou a Michal do protokolu diktoval: „Pana poradce znám od roku 2000. Pracoval jsem tehdy v Komisi pro cenné papíry. Kmotrig byl vybrán jako nucený správce do fondu, z něhož se ztratilo asi 700 milionů. Tehdy se mu podařilo do fondu vrátit asi 170 milionů, v dalších fondech pak dosáhl poměrů ještě vyšších.

Možná ale už právě v této době přišel Kmotrig do kontaktu s Dojilem. Ten byl totiž koncipientem v advokátní kanceláři zastupující manažery Fondu. Těžko říct, zda součástí dohody o vrácení části peněz bylo ‚off record‘ ještě něco dalšího. Z hlediska jinde dosazených poměrů při vymáhání pohledávek šlo ale o vysoce nadprůměrnou hodnotu.

Celých těch deset let, co jsem pana poradce znal, jsem ho považoval za člověka, který se snaží pro akcionáře a podílníky poškozených fondů udělat maximum. Před mým jmenováním do vedení Ekofondu vůbec nenaznačoval, že mým úkolem bude dělat nějaké netransparentní operace. Vše se otočilo v prvním týdnu po mém jmenování.“

Rozpovídal se i vyšetřovatel: „Ten rychlý obrat je na celé té kauze velmi nestandardní. Obvykle si lobbisté ‚zpracovávají‘ úředníka postupně. Začíná se obědy, následují pozvánky na rauty.

Pak přichází pozvání do nočních klubů nebo na výlety na jachty. V této fázi už ale zpravidla je ‚cukr‘ proložen nějakými požadavky na ovlivňovanou osobu.

Teprve, když je na dotyčného shromážděno dostatek kompromitujících materiálů a odvede už nějakou testovací špinavou práci, bývá jmenován ředitelem, ministrem nebo jiným funkcionářem. Málokdy ale lobbista zařídí dosazení na vysoký post někoho, na něhož nemá nějaké páky. Tušíte, čím si myslel, že bude Kmotrig ovládat vás?“

„Párkrát jsem se mu zmínil, že jsem věřící člověk, ale možná si tuto informaci špatně přebral. V mém pojetí neznamená víra, že se člověk nechá jednoduše někým ovládat.

Naopak. Přesvědčení, že existuje něco dalšího mimo viditelný svět, může dát člověku sílu obstát, i když by někdo vyhrožoval fyzickou likvidací nebo podobnými věcmi.

Taky si nemyslím, že by Kmotrig měl v ruce nějaký důkaz o mém profesním pochybení z doby působení v Komisi pro cenné papíry nebo v Národní bance. Řada závažných rozhodnutí, která jsem přijímal, došla až k Vrchnímu soudu nebo později k Nejvyššímu správnímu soudu a žádné z nich nebylo rušeno pro nezákonnost. Žádné škody vzniklé nesprávným úředním postupem.

Poradce byl ale svědkem, když mě odvolávali v Národní bance z postu ředitele. Věděl, že to tehdy vadilo hlavně mé manželce. Nedovedla se smířit s tím, že pár manažerů penzijních fondů, kteří nechtějí přistoupit na ocenění dluhopisů reálnou hodnotou, odstřelí jen tak člověka, který vyžaduje, aby standardy uplatňovaly Světové banky.

Možná se domníval, že nebudu chtít po pár letech podstoupit podobně nepříjemnou proceduru. Možná vycházel z toho, že když si tykáme, bude pro mě obtížné říkat mu na jeho nestandardní požadavky NE. Ale to jsou jen spekulace. To je asi na dotaz na něj. Pravdou je, že pro mě nebylo jednoduché podat trestní oznámení na člověka, kterého jsem znal deset let.

Pak tu byly i právní důvody, proč jsem na policii neběžel hned s první nahrávkou. Snažil jsem se, aby scénáře ovlivňování zakázek, o nichž Kmotrig hovořil, potvrdily i jiné osoby. A to se stalo asi s šestitýdenním odstupem,“ vysvětloval Michal vyšetřovateli. O podezření, že by se u policie mohla dostat nahrávka do rukou některého z členů policejního gangu, pomlčel.

Scénáře

„Můžete popsat ty plány na vyvádění peněz?“ Z otázky bylo cítit plukovníkovu zvědavost. „Mám začít penězi v baráku, nebo mimo barák, soutěžemi ‚podle‘ zákona, nebo těmi, na které se zákon o veřejných zakázkách nevztahuje?“ v Michalovi se nezapřel systematik. „Zkuste prosím začít s něčím jednodušším,“ navrhl vyšetřovatel pragmaticky.

„Když ukládáte 20 miliard v bankách, nemusíte na to dělat soutěž. Poradce ji přesto chtěl, nikoliv však z důvodu snahy o vyšší transparentnost. Naopak. Měl jsem za 200 tisíc uzavřít smlouvu s ... a dotyčná firma měla banky oslovit a nabídky vyhodnotit (a případně upravit) ‚u sebe‘, aby nabídky neprošly oficiálně podatelnou Ekofondu,“ začal Michal.

„Co je na ukládání peněz v bankách tak lukrativního? Slyšel jsem, že bankéř má provizi tak 0,1% z vkladu. I když by šlo do jedné banky 5 miliard Kč, je to na bonus tak 5 milionů Kč. To máte jen o něco víc než bere guvernér Národní banky. Nedovedu si představit, jak by z těchto ‚drobných‘ někdo financoval politickou kariéru,“ rozjímal nahlas vyšetřovatel.

„Jedna věc je provize pro bankéře, druhá věc potenciál zisku pro banku. Když banka získává za běžných podmínek na trhu vklady za 2% a úvěry poskytuje za 4%, injekce pěti miliard pro ni představuje potenciál zisku 100 milionů korun ročně. Když jí navíc dáte prostředky třeba jen za 1%, může vydělat i 150 milionů,“ pokračoval svědek.

„Nebo může poskytnout pár desítek miliónů na volební kampaň?“ otázka vyšetřovatele působila trochu návodně. „I pár stovek,“ opáčil Michal. „Ty cifry byly za rok a volební období máme čtyřleté. A pak těch 5 miliard byl příklad na jedné bance a Ekofond měl 20 miliard. No a jestli Kmotrig takto ‚pracoval‘ i pro další státní firmy a ‚samo‘ správy...“

„OK, na Národní Louky se podíváme, léto bylo krásné, seno se mělo prodat cca za 10 miliard. Předpokládám, že úroda je už také sklizena pod střechou banky...“ vyšetřovatel se poprvé pousmál.

„Ještě se můžete podívat, kde se válí 20 miliard finančního majetku magistrátu. A to je jen jedna ‚lobby‘ správa,“ pousmál se také Michal.

„Ty banky chápu, ale proč byl takový tlak u toho specializovaného poradenství na ekologickou infrastrukturu? Vždyť ta zakázka byla za necelých 100 milionů. I kdyby byla nadhodnocená o 30%, měli by z toho jen pár desítek milionů. Proč se nezaměřili na zakázky, které nevypisoval Ekofond, ale příjemci dotací?“ mířil k jádru problému vyšetřovatel.

„Není poradenství jako poradenství. Když přijde někdo od Fiftýna za starostou Kostelce a řekne mu, že bez jeho pomoci nezíská dotaci z Ekofondu, a starosta sedne a podepíše smlouvu do 200 tis. Kč na poradenství, je to jednoduché. Poradce zařídí dotaci, vybere firmu, která zorganizuje zakázku na výstavbu, technický dozor, provozovatele...

Když se ale potřebuje udělat změna projektu, a to třeba tak, aby se dotace zvýšila o 100 milionů, potřebujete nějakého poradce, co odvede špinavou práci za Ekofond a změny posvětí. Poradce, který radí nikoliv příjemcům dotací, ale Ekofondu. A ne v jednom projektu, ale třeba ve stovce projektů. Na finančním trhu se tomu říká pákový efekt.

Nejde ani tak o to, že poradenství na jeden projekt vyjde na 200, 500 nebo 800 tisíc Kč. Když poradce posvětí navýšení dotace o 100 milionů, vytvoří tak prostor pro ‚pěšáky‘, kteří už na úrovni samosprávy zajistí, aby bylo odvedeno třeba 20 milionů na TEN účel. A když se taková změna udělá u dvaceti projektů, hned máte 400 milionů korun.“

„Zvažuji, zda tu vaši kauzu nepředat Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu,“ vyšetřovatel již chápal, že zakázka Ekofondu na specializované poradenství měla být jen malým prstíčkem strčeným do dveří vedoucím k desítkám miliard evropských dotací. „Tušíte, kolika projektů se tyto ‚dobré‘ rady měly týkat?“ Z intonace otázky bylo cítit, že vyšetřovatel by uvítal zápornou odpověď exředitele Ekofondu.

„Počet vám neřeknu, ale získat seznam projektů, kde byla provedena změna celkového objemu uznatelných nákladů, by neměl být problém. Tedy pro orgány činné v trestním řízení,“ pousmál se opět svědek. „Víte, co je zajímavé?“ pokračoval Michal. „Ekofond po mém odvolání již žádnou zakázku na poradenství nevypsal.“

„Vyplynulo z nějakého vašeho rozhovoru s pány Kmotrigem, Foltýnem nebo Dojilem, že existují nějaká jména budící u těchto pánů respekt?“ otázka plukovníka jakoby mířila na osoby, které mohly mít nějaké kompromitující materiály na aktéry kauzy. „Jméno konkrétní osoby vám asi neřeknu, ale jednou jsem obavu registroval, když zaznělo OLAF.“

OLAF je evropská protikorupční služba, která se zabývá machinacemi ohledně dotací. Asi měsíc po mém nástupu na Ekofond bylo pozastaveno proplácení dotací u jednoho projektu na Moravě, mohlo jít asi o 300 až 350 milionů. Šetřila to tehdy Policie pro podezření z předražení zakázky.

Kmotrig hodně tlačil na to, aby se financování projektu uvolnilo. Fiftýn - teda pan Foldýn, ho ale hodně brzdil. To nebylo obvyklé. Jinak téměř ve všem vždy táhli za jeden provaz. Když chtěl Kmotrig znát důvody, vypadlo z Fiftýna, že kromě české policie, která poradce evidentně nevzrušovala, se projektem zabývá i OLAF.

Fiftýn ten název vyslovil skutečně se zvláštním respektem. Dalo by se říct, že se té složky evropské komise skoro bál jako čert kříže. Pronesl něco ve smyslu, že OLAF není možné tahat na vařené nudli. Myslím, že zaznělo: „ti si umí opatřit důkazy, pokud se kolem toho budeš motat (upozorňoval Fiftýn Kmotriga), můžeš se v tom pěkně vymáchat.“

Kontroly

„Nerozumím tomu, proč by měli mít gauneři obavy z nějaké evropské protikorupční služby. Vždyť přece nemají kompetence zahájit na našem území nějaké vyšetřování. I kdyby služba OLAF získala důkazy o protikorupčním jednání ohledně evropských dotací, nemohly by být použity v trestním řízení před soudy v ČR,“ promluvil vyšetřovatel jako praktik.

„Není kontrola jako kontrola. Když si vezmete obyčejné zateplování domku, je rozdíl, zda přijde kontrolor na místo (po předchozím oznámení příjemce dotace) přesně v den, kdy se zateplení provádí, nebo dorazí tzv. k ‚hotovému‘, kdy už nikdo nezkoumá, zda je pod sádrokartonem a parozábranou přesně ten typ izolace, který je uveden v papírech.

A na velkých stavbách je to podobné. Když se dávají do země trubky horší kvality a kontrolor není na místě přímo, kanalizace se rychle zahrne a...“ pokračoval Michal. „A co firma, která následně přejímá kanalizaci třeba do pronájmu?“ pokračoval v otázkách vyšetřovatel, zatímco v rádiu moderátor povídal něco o zvlněné dálnici do Ostravy.

„V několika nejkřiklavějších případech se stalo, že kanalizaci převzala od města do pronájmu firma, která výstavbu prováděla,“ Michalova slova plukovníka mírně zaskočila. „Takže žádné reklamace? Žádná kontrolní zjištění? Žádné vracení poskytnutých dotací?“ Na tři otázky vyšetřovatele bylo možné odpovědět dvěma slovy. „Téměř žádné.“

„Když jsem na Ekofond nastoupil, domníval jsem se, že rychlému ‚zakrývání díla‘ předejdete stanovením podmínek přijetí dotace. Pokud by příjemce dotace neoznámil s předstihem přesný den určitého typu prací, část dotace by se vracela. A kontroloři by na místo mohli přijet včas. Ale pak zjistíte, že i kontroloři jsou jen lidé...“ povzdechl si Michal.

„Máte nějaké indicie, že kontroloři také brali úplatky? Nebo je někdo ‚poučil‘, že když budou v protokolu nějaká závažná kontrolní zjištění, může se jim pokazit auto?“ „Nikdo není dokonalý. Když uděláte 100 kontrol, je běžné v průměru v pěti případech zjistit nedostatky. Pokud nějaký kontrolor projede za rok 150 akcí a nenajde ani jedno pochybení, je to divné. Ale důkazy o korupci nebo vyhrožování nemám,“ odpověděl Michal.

„Ještě zpátky k OLAF. Proč by vlastně měl mít Fiftýn obavu ze složky Evropské komise?“

„Mají motivaci, pravomoci, někdy pracují v utajení. Na stavbu klidně přijdou bez oznámení o zahájení kontroly. A fotí, dokumentují průběh stavby často lépe než samotný stavební dozor. Když zjistí nesrovnalosti mezi realitou a papíry, může to vést k pozastavení výplat dotací z Bruselu. A kontroloři OLAF mají nesrovnatelné bonusy za zjištěné nedostatky.

Ale není to samozřejmě jen o bonusech. Představte si, že by policejní tým o dvanácti lidech dostal jednu tisícinu z dvanácti miliard zadržených ve Švýcarsku, pokud by se je podařilo vrátit českému státu. To máte 1 000 000 Kč na ročních odměnách pro každého policistu z takového týmu. Co kdyby ale přišel někdo z těch, komu byly miliardy zadrženy, a nabídl policistovi postavení vily v hodnotě deseti milionů třeba jen za polovinu?

Aby lidé odolali korupčním nabídkám, potřebují ještě něco více než jen odpovídající odměny za svoji práci. Je to o charakteru člověka. O tom, jestli uvažuje z hlediska krátkodobého, nebo zda mu záleží na tom, aby se mohl někdy svým dětem podívat do očí,“ odbočil Michal ve svých úvahách od předmětu vyšetřování. „To asi do protokolu dávat nebudeme. Advokáty, kteří budou zastupovat obviněné, by to mohlo rozladit,“ pousmál se vyšetřovatel.

Pátá část - Vyšší spravedlnost?

Brusel

Brusel byl pro lidi typu Fiftýna podstatně větší hrozbou než orgány (ne) činné v trestním řízení. Když Evropská komise pozastavila proplácení dotací, moravský kmotr Zahladil začal na Fiftýna nekompromisně tlačit: „Proč si vlastně myslíš, že jsme tě do Ekofondu dosadili? To nejsi schopný v Bruselu vysvětlit, že se exředitel fondu pomátl a že se ničeho nemusí bát a penízky mají pěkně posílat? Tož dáváme ti půl roku, abys věci rozpohyboval tím správným směrem...“

Fiftýn věděl, že šest měsíců není nějaký nezávazný termín, po jehož uplynutí se bývalý policejní důstojník Zahladil bude zabývat důvody, pro které se ještě nepodařilo peníze uvolnit. Naopak dobře věděl, že ho naprosto žádné důvody zajímat nebudou. Policejní gang tzv. moravských bratrů měl pomáhat řadě brněnských i ostravských podnikatelů a náklady na pomoc a „ochranu“ byly opravdu nemalé.

Kampelička Uniboss, která Zahladilovi patřila, se dostávala do čím dál větších problémů. Poté, co Ekofond nepřevedl miliardy korun do banky, s níž byl Kmotrig dohodnutý na dalším převodu peněz do kampeličky Uniboss, se začalo finančně-podnikatelsko-policejní impérium hroutit. Nejdříve se dostala do insolvence letecká společnost, potom řada nemovitostních společností a nakonec po zásahu Národní banky i kampelička Uniboss.

Za „normálních“ okolností by si Zahladil hlavu s dluhy nedělal. Z bývalé policejní praxe znal přece dost lidí, kteří dokázali věřitele „usměrnit“ a dluhy zahladit. Problém ale byl, že letecké společností poskytli úvěry i Rusové a ti byli ve vymáhání dluhů ještě důslednější než Zahladil.

Fiftýn věděl, že Zahladil má nůž na krku a jeho ostří cítil i na své šíji. Ale zlomit Brusel k tomu, aby unijní miliardy začaly opět plnit moravské penězovody, nebylo vůbec jednoduché. Michal navíc Bruselu popsal přesně neuralgické body, díky nimž v soutěžích vítězí předem dohodnuté firmy, a nedalo se tak čekat, že někdo opije Evropskou komisi nějakým manuálkem.

Evropským úředníkům se navíc špatně vysvědovalo, proč nepřijmout některá opatření, která Michal navrhoval. Třeba to, aby návrh zadávací dokumentace byl poskytnutý k veřejné diskusi v okamžiku, kdy ho dostává na stůl k posouzení právník v Ekofondu. Daleko lépe lze totiž dotlačit k akceptaci diskriminačních kvalifikačních předpokladů úředníka než vysvětlovat souhlas s nevýhodnými podmínkami odborné veřejnosti a zvláště potenciálním uchazečům v soutěži, kteří jsou takovými podmínkami předem ze soutěže vyřazeni.

Fiftýnovo značné rozladění souviselo také s další nemilou skutečností. Michal totiž upozornil Evropskou komisi na to, že vedoucí pracovníci v Ekofondu neprochází výběrovými řízeními a rozhodování o projektech za desítky miliard tak prochází rukama politicky loajálních osob. Přistoupit na otevřená výběrová řízení v takové podobě, jak Brusel požadoval, by znamenalo riskovat, že se do vedoucí pozice dostane někdo, kdo by náhodou chtěl rozhodovat nestranně.

A to nemohl Fiftýn na žádný pád připustit. Držel se totiž své, léty praxe osvědčené zásady, že do funkce se nesmí dostat člověk, na něhož není ve stranických sekretariátech nebo archivech bezpečnostních či detektivních služeb dostatek kompromitujících materiálů.

Brusel byl ale neoblomný. Na výběrových řízeních trval. A tak se prosadilo alespoň náhradní řešení. Vedoucí pracovníci pro evropské operační programy nebudou na Ekofondu jmenováni, ale pouze pověřováni. A k „dočasnému“ pověřování přece ani Brusel nemůže chtít, aby výběrové řízení proběhlo. Dočasné pověření je přece mimořádný institut, který je potřeba udělat rychle, například v situaci, když je nějaký vedoucí ze dne na den odvolán.

Jak již v českých zemích bývá dobrým zvykem, když někdo „dočasně“ okupuje pozice, bývá to na roky. A tak se v Ekofondu dočasně pověřené osoby ujaly řízení bez výběrových řízení požadovaných Bruselem. Jenomže i Brusel zná termín dočasně. A tak dočasně pozastavil tzv. certifikaci plateb. Peníze tak z Bruselu do Prahy přestaly téct.

Mráz

Michal věděl, že při boji s českou mafií může Evropská unie pomoci. Proto se po svém odvolání rozhodl napsat do Bruselu návrhy několika opatření, kterými mohla Evropská komise podmínit uvolnění dotačních peněz.

Odvolaný ředitel měl stále v živé pamětí rozhovor, který se odehrál před tím, než měl schválit zadávací dokumentaci na projekt čističky odpadních vod. Odehrál se mezi Fiftýnem a Mrázem přímo za přítomnosti Michala. Mráz nejdříve ledově dýchnul na Fiftýna a když se ten ohradil, že on dohodu ze své strany neporušil, stal se terčem Mrázovy pozornosti Michal.

„Pane řediteli, v této branži nebývá zvykem dohody porušovat. Když nezajistíte realizaci dohody, rozhodně musíte počítat s tím, že to bude mít poměrně nepříjemné důsledky,“ poučoval Mráz. Teprve s odstupem času se Michal dozvěděl, proč si tento pán tak úzkostlivě hlídal podmínky zadávací dokumentace zrovna na výstavbu jedné z největších čističek.

Zakázku na výstavbu čističky mělo vyhrát konsorcium Betonové stavby Praha, a. s. a První technologická Brno, a. s. A právě druhá ze jmenovaných firem nedávno ovládla firmu, v níž Mráz šéfoval. Byla to právě jeho firma, která se měla stát subdodavatelem technologie na čištění odpadních vod. Největším paradoxem bylo, že tato technologie vykazovala horší parametry právě při mrazivém počasí v porovnání s technologií, kterou „soutěž“ nepřipouštěla.

Tandem Mráz - Fiftýn měl fungovat tak, že Mráz a jeho lidé „zmáknou“ starosty a primátory tak, aby v návrhu zadávací dokumentace byly ty „správné“ technologické podmínky a následně měl Fiftýn na Ekofondu zajistit bezproblémové schválení zadávacích dokumentací.

Michalův návrh spočíval v tom, aby před schválením zadávací dokumentace ze strany Ekofondu musely být podmínky soutěže předmětem veřejného připomínkování.

Jenže takové opatření bylo pro Fiftýna zcela nepřijatelné. Každý potenciální konkurent mohl při zveřejnění návrhu „hodit do zadávačky vidle“, což bylo to poslední, co si pánové Fiftýn a Mráz mohli přát. Evropskou komisi ale Michalův návrh zaujal. Ekofond se pochopitelně bránil zprůhlednění procesu schvalování, jak jen to bylo možné.

Představa, že návrh „zadávačky“ bude zveřejněn na webových stránkách Ekofondu k připomínkování, byla pro některé zúčastněné více než děsivá. Zatímco v přítmí úřadu bylo možné na úředníky tlačit, aby přimhouřili oko nad takovou nebo makovou podmínkou, veřejné zdůvodňování toho, proč se nějaké opodstatněné námitce k návrhu zadávačky nevyhoví, bylo nepředstavitelné.

Tak vzniknul akční plán, který měl u Evropské komise vytvořit dojem, jak se horečně pracuje na nových kontrolních mechanismech, které by zneužívání evropských dotací omezily. Ve skutečnosti šlo ale o záplavu všech možných jiných opatření než těch, která by omezovala potenciál korupce.

A Michal byl potrestán podruhé. Tentokrát za to, že na slabé články administrativního řetězce upozornil Evropskou komisi.

Bossing

Těžko říct, zda Dojil, Kmotrig, nebo jejich advokáti kontaktovali nové vedení Ekofondu a sdělovali z trestního spisu, kdo je svědek pohodlný a kdo nikoliv. Jedno ale bylo jisté. Každý, kdo se opovážil svědčit proti osobám politicky krytým, neměl na Ekofondu jednoduchou pozici. Prvním člověkem na „odstřel“ byl pochopitelně Michal.

Nové vedení vyzkoušelo vůči Michalovi téměř všechny způsoby šikanování ze strany nadřízených. Razantní snížení platu a opakované stěhování po baráku byl jenom začátek, následovala izolace exředitele a označování jeho osoby za původce všech problémů v souvislosti s čerpáním evropských dotací. Michal byl přece jasná příčina nekonečných auditů. Jenom díky mediálnímu zájmu si zaměstnavatel nedovolil Michala propustit.

Ale středem tohoto nepříjemného zájmu se nestal pouze Michal. Každý, kdo byl s Michalem „přistižen“, byť jen při krátkém pracovním rozhovoru, se mohl těšit na nízké nebo nulové odměny. Strategie byla jasná: šířit mezi lidmi všudypřítomný strach, aby se nerozšiřoval okruh svědků, kteří by případně svědčili.

Další osobou, která se stala terčem šikany, byl náměstek, který přišel Michalovi pomoci z Národní banky. Ten se na policii odvážil svědčit v neprospěch politicky krytých osob. Když zaměstnavatel chce, může zaměstnance „vycukat“ k odchodu ze zaměstnání, aniž by mu dal výpověď. A tak se nakonec stalo, že politicky nekrytý náměstek odešel z Ekofondu nakonec dobrovolně.

Třetím princem na odstřel byl tajemník odvolaného ředitele. Také on vypovídal na policii tak, že z toho neměl radost ani Kmotrig ani Dojil. A také on zůstal bez odměn. Když tento signál zaměstnavatele nestačil a tajemník nepochopil, že má odejít, „byl odejit“ nedobrovolně.

Většinu ostatních blízkých spolupracovníků Michala se podařilo odstranit bez organizačních opatření. Vzhledem k tomu, že je bývalý ředitel přijímal pár týdnů před svým odvoláním, bylo s nimi možné ukončit pracovní poměr ještě ve zkušební lhůtě. Když se našel někdo, kdo pro Michala pracoval déle než tři měsíce, byl v jeho útvaru proveden velice důkladný interní audit. I nedostatky, které vznikly před nástupem nepohodlné osoby, byly přičteny k její tíži, a „legitimní“ důvod k odejití byl na světě.

Michal se rozhodl založit odborovou organizaci. Důvod takového rozhodnutí byl zřejmý. Ukázat, že i v nedokonalém právním řádu lze ochránit ty, kteří se rozhodnou postavit na stranu práva. Podle zákoníku práce totiž prakticky nelze propustit ty, kteří stanou ve vedení takové organizace.

Spravedlnost v pojetí zaměstnavatele byla opravdu svérázná. Když se ve výboru odborové organizace objevili lidé, kteří se v minulosti odvážili poukázat na nedostatky v činnosti Ekofondu, byli také propuštěni. Kromě Michala. Média se o Michala stále zajímala. Nebylo obvyklé, aby osoba s konzervativním přístupem k životu působila v rámci odborů.

Když se ale vláda neměla k tomu, aby chránila ty, kteří na korupční praktiky upozorní, považoval Michal za legitimní použít každý právní nástroj. Jedním z těchto nástrojů mohla být i kolektivní smlouva, pokud by ochranu osob upozorňujících na neetické jednání upravila.

To bylo ale to poslední, co by si nové vedení Ekofondu přálo. Vytvořit příznivé prostředí pro upozorňování na nestandardní tlaky by znamenalo naříznout větev pod těmi, co si potřebovali ponechat volné ruce pro manipulaci se stanovisky, hodnocením projektů i jejich kontrolou.

Bossing tak začal nabývat sofistikovanějších podob. Když se neujala strategie přimět Michala k opuštění Ekofondu nátlakem nadřízených, nastoupila taktika vrazit klín mezi „samozvaného“ předsedu odborů a ostatní pracovníky.

Vedení začalo omezovat vyplácení mimořádných odměn, a to s odůvodněním, že podíl těchto odměn chce snížit právě založená odborová organizace. K částečně pravdivé informaci už nebylo dodáno to nejpodstatnější. Snahou odborů bylo, aby se posílilo vyplácení cílových odměn, na které se vztahují podstatně transparentnější pravidla, než která panovala u odměn mimořádných.

Právě cílové odměny se dají vyplácet v situaci, kdy se dosáhne úspor třeba u nákladů na právní, poradenské nebo marketingové služby. Vedení Ekofondu ale tyto cíle nemělo, natož aby někoho za omezení výdajů na financování kampaně politiků odměňovalo.

Když se lidem sáhne na peníze, probouzí se z letargie i ryzí flegmatici. Málokdo však přijde a řekne: „Michale, slyšel jsem, že kvůli tobě nemám odměny. Můžeš mi k tomu něco říct?“

A tak se Ekofondem nesly velice nespokojené hlasy: „Tu odborovou organizaci nám byl čert dlužen. Víte kvůli komu šly dolů mimořádné odměny? No samozřejmě. Předseda odborů tlačil na zvýšení osobních příplatků a toto je výsledek. Vedoucím se osobní příplatky a příplatky za vedení zvedly a nezbývá teď tolik peněz na odměny pro nás... řaďáky...“

Když jsou nějaké pomluvy zveřejněny v tisku, má to alespoň jeden pozitivní aspekt. Dá se na pomluvu reagovat. Horší je to v případě šíření pomluv, kdy se dotčená osoba ani nedozví o tom, že jsou šířeny nějaké nepravdivé informace. Díky patří všem, kteří mají odvahu a jdou za člověkem, kterého se pomluva týká s dotazem, zda je určité tvrzení pravdivé.

Odbory

Někdo řekl, že problémem světa není ani tak síla zlých jako spíš slabost dobrých.

Kdyby poctiví lidé byli důraznější v uplatňování svých práv, gauneři by si možná tolik nedovolovali.

Když si vedení Ekofondu dovolilo propustit člověka, který působil ve výboru odborové organizace, člověka, který měl být podle zákoníku práce chráněn ještě rok poté, co by případně působení ve výboru organizace ukončil, stala se možná chyba. Dotyčný nedal žalobu k soudu. Nechal si tu drzost gaunerů prostě líbit.

Gauneři často zkouší, co si mohou dovolit. Někdy jim nedělá ani problém postupovat protizákonně a když zjistí, že je nikdo nežaluje, jdou dál. Testují, co si lidé nechají líbit. Zkouší, jak daleko je ti „podělaní“ nechají zajít. Možná přichází čas, aby poctiví lidé v této zemi povstali. Možná je na čase, aby se slušní lidé přestali bát.

Kdyby se gaunerům ve státní správě nechal prostor, propustí třeba třetinu úředníků (samozřejmě zkušených a kvalifikovaných, aby se zmenšil počet těch, kteří uvidí gaunerům do karet) a řadu činností nechají vykonávat externí firmy. Pochopitelně za peníze, které třeba pětinásobně překročí „ušetřené“ mzdové náklady.

Když ale gauneři cítí, že jim někdo dýchá na záda, že někdo sleduje, zda jsou veřejné prostředky vynakládány úsporně, účelně a hospodárně, dávají si větší pozor. Ekofond plánoval v roce 2011 utratit přes 800 milionů korun na provozní výdaje. Přes 250 milionů mělo být utraceno za právní, poradenské, marketingové nebo jiné pseudoslužby.

Skutečnost byla ale podstatně jiná. Celkové „běžné“ výdaje nedosáhly v roce 2011 ani 600 milionů korun. Zatímco Fiftýn plánoval zaplatit externí firmě za kontrolu v ekologickém operačním programu 60 milionů, zakázka na výkon kontroly se nakonec vypsala jenom za 10 milionů korun.

Jak je možné, že nové vedení uspořilo přes 25% plánovaných výdajů? Zvítězil poctivý přístup ke správě veřejných prostředků, nebo pouze obava, že zvýšený zájem médií, policie i odborové organizace o výdaje Ekofondu může vést k odhalení plánovaných machinací?

Smlouva

Jednání o kolektivní smlouvě probíhalo na Ekofondu několik měsíců. Odbory žádaly zvýšení transparentnosti při obsazování míst vedoucích pracovníků. Pro zaměstnance pak navýšení odstupného, cílové odměny při dosažení úspor a řadu dalších benefitů, které kolektivní smlouvy často obsahují.

A pak tu byla oblast, kterou Michal považoval za zvlášť důležitou. Ochrana oznamovatelů nezákonného, neetického nebo korupčního jednání. Zakotvení takové ochrany do kolektivní smlouvy mohlo zásadním způsobem změnit atmosféru strachu, která na Ekofondu panovala. Zaměstnavatel se dlouho zdráhal přistoupit jen náznakem na to, co bylo v zahraničí běžné.

Smluvní strany kolektivní smlouvu podepsat mohou, ale nemusí. Když se ale mění pracovní řád nebo se rozhoduje o přidělení prostředků do fondu kulturních a sociálních potřeb, zákon k takovým úkonům souhlas odborové organizace vyžaduje. Nové vedení Ekofondu rozhodně mělo motivaci se s odborovou organizací dohodnout.

A pak tu byl ještě jeden faktor, který Michalovi nakonec pomohl. Na Ekofondu vznikla další odborová organizace. Na rozdíl od organizace, v níž působil Michal, získala tato „dvojka“ okamžitou podporu vedení. Nebylo divu, protože „dvojka“ byla založena jedním z vedoucích pracovníků a mimo jiné prosazovala ústup od pravidel požadovaných „jedničkou“.

Například zásadně nesouhlasila s pravidlem, aby průměrný plat vedoucích pracovníků nepřevyšoval celkový průměrný plat zaměstnanců Ekofondu o více než 50%. Takové pravidlo se vedoucím pracovníkům pochopitelně nelíbilo. Jejich snahou naopak bylo, aby zůstal prostor pro růst platů vedoucích na úkor platů řadových zaměstnanců.

Pokud existuje ve firmě více odborových organizací, musí při kolektivním vyjednávání jednat ve shodě. Když se „dvojka“ rozhodla určitý požadavek „jedničky“ bojkotovat, neměla „jednička“ šanci návrh prosadit. Ale platil i opak. Když „dvojka“ naslibovala desítkám svých členů, co všechno do kolektivní smlouvy prosadí, potřebovala k podpoře „jedničku“.

V celé věci se samozřejmě angažoval podnikový právník, který měl tak nějak blíže k odborářům „dvojky“. „Tak co tam chcete za větu ohledně těch oznamovatelů?“ Tónem, jakým právník otázku kladl, dával ostentativně najevo, že čeká odpověď velmi stručnou.

„Mohl by stačit závazek, že se i na Ekofondu bude dodržovat etický kodex,“ opáčil zástupce jedničky vycházejíce ze zásady, že někdy méně může znamenat více.

„Ten se ale vztahuje jen na ministerstva. Ekofond nehospodaří s penězi státního rozpočtu,“ argumenty právníka Ekofondu zaváněly studiem práv v Plzni.

„Nic ale nebrání tomu, aby se zaměstnavatel k něčemu takovému zavázal v kolektivní smlouvě,“ uzavřel diskusi Michal.

Kolektivní smlouva nakonec stanovila, že ochrana oznamovatelů bude upravena ve vnitřních předpisech Ekofondu. Atmosféra mezi aktéry smlouvy ale byla dusná. S Michalem se v Ekofondu téměř nikdo nebavil. Do několika měsíců ale přišla změna...

Satisfakce

„Pane senátore, to jsem ráda, že vás vidím. To muselo být velmi náročné, ta volební kampaň. No to jsem opravdu moc ráda, že vám to takto dopadlo. Já vám řeknu, ale je to jenom mezi námi, ti všichni poradci kolem... někdy mi z nich je úplně špatně. Vůbec se vám nedivím, co jste udělal, a rozumím vám, musel jste být v hrozném tlaku,“ šveholila osoba z vedení Ekofondu. Michalovi z ní bylo také špatně.

S gratulací ke zvolení senátorem přispěchal za Michalem i vedoucí druhé odborové organizace. „Chci se vám omluvit, udělal jsem hodně chyb. Gratuluji vám opravdu upřímně. Budu rád, když si najdete čas a zajdeme někam na pivo.“ Přestože si Michal zašel na pivo rád, po společnosti některých osob s „flexibilním“ charakterem příliš netoužil.

Zatímco ještě před půl rokem se ke spolupráci s Michalem téměř nikdo nehlásil, po úspěchu v senátních volbách se s nabídkami roztrhl pytel. „Můžete mi prosím sdělit, na jakou problematiku se zaměřujete?“ ptal se novopečený senátor jedné sebevědomé uchazečky o pozici poradkyně. „Já jsem velmi široce rozkročená, pane senátore, myslím, že vás nezklamu...“

Někteří lidé Michala opravdu nezklamali. Chovali se přesně podle očekávání. Najednou samé úsměvy, vyjadřování podpory, lidé dříve vzdálení se jako mávnutím kouzelného proutku chtěli stát opět blízkými. Proměny skutečně zázračné. Proměny, které by whistleblowerovi nezajistil ani sebelépe propracovaný zákon o ochraně oznamovatelů.

„Stálo to za to?“ Tak právě tuto nejčetnější novinářskou otázku uplynulých měsíců teď už nikdo Michalovi nepokládal. Každý redaktor si na ni uměl odpovědět sám. „Budete dál usilovat o to, aby byl pan Dojil trestně stíhaný?“ vrátil se ještě ke kauze Ekofondu jeden z novinářů.

„Myslím, že větším trestem než případná roční podmínka je pro něj volební výsledek. Je to on, kdo nese hlavní odpovědnost za neúspěšnou kampaň své strany,“ dodal Michal. Dojil ve vedení své strany skončil. Asi už nebude premiérem. Asi mu už poradce Kmotrig nebude vytvářet finanční zázemí. Asi se nedočkáme ani Zelené banky. A doufejme, že ani modré...

Epilog

V roce 2010 nastupovala Nečasova vláda s nálepkami „protikorupční“ a „rozpočtově odpovědná“...

Když jsem v říjnu 2010 žádal Úřad vlády (e-mail byl zaslán paní Nagyové) o zapojení Bezpečnostní informační služby kvůli podezření z korupčního jednání ze strany poradce tehdejšího ministra, neudělal tento úřad pro boj s korupcí nic. S odstupem času se ukázalo, že paní Nagyová měla jiné starosti, potřebovala sledovat jiné osoby než korupční šmejdy a používala k tomu jinou tajnou službu než tu, která má chránit ekonomické zájmy státu.

Kauza, která mě inspirovala k napsání této knížky, vedla k odstoupení prvního ministra Nečasovy vlády. Od té doby uplynuly více než dva roky a odešlo nebo „bylo odejito“ dalších 12 ministrů. Většinou v souvislosti s korupčními aférami. Postupně se ukázalo, že nevyšla ani hra na rozpočtovou odpovědnost. V roce 2012 dosáhly náklady stovky největších (polo) státních institucí a firem na různé konzultační, právní, reklamní, IT a jiné (potenciálně korupční) „služby“ částky přes 65 miliard korun. Mzdové náklady přitom u sledovaného vzorku byly o 12 miliard nižší.

V době dokončení této knihy rezignoval i Petr Nečas. Shodou okolností kvůli „politickému“ obsazování postů v různých státních a polostátních firmách. Právě z těchto firem se často odklání na různé „běžné provozní náklady“ více peněz než na leckterém ministerstvu. Ukázalo se také, jak pravdivá byla slova pana Knetiga o krádežích za bílého dne v Lesích České republiky. Kauza „Nagygate“ byla totiž odstartována v souvislosti s šetřením aktivit pánů Rittiga a Janouška právě kolem zakázek státních podniků Lesy ČR a Povodí Vltavy...

Kladu si otázku, jak dlouho by česká veřejnost ještě nechala u „vesla“ Nečasovu vládu, pokud by nebylo uvedené kauzy. Zveřejnění skutečnosti, že odměny paní Nagyové dosáhly 250 000 korun, pochopitelně nemohlo mnoho lidí zvednout z křesla. Možná zjištění Nejvyššího kontrolního úřadu, že si vedoucí pracovníci Lesů ČR kupovali služební vozidla značky Audi, již mohlo vést k projevům nespokojenosti. Co by se ale muselo stát, aby lidé vyšli do ulic, jako např. v Turecku nebo v Brazílii? Výstavba dvou bloků jaderné elektrárny v Praze Libuši za 500 miliard korun?

Výše uvedené prosím neberte tak, že jsem příznivcem pouliční demokracie nebo uličnické defenestrace. Spíš se zamýšlím nad tím, kde má česká společnost hranice tolerance? Co všechno si jako národ necháme líbit? Předražené ceny elektrické energie, aby skupina ČEZ mohla na darech ročně poskytovat 460 milionů korun? Předražené ceny pojistných produktů, aby pojistným zprostředkovatelům a pojišťovnám zůstávaly ročně miliardy korun i v době „finanční krize“ nebo povodní? A když nám vadí to, že z nás pořad někdo ždímá peníze, nabízí se další otázky:

Jak se bránit?

Co může jednotlivec proti systému udělat?

Koho volit?

Nepřijde po předčasných nebo řádných volbách další zklamání?

Poté, co jsem deset let věřil člověku, z něhož se následně vyklubal pěkný žloutek, jsem velmi opatrný v tom, komu projevit důvěru. U politiků prakticky nehledím na to, co slibují, ale sleduji to, jaký postoj zaujali k různým kauzám, k návrhům změn zákonů nebo iniciativám neziskových organizací.

10 zákonů, které považuji za klíčové...

V legislativní oblasti je pro mě důležité, jaké jsou postoje politiků hlavně k těmto zákonům:

- Zákon o volbách do Parlamentu,

- Zákon o státní službě,

- Zákon o státním podniku,

- Zákon o majetkovém přiznání,

- Zákon o financování politických stran,

- Zákon o obecném referendu,

- Zákon o ochraně spotřebitele,

- Zákon o svobodném přístupu k informacím,

- Zákon o Nejvyšším kontrolním úřadu,

- Zákon o státním zastupitelství,

- Zákon o ochraně oznamovatelů korupce.

Společenská odpovědnost

Neméně důležité pro mě je, jestli politik, u něhož zvažuji podporu, poskytuje finanční prostředky na některé veřejně prospěšné činnosti nebo se takových aktivit přímo účastní. Zajímám se také o to, jestli je politik nebo kandidát na vstup do politiky ochoten nad rámec toho, co požaduje zákon, zveřejnit své majetkové poměry, zdroje pro financování volební kampaně apod.

Stupnice shody, důvěry a...

Protože volby do Poslanecké sněmovny jsou zatím postavené na krajských volebních obvodech, chci se v každém kraji seznámit s osobnostmi na prvních místech preferovaných uskupení. Bude mě zajímat, jak se shodují v pohledech na potřebné změny, co již v minulosti ve prospěch společnosti udělaly a jaké mají zázemí pro budoucí realizaci své vize. Snad se na pomyslné stupnici důvěry 0-10 najde v každém kraji alespoň jedna osobnost, která překročí práh pěti bodů.

Aktivita zdola je důležitá

Možná ve vašem kraji nevíte o nikom, kdo se v politice angažuje a měl by alespoň 50 procent vaší důvěry. Potom je na zvážení, zda nepovzbudit k angažmá v politice někoho, komu důvěřujete. Dá se očekávat, že alespoň některé strany či hnutí „otevřou“ své kandidátky osobnostem bez politické příslušnosti. Dokud se lidé poctiví, odpovědní a spolehliví nerozhodnou do veřejného života vstoupit, kmotři si budou mnout ruce.

Ochota k oběti

Jestli bude nejen v politice, ale i na úřadech, na soudech či u policie málo poctivých lidí, potom budou v riziku, že je okolí „semele“. Jako ředitel jsem podepsal řadu rozhodnutí, a nemít kolem sebe spolehlivé lidi, určitě by se našla nějaká zásadní chyba, kterou bych přehlédl a která by se mi stala osudnou. Přes veškerou snahu rozhodovat nestranně a ve veřejném zájmu. Ale mají se poctiví lidé bát, že udělají chybu? Naopak. Mají jít kupředu i s rizikem, že se stanou obětí boje za lepší společnost „Obětí“ bude (věřím) potřeba tím méně, o co více bude ve společnosti obětavých lidí.

Staré strany novému volebnímu systému nenaučíš

Jsou funkce, kam může být určitá osoba zvolena pouze dvakrát. Možná by prospělo, kdyby i politické strany mohly do Parlamentu kandidovat pouze dvě volební období za sebou. Předpokládám, že strany, které jsou v Poslanecké sněmovně zastoupeny nyní, nebudou příliš podporovat posílení prvků přímé demokracie. Pokud tedy preferujete např. odvolatelnost politiků referendem, zkuste prosím zvážit podporu těch, kteří dosud v dolní komoře Parlamentu nesedí.

Just a little bit's enough (Jen trocha stačí...)

Aplikaci textu, který zpívá Pink, si dovedu představit i v politice. Různé agentury, které představují volební průzkumy, nás mohou nepřímo manipulovat k podpoře větších stran a hnutí, a to díky obavě, aby náš hlas „nepropadl“. Ale příspěvek od státu dostává každé uskupení, které při volbách do Sněmovny získá alespoň 1,5%. Přestože nejsem pro „stálé“ příspěvky nebo „mandátové“ příspěvky stranám a hnutím, „volební“ příspěvek může pomoci rozvinout potenciál dosud menšího uskupení.

Jak se nespálit?

Podobně jako při investování není vhodné sázet jen na jednu kartu, i ve volbách by bylo lepší, aby bylo možné dávat třeba tři hlasy různým stranám, hnutím či nezávislým kandidátům. Protože současný volební systém neumožňuje uplatňovat zásadu „nedávej tři vejce do stejného košíku“, je vhodné hledat jiné způsoby, které mohou přispět k omezení rizika zneužití moci.

Máte-li partnera a alespoň jedno dospělé dítě nebo máte-li s přáteli podobný okruh preferovaných kandidátů, řešení je poměrně jednoduché. Možná se ale po negativní zkušenosti s menší stranou již nechcete opět spálit. Myslím, že volit se člověk může učit podobně jako lyžování. Jeden pád nemusí být žádná tragédie. Klidně se můžeme „zvednout“ a zkusit další pokus. Jednou se to podaří.

* * *

Závěrem snad jen pár slov pro ty, kteří opravdu nechtějí mít s politikou nic společného. Pokud vás pálí nějaký problém ve vašem městě nebo kraji nebo je-li nějaké palčivé téma, k němuž máte blízko, zvažte prosím alespoň aktivitu v rámci nějakého občanského sdružení či jiné skupiny osob. Možná přijde čas, kdy tento „aktivismus“, jehož se tolik politiků bojí (a proto se mu vysmívá), „přitlačí“ ke správnému rozhodnutí i ty, kteří by jinak nic moc pozitivního této zemi nepřinesli.

název: Zničte to, nebo to zničí vás aneb Modrá, nikoliv Zelená banka?

autor: Libor Michálek

Vydal: Institut Williama Wilberforce

ISBN: 978-80-7349-362-2

OCR: em

verze: 2014.12.22